Královský klam

Steve Berry

(2013)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Opravdu jste si mysleli, že už byla všechna tudorovská tajemství odhalena? Bývalý agent Cotton Malone se na vlastní kůži přesvědčil, že cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly. Původně jen chtěl vzít syna na prázdniny do Dánska, ale nedokázal odmítnout přátelskou službu své bývalé nadřízené: slíbil jí, že s sebou vezme také patnáctiletého kapsáře Iana a na londýnském letišti ho předá policii. Po přistání se z údajných policistů stanou únosci a oba chlapci zmizí. Zoufalý Malone pochopí, že se znovu nedobrovolně zapletl do vysoké zpravodajské hry – tentokrát ovšem nejde jen o geopolitickou moc, ale také o šokující tajemství z tudorovských dob, které by mohlo otřást současnou podobou Británie. Co když skutečně existuje dokument, který by Angličany přinutil opustit Severní Irsko? Co když skutečně lze napadnout legitimitu poslední tudorovské královny Alžběty I.? Odpovědi na tyto otázky zajímají především CIA, která jich hodlá zneužít k vydírání britské vlády. Do čela tajné operace Královský klam je jmenován Blake Antrim, který ovšem při plnění úkolu sleduje i své osobní, ryze sobecké cíle… Zoufalý Malone se tak ve snaze o záchranu života unesených chlapců sám ocitá ve smrtící smyčce, z níž vede jen jediná cesta: zmocnit se klíče k pravdě a zabránit děsivým důsledkům, které by dávné tajemství mělo na současný svět.

Steve Berry

Královský klam

Copyright © 2013 by Steve Berry

Translation © 2013 by Hana Pernicová

Cover design © 2013 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE KING’S DECEPTION,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2013,

přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Zuzana Pernicová

Korektura: Hana Pušová

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vydání druhé, v elektronické verzi první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2013

ISBN 978-80-7303-915-8

Pro Jessiku Johnsovou a Esther Garverovou

PODĚKOVÁNÍ

Už podvanácté srdečně děkuji Gině Centrellové, Libby Mc.Guireové, Kim Hoveyové, Cindy Murrayové, Scottu Shannonovi, Debbii Aroffové, Carole Lowensteinové, Mattu Schwartzovi a všem v oddělení propagace a odbytu. Je pro mě ctí patřit k vydavatelskému týmu Ballantine Books a Random House.

Obzvlášť smekám před Markem Tavanim, který z autorů dokáže vyždímat nemožné.

A před Simonem Lipskarem, který unikl štvanici, žije dál a poskytuje odborné rady.

Zvláštní poděkování zasluhují: Nick Sayers, absolvent Oxfordu, dokonalý džentlmen a mimořádný vydavatel, jemuž vděčím za pomoc s podrobnostmi ohledně Británie (zatímco případné omyly jdou na můj účet), Ian Williamson, britský knižní agent par excellence, který nám ukázal Oxfordshire, Meryl Mossová a její propagační tým, Deb Zipfová a JeriAnn Gellerová, hvězdy své profese.

Jako vždy nesmírně děkuji své ženě Elizabeth, své neocenitelné múze.

Již v minulých knihách jsem děkoval také Jessice Johnsové a Esther Garverové. Společně udržují v chodu podnik Steve Berry Enterprises a přebírají velkou část zátěže, která s ním souvisí.

Jessiko a Esther, tahle kniha je pro vás.

„Pravím vám, že můj trůn je trůnem králů.

Nedopustím, aby mne vystřídal někdo méně urozený. Kdo jiný by měl usednout na moje místo než král?“

Alžběta I.

PROLOG

P A L ÁC W H I T E H A LL

28. L E D N A 1547

Kateřina Parrová viděla, že konec se blíží. Zbývalo nanejvýš pár dnů, možná už jen pár hodin. Poslední půlhodinu mlčky přihlížela, jak doktoři dokončují vyšetření. Teď nastala chvíle, kdy vynesou verdikt.

„Veličenstvo,“ řekl jeden z nich, „zde všechen lidský um selhává. Bude nejlépe, když si v duchu projdete svůj život a Kristovým prostřednictvím požádáte Boha o milosrdenství.“

Kateřina pozorovala, jak Jindřich VIII. o té radě přemítá. Ležel na lůžku a skučel bolestí. Konečně ztichl, nadzvedl hlavu a zadíval se na posla špatných zpráv. „Který soudce tě s tím rozsudkem posílá?“

„Jsme vaši lékaři. Proti tomuto rozsudku není odvolání.“

„Vypadněte!“ rozkřičel se Jindřich. „Vy všichni.“

Těžká choroba mu neubrala na panovačnosti. Doktoři se o překot hnali z ložnice a s nimi i všichni vyděšení dvořané.

Kateřina se také obrátila ke dveřím.

„Tobě přikazuji zůstat, královno,“ zarazil ji Jindřich.

Přikývla.

Zůstali v ložnici sami.

Jak se zdálo, král už se ovládl.

„Když se člověk cpe horem dolem zvěřinou, hovězím, bůčkem a nadívaným telecím a vytrvale je splachuje vodopádem piva a vína, sklidí v nejčernější hodině, co zasel.“ Po krátké odmlce dodal: „A že je nafouklý jako měch, mu na náladě nepřidá. Tak je to se mnou, moje královno.“

Měl pravdu. Stravovala ho choroba, kterou si přivodil sám, zachvacovala jeho útroby hnilobou a pomalu z něj vysávala život. Byl oteklý k prasknutí, nebyl schopen pohybu o nic víc než hora loje. Muž, který býval zamlada mimořádně hezký, který skákal přes příkopy jako jelen, byl nejlepším lukostřelcem v Anglii, vynikal v turnajových kláních, vedl vojska do bitev a zvítězil nad papežem, by teď nevyrazil ze sedla ani nedorostlé princátko a nedokázal už kynout davům. Stal se z něj tlusťoch se zapadlýma očkama, odulou tváří a dvojitým podbradkem. Připomínal tučného vepře.

Běhal z toho mráz po zádech.

„Křivdíte sám sobě, Veličenstvo,“ namítla Kateřina. „Jste můj lenní pán a já i celá Anglie jsme vám bezmezně oddáni.“

„Jen dokud dýchám.“

„A vy dýcháte.“

Znala svou situaci. Vyvolávat manželské spory, když manžel vládne veškerou mocí a manželka žádnou, je nebezpečná kratochvíle. Ale navzdory svému vratkému postavení nebyla beze zbraní. Věrnost, laskavost, pohotový důvtip, nepolevující péče a skvělá schopnost učit se – ty jí sloužily k obraně.

„Muž může zasít své semeno tisíckrát,“ ujistila ho. „Pokud se vyhýbá moru a i jinak žije správně a zdravě, zůstane pevný jako dub a křepký jako jelen, který je stále pánem svého stáda. A to vy jste, můj králi.“

Rozevřel opuchlou ruku a Kateřina mu do ní vložila svou dlaň. Měl ji studenou a lepkavou a Kateřinu napadlo, jestli to není známka toho, že už nad ním přebírá vládu smrt. Bylo mu šestapadesát a vládl téměř třicet osm let. Vystřídal šest žen a zplodil pět dětí, které uznal za své.

Postavil se světu a ze vzdoru vůči katolické církvi ustavil své vlastní náboženství. Ona sama byla třetí Kateřinou, kterou si vzal za manželku, a díkybohu zřejmě i poslední.

A to v ní probouzelo naději.

Soužití s tím tyranem jí nepřinášelo žádnou radost, ale plnila své povinnosti řádně. Nechtěla se za Jindřicha provdat, bývala by dala přednost postavení milenky, protože s jeho ženami to dopadalo bledě.

Nikoli, madam, řekl jí. Přeji si pro vás důstojnější roli. Vědomě nad tou nabídkou neprojevila žádné nadšení a zachovala si od jeho královské pompy odstup; uvědomovala si, že jak Jindřich stárne, padají kolem něj hlavy čím dál rychleji. Dlouhý život člověku zaručí jedině zdrženlivost a umírněnost. Ale jelikož neměla na vybranou, stala se nakonec manželkou Jindřicha Tudora při velkolepém obřadu, jemuž přihlížel celý svět.

Nyní se čtyři roky manželského utrpení chýlily ke konci.

Kateřina si však nechávala radost pro sebe, nasadila si ustaranou masku a z jejích očí se nedalo vyčíst nic než láska. Uměla si udržet srdce zestárlých mužů, vždyť opečovávala na smrtelném loži své dva předchozí manžely. Věděla, jaké sebeobětování ta role vyžaduje. A tak si mnohokrát položila královu páchnoucí, vředy pokrytou nohu do klína, přikládala mu na ni náčinky a mazala ji hojivými mastmi, konejšila ho a ulevovala mu v bolestech. Byla jediná, které to dovolil.

„Miláčku,“ zašeptal král, „mám pro tebe poslední povinnost.“ Přikývla. „I nejposlednější přání Vašeho Veličenstva je v této zemi zákonem.“

„Existuje jisté tajemství. Uchovávám ho už dlouho. Předal mi ho můj otec. Rád bych ho předal Eduardovi a žádám tě, abys tak mým jménem učinila.“

„Bude mi ctí učinit pro vás cokoli.“

Král zavřel oči a Kateřina viděla, jak se mu vrací bolest, která mu na chvíli dopřála oddech. Zalapal po dechu a vykřikl: „Mniši! Mniši!“

Z jeho slov čišela hrůza.

Shromáždily se kolem jeho lože přízraky kněží, které poslal do plamenů, a posmívaly se jeho umírající duši? Jindřich zpustošil kláštery, zmocnil se všeho jejich bohatství a ztrestal jejich obyvatele. Z někdejší nádhery nezůstalo nic než trosky a mrtvá těla.

Král se silou vůle ovládl a vrátil se k původnímu tématu. „Když můj otec umíral, pověděl mi o jistém tajném místě. Patří jen Tudorovcům. Opatroval jsem ho a využíval, jak se patří. Musí se o něm dozvědět můj syn. Povíš mu o něm, moje královno?“

Užasla, že se jí tenhle muž, za života tak krutý a tak nedůvěřivý vůči všemu a všem, v hodině své smrti najednou svěřuje. Napadlo ji, jestli to není další úskok, kterým ji chce vlákat do pasti. Už se o to jednou pokusil, před několika měsíci, když na něj příliš naléhala kvůli náboženství. Biskup Gardiner z Winchesteru její chyby hbitě využil a získal od krále svolení, aby ji dal vyslechnout a uvěznit. Díkybohu se o jeho úkladu včas dozvěděla a podařilo se jí získat zpět královu přízeň. Nakonec to byl sám Gardiner, kdo byl vyhoštěn ode dvora.

„Učiním samozřejmě vše, oč mě požádáte,“ ujistila Jindřicha. „Ale proč to nepovíte svému milovanému synu a dědici osobně?“

„Nesmí mě vidět v tomhle stavu. Žádnému svému potomkovi nedovolím, aby mě takhle viděl. Jen tobě, miláčku. Chci od tebe slyšet, že tu povinnost splníš.“

Znovu přikývla. „Spolehněte se, Veličenstvo.“

„Nuže, tak tedy poslouchej.“

Cotton Malone věděl, že by bylo lepší lhát, ale nechtěl pokazit jakžtakž urovnané vzájemné vztahy, a tak se rozhodl říci bývalé manželce pravdu. Pam ho pozorovala pronikavým pohledem, který z dřívějška až moc dobře znal. Jenže tentokrát její výraz postrádal obvyklé ostří, protože byla v nesnadné situaci.

Věděl něco, co ona ne.

„Jak smrt Jindřicha VIII. souvisí s tím, co se ti stalo přede dvěma lety?“ zeptala se ho.

Kdysi se jí ten příběh chystal vypovědět, ale neudělal to.

A dlouho už si na ty hodiny strávené v Londýně ani nevzpomněl. V nejednom ohledu znamenaly prozření. Takovouhle zkušenost s otcovstvím přežije jedině bývalý agent amerického ministerstva spravedlnosti.

„Onehdy jsme se s Garym dívali na zprávy,“ řekla Pam. „Ten libyjský terorista, co dal v osmdesátých letech bombu do letadla nad Skotskem, umřel na rakovinu. Gary tvrdil, že toho o něm spoustu ví.“

Malone ten televizní šot viděl také. Abdel Baset al-Megrahi konečně podlehl své nemoci. Bývalý důstojník zpravodajské služby byl roku 1998 obviněn z vraždy 270 lidí zahynuvších při pumovém útoku na let 103 aerolinií Pan Am nad skotským Lockerbie. Ale teprve v lednu 2001 tři skotští soudci zvláštního tribunálu, který zasedal v Holandsku, vynesli rozsudek „vinen“ a odsoudili ho na doživotí.

„Co ještě Gary říkal?“ zajímal se Malone.

Potřeboval zjistit, co jeho nyní sedmnáctiletý syn vyslepičil, aby podle toho osekal svoje vyprávění.

Přinejmenším doufal, že se mu to povede.

„Jenom to, že jste se k té záležitosti nějak připletli v Londýně.“

Nebyla to tak úplně pravda, ale byl na synovu diplomatičnost pyšný. Každý dobrý zpravodajec ví, že nejlepší je mít uši dokořán a pusu na zámek.

„Já vím jen to,“ pokračovala Pam, „že přede dvěma lety sis odtud Garyho odvezl, abyste spolu strávili Díkůvzdání v Kodani. A teď se najednou dozvídám, že jste byli v Londýně. A neřekli jste mi o tom ani popel.“

„Vědělas přece, že se tam musím cestou domů zastavit.“

„Zastavit? No jasně. Jenže to nebyla jenom zastávka a ty to moc dobře víš.“

Byli rozvedeni už čtyři roky. Předtím prožili v manželství osmnáct let. Byli spolu během celé jeho kariéry u námořnictva.

I potom, když vystudoval práva a začal pracovat na ministerstvu spravedlnosti. Ale když po dvanácti letech skončil s prací agenta Magellan Billetu, měli už po rozvodu.

A nebyl to hezký rozvod.

I když nakonec se jakžtakž udobřili.

Před dvěma lety.

Těsně předtím, než se to v Londýně stalo.

Možná by jí měl říct všechno.

Už žádná tajemství, je to tak?

„Víš určitě, že to chceš slyšet?“

Seděli u kuchyňského stolu v domě v Atlantě, kam se Pam s Garym odstěhovala už před rozvodem. Krátce poté, co se jejich manželství rozpadlo, odjel Malone z Georgie a přesídlil do Dánska v domnění, že nechává minulost navždy za sebou.

Jak strašně se může člověk splést!

Chce on sám znova slyšet, co se stalo?

Radši ne.

Ale třeba to prospěje jim oběma.

„No dobře, tak já ti to povím.“

První část

Před dvěma lety

1

LONDÝN

PÁTEK 21. LISTOPADU

18:25

Cotton Malone přikročil k okénku pasové kontroly na letišti Heathrow a předložil dva pasy – svůj vlastní a svého syna Garyho. Mezi ním a prosklenou přepážkou však trčel problém.

Patnáctiletý Ian Dunne.

„Tenhleten kluk pas nemá,“ řekl pasovému úředníkovi a vysvětlil mu, kdo je a co právě podniká. Krátký telefonát s kýmsi skončil ústním schválením, že Ian smí znovu vstoupit do země.

Malonea to nepřekvapilo.

Předpokládal, že když CIA chce mít toho kluka v Anglii, zařídila předem všechno potřebné.

Byl po dlouhém letu utahaný, i když si na pár hodin schrupl.

Koleno ho pořád ještě bolelo od kopance, který mu Ian uštědřil v Atlantě, když se pokusil utéct z letiště. Naštěstí jeho vlastní patnáctiletý syn Gary pohotově zareagoval a skočil po tom otravném Skotovi dřív, než stačil zmizet mezi davy lidí v terminálu.

Z přátelské výpomoci pokaždé koukají potíže.

Tuhle poskytl své bývalé nadřízené, Stephanii Nelleové z Magellan Billetu.

Potřebuje to CIA, vysvětlila mu. Z Langley mu pak zavolali přímo. Věděli, že se právě zdržuje v Georgii, a chtěli po něm, aby doprovodil toho kluka zpátky do Londýna a předal ho tam Metropolitní policii. Pak ať prý letí s Garym dál do Kodaně. Za odměnu jim věnovali na celou cestu letenky první třídou.

Nebyly k zahození. Jeho původní byly do turistické.

Malone před čtyřmi dny přiletěl do Georgie ze dvou důvodů. Georgijská státní advokátní komora od svých licencovaných právníků vyžaduje, aby každý rok prošli alespoň dvanáctihodinovým vzdělávacím programem. Přestože Malone odešel z námořnictva i Magellan Billetu do výslužby, udržoval si platnou advokátní licenci, a tudíž musel požadavek každoročního vzdělávání splnit. Loni se mu započítala jedna akce, které se zúčastnil v Bruselu – třídenní pracovní setkání o nadnárodních majetkových právech. Letos si vybral atlantský seminář o mezinárodním právu. Ne že by to byl nejzábavnější způsob, jak strávit dva dny, ale licence ho stála příliš námahy, než aby ji nechal jen tak propadnout.

Druhý důvod byl osobní.

Gary ho poprosil, jestli k němu může přijet do Kodaně na Den díkůvzdání. Ve škole bude mít prázdniny a Maloneově exmanželce Pam připadal synův výlet za oceán jako dobrý nápad. Maloneovi vrtalo hlavou, kde se v ní najednou bere taková vstřícnost. Zjistil to, když mu pak zatelefonovala do jeho kodaňského knihkupectví.

„Gary se zlobí,“ posteskla si. „Pořád se vyptává.“

„Na věci, na které se ti nechce odpovídat?“

„Na které se mi bude dost těžko odpovídat.“

Hodně mírně řečeno, pomyslel si Malone. Před půl rokem na něj v jiném telefonátu z Atlanty do Kodaně vyrukovala s krutou pravdou.

Gary není jeho biologický syn. Je plodem milostného poměru, do kterého se zapletla před šestnácti lety.

Teď ten fakt oznámila i Garymu a toho to ani trochu nepotěšilo.

Malone si uměl představit, jak mu asi je. I jeho ta novinka zdrtila.

„Ani jeden z nás tenkrát nebyl svatý, Cottone.“

S gustem mu to každou chvíli otloukala o hlavu – jako by mohl zapomenout, že jejich manželství údajně zkrachovalo kvůli jeho záletům.

„Gary chce mermomocí vědět, kdo je jeho pravý otec.“

„Já taky.“

Nic mu o tom muži neřekla a všechny dotazy odbývala.

„Nechci, aby se nám pletl do života,“ prohlásila. „Je to pro nás všechny úplně cizí člověk a nemá s námi nic společného. Stejně jako ty tvoje bokovky.“

„Proč jsi o tom Garymu vykládala? Dohodli jsme se, že to uděláme společně, až se naskytne vhodná chvíle.“

„Já vím, já vím. Zvorala jsem to. Ale jinak to nešlo.“

„Proč?“

Neodpověděla. Ale uměl si představit proč. Ráda měla všechno pod kontrolou. Úplně všechno. Jenže teď se jí věci vymkly z ruky. Vlastně jim všem.

„Nenávidí mě,“ postěžovala si. „Vidím mu to na očích.“

„Obrátila jsi mu život vzhůru nohama.“

„Dneska mi oznámil, že se možná bude chtít přestěhovat k tobě.“

Neudržel se. „Víš přece, že bych toho nezneužil.“

„Vím. Jeho to moje chyba, ne tvoje. Gary je příšerně naštvaný. Snad ho to za ten týden s tebou přejde.“

Malone už si uvědomil, že nepřestane mít Garyho rád jen proto, že nemá jeho geny. Ale lhal by si do kapsy, kdyby tvrdil, že je mu to jedno. Uběhl půlrok a pravda pořád bolela. Proč?

Vlastně ani nevěděl. Když sloužil u námořnictva, nebyl Pam věrný. Byl mladý a pitomý a neodolal pokušení. Jenže teď zjistil, že ona měla poměr taky. Tenkrát se o tom nezmínila ani slůvkem.

Zahnula by mu, kdyby nezahýbal on?

Pochyboval o tom. Neměla to v povaze.

A tak nesl na tom momentálním zmatku svůj díl viny.

Byli s Pam rozvedeni už přes rok, ale teprve v říjnu se jakž-takž usmířili. Události kolem Alexandrijské knihovny jejich vztah změnily.

K lepšímu.

A teď tohle.

Jeden kluk, kterého má na starosti, se vzteká a v hlavě má galimatyáš.

Druhý je podle všeho mladistvý delikvent.

Stephanie mu o něm něco málo řekla. Ian Dunne se narodil ve Skotsku. Otec neznámý. Matka ho záhy opustila. Poslali ho do Londýna k tetě. Utíkal od ní a zase se k ní vracel, až jednou utekl definitivně. Má záznam v trestním nejstříku – drobné krádeže, neoprávněný vstup na cizí pozemek. CIA se ho dožaduje, protože před měsícem jeden z jejích lidí zahynul na Oxford Circus pod koly metra – buď skočil sám, nebo ho někdo postrčil – a Dunne u toho byl. Svědkové tvrdili, že mrtvému dokonce asi něco ukradl. A tak si s ním CIA potřebuje promluvit.

Ošklivá záležitost, ale Maloneovi do ní nic nebylo. Za pár minut bude mít tuhle přátelskou službičku pro Stephanii Nelleovou z krku, s Garym chytnou návazný let do Kodaně a užijí si společný týden – jak hezky, bude záležet na tom, kolik nepříjemných odpovědí z něj syn bude páčit. Menší zádrhel byl, že let do Dánska neodlétal z Heathrow, ale z Gatwicku, dalšího velkého londýnského letiště hodinu jízdy odtud. Do odletu naštěstí zbývalo několik hodin, takže by to neměl být problém. Jen si musí vyměnit pár dolarů za libry, aby měl čím zaplatit taxík.

Prošli pasovou kontrolou k výdeji zavazadel. Oba s Garym cestovali nalehko.

„Převezme si mě policie?“ vyptával se Ian.

„Tak mi to bylo řečeno.“

„Co s ním bude?“ zajímal se Gary.

Malone pokrčil rameny. „Těžko říct.“

Byla to pravda. Zvlášť když jde o CIA.

„Můžu si vzít svoje věci?“ zeptal se Ian.

Když Malone Iana v Atlantě přebíral, svěřili mu spolu s chlapcem taky igelitovou tašku, ve které byl švýcarský armádní nůž s veškerým příslušenstvím, cínový řetízek na krk s přivěšeným náboženským medailónkem, kapesní pepřový sprej, stříbrné nůžky a dva paperbacky.

Ivanhoe a Artušova smrt.

Zahnědlé okraje prozrazovaly, že je asi někdy někdo polil, hřbety měly popraskané. Obě knížky byly přes třicet let staré.

Na razítku na titulních stránkách stálo Staré knihy všeho druhu a londýnská adresa na Piccadilly Circus. Malone si svůj inventář označoval podobně, jeho razítko stručně oznamovalo Cotton Malone, knihkupec, Højbro Plads, Kodaň. Igelitová taška se všemi těmi věcmi patřila Ianovi, zabavili mu ji pasoví úředníci, když ho zadrželi na mezinárodním letišti v Miami poté, co se pokusil ilegálně vstoupit do země.

„To rozhodne policie,“ odpověděl mu. „Já mám jen rozkaz, abych jim tě i s taškou předal.“

Nacpal si ji do svojí cestovní brašny a tam taky zůstane, dokud se policie Iana neujme. Napůl počítal s tím, že se kluk pokusí utéct, a tak zůstával ve střehu. V příletové hale k nim okamžitě zamířili dva muži v tmavých oblecích. Ten napravo, menší a podsaditý, s kaštanovými vlasy, se představil jako inspektor Norse.

Potřásli si s Malonem rukou.

„A tohle je inspektor Devene. Jsme od Metropolitní policie. Bylo nám řečeno, že nám hocha doručíte. Teď vás hodíme do Gatwicku a postaráme se o veleváženého pana Dunnea.“

„Odvoz ocením. Na předražený taxík jsem se moc netěšil.“

„To je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat. Venku máme vůz. Jedna z výhod policajtů je, že můžeme zaparkovat, kde nás napadne.“

Norse se na Malonea ušklíbl.

Vykročili k východu.

Malone si všiml, že inspektor Devene zaujal pozici za Ianovými zády. Dobře dělá, pomyslel si.

„To díky vám se dostal do země bez pasu?“

Norse přikývl. „Jo, a díky jistým lidem, kteří s námi spolupracují. Určitě víte, koho mám na mysli.“

Aby ne.

Vyšli z terminálu do sychravého podvečerního vzduchu.

Hustá hradba mraků zatáhla nebe pochmurnou cínovou šedí.

U obrubníku parkoval modrý sedan mercedes. Norse otevřel zadní dvířka a pokynul Garymu, aby nastoupil jako první, po něm se nasoukali dovnitř Ian a Malone. Inspektor počkal, až se všichni usadí, přibouchl za nimi dvířka a sám se posadil na sedadlo spolujezdce. Devene řídil. Vyjeli z Heathrow na výpadovku M4. Malone cestu znal, v Londýně byl jako doma. Před lety strávil v Anglii nějaký čas jako agent. Rok si tu odsloužil také v době, kdy byl u námořnictva. Jak ujížděli na východ k městu, doprava citelně houstla.

„Nebude vám vadit, když se cestou do Gatwicku někde zastavíme?“ zeptal se Norse.

„Pro mě za mě. Do odletu zbývá času dost. Aspoň se vám nějak odvděčíme za odvoz zadarmo.“

Malone pozoroval Iana zírajícího ven z okénka. Neubránil se přemítání, co toho chlapce asi čeká. Stephanie neviděla jeho budoucnost růžově. Dítě ulice, bez příbuzných, ponechané jen samo sobě. Na rozdíl od snědého tmavovlasého Garyho byl Ian blonďák se světlou pletí. Maloneovi připadalo, že je to dobrý kluk. Jen se s ním život nemazlil. Naštěstí je mladý a mládí nabízí šance a od těch je jen krůček k možnostem. Rozdíl mezi ním a Garym, který žil konvenčnějším, bezpečným životem, přímo bil do očí. Při pomyšlení, že by se Gary takhle bezprizorně potloukal po ulicích a neměl nikoho blízkého, se Maloneovi sevřelo srdce.

V autě bylo horko a motor tiše předl. Prodírali se hustou dopravou.

Maloneova víčka podlehla časovému posunu.

Když se probral, podíval se na hodinky a zjistil, že spal patnáct minut. Přiměl se k bdělosti. Gary a Ian pořád seděli mlčky, zaboření v sedadlech. Nebe ještě víc potemnělo. K městu se hnala bouřka. Malone se rozhlédl po autě a poprvé si všiml, že v něm není vysílačka. Navíc koberečky zářily čistotou a čalounění působilo naprosto nedotčeně. Takhle rozhodně nevypadalo žádné policejní auto, kterým kdy jel.

Pak se zaměřil na Norse.

Inspektor měl husté hnědé vlasy zastřižené těsně pod ušima.

Byl učesaný, hladce oholený a měl trochu přes váhu. Jak se slušelo a patřilo, měl oblek s kravatou, ale Maloneovu pozornost upoutal jeho levý lalůček. Propíchnutý. Náušnice chyběla, ale dírku bylo jasně vidět.

„Tak mě napadá, inspektore, ukázal byste mi svůj průkaz?

Měl jsem vás o to požádat už na letišti.“

Norse neodpověděl. Iana ta žádost vytrhla z myšlenek. Zvědavě na Malonea pohlédl.

„Slyšel jste, Norse? Rád bych viděl váš průkaz.“

„Radši si užívejte projížďky, Malone.“

Ten úsečný tón se Maloneovi nezamlouval, a tak se naklonil blíž k opěradlu předního sedadla, aby svůj požadavek jaksepatří zdůraznil.

Přivítala ho hlaveň pistole, která se vynořila vedle hlavové opěrky.

„Tohle jako průkaz stačí?“ otázal se Norse.

„Abych pravdu řekl, doufal jsem spíš v nějaký s fotkou.“ Malone ukázal na zbraň. „Odkdy se u Metropolitní fasují glocky?“ Odpověď nepřišla.

„Co jste zač?“

Hlaveň ukázala na Iana. „Určený opatrovník toho kluka.“

Ian se natáhl přes Garyho k dvířkům a marně zalomcoval chromovanou páčkou.

„Fajn věcička, tyhle dětské zámky,“ utrousil Norse. „Nedovolí harantům vypadnout.“

„Nepovíš mi, o co jde, synku?“ zeptal se Malone Iana. Ian mlčel.

„Je vidět, že těm pánům hodně záleží na tom, aby se s tebou seznámili.“

„Koukejte si zase hezky sednout, Malone,“ okřikl ho Norse.

„Tohle není vaše věc.“

Malone se na sedadle opřel. „Na tom se shodneme.“ Jenže v autě byl i jeho syn.

Norse zůstával otočen k nim dozadu, oči i pistoli zacílené na Malonea.

Auto se dál prokousávalo dopravní špičkou.

Malone vstřebával okolí ubíhající za okénky a rozpomínal se na všechno, co si pamatuje o místopisu severního Londýna. Poznal, že most, který právě přejeli, vede přes Regent’s Canal, vodní cestu, která se klikatí městem a vlévá se do Temže. Čtyřproudou ulici lemovaly mohutné stromy. Byla zahlcená projíždějícími auty. Zahlédl slavný kriketový klub Lord’s Cricket Ground. Věděl, že kousek odtud za křižovatkou kanálů zvanou Malé Benátky se nachází Baker Street, bydliště proslulého Sherlocka Holmese.

Znovu přejeli kanál a Malone shlížel na hausbóty v zářivých barvách, zakotvené u břehů. Hladina se hemžila přičáplými loděmi, ne vyššími než tři metry, aby se vešly pod nízké mosty. Bulvár lemovaly nekonečné řady georgiánských budov a činžovních domů, před nimiž rostly vysoké stromy, teď v listopadu už opadané.

Devene odbočil s mercedesem do postranní uličky. Po obou stranách se míhaly další domy. Připomínaly Maloneovi Atlantu a dům, ve kterém kdysi bydlel. Tři další zatáčky, a vjeli na dvůr ohraničený ze tří stran vysokým živým plotem. Mercedes zastavil u pastelově omítnuté garáže.

Norse vystoupil. Devene vylezl také. Zvenčí otevřeli oboje zadní dvířka.

„Ven,“ poručil Norse.

Malone vystoupil na dláždění porostlé smaragdovým lišejníkem. Na druhé straně se objevili Gary a Ian.

Ian se pokusil vzít do zaječích. Norse ho tvrdě přirazil k autu.

„Nech toho, Iane,“ řekl Malone. „Udělej, co ti řekne. Ty taky, Gary.“

Norse zabořil hlaveň Ianovi do krku. „Ani hnout.“ Tělem přimáčkl Iana k vozu. „Kde je ta fleška?“

„Jaká fleška?“ zeptal se Malone.

„Zavři mu hubu,“ zavelel Norse. Devene praštil Malonea pěstí do břicha.

„Tati!“ vyjekl Gary.

Malone v předklonu lapal po dechu. Gestem Garymu naznačil, že je v pořádku.

„Naval tu flešku,“ poručil znova Norse. „Kde je?“

Malone se napřímil. Pažemi si tiskl břicho. Devene couvl a chystal se znova rozmáchnout, ale Malone ho nabral kolenem do rozkroku a pravačkou ho praštil do brady.

Sice je už ve výslužbě a utlumený časovým posunem, ale bezmocný není.

Stihl se otočit právě včas, aby viděl, jak Norse stáčí hlaveň jeho směrem. Výstřel zahřměl těsně poté, co se vrhl na dlažbu. Kulka skončila v živém plotě za jeho zády. Zvedl oči a spatřil Norse, jak stojí za pootevřenými dvířky na straně spolujezdce. Vymrštil se na nohy, přehoupl se přes kapotu k místu řidiče a skrz vnitřek auta do protějších dvířek prudce kopl.

Ta se rozletěla, narazila do Norse a odhodila ho pozadu ke garáži.

Malone se prosmýkl otevřenými dveřmi ven. Ian uháněl přes dvůr směrem k ulici.

Malone se setkal s Garyho pohledem. „Uteč s ním. Zdrhni odtud.“

Vtom schytal ránu zezadu.

Břinkl hlavou o mokré dláždění a čelem mu projela bolest.

Naivně doufal, že Devene je mimo provoz.

Omyl.

Pod krkem ho zahákovala cizí paže a přiškrtila ho. Pokusil se vyprostit, jenže vleže na břiše neměl valný manévrovací prostor a Devene mu zkroutil páteř do nepřirozeného úhlu.

Domy kolem se střídavě zaostřovaly a rozmlžovaly.

Krev z rozbitého čela mu zalila oko.

Poslední, co uviděl, než ho zahalila tma, bylo, jak Ian a Gary mizejí za rohem.

2

B R U S E L , B E L G I E

17:45

Blake Antrim neměl rád drzé ženské. V práci je strpěl, protože v CIA takových bylo, jako když nadere. To ale neznamenalo, že by je měl snášet i po pracovní době. Tedy pokud má velitel týmu zodpovídající za devět agentů rozesetých po Anglii a Evropě vůbec někdy padla.

Denise Gérardová byla napůl Vlámka a napůl Francouzka a výsledkem té kombinace byla vysoká, půvabná postava a nádherné tmavé vlasy. Měla tvář, která se nedá přehlédnout, a tělo, které přímo volá po objetí. Potkali se v Muzeu města Bruselu a zjistili, že sdílejí lásku ke starým mapám, architektonickým památkám a obrazům. Od té doby spolu trávili spoustu času, podnikli pár výletů do bruselského okolí a jeden do Paříže, který se ukázal jako obzvlášť pamětihodný.

Denise byla temperamentní, diskrétní a postrádala jakékoli zábrany.

Prostě ideál.

Ale teď už to neplatilo.

„Co jsem provedla?“ zeptala se mírně. „Proč se mnou tak najednou končíš?“

Z její otázky nezazníval smutek ani leknutí. Pronesla ji věcně, což byl šikovný tah, jak na něj hodit rozhodnutí, které udělala sama.

Jeho podráždění vzrostlo.

Měla na sobě hedvábnou sukni a krátké tílko, takže vynikla její pevná prsa a dlouhé nohy. Odjakživa obdivoval její ploché břicho a zajímalo by ho, jestli je to výsledek cvičení nebo chirurgického zákroku. Žádných jizev si ale nikdy nevšiml, měla medovou pokožku hladkou jako porcelán.

A voněla.

Po sladkých citrónech a rozmarýnu.

Dělala do parfémů. Jednou odpoledne mu v kavárně poblíž Velkého náměstí o svojí práci vykládala, ale moc ji neposlouchal, protože měl plnou hlavu zbabrané operace v západním Německu. Poslední dobou se mu lepila smůla na paty.

Jeden kiks za druhým. Zastával funkci koordinátora zvláštních kontrarozvědných akcí na takzvaném evropském bojišti. Znělo to, jako by bojoval ve válce, a svým způsobem tomu tak bylo. V té nevyhlášené, proti terorismu. Ale neměl by o tom žertovat. Hrozby skutečně existovaly a přicházely z nejnečekanějších stran. Poslední dobou častěji od spojenců Ameriky než od nepřátel. Odtud účel jeho jednotky.

Kontrarozvědka zvláštního druhu.

„Pověz mi, jak to můžu napravit, Blakeu. Ráda bych s tebou chodila dál.“

Ale nemyslela to doopravdy a on to věděl.

Hrála to na něj.

Seděli u ní doma, v drahém bytě z přelomu století, který z výše třetího patra shlížel na Bruselský park, upravené zelené prostranství v sousedství královského paláce a sídla belgického parlamentu. Otevřenými dveřmi terasy viděl klasické sochy, zarámované pečlivě udržovaným stromovím. Obvyklé zástupy úředníků, kondičních běžců a rodin, jichž bývalo v parku plno, už se rozešly domů. Antrim odhadoval, že Denise musí platit za činži několik tisíc eur měsíčně. On by si tohle bydlení nemohl z vládního platu dovolit ani náhodou. Ale většina žen, se kterými si začal, vydělávala víc než on. Zřejmě ho to táhne k úspěšným typům.

A k podvodnicím.

Jako je Denise.

„Včera jsem se tak trochu poflakoval venku,“ řekl. „Kolem Velkého náměstí. Zaslechl jsem, že Manneken Pis je zrovna převlečený za flašinetáře.“

Slavná soška – asi šedesáticentimetrový nahý bronzový chlapeček čurající do fontány – se nachází nedaleko radnice. Stojí tam od roku 1618 a stala se celonárodní atrakcí. Několikrát týdně ji převlékají do kostýmů, pokaždé do jiného. Antrim se vyskytoval poblíž, protože tam měl domluvenou krátkou schůzku s jedním svým kontaktem. A přitom zahlédl Denise.

S jiným mužem.

Vedli se za ruce a vychutnávali si svěží polední povětří. Zastavili se u sošky, prohlíželi si ji a pak se líbali. Denise vypadala naprosto v pohodě, stejně jako s ním. Bodlo ho pomyšlení – a bodalo ho doteď –, s kolika chlapy se asi válí.

„Francouzsky mu říkáme le petit Julien,“ prohodila. „Viděla jsem ho v nejrůznějších oblečcích, ale jako flašinetáře nikdy. Slušelo mu to?“

Dal jí šanci jít s pravdou ven, jenže prolhanost byla další společný jmenovatel žen, které ho přitahovaly.

Dá jí ještě jednu, poslední šanci.

„Tys to včera prošvihla?“ zeptal se lehce nevěřícným tónem.

„Byla jsem pracovně mimo město. Třeba ho do toho kostýmu obléknou zas.“

Zvedl se.

Vstala také. „Nezdržíš se ještě chvíli?“

Věděl, jak to myslí. Dveře do ložnice byly dokořán.

Jenže dneska z toho nic nebude.

Dovolil jí ladně připlout blíž.

„Mrzí mě, že se už nebudeme vídat,“ řekla.

Její lhaní v něm rozdmýchalo dobře známou zuřivost. Snažil se ji potlačit, ale nakonec se jí neubránil, rozmáchl se pravačkou a chytil Denise pod krkem. Zvedl její útlé tělo do vzduchu a mrštil jím o zeď. Sevřel jí krk jako v kleštích a tvrdě se jí zadíval do očí.

„Jsi mrcha prolhaná.“

„Ne, Blakeu. To ty jsi křivák,“ zachraptěla. V očích neměla ani stopu strachu. „Já tě včera taky viděla.“

„Kdo to byl?“

Povolil stisk, aby mohla mluvit.

„Do toho ti nic není.“

„Já se o ženské nedělím.“

Usmála se. „Tak to budeš muset změnit zvyky. Šeredkám nezbývá než být za lásku vděčné. My, co ošklivé nejsme, se máme daleko líp.“

Pravdivost těch slov ho ještě víc rozžhavila.

„Prostě nenabízíš dost, aby člověk pustil k vodě všechny ostatní,“ prohlásila.

„Nikdy sis nestěžovala.“

Měli ústa jen pár centimetrů od sebe. Cítil její dech, nasával sladkou vůni její pokožky.

„Mám hodně mužů, Blakeu. Ty jsi jen jeden z nich.“

Namluvil jí, že pracuje pro ministerstvo zahraničí jako přidělenec na americkém velvyslanectví v Belgii.

„Jsem důležitý člověk,“ připomněl jí s rukou stále na jejím hrdle.

„Ale ne dost, abych se od tebe nechala komandovat.“

Musel smeknout před její odvahou.

Bláznivou. Ale přesto obdivuhodnou.

Uvolnil stisk a tvrdě ji políbil.

Oplatila mu polibek, našla jazykem ten jeho a naznačila, že nic není ztraceno.

Vytrhl se jí z objetí.

A nabral ji kolenem do žaludku.

Vyhekla, jak jí z plic vyrazil vzduch.

Zlomila se v pase a popadla se za břicho. Rozkašlala se a začala dávit.

Sesula se na kolena a pozvracela se na parketovou podlahu.

Její povýšenost byla tatam.

Antrima zaplavilo příjemné vzrušení.

„Jsi ubohý nýmand,“ vypravila ze sebe.

Jenže na jejím názoru už nezáleželo.

A tak odešel.

Vkráčel do svojí kanceláře na americkém velvyslanectví, které sídlilo na východní straně Bruselského parku. Vrátil se z Denisina bytu plný sebeuspokojení, ale lehce nesvůj. Rád by věděl, jestli Denise nepoběží na policii. Nejspíš ne. Za prvé by to bylo tvrzení proti tvrzení a svědek veškerý žádný, za druhé jí to hrdost nedovolí.

Navíc na jejím těle nenechal stopy.

Žena jako ona si vylíže rány a bude žít dál. Ale navždycky ztratí to svoje neprůstřelné sebevědomí. Pořád se bude v duchu ptát. Můžu toho muže vodit za nos? Nebo mi na to přijde?

Jako na to přišel Antrim.

Představa, jak v Denise hlodá strach, ho těšila.

Ale vyčítal si ten kopanec kolenem. Mrzelo ho, že ho dohnala tak daleko. Dost na tom, že ho podváděla. Ještě k tomu přidala lhaní. Zavinila si to sama. Přesto jí zítra pošle květiny.

Světle fialové karafiáty. Její nejmilejší.

Přihlásil se na počítač a zadal dnešní přístupové heslo. Od oběda mu moc e-mailů nepřišlo, ale vtom mu padl zrak na poblikávající upozornění Naléhavé z Langley. Takových vzkazů chodilo po 11. září jako máku. Raději rozesílat kdeco napravo nalevo než informacemi skrblit a pak si to slíznout za všechny ostatní. Většina upozornění se ho netýkala. Pracoval na zvláštních, přesně zacílených akcích, které se už z podstaty věci vymykaly běžným postupům. Všechny byly přísně tajné a Antrim podléhal pouze řediteli sekce. Momentálně probíhalo podobných misí pět a dvě další se nacházely ve fázi plánování. Dnešní upozornění však bylo adresováno výlučně jemu a počítač ho automaticky rozšifroval.

Termín ukončení operace Královský klam stanoven. nedostaví-li se výsledky během příštích 48 hodin, přerušte akci a stáhněte se.

Ne že by to nečekal. Operace v Anglii vázla.

Tedy až donedávna, protože před několika dny konečně dosáhli průlomu.

Potřeboval nejčerstvější informace, a tak sáhl po telefonním aparátu na stole, zavolal svému člověku do Londýna a ten se při druhém zazvonění ozval.

„Ian Dunne a Cotton Malone přistáli v Heathrow,“ zaznělo Antrimovi do ucha.

Usmál se.

Za sedmnáct let u CIA se naučil, jak dosáhnout svého. Příjezd Cottona Malonea to jasně dokazoval.

Bylo to jeho dílo.

Malone kdysi býval eso v Magellan Billetu, zvláštním útvaru při ministerstvu spravedlnosti. Odpracoval si tam dvanáct let, než po přestřelce v Mexiku odešel do výslužby. Teď žil v Kodani a vlastnil antikvariát, ale dál se přátelil s dlouholetou šéfkou Billetu Stephanií Nelleovou. On toho přátelství využil, aby vylákal Malonea do Anglie. Zavolal do Langley, odtamtud zavolali nejvyššímu státnímu návladnímu, ten zavolal Stephanii Nelleové a ta kontaktovala Malonea. Antrim se znovu usmál.

Aspoň něco mu dneska vyšlo.

3

Windsor anglie

17: 50

Kathleen Richardsová v hradu Windsor nikdy nebyla – pro rodilou Britku něco neodpustitelného. Ještě že aspoň znala jeho historii. Postavili ho v jedenáctém století, aby střežil Temži a hájil normanskou nadvládu na nejzazší výspě rodícího se Londýna. Od časů Viléma Dobyvatele sloužil jako občasné sídlo králů. Původně to byla dřevěná normanská stavba obehnaná dvěma valy, nyní mohutná kamenná pevnost. Přežil první válku baronů ve třináctém století, anglickou občanskou válku v sedmnáctém, dvě války světové i zhoubný požár z roku 1992 a je největším obývaným hradem na světě.

Během třicetikilometrové jízdy z Londýna lilo jako z konve. Šedé zdi, věže a vížky hradu pyšně usazeného na příkrém křídovém útesu – na ploše přes dvaapadesát tisíc metrů čtverečních – skoro nebylo přes tu podvečerní bouřku vidět. Kathleen ale před hodinou zavolal její nadřízený a nařídil jí okamžitě přijet.

Zaskočilo ji to.

Odkroutila si teprve dvacet dní ze třicetidenního trestu. Suspendovali ji bez platu, protože operace v Liverpoolu, v níž se jednalo o pašování ilegálních zbraní do Severního Irska, se šeredně nevyvedla. Tři zájmové osoby se rozhodly prásknout do bot. Pronásledovala je autem a nakonec je zahnala do kouta, jenže na místních silnicích se při té honičce strhlo rodeo. Osmnáct bouraček a řada zraněných, několik z nich vážně, i když nikdo díkybohu nepřišel o život. Může za to ona? Byla přesvědčená, že ne. Jenže její šéfové byli jiného názoru.

A tisk si vůči SOCA nebral servítky.

SOCA, Agentura pro vyšetřování závažných organizovaných zločinů, je anglickou obdobou americké FBI. Zaměřuje se na drogy, praní špinavých peněz, podvody, počítačovou kriminalitu, obchod s lidmi a porušování zákona o střelných zbraních.

Kathleen v ní pracovala deset let. Když ji najímali, tvrdili, že dobrého rekruta tvoří čtyři schopnosti: spolupracovat s ostatními, dosahovat výsledků, být motorem změn a uplatňovat vůdcovský talent. Ráda si namlouvala, že přinejmenším ve třech vyniká. Jen ta „spolupráce s ostatními“ setrvale vázla. Ne že by se s Kathleen nedalo vyjít, prostě jen radši pracovala sólo. Naštěstí měla skvělá pracovní hodnocení a na kontě ukázkový seznam odsouzených pachatelů. Dokonce jí udělili tři pochvaly. Jenže rebelantské sklony, které měla podle všeho v povaze, ji ustavičně přiváděly do malérů.

A Kathleen se za to nenáviděla.

Jako třeba během těch posledních dvaceti dnů, kdy trčela doma a užírala se přemítáním, kdy za její kariérou v SOCA definitivně spadne klec.

Měla dobrou práci. Stoupala po kariérním žebříčku. Jedena třicet dnů řádné dovolené, zajištěná penze, spousta tréninků a příležitostí k profesnímu rozvoji, velkorysá mateřská i systém péče o děti. Ne že by ty poslední dvě výhody někdy v budoucnu mínila využít. Už se smířila s tím, že se pro manželství nehodí.

Vyžaduje příliš velkou sdílnost.

Když kráčela deštěm po uctívané půdě Windsoru, říkala si, co tu vlastně pohledává. Poslali ji ke kapli svatého Jiří, gotickému kostelu z 15. století, který nechal vybudovat Eduard IV. a kde je pohřbeno deset anglických monarchů. Nevysvětlili jí proč a ona se neptala; připsala ten rozkaz nepředvídatelnosti, která k práci agenta SOCA automaticky patří.

Vešla dovnitř, setřásla si z ramen dešťové kapky a s obdivem se zadívala na vysokou klenbu, mozaiková okna a vyřezávané dřevěné lavice po obou stranách dlouhé kostelní lodi. Nad každou lavicí přitahovaly zrak barevné praporce rytířů Podvazkového řádu a tvořily impozantní špalír. Na smaltovaných cedulkách u lavic stála jména současných i bývalých majitelů. Šachovnicová mramorová dlažba v centrální uličce se blyštěla jako zrcadlo. Hyzdila ji jen zející díra před jedenáctou lavicí. Postávali nad ní čtyři muži, mezi nimi i Kathleenin nadřízený, náčelník jejího odboru SOCA. Vyšel jí naproti a odvedl ji kousek stranou.

„Kaple je od rána zavřená,“ oznámil. „Včera v noci tu došlo k incidentu. Byl násilím otevřen jeden z královských hrobů. Aby se dostali pod podlahu, použili speciální zážehovou trhavinu.“

Kathleen ten druh výbušnin znala. Škodí hlavně obrovským žárem, působí jen slabou rázovou vlnu a nenadělají příliš hluku. Postřehla charakteristický, štiplavý karbonový odér, hned jak vešla do kaple. Tenhle vysoce kvalitní materiál je vyhrazen pro armádu, nedá se volně koupit. Okamžitě ji napadlo: Kdo k takové výbušnině může mít přístup?

„Kathleen, uvědomuješ si, že tě čeká vyhazov?“ Uvědomovala si to, ale slyšet to takhle natvrdo byl pro ni šok.

„Varovali jsme tě,“ řekl náčelník. „Pořád jsme ti opakovali, aby ses krotila. Máš excelentní výsledky, ale dosahuješ jich naprosto nepřijatelným způsobem.“

Její služební záznam se hemžil případy podobnými tomu liverpoolskému. Námořník přistižený se sedmatřiceti kilogramy kokainu, jenže přitom šly ke dnu dvě lodi. Zuřivý požár, který založila, aby vypudila z úkrytu drogové dealery – shořelo během něj na popel luxusní sídlo, které by jakožto zabavený majetek vyneslo při dražbě milióny. Zlikvidovaný gang internetových pirátů, čtyři postřelení při zatýkání. A to nejhorší nakonec: odhalení sítě soukromých vyšetřovatelů, kteří nelegálně získávali důvěrné informace a prodávali je korporátním klientům. Jeden z nich se jí postavil s pistolí a ona ho zastřelila. Přestože to vyhodnotili jako oprávněné zabití v sebeobraně, nařídili jí chodit na psychoterapii a psychoterapeut dospěl k závěru, že riziko Kathleen slouží jako prostředek, jak se vyrovnat s nenaplněným životem. Bůhví, co tím ten pitomý doktůrek myslel, nikdy jí to pořádně nevysvětlil. A tak si odbyla nařízených šest sezení a víckrát už se u něj neukázala.

„Mám na povel čtrnáct dalších agentů,“ pokračoval náčelník.

„A žádný není takový průšvihář jako ty. Jak je možné, že vykazují výsledky bez vedlejších ztrát?“

„Já těm chlapům v Liverpoolu neříkala, ať zdrhnou. Rozhodli se sami. Připadalo mi, že zastavit je i s těmi pašovanými zbraněmi stojí za trochu rizika.“

„Při havárkách se zranila spousta nevinných lidí. Ve vlastních autech. To je neomluvitelné, Kathleen.“

Od chvíle, kdy ji postavili mimo službu, se už naposlouchala výčitek víc než dost. „Proč jste mě sem zavolali?“

„Aby ses na něco podívala. Pojď se mnou.“

Vrátili se k tmavému otvoru, u kterého stáli tři ostatní. Napravo od díry v podlaze uviděla černou kamennou desku, úhledně rozštípnutou na tři kusy, které se dají snadno přemístit. Byly složeny k sobě do původního tvaru.

Přečetla si nápis vyrytý do hladkého povrchu.

Do krypty

pod touto mramorovou deskou

byly uloženy ostatky

Jany Seymourové, choti krále Jindřicha VIII.

1537

krále Jindřicha VIII.

1547

krále Karla I.

1648

a

nemluvněte královny Anny

tato pamětní deska sem byla umístěna z rozkazu

krále Viléma IV. roku 1837

Jeden z přítomných vysvětlil, že Jindřich VIII. si přál mít tady v kapli svatého Jiří velkolepý náhrobek, který by zastínil hrobku jeho otce ve Westminsteru. Dal odlít kovovou sochu a mohutné svícny, ale před dokončením hrobky zemřel. Jeho éru vystřídalo období radikálního protestantství, kdy se v kostelech nestavělo, ale bořilo. Jindřichova dcera Marie pak nakrátko vrátila zemi do náruče Říma a připomínat si Jindřicha VIII., protestantského krále, začalo být nebezpečné. Nakonec nechal Cromwell sochu i mnohoramenné svícny roztavit. Jindřich byl pohřben pod podlahou a místo označuje pouze deska z černého mramoru.

Kathleen se zadívala do díry v podlaze. Plazil se k ní elek– trický kabel a mizel dole. Vnitřek krypty ozařovalo rozptýlené světlo.

„Předtím byla krypta otevřena jen jednou,“ prohodil další muž.

Náčelník ho Kathleen představil jako zdejšího správce.

„Bylo to 1. dubna 1813. Tehdy se nevědělo, kde je pohřben popravený král Karel I. A protože se hodně lidí domnívalo, že možná leží tady u Jindřicha VIII. a jeho třetí manželky Jany Seymourové, padlo rozhodnutí kryptu otevřít.“

A teď byla zjevně otevřena zase.

„Omluvili byste nás dva s inspektorkou Richardsovou, pánové?“ zeptal se náčelník. „Potřebujeme spolu prohodit pár slov.“ Muži přikývli a poodešli k hlavnímu vchodu o dvacet metrů dál.

Kathleen lahodilo slyšet svou hodnost. Inspektorka. Tvrdě si ji vysloužila a drásalo ji pomyšlení, že o ni nejspíš přijde.

„Kathleen,“ oslovil ji náčelník tiše, „úpěnlivě tě prosím, abys aspoň pro jednou chvíli držela pusu a jen poslouchala.“

Přikývla.

„Před šesti měsíci došlo ke vloupání do archivu v Hatfield House. Ukradli několik vzácných svazků. Měsíc nato jsme zaznamenali podobné vloupání v národním archivu v Yorku. Během následujících týdnů se vyskytla série krádeží historických dokumentů po celé zemi. Před měsícem přistihli v Britské knihovně muže, jak si některé ofotografovává, ale povedlo se mu utéct a vyhnout se zatčení. A teď tohleto.“

Obavy ji přešly a probudila se v ní zvědavost.

„Tohle je vrchol,“ rozhořčoval se náčelník. „Vtrhnout do tak posvátné budovy! Do královského hradu.“ Odmlčel se. „Ta banda zlodějská přesně ví, po čem jde.“

Shýbla se k otvoru.

„Jen do toho,“ pobídl ji. „Podívej se.“

Připadalo jí neuctivé rušit věčný spánek lidí, kteří žili tak dávno, i když z jejich ostatků už téměř nic nezbylo. Nadřízení v SOCA ji pokládali za zbrklou a bezohlednou, ale na určitých věcech lpěla. Například na úctě k mrtvým. Jenže tohle bylo místo zločinu, a tak se natáhla na břicho na šachovnicovou podlahu a shýbla hlavu dolů.

Kryptu podepírala cihlová klenba asi dva a půl metru široká, tři metry dlouhá a půldruhého metru vysoká. Kathleen uvnitř napočítala čtyři rakve. Do víka světlé olověné, která podle nápisu patřila králi Karlovi pohřbenému roku 1648, byl s chirurgickou přesností vyříznut čtvercový otvor. Dvě menší vypadaly nedotčeně. Čtvrtá rakev byla největší, přes dva metry dlouhá.

Vnější schrána z pět centimetrů tlustého dřeva zetlela a rozpadla se na kusy. Vnitřní olověná rakev byla poničená, její víko někdo prorazil uprostřed.

Kathleen věděla, čí kosti pod tím otvorem vidí.

Jindřicha VIII.

„Jedna z těch neotevřených rakví patří Janě Seymourové, královně pohřbené po boku krále,“ poznamenal ředitel. „A ta druhá děcku královny Anny, které zemřelo mnohem později.“

Vzpomněla si, že Jana Seymourová byla manželka číslo tři, jediná ze šesti Jindřichových žen, která mu porodila legitimního syna. Eduard se posléze stal králem, panoval šest let a zemřel těsně před svými šestnáctými narozeninami.

„Jak to tak vypadá, Jindřichovými ostatky se někdo prohrabal,“ řekl náčelník. „Otvor v Karlově rakvi je starý – vyřízli ho před dvěma sty lety. Náš lupič se zřejmě o Karla a ty druhé dvě mrtvé nezajímal.“

Kathleen věděla, že Jindřich VIII. byl urostlý a vysoký přes sto osmdesát centimetrů a že na sklonku života nesmírně ztloustl. Ležely tu před ní tělesné ostatky krále, jenž vedl válku s Francií, Španělskem a císařem Svaté říše římské a přetvořil Anglii z ostrova na periférii Evropy v budoucí impérium. Vzepřel se papežům a troufale založil vlastní náboženství, které vzkvétá i po pěti stech letech.

Tomu se říká kuráž.

Vstala.

„Dějí se vážné věci, Kathleen.“

Náčelník jí podal vizitku. Na rubu uviděla adresu napsanou modrým inkoustem.

„Zajeď tam,“ řekl.

Prohlédla si adresu. To místo dobře znala. „Proč mi neřeknete, o co běží?“

„Protože tohle všechno není můj nápad.“ Vrátil jí odznak a průkaz SOCA, které jí zabavili před třemi týdny. „Jak už jsem říkal, čekal tě vyhazov.“

Užasla. „Tak proč tu tedy jsem?“

„Požádali výslovně o tebe.“

4

Londýn

Ian přesně věděl, kde se nachází. Nedaleko odsud bydlela jeho teta a často se Malými Benátkami potuloval, zvlášť o víkendových odpoledních, kdy se ulice hemžily lidmi. Když od tety utekl, poskytly mu zdejší snobské vily a moderní věžáky první samostatné vzdělání, kterého se mu kdy v životě dostalo. Turisté se sem jen hrnuli, přitahovalo je malebné okolí, modré železné mosty a hospůdky a restaurace na každém kroku. Hnědé vody kanálu mezi Malými Benátkami a zoo brázdily hausbóty a vodní autobusy – a poutaly na sebe pozornost, což Ianovi pomáhalo krást. Právě teď by nějaké odvedení pozornosti potřeboval jako sůl, aby setřásl Norse a Devenea, kteří se za ním určitě rozběhnou, hned jak vyřídí Cottona Malonea.

U tety doma by možná našel bezpečný úkryt, jenže z pomyšlení, že se jí zničeno nic objeví na prahu, se mu dělalo na nic. Vězel sice v průšvihu až po krk, ale vyhlídka, že bude muset poslouchat kecy té tlusté megery, mu připadala horší. A navíc – když ti, kdo po něm jdou, věděli, že se dneska vrací do Anglie, určitě vědí i o jeho tetě.

A tak upaloval po chodníku opačným směrem, k hlavní třídě o padesát metrů dál.

Gary se zastavil a udýchaně vyhekl: „Musíme se vrátit.“

„Tvůj táta říkal, ať se zdekujem. Jsou to hajzlové. Vím to natuty.“

„Jak to?“

„Pokusili se mě odkráglovat. Ne tyhle dva, ale jiný.“

„Právě proto musíme zpátky.“

„Vrátíme se. Ale nejdřív se musíme dostat co nejdál.“

Ten Amík nemá páru, jak funguje život na londýnských ulicích. Tady člověk netrčí na místě a nečeká na průser, natož aby ho sám vyhledával.

Ian zahlédl červenomodrobílý symbol vstupu do metra, ale jelikož neměl předplacenku, peníze ani čas jedno nebo druhé ukrást, z téhle únikové cesty nic nekoukalo. Zato si celkem užíval, že Gary Malone vypadá bezradně. Drzá suverenita, se kterou ho Gary na atlantském letišti složil při pokusu o útěk, se vypařila.

Tohle byl Ianův svět. Znal jeho pravidla.

A tak bylo na něm rozhodnout, kam utečou.

Kus vpředu zahlédl mrtvé šedohnědé rameno kanálu plné bachratých člunů a obklopené pestrou sbírkou módních obchodů. Nalevo se zvedaly k nebi moderní činžovní domy. Na to, že byl pátek před sedmou večer, vládl kolem vody poměrně klid. Většina obchodů měla ještě otevřeno. Tu a tam některý majitel ostřikoval boky uvázaného člunu hadicí nebo pulíroval lakovaný trup. Jeden si k tomu prozpěvoval. Nad ním ovíjely kanál šňůry drobounkých světel.

Ian se rozhodl, že tohle je bezva šance.

Doklusal ke schůdkům a sešel na náplavku. Hřmotný chlapík měl plné ruce práce s čištěním týkového trupu. Jeho člun měl stejně jako všechny ostatní tvar vypouklého doutníku.

„Jedete směrem k zoo?“ zeptal se ho Ian.

Muž přestal s oplachováním. „Zrovna teď ne. Možná později. Proč se ptáš?“

„Potřebujeme odvoz.“

Lodníci byli vyhlášení svou přátelskostí a turisty i jiné cizí lidi vozili běžně. Poblíž kotvily dva vodní autobusy, které svým majitelům vydělávaly na živobytí právě převážením cestujících, jenže jejich kabiny zely prázdnotou – víkendový ruch propukne až zítra. Ian se snažil tvářit, jak od něj lodník nejspíš čeká: jako teenager, který dostal zálusk na trochu dobrodružství.

„Chystáte se na víkend?“ zeptal se lodníka.

Muž si cákl hadicí vodu na hlavu a ulízl si dozadu černé vlasy. „Chystám se vocaď na víkend vypadnout. Bude tu narváno. Na můj vkus až moc. Řek jsem si, že popluju na jih, dolů po Temži.“

To znělo slibně. „Nepotřebujete náhodou někoho do party?“

„Nemůžem odjet,“ sykl Gary.

Ian ho ignoroval.

Muž se po něm tázavě podíval. „Kde tě tlačí bota, synku?

Lítáte vy dva v průšvihu? Kde máte rodiče?“

Na Iana to bylo příliš mnoho otázek. „Tak nic, zapomeňte nato. Jen nás napadlo, že by byla prča projet se po řece.“

Zajel pohledem nahoru k ulici.

„Vypadáte vyjukaně. Potřebujete se někam dopravit?“

Ian už měl odpovídání dost. „Nashle.“

Vykročil k vlečné cestě podél kanálu, kudy se tahaly čluny proti proudu.

„Proč už dávno nejste doma?“ křikl za nimi lodník, když odcházeli.

„Neohlížej se,“ zamumlal Ian ke Garymu.

Pochodovali po štěrkové cestičce.

Vtom Ian zahlédl, jak o kus dál napravo zahýbá do ulice podél kanálu modrý mercedes. Na okamžik zadoufal, že to není ten, který je odvážel z letiště, ale jakmile z auta vylezl Norse, pochopil, že jde do tuhého. Z pozice mezi vyvýšenou ulicí a kanálem nic dobrého nekoukalo. Jediné únikové cesty vedly dopředu a dozadu, protože napravo tekla voda a nalevo se zvedala kamenná nábřežní zeď.

Na Garym viděl, že mu to došlo taky.

Mohli leda tak upalovat po náplavce, jenže Norse a Devene je tutově doženou. Ian věděl, že dál za mrtvým ramenem už z pasti mezi strmými břehy kanálu nebude úniku, protože okolní parcely jsou oplocené. A tak se rozběhl ke schůdkům a bral je po nahoru dvou. Na ulici zahnul doprava a pak na železnou lávku rozklenutou nad kanálem. Byla úzká, jenom pro pěší, a liduprázdná. K druhému konci lávky se přiřítil mercedes a prudce zabrzdil, až pneumatiky zakvílely. Z vozu vyskočil Devene a hnal se na můstek.

Ian a Gary se otočili na patě a rozběhli se směrem, odkud přišli, jenže narazili na Norse stojícího nějakých deset, patnáct metrů od nich.

Pronásledovatelé jejich úmysl odhadli.

„Už dost těch kravin,“ křikl Norse. „Víš dobře, co chci. Naval tu flešku.“

„Zahodil jsem ji.“

„Dej ji sem. Neštvi mě.“

„Kde je můj táta?“ zeptal se Gary.

Ianovi se to odvedení pozornosti zamlouvalo. „Jo, kde je jeho táta?“

„Ten Yankee tě nemusí zajímat. Zato my jo.“

Jak Norse, tak Devene se k nim přibližovali. Lávka byla úzká, sotva pro dva lidi vedle sebe, a teď na obou koncích zablokovaná.

Pronásledovatelům k nim chybělo nejvýš deset metrů.

Nalevo v korytu kanálu zahlédl Ian toho černovlasého hromotluka, jak vyplouvá s člunem od úvaziště. Zřejmě přece jen vyrazil na plavbu po Temži hned. Příď se stočila jejich směrem, přímo k lávce. Ian potřeboval získat chvilku času, a tak vrazil pravou ruku do kapsy a uskočil k železnému zábradlí.

Vytáhl ruku a napřáhl ji nad hladinu. „Ani o krok blíž, nebo to, co chcete, poletí do vody.“

Pronásledovatelé se zarazili.

Norse zvedl paže na znamení, že se vzdává. „Neblázni, nedělej to. Dej nám ji a máš od nás pokoj.“

Ian vydechl úlevou. Ani jeden z těch dvou nepostřehl, že v pěsti nic nedrží. Natáhl ruku přes zábradlí v takovém úhlu, aby mu na tu fintu nepřišli.

„Co bys řekl padesáti librám?“ nadhodil Norse. „Padesát liber za tu flešku a běž si, kam chceš.“

Bafání lodního motoru se blížilo a člun se vnořil pod protější kraj lávky.

Bude to o chlup.

„Přidejte na stovku,“ licitoval Ian.

Norse sáhl do kapsy.

„Skoč přes zábradlí,“ šeptl Ian Garymu. „Do toho člunu, co nás podplouvá.“

V Norseově ruce se objevil paklík bankovek.

„Dělej,“ naléhal šeptem Ian.

Zatímco Norse váhal, kolik zaplatit, a Devene čekal na šéfův pokyn, Ian se chytil železného zábradlí a přehoupl se přes něj.

Měl pod sebou třímetrovou hloubku a jen se modlil, aby tam člun už byl. Dopadl nohama na střechu kabiny. Náraz ho odmrštil, takže ztratil rovnováhu, ale v poslední chvíli se chytil krátkého kovového zábradlí a držel se ho jako klíště. Jeho nohy opsaly oblouk a otřely se o hladinu, ale povedlo se mu vysoukat se zpátky na palubu. Člun projel pod lávkou a pokračoval v plavbě.

Černovlasý hromotluk stál na zádi u kormidelního kola.

„Něco mi říkalo, že se vám šikne pomoc.“

Ian zvedl oči a zjistil, že Norse chce zopakovat jeho manévr a skáče z lávky. Proletěl tři metry vzduchem a přistál na zádi člunu, jenže lodník ho šťouchl ramenem do prsou a srazil ho do řeky.

Ian sledoval, jak se falešný inspektor vynořil o pořádný kus dál a škrábe se z kanálu na břeh.

Světla lávky jim zářila padesát metrů za zády.

Vzápětí zmizela, protože kanál se stočil doprava.

Poslední, co Ian spatřil, byl Gary Malone zmítající se v Deveneově sevření.

Musí sebou hodit.

Otočil se a vpředu uviděl další osvětlený můstek. Tenhle byl širší a pevnější, zděný. Nahoře se po něm oběma směry míhala auta. Když se člun k můstku přiblížil, Ian z něj přeskočil na travnatý břeh. Přistál na všech čtyřech na náplavce a slyšel, jak za ním jeho zachránce volá:

„Kam se ženeš? Myslel jsem, že se chceš projet po řece.“

Ian vstal, zamával mu na rozloučenou a rozběhl se ke kovovému žebříku. Vyšplhal na ulici. Auta po ní ujížděla jedno za druhým. Přeběhl vozovku a schoulil se ve výklenku u vchodu zavřené hospody. Před pohledem z ulice ho clonily dvě kytky v kořenáčích.

Co nejvíc se přikrčil a snažil se posbírat myšlenky.

Chřípí mu zaplavoval štiplavý pach Londýna. Napínal zrak, jestli někde nezahlédne modrý mercedes, ale Norse a Devene zřejmě nečekali, že bude lelkovat poblíž, zvlášť když se mu vydařil tak odvážný útěk. Zavanula k němu lákavá vůně čerstvého chleba z pekárny o několik vchodů dál a došlo mu, že má hlad jako vlk. Naposledy jedl před několika hodinami – těch mizerných pár soust, co servírovali v letadle. Po chodníku občas prošel nějaký chodec, ale nikdo si ho nevšímal. Skoro nikdy si ho nikdo nevšímal. Jaké by to asi bylo, být něčím zvláštní? Nebo dokonce výjimečný? Mohl si to leda tak představovat. Vypadl ze školy brzy, ale stačilo to, aby se naučil číst a psát. Byl za to vděčný.

Četba byla jednou z mála jeho radostí.

Připomnělo mu to igelitovou tašku, kterou má u sebe Cotton Malone.

S jeho osobními věcmi.

Stojí za pokus poohlédnout se po nich.

A tak vyrazil ze svého úkrytu ve výklenku.

5

Londýn

18:30

Taxi rozstříklo vodu z hluboké louže na hrbolatém dláždění a zastavilo u obrubníku. Antrim z něj vylezl do podvečerní mlhy. Před hodinou přišla bouřka a zahalila město studenou vlhkou dekou. Před Antrimem se tyčila kopule Svatopavelské katedrály a Antrim doufal, že ta slota snad aspoň odradí obvyklé davy návštěvníků.

Zaplatil taxikáři a vyšel po širokém betonovém schodišti ke vchodu do chrámu. Masivní bronzové dveře za ním zaklaply. Poslední úder Velkého Toma, hodin na jižní věži, definitivně ohlásil půl sedmou.

Antrim odletěl z Bruselu do Londýna tryskáčem ministerstva zahraničí hned poté, co dotelefonoval se svým agentem v terénu. Během krátkého letu si prošel všechny zprávy o Královském klamu a oživil si v paměti všechny podrobnosti operace.

Problém byl prostý.

Skotsko se chystalo propustit na svobodu Abdela Baseta al-Megrahiho, někdejšího libyjského zpravodajského agenta, jehož roku 1998 obvinili z vraždy 270 lidí, kteří zahynuli při výbuchu letu 103 Pan Am nad skotským Lockerbie. Roku 2001 byl al-Megrahi odsouzen na doživotí, ale nyní – po pouhých několika letech za mřížemi – onemocněl rakovinou. A tak mu skotské úřady, údajně z humanitárních důvodů, povolily zemřít v Libyi.

Zatím nebylo vydáno oficiální oznámení, protože tajná jednání stále probíhala. CIA se o tom úmyslu dozvěděla před rokem. Washington se postavil ostře proti a naléhal na Downing Street, aby plán zarazila. Jenže Angličané odmítli s odůvodněním, že se jedná o vnitřní záležitost Skotska, do níž se nemohou vměšovat.

Odkdy, krucinál? rozhořčovali se diplomaté.

Londýn se vměšuje do skotské politiky už tisíc let. Fakt, že se oba národy už dávno spojily pod vlajkou Velké Británie, situaci ještě usnadňoval.

Jenže Angličané stejně odmítli.

Propustit al-Megrahiho domů do Libye by znamenalo plivnout do tváře 189 zavražděným Američanům. CIA trvalo třináctlet, než ho usvědčila a dosáhla jeho odsouzení.

A teď by ho měli nechat běžet?

Libyjský vůdce Kaddáfí by se po al-Megrahiho návratu Washingtonu vysmál a upevnil by si pozici mezi arabskými lídry.

Vědomí, že Amerika je tak slabá, že ani nedokáže přimět spřátelenou vládu, aby zarazila propuštění vraha, by dodalo vzpruhu teroristům na celém světě a posílilo je.

Antrim si rozepnul promočený baloňák a kolem postranní kaple, v níž se mihotalo jantarové světlo svíček, kráčel dopředu k hlavnímu oltáři. Jeho agent si vybral k setkání tohle místo, protože díky falešnému novinářskému průkazu celý den pracoval v chrámovém archivu a sháněl další informace.

Antrim došel jižní uličkou k dolnímu konci spirálového schodiště a znovu se rozhlédl kolem. Naděje vkládané do psího počasí se naplnily. Po katedrále bloumala jen hrstka návštěvníků.

A operace Královský klam prozatím naštěstí unikala zájmu Britů.

Prošel pod obloukem ke schodům vinoucím se nahoru. Cestou se bavil jejich počítáním. Než vystoupal na Šeptající ochoz, vystřídalo se mu jich pod koženými podrážkami dvě stě padesát devět.

Nahoře na něj čekal muž se světlou pletí a zelenýma očima.

Na počínající pleši měl hnědavé stařecké skvrnky. Co mu scházelo na kráse, vynahrazoval schopnostmi: byl to jeden z nejbrilantnějších Antrimových historických analytiků, přesně ten typ člověka, jehož bylo pro operaci zapotřebí.

Antrim vyšel ze schodů na úzký kruhový ochoz. Jedinou ochranu před třicetimetrovým pádem na dlažbu kostelní lodi skýtalo leštěné kovové zábradlí. Na mramorové podlaze dole zahlédl ornament, znak podobný kompasové růžici či slunečnímu terči, zasazený doprostřed bronzové mřížky. Věděl, že v kryptě pod podlahou se nachází hrobka Christophera Wrena, architekta, který před více než třemi sty lety katedrálu svatého Pavla pracně vybudoval. Kolem kruhového ornamentu se obtáčel latinský nápis věnovaný Wrenovi.

Čtenáři, hledáš-li jeho pomník, rozhlédni se kolem sebe. Antrim to udělal.

Nebyl to pohled k zahození.

Ulička mezi zábradlím a kamennou stěnou ochozu měla na šířku stěží metr. Obvykle se v ní tísnili turisté s nažhavenými fotoaparáty, ale dnes večer až na ně dva zela prázdnotou.

„Jaké jméno používáte?“ zeptal se tiše Antrim.

„Gaius Wells.“

Antrim si dopřál chvilku, aby se pokochal kopulí. Pohled mu oplácely fresky zachycující život svatého Pavla, zalité nepřímým světlem.

Bubnování dešťových kapek na střeše zrychlovalo.

„Právě máme Cottona Malonea a Iana Dunnea v autě, převážíme je,“ řekl Wells. „Doufám, že ten kluk má ještě pořád tu flešku u sebe. Jestli ano, snad se ten hazard vyplatí.“

Antrim si nebyl tak úplně jistý.

„Hádanka, kterou luštíme, je přes čtyři sta let stará,“ pokračoval jeho agent. „Jednotlivé dílky jsou pečlivě poschovávané. Není snadné je vypátrat, ale děláme pokroky. V hrobě Jindřicha VIII. se ale bohužel nic nenašlo.“

Antrim ten riskantní tah schválil, protože špatně načasovaná smrt Farrowa Curryho je vrátila o kus zpátky a nic jiného jim nezbývalo. Hrobka byla předtím otevřena jen jednou, roku 1813. Tehdy u toho byl osobně přítomen král Vilém IV. a všechno, co se odehrálo, bylo pečlivě zaznamenáno. V líčení se nevyskytovala žádná zmínka, že by otevřeli Jindřichovu rakev. To znamenalo, že v ní jeho ostatky nerušeně spočívají od roku 1547.

Antrim doufal, že si ten starý tlustý Tudorovec vzal svoje tajemství s sebou do hrobu.

Jenže uvnitř nebylo nic než kosti. Další zklamání.

A draze zaplacené.

„Bohužel,“ přitakal. „Britové teď budou ve střehu. Znesvětili jsme jejich královskou kapli.“

„Akce proběhla čistě, od začátku až do konce. Žádní svědkové. Brity ani nenapadne, aby nás podezírali.“

„Víme něco víc o tom, jak zemřel Curry?“

Uplynul už měsíc od chvíle, kdy Farrow Curry spadl pod přijíždějící vlak metra – buď sám, anebo ho někdo postrčil. Ian Dunne tam tenkrát byl a vykradl Currymu kapsy. Viděli ho, jak drží v ruce paměťový disk. Potom se vyškubl nějakému člověku a utekl ze stanice. Potřebovali z něj dostat, co ví, a chtěli tu flešku.

Venku nepřestávalo pršet.

„Uvědomujete si doufám, že to všechno může být pouhá legenda?“ ujišťoval se Wells. „Nemusí na ní být ani zrnko pravdy.“

„Tak co tedy Curry našel? Proč z toho byl celý u vytržení?“ Curry mu několik hodin před smrtí volal a nadšeně hlásil, že se mu podařil průlom. Byl to analytik s univerzitním diplomem, expert na šifrování. Spolupracoval se CIA na externí smlouvu a byl speciálně přidělen k operaci Královský klam. Za několik posledních měsíců nepokročil ani o milimetr a Antrim se pomalu klonil k rozhodnutí, že ho nechá vystřídat. Tím telefonátem se všechno změnilo. Antrim poslal svého člověka, aby se s Currym sešel na stanici metra Oxford Circus a společně probrali, co že to Curry vlastně objevil. Jenže ke schůzce nedošlo. Vražda? Sebevražda? Nehoda? Nikdo neměl potuchy. Může poskytnout odpověď fleška, se kterou zahlédli Iana Dunnea?

Rozhodně v to doufal.

„Od téhle chvíle budu tady ve městě,“ řekl Wellsovi.

Dnes večer si zajde do své oblíbené restaurace. Jeho vlastní kulinářské schopnosti se omezovaly na dodržení návodu k ohřívání v mikrovlnce na krabicích s hotovým jídlem, a tak většinou chodil jíst ven a před lácí dával přednost kvalitě. Třeba bude zrovna v práci jeho známá servírka. Kdyby ne, zavolá jí. V minulosti už si spolu párkrát báječně užili.

„Rád bych se na něco zeptal,“ ozval se Wells. „Proč jsme do toho všeho zatáhli Cottona Malonea? Připadá mi to zbytečné.“

„Hodí se nám každá pomoc, kterou dokážeme získat.“

„Je ve výslužbě. Nechápu, jak nám může prospět.“

„Může.“

Nic víc Antrim prozrazovat nehodlal.

Stáli kousek od východu – toho, kterým sem přišel. Druhý byl naproti. „Počkejte tady, dokud neodejdu. Nebylo by dobré, aby nás dole někdo viděl spolu.“

Obešel kruhový ochoz na protější stranu. Od vyčkávajícího Wellse ho teď dělilo nějakých třicet metrů. Z cedulky u východu se dozvěděl, že když tiše promluví proti zdi, bude jeho slova slyšet na druhé straně ochozu.

Proto se mu říká Šeptající ochoz.

Rozhodl se, že si to vyzkouší. Obrátil se čelem k šedé kamenné stěně a zamumlal: „Postarejte se, abychom to s Malonem a Dunnem nepodělali.“

Zamávání mu potvrdilo, že jeho slova došla sluchu.

Wells zmizel na schodech a Antrim se chystal odejít také, když vtom se nehybným vzduchem rozlehlo prásknutí výstřelu.

A výkřik z protější strany.

Další výstřel.

Výkřik přešel ve steny.

Antrim se rozběhl zpátky, nakoukl do dveřního otvoru nad schodištěm, a když nic neviděl, začal sbíhat dolů. Po několika krocích objevil za zákrutem na kamenných stupních Wellse. Ležel tváří k zemi a ze dvou ran v prsou se mu řinula krev. Antrim ho obrátil. Z Wellsových očí čišela nevěřícnost.

Zraněný otevřel ústa a pokoušel se promluvit.

„Zůstaňte ležet,“ zarazil ho Antrim. „Přivedu pomoc.“

Wells ho chytil za rukáv baloňáku.

„Tohle se… nemělo… stát.“

Pak mu povolily svaly a znehybněl.

Antrim se pokoušel nahmatat pulz. Nic.

Skutečnost jím otřásla.

Co se to sakra děje?

Pod sebou uslyšel dusot vzdalujících se kroků. Nebyl ozbrojen. Nečekal žádné potíže. A proč by taky měl? Vyrazil dolů po 259 schodech, v maximálním střehu, protože mu bylo jasné, že střelec může číhat za nejbližším ohybem. Seběhl dolů a opatrně vykoukl do lodi, ale spatřil jen pár turistů. V protější příčné lodi se kmitla postava chvátající k východu.

Byl to muž.

Zastavil se, otočil a zamířil.

Antrim se vrhl k zemi.

Ale žádná kulka nepřilétla.

Vyskočil na nohy a uviděl střelce mizet v hlavních dveřích.

Rozběhl se za ním a rozrazil bronzové veřeje.

Venku už zhoustlo šero.

Pořád ještě lilo.

Zahlédl toho muže kus od schodů, jak utíká směrem k Fleet Street.

6

Garyho Malonea odvlekli z lávky a vtlačili zpátky do mercedesu. Svázali mu ruce za zády a přes hlavu mu natáhli vlněnou kuklu s dírou pro ústa.

Měl strach. Kdo by ho na jeho místě neměl? Ale ještě víc se bál o otce. Co se asi odehrálo u té garáže? Neměl utéct, ale poslechl tátův příkaz. Měl se vykašlat na Ianovy řeči a zůstat někde poblíž. A Ian nakonec skočil z té lávky. No jasně, přemlouval ho, ať skočí taky. Jenže copak takovou šílenost udělá člověk s kouskem rozumu v hlavě? Norse to zkusil a pohořel, a to je dospělý chlap. Celou dobu, co jeli autem, nadával jako špaček, mokrý skrz naskrz.

Ian Dunne má odvahu, to se mu nedá upřít. Ale on sám taky.

Včera si doma balil s hlavou plnou zmatku. Přede dvěma týdny mu matka oznámila, že člověk, kterému celý život říká tati, není jeho vlastní otec. Vysvětlila mu, co se odehrálo před jeho narozením – že měla milostný poměr a otěhotněla. Přiznala, že udělala chybu, a omluvila se. Nejdřív to přijal a usnesl se, že na tom vlastně nezáleží. Táta pro něj tátou zůstane, a hotovo. Jenomže brzy na něj začaly dotírat pochyby.

Záleží na tom.

Kdo ve skutečnosti je? Jakého je původu? Kam a ke komu patří? K matce, jako jeden z Maloneů? Nebo k někomu jinému?

Neměl tušení.

Ale rád by to věděl.

Měl ještě deset dní prázdnin a těšil se, že stráví Den díkůvzdání v Kodani, tisíce kilometrů od Georgie. Potřeboval vypadnout z domova.

Aspoň na chvíli.

Hlodala v něm hořkost a čím dál hůř ji krotil. Odmalička byl ukázněný, poslouchal matku na slovo a nedělal problémy, ale její lež ho tížila jako balvan. A to mu pořád vykládá, že lhát se nemá.

Tak proč to sama dělala?

„Máš všechno?“ ujišťovala se matka, než vyrazili na letiště. „Slyšela jsem, že se zastavíte v Anglii.“

Otec jim vysvětlil, že musí udělat zastávku v Londýně a předat tam policii nějakého kluka, co se jmenuje Ian Dunne. Pak prý přesednou do letadla do Kodaně. Gary si všiml matčiných vlhkých, zarudlých očí.

„Ty jsi brečela?“

Přikývla. „Nemám ráda, když odjíždíš. Bude se mi stýskat.“

„Je to jenom na tejden.“

„To doufám.“

Věděl, na co naráží – na jejich rozhovor z minulého týdne, kdy prohodil, že se možná bude chtít přestěhovat.

Skousla si ret. „Překonáme to, Gary.“

„Pověz mi, kdo je můj pravý táta.“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu.“

„Ne. Ty nechceš. A to je rozdíl.“

„Slíbila jsem sama sobě, že nám nikdy nevstoupí do života. Udělala jsem pitomost, že jsem si s ním začala, ale mít tebe chyba nebyla.“

Tohle už od ní slyšel, jenže dost dobře nedokázal oddělit ty dvě věci od sebe. Obě se zakládaly na lži.

„Když se dozvíš, kdo to byl, nic se tím nezmění,“ přesvědčovala ho.

Hlas se jí zadrhával.

„Ale já to chci vědět. Celý život jsi mi lhala. Znala jsi pravdu, a nikomu jsi ji neřekla, dokonce ani tátovi. Já vím, že se taky nechoval dvakrát vzorně. Měl jiný ženský. Povědělas mi o tom. Ale aspoň mi nelhal.“

Matka se rozplakala. Byla advokátka a hájila obviněné před soudem.

Jednou ji sledoval, jak vede výslech, a poprvé si uvědomil, jak dokáže být tvrdá a rafinovaná. Začal si pohrávat s myšlenkou, že se možná taky dá na advokacii.

„Je mi patnáct,“ řekl jí. „Už nejsem dítě. Mám právo všechno vědět. Jestli mi neřekneš, kdo jsem vlastně zač, totálně to mezi náma poděláš.“

„Odjedeš a přestěhuješ se do Dánska?“ zeptala se. Rozhodl se, že ji nebude šetřit. „Asi jo.“

Upřela na něj uplakané oči. „Já chápu, že jsem udělala blbost, Gary. Je to moje chyba. Beru všechnu vinu na sebe.“

Nezajímalo ho, kdo nese vinu. Jen se chtěl zbavit nejistoty, která v něm den ode dne rostla. Nechtěl matku nenávidět – měl ji hrozně rád, vždyť to byla jeho máma –, jenomže ona mu to nijak neusnadňovala.

„Zůstaň pár dní u táty,“ řekla a utřela si slzy. „Užij si to tam.“

Taky že užije.

Měl hádek plné zuby.

Jeho rodiče se rozvedli před rokem, těsně předtím, než otec odešel z ministerstva spravedlnosti a přestěhoval se do zámoří. Od té doby si matka tu a tam našla nějakou známost, ale nic vážnějšího. I když tohle nebylo téma, o kterém by si s ní dokázal povídat.

Připadalo mu, že je to čistě její věc.

Žili v hezkém domě v dobré čtvrti. Chodil do skvělé školy. Známky sice neměl nijak oslnivé, ale nadprůměrné ano. Hrál baseball a košíkovou. Nikdy nezkusil kouřit ani fetovat, i když příležitostí míval habaděj. Otestoval pivo, víno a sem tam něco tvrdšího, ale měl pocit, že mu nic z toho nechutná.

Byl vzorný potomek. Přinejmenším si to myslel. Tak proč se zalyká vzteky?

Teď tu ležel na gauči, ruce svázané za zády a přes obličej vlněnou kuklu, ze které mu koukala jen pusa. Jízda mercedesem jim trvala zhruba půlhodinu. Varovali ho, že jestli jen hlesne, nasadí mu roubík.

A tak zůstal zticha.

Působilo to blahodárně na nervy.

Uslyšel pohyb, ale žádné hlasy, jen odbíjení zvonů kdesi v dálce. Pak někdo přišel blíž a posadil se. Zaslechl šustění, jako by se roztrhl celofánový pytlík, a pak přežvykování.

Taky na něj lezl hlad.

Knosu mu zavanula vůně. Lékořice. Jeho oblíbená pochutina.

„Nemate kousek i pro mě?“ zeptal se.

„Sklapni, mladej. Buď rád, že jsi ještě naživu.“

7

Malone se probral a hlava mu třeštila bolestí. Z obyčejné kamarádské výpomoci se vyklubal problém jako hrom.

Zamžikal a snažil se soustředit.

Ohmatal si čelo. Pod prsty ucítil zaschlou krev a šerednou bouli. Zátylek ho po Deveneově útoku pekelně bolel. Někdo jemu i Garymu prohrabal zavazadla, oblečení bylo rozházené po celé garáži. Ležela tu i Ianova igelitová taška, vysypaná, jeho věci se válely kolem.

Vydrápal se do stoje. Nohy měl strnulé a rozbolavělé.

Kde je Gary?

Někdo zatraceně riskoval, jen aby měl jistotu, že najde Iana Dunnea. Mnohem horší ale je, kam až sahají dlouhé prsty té party. Někdo z úředních míst musel dát pasovým úředníkům požehnání, že smějí pustit Iana do země bez dokladů. Norse a jeho kámoš jsou jen poskoci – to ten, kdo odsouhlasil porušení britských imigračních předpisů, by ho měl zajímat.

Norse chtěl po Ianovi flashdisk.

Malone potřeboval najít Garyho. Prve oběma klukům poručil, ať utečou. Snad zůstali někde nablízku a čekají, až bude vzduch čistý, aby se mohli vrátit.

Ale kde?

Podíval se na hodinky. Byl v bezvědomí asi dvacet minut.

Zahlédl mezi oblečením odhozený mobil. Má zavolat na policii?

Nebo Stephanii Nelleové do Magellan Billetu? Ne. Tohle je jeho problém. A docela určitě nezavolá Pam. Poslední, co potřebuje, je to, aby se o tomhle průšvihu dozvěděla jeho bývalá žena. Dost na tom, že dřív denně riskoval život on sám.

Zatáhnout do nebezpečí Garyho? To by mu do smrti neodpustila.

Prohledal garáž a všiml si uskladněného zahradního nářadí, plynových bomb a ponku. Za otevřenými dveřmi hustě pršelo. Zadíval se na lijákem zmáčenou příjezdovku, která vedla na ulici lemovanou stromořadím, a hrozně si přál, aby se tam objevili oba kluci.

Měl by si posbírat svoje saky paky. Metropolitní policii přece jen zavolá. Bude to rozumnější.

Zbystřil, protože zaslechl šramot v živém plotě oddělujícím dvůr od sousedního pozemku.

Někdo se skrz něj prodíral. Že by kluci?

Pro jistotu se rozhodl, že si znova lehne tam, co předtím. Přimáčkl se obličejem ke studené podlaze, spustil víčka a nechal si pod nimi nepatrnou štěrbinu, aby viděl.

Ian se kradl bočními uličkami a skrýval se za clonou lijáku, stromů a živých plotů, kterých bylo v téhle honosné čtvrti plno. Dvorek, kam prve zajel mercedes, našel skoro hned. Dveře garáže zely dokořán, ale auto zmizelo.

Rozhlédl se.

Zdálo se, že u sousedů není nikdo doma.

Vplížil se do otevřené garáže a přejel očima podlahu, na které se povalovalo oblečení vysypané z Maloneových zavazadel.

V příšeří u zdi ležel s rozhozenými údy Malone. Ian k němu popošel a uslyšel jeho přerývaný dech. Uvažoval, jestli jím má zatřást, probrat ho a přesvědčit se, že je jakžtakž v pořádku. Ale vždyť se ho přece neprosil, aby se do jeho věcí míchal, a nebyl důvod, aby se do nich míchal ještě víc.

Hledal to, pro co si přišel, a nakonec svoji igelitku našel zmačkanou do klubíčka pod Maloneovou košilí. Asi těm chlapům nepřipadala důležitá. Proč by taky měla? Hledali flešku, ne knížky, kapesní nůž a pár dalších cajků.

Nacpal si všechno zpátky do tašky a znovu pohlédl na Cottona Malonea. Ten Amík mu připadal docela sympatický. Tak nějak možná vypadal i jeho táta. Jenže kvůli té zatracené potvoře mámě se nikdy nedozví, kdo to vůbec byl. Když se prve v autě ukázalo, že Norse není od Scotland Yardu, vyčetl z Maloneových očí upřímné obavy. Nejen o Garyho, ale taky o něj. Byla to úleva, mít Malonea vedle sebe. Na světě je zatraceně málo lidí, kterým na něm kdy záleželo – a on na ostatní taky kašle.

A teď není vhodná chvíle, aby měnil postoj.

Život je tvrdý a Cotton Malone by to určitě pochopil.

Ian se o tom aspoň přesvědčoval, když se rozběhl z garáže ven.

Malone se zvedl a zahulákal za ním: „Kde máš Garyho?“

Ian se otočil na patě a úlek v jeho tváři vystřídala úleva.

„Do prdele, já myslel, že jste v limbu.“

„Tvoje starostlivost o moje zdraví mi neunikla. Přišel sis akorát pro svoje věci.“

Chlapci se vrátil do očí vzdor. „Já po vás nechtěl, abyste sem jezdil. Já vás do toho nenamočil. Nic mi do vás není.“

Ale Maloneovi neunikl obranný podtón v hlase. Ian se napůl vztekal, napůl hájil. A tak zopakoval: „Kde zůstal Gary?“

„Drapli ho ti poldové.“

Malone se vymrštil na nohy a obrátil se k němu čelem. „Nejsou od policie a ty to dobře víš. Jak to, že chytili jeho, a ne tebe?

Ty jsi přece ten, koho chtějí.“

„Zdrhnul jsem jim. Gary ne.“

Malone vyrazil kupředu a popadl Iana za ramena. „Tys ho v tom nechal?“

„Říkal jsem mu, ať skočí taky, jenže on mě neposlechnul.“

Ať skočí?

Vyslechl si, co se seběhlo v Malých Benátkách a jak Ian seskočil z můstku do člunu.

„No a ty chlapi Garyho čapli,“ dokončil Ian.

Malone mu vytrhl igelitovou tašku. „Kde je ten paměťový disk, který chtějí?“

Ian neodpověděl. Ale co od něj taky čekat? Byl dítětem ulice, které se rychle poučilo, že přežije jen ten, kdo umí držet jazyk za zuby.

„Víš co?“ řekl mu Malone. „Přenechám tě policii, ať si to s tebou vyřídí oni. A pak půjdu najít Garyho.“ Zahákoval Iana pod levou paží. „Zkus se mi vyškubnout, a vymlátím z tebe duši.“

Myslel to vážně.

Byl vzteky bez sebe. Nepříčetně zuřil. Na toho grázlíka i na sebe. Do jeho vzteku se mísila ochromující bezmoc a strach. Kvůli tomu klukovi ho málem zastřelili a jeho synovi teď hrozí nebezpečí.

Poručil si, že se musí ovládnout.

„Proč mě nenecháte jít?“ vyjekl Ian.

„Mám tě pod dozorem.“

„Nejsem váš syn.“

„To buď rád. Kdybys byl, popovídali bychom si ručně.“

Viděl, že Ian pochopil.

„Máš poslední šanci,“ řekl mu. „Co jsou zač ti chlapi, co po tobě jdou?“

„Byl jsem na stanici metra Oxford Circus tenkrát před měsícem, když se tam zabil ten chlápek.“

8

Ian stál na konci průchodu pod osvětleným nápisem východ a pročesával pohledem rušné nástupiště.

Kdo další přijde na řadu?

První volba padla na stařenu v šedém tvídovém kabátě, která se šourala jako pes se zchromlou tlapou. Přes rameno jí visela kabelka, zlatou sponu na ní měla rozepnutou, víko se při každém jejím namáhavém kroku odchlipovalo. Bylo to tak neodolatelné pozvání, až Iana napadlo, jestli to náhodou není vějička. Policie občas kapsáře takhle loví. Ale po chvilce bedlivého pozorování usoudil, že tahle ženská nic nefilmuje.

Začal se k ní proplétat mezi návalem lidí, kteří se v odpolední špičce vraceli z práce.

Oxford Circus byla jeho nejmilejší stanice. Protínají se v ní trasy Bakerloo, Central a Victoria. Každé ráno a v podvečer tudy proudí sem a tam davy lidí a hodně jich má namířeno do módních obchodů a nákupních center na Oxford Street a Bond Street. Kdekdo je ověšen nákupními taškami, zrovna tak jako ta babka, na kterou měl políčeno – představují snadné cíle pro někoho jako on, s dovednostmi, které si tříbí pět let ze svých patnácti.

Pomáhalo mu, že v něm lidé neviděli nebezpečí. Měřil sotva sto padesát centimetrů a husté blond vlasy si vlastnoručně stříhal nakrátko nůžkami, které loni ukradl v obchoďáku Harrods. Stal se z něj celkem zručný lazebník a uvažoval, že by se stříháním vlasů třeba mohl jednou živit – jednoho krásného dne, až nechá ulice za sebou. Prozatím mu ta dovednost zajišťovala příjemný zevnějšek, který je lidem sympatický. Charitativní obchody se mu naštěstí postaraly o bohatou garderóbu skoro nebo úplně zadarmo. Rád nosil manšestráky a propínací košile, ve kterých vypadal jako jedna z jeho nejoblíbenějších literárních postav, Oliver Twist. Ideální image pro obratného čiperného kapsáře.

Jeho skotská matka ho obdařila jménem Ian; jméno bylo to jediné, co mu kdy dala krom života. Vypařila se, když mu byly tři měsíce, a její místo zaujala anglická teta, po které získal příjmení Dunne. Tetu neviděl už tři roky, od chvíle, kdy z jejího domu utekl oknem v druhém patře a vytratil se do londýnských ulic, v nichž přežíval díky dobročinným organizacím a zločinu.

Pro policii byl starý známý. Několikrát ho zabásli na jiných stanicích a jednou na Trafalgaru. Ale nikdy za mřížemi dlouho nezůstal. Postupně ho poslali do tří pěstounských rodin, které ho měly přivést na správnou cestu, ale odevšad vzal roha. Těžil ze svého věku a své neutěšené situace. Na strunu soucitu se brnká snadno.

Schovaný v davu se přiblížil ke stařeně. Postup si vycizeloval bohatou praxí, stačilo do ní lehce strčit.

„Promiňte,“ omluvil se a přidal letmý úsměv.

Okamžitě roztála a oplatila mu přívětivým: „Nic se nestalo, mladý muži.“

Ty tři vteřiny, než jí došlo, že do ní někdo vrazil, a než zareagovala, mu stačily, aby jí hrábl do kabelky a popadl, co mu přijde pod ruku.

Vytáhl sevřenou dlaň ven, střelhbitě si ji zakryl cípem bundy a vnořil se hluboko mezi lidi. Rychle se ohlédl a ujistil se, že žena atak na svůj majetek nepostřehla. Vykličkoval ze zástupu a letmo se podíval, co to ukořistil.

Drobný hnědý váleček s černým umělohmotným víčkem.

Doufal, že je to zapalovač nebo něco podobného, co se dá odnést do zastavárny nebo střelit. Byla to ale jen nádobka s pepřovým sprejem.

V minulosti už jednu nebo dvě podobné šlohnul. Znechuceně potřásl hlavou a strčil si sprej do kapsy.

Vyhledal pohledem dalšího kandidáta.

Byl to muž kolem padesátky, ve vlněném saku. Klopu na pravé kapse měl zastrčenou dovnitř, což zvyšovalo šanci. V kapsách dobře oblečených mužů získal Ian některé svoje nejcennější úlovky. Vyhlédnutý objekt byl vysoký a štíhlý, se zobákovitým nosem. Civěl jinam, směrem ke kolejím, a v jednom kuse se díval na hodinky. Těkal očima mezi nimi a elektronickou tabulí hlásající, že vlak přijede ani ne za minutu.

Z černé tlamy tunelu se vyvalil vzduchový polštář a rachot přijíždějícího vlaku sílil. Lidé se tlačili k okraji nástupiště, aby vtrhli do vagónů, hned jak se dveře otevřou a ozve se hlášení upozorňující na mezeru mezi vlakem a nástupištěm.

Ianův kandidát se k nim přidal a povedlo se mu protlačit se úplně dopředu, aby mohl nastoupit mezi prvními. Tohle byl nejvhodnější moment. Všichni jsou unavení a touží jen po tom, aby se co nejdřív dostali domů. Nikdo nedává pozor.

První Ianův pokus skončil fiaskem.

Doufal, že napodruhé bude mít větší štěstí.

Proklestil si cestu k tomu dobře oblečenému chlapíkovi a pohotově mu vjel pravačkou do kapsy. Okolní tlačenice mu poskytla dokonalou kamufláž. Pod prsty ucítil umělohmotný obdélníček a vytáhl ruku přesně v okamžiku, kdy vlak přihřměl na dohled.

Vtom čísi paže strčily toho hezky oblečeného chlápka přímo pod kola přijíždějícího vlaku.

Nástupištěm se rozlehly výkřiky.

Brzdy zakvílely a přešly v ohlušivý jekot. Hydraulika zasyčela.

Z překřikování lidských hlasů čišela nevěřícnost.

Ian si zčistajasna uvědomil, že pořád ještě stojí na nástupišti všem na očích a svírá v dlani předmět, který ukradl mrtvému z kapsy. Zdálo se ale, že mu nikdo nevěnuje pozornost… až na vysokého muže s kadeřavými, popelavě šedými vlasy a knírem stejné barvy.

Vtom Ianovi svitlo.

Ruce, které srazily okradeného z nástupiště, možná patřily právě tomuhle všivákovi.

Zaklínili se do sebe pohledem.

Šedivec hmátl po předmětu, který Ian tiskl v dlani, a Ian mu ho bůhvíproč nebyl ochoten dát.

Ucukl a dal se na útěk.

Okamžitě ho zezadu chňaply dvě paže. Vší silou dupl tomu chlapovi na nohu a cítil, jak se jeho podpatek zarývá do tenkého svršku boty.

Šedivec zařval a sevření povolilo.

Ian vyrazil, rozrážel lidi nalevo napravo a uháněl k východu.

Nikdo ho nezastavil. Všichni věnovali pozornost vlaku a muži spadlému do kolejiště. Dveře vagónů se začaly otevírat a na perón se vyhrnuly další spousty lidí.

Ian se hnal dál. Nevěděl, jestli ho Šedivec pronásleduje. Tenhle nájezd na Oxford Circus se zvrhl ve zlý sen a Ian toužil po jediném – co nejrychleji odtud zmizet.

Doběhl k výstupu ze stanice a hnal se pryč vydlaždičkovanou chodbou.

Byla prázdná až na pár zbloudilců, většina cestujících očumovala na nástupišti. Vtom uslyšel hvizd píšťalek a rychle uskočil ke straně.

Kolem se prohnali dva policisté běžící dolů. Ian se ještě ani nepodíval, co to stačil tomu chudákovi před nehodou vylovit z kapsy, a tak se podíval teď.

Paměťový disk do počítače.

Zklamaně zavrtěl hlavou. Bezcenný krám. Dneska bude muset jít na večeři do některého z pěti městských bezdomoveckých útulků. A to se tak těšil na pizzu!

Strčil si flešku do kapsy a rozběhl se k eskalátoru. Nahoře prošel turniketem pomocí permanentky, kterou předtím šlohnul někomu v Chelsea. Proklouzl poškrábanými skleněnými dveřmi na chodník. Venku vytrvale mrholilo. Sychravé povětří ho donutilo zapnout si bundu a zastrčit si ruce do kapes. Rukavice ztratil předevčírem někde v East Endu.

Spěchal mezi proudy lidí na chodníku, zahnul za roh a minul novinový stánek a automat na cigarety. Díval se pod nohy, protože dlažba byla rozbitá a samý hrbol.

„Tady jsi. Všude tě hledám,“ ozvalo se přátelsky.

Ian vzhlédl a Šedivec ho popadl kolem ramen, jako by se nechumelilo, a popostrčil ho k autu zaparkovanému u obrubníku. Pod sakem vykoukl hrot nože a ostře píchl Iana do stehna.

„Hlavně klídek,“ šeptl Šedivec, „jinak se mrknem, kolik máš v sobě červený.“

Tři kroky, a ocitli se u otevřených zadních dvířek tmavého bentley.

Šedivec vrazil Iana dovnitř a nastoupil za ním. Usadil se na sedadle naproti.

Dvířka zaklapla a auto odrazilo od chodníku.

Ian ještě pořád s rukama v kapsách seděl strnule, jako by spolkl pravítko.

Prohlížel si muže vedle Šedivce. Byl starší, v černošedém obleku s vestou. Seděl zpříma a upíral na Iana zelené oči s hnědými flíčky, které jako by varovaly, že jejich majitel není zvyklý na odpor. Hustá hříva bílých vlasů mu padala na zachmuřené obočí.

„Máš něco, co chci,“ pronesl starší muž hlubokým hrdelním hlasem. Dával si záležet, aby precizně artikuloval každé slovo.

„Nekšeftuju s lidma, který neznám.“

Povýšený aristokratický úsměv roztál v pobaveném úšklebku.

„Já zase nekšeftuju s bezprizornými uličníky. Dej mi ten flashdisk.“

„Co je na něm tak důležitýho?“

„Také se nerad namáhám s vysvětlováním.“

Ianovi stékal po zádech ledový pot. Něco mu říkalo, že ti dva na protějším sedadle jsou odhodlaní ke všemu.

To se mu vůbec nelíbilo.

A tak zalhal. „Zahodil jsem ho.“

„Zlodějíčci jako ty nezahodí nikdy nic.“

„Nenechávám si zbytečný krámy.“

„Zabij ho,“ řekl ten starší.

Šedivec se naklonil blíž a rozmáchl se rukou s nožem dozadu, aby mohl pořádně bodnout.

„No dobře, tak teda jo,“ vyhrkl honem Ian. „Mám ji.“

Starší muž Šedivcovu ruku zadržel.

Bentley přibrzdilo v dopravní zácpě.

Přes popršená okénka Ian viděl, že i auta kolem zpomalují, asi před světelnou křižovatkou. Ve špičce se Londýnem nedá projíždět rychle.

Střelhbitě uvážil svoje možnosti a dospěl k závěru, že jich moc nemá.

Šedivec dál svíral v pěsti nůž a nespouštěl z něj oči. I ten druhý zůstával ve střehu a vnitřek auta nenabízel dost prostoru k manévrování.

Ian vytáhl levou ruku z kapsy a předvedl jim flešku. „Tohleto chcete?“

„Hodný chlapec,“ pochválil ho ten starší.

Nevšiml si, že se zároveň dala do pohybu i Ianova druhá ruka. Ian se skoro neubránil úsměvu.

Prsty se mu v kapse sevřely kolem pepřového spreje. Pokládal ho za zbytečnost. Teď by ho nevyvážil ani zlatem.

Starší muž sáhl po flashdisku.

Ian vyrazil pravačkou a stříkl.

Oba muži zaječeli a začali si mnout oči, aby se zbavili bolesti.

„Zabij ho, honem,“ poroučel ten starší.

Šedivec poslepu upustil nůž a hmátl pod sako.

Objevila se pistole.

Ian znovu stříkl.

Šedivec zavyl.

Ian škubl kličkou nejbližších dvířek a vyskočil na deštěm zmáčenou vozovku mezi dva vozy uvízlé v sousedním pruhu. Než za sebou přirazil dveře, stačil ještě sebrat z podlážky nůž.

Žena ve vedlejším autě se po něm podezíravě podívala.

Nevšímal si jí.

Prokličkoval ucpanou ulicí na chodník a zmizel v zasmušilé večerní tmě.

Malone naslouchal chlapcovu vyprávění.

„Takže ty jsi tam byl krást.“

„Jo, pár věcí jsem čórnul. A pak jsem šlohnul flešku tomu chlapovi těsně předtím, než ho ten grázl strčil pod vlak.“

„Viděl jsi to?“

Ian přikývl. „Něco takovýho jsem nečekal, tak jsem vzal roha.

Ale ten, co ho shodil dolů, mě nakonec drapnul a donutil mě vlízt do toho auťáku.“

Malone zvedl igelitovou tašku do výšky a zeptal se: „Kde je ta fleška?“

„Když jsem zdrhnul, nechal jsem si ji. Došlo mi, že asi má cenu.“

„A zlodějíčci jako ty nic cenného nezahodí.“

„Nejsem žádnej zlodějíček.“

Maloneovi docházela trpělivost. „Tak kde je ta zatracená fleška?“

„Mám jedno takový místo, kde si nechávám svoje věci.“

Vtom Maloneovi zazvonil telefon.

Trhl sebou.

Pak mu došlo, že to může být Gary. Popostrčil Iana do garáže a varoval ho, ať se nepokouší o útěk.

Vylovil telefon a zmáčkl zelené tlačítko. „Gary?“

„Máme vašeho syna,“ ozval se hlas, který Malone poznával.

Devene.

„Víte, co chceme.“

Malone to měl přímo před očima. „A já zase mám Dunnea.“

„Takže provedeme výměnu.“

Už toho slyšel dost, a tak jen řekl: „Kdy a kde?“

9

Antrim si vyhrnul límec kabátu, aby se chránil před ledovým deštěm. Pustil se do sledování muže, který právě zavraždil amerického zpravodajského agenta. Chtěl zjistit, kdo za vraždou stojí a proč.

Může na tom záviset všechno ostatní.

Hemžení a spěch kolemjdoucích si nijak nezadaly s ruchem na vozovce. Večerní špička v osmimiliónovém městě nabírala na tempu. Antrim věděl, že i dole pod zemí uhánějí vlaky metra všemi směry. Lidé se hrnuli dolů ze schodů u každého červeného kruhu s příčným modrým pruhem, který označuje vstup do stanice podzemní dráhy. Všechno to znal jako svoje boty, protože prožil v Londýně čtrnáct let. Jeho otec pracoval pro ministerstvo zahraničí jako kariérní diplomat, do důchodu odešel po třiceti letech. Bydleli v pronajatém bytě poblíž Chelsea a Antrim prochodil celý Londýn.

Z otcových řečí by si jeden myslel, že studená válka skončila čistě jeho zásluhou. Realita byla jiná. Antrimův otec byl bezvýznamný človíček v bezvýznamném postavení – drobounké kolečko v obří mašinérii diplomacie. Zemřel před patnácti lety ve Státech, kde žil z poloviny své vládní penze. Druhou shrábla díky velkorysosti illinoiského rozvodového soudu Antrimova matka, když se po šestatřiceti letech manželství rozešli. Ani jeden z nich se neobtěžoval informovat o rozvodu syna, což samo o sobě hodně vypovídalo o jejich rodinném životě.

Žili vedle sebe jako tři cizí lidi.

Ve všech ohledech.

Matka trávila život snahou zavděčit se otci, okolní svět jí naháněl hrůzu a permanentně se užírala nejistotou. Proto snášela otcovo řvaní, urážky a rány. Podepsaly se nejen na jejím těle, ale i na synových vzpomínkách.

Dodnes nesnesl, aby se ho někdo dotkl na obličeji.

Zavinil to otec, který ho fackoval prakticky bez důvodu. Matka k tomu mlčela. A proč by taky ne?

Měla o sobě prabídné mínění a o synovi ještě horší.

Po Fleet Street kráčel mnohokrát. Poprvé skoro před čtyřiceti lety, tehdy mu bylo dvanáct a byl na útěku od rodičů. Ulice pojmenovaná po jedné z řek neviditelně protékajících pod městem bývala kdysi hlavním domovem londýnského tisku. Noviny se v osmdesátých letech odstěhovaly na předměstí. Ale soudy a právníci tu zůstali, zabydleli se se svými soudními síněmi a kancelářemi v okolní spleti uliček a dvorků. Antrim kdysi uvažoval o studiu práv, ale nakonec se rozhodl pro práci ve vládních službách. Ne však na ministerstvu zahraničí – podařilo se mu uspět v náboru do CIA. Otec se toho sice dožil, ale nestálo mu to za jediné slůvko uznání. Matka už dávno ztratila kontakt se skutečným světem a tonula v mlhách svého vlastního. Jednou ji byl navštívit v pečovatelském domě, ale byl to tak depresívní zážitek, že na něj radši nevzpomínal. Rád si namlouval, že svoje úzkosti zdědil po ní a neohroženost po otci, i když mu tu a tam připadalo, že je to možná právě naopak.

Sledovaný objekt kráčel třicet metrů před ním a udržoval rovnoměrné svižné tempo.

Na Antrima dotírala panika.

Jak to tak vypadá, někdo se dozvěděl o operaci Královský klam. Propátral pohledem okolí.

Několik set metrů nalevo plynula Temže a kousek před sebou měl Královský soudní dvůr. Tohle byla City, už od třináctého století autonomní čtvrť s vlastními privilegii a vládou.

Někdy se jí také říká Čtvereční míle. Začátky zdejšího osídlení se datují do prvního století našeho letopočtu, do časů starých Římanů. Právě tady vznikly významné středověké řemeslnické cechy a později i celosvětově proslulé obchodní společnosti. City si uchovala zásadní význam pro britské finančnictví i obchod a Antrim by rád věděl, jestli muž, kterému je v patách, není náhodou s některým tím odvětvím ve spojení.

Sledovaný zahnul doleva.

Antrim zrychlil. Přes dešťové kapky, které ho šlehaly do obličeje, viděl, jak vrah prošel proslulou kamennou bránou do Inns of Court.

Tenhle londýnský kout znal.

Kdysi byl sídlem templářského řádu a templáři tu pobývali ještě počátkem čtrnáctého století. O dvě stě let později Jindřich VIII. všechny církevní řády rozpustil a přenechal prostory Templu právníkům, kteří si tu založili svá profesní společenstva. Jakub I. později stvrdil jejich nárok královským dekretem s neomezenou platností. Antrim se jako kluk potuloval zdejším bludištěm budov a nádvoří nejednou. Pamatoval se na platany, sluneční hodiny a zelené trávníky svažující se k nábřeží. Brány a uličky s důstojnými názvy jako King’s Bench Road nebo Middle Temple Lane vstoupily do legend, o věhlas se jim postarala řada knížek a filmů.

Nahlédl za bránu a spatřil svého muže chvátat úzkou dlážděnou uličkou. Jako na zavolanou ho minula skupinka čtyř mužů a prošla bránou. Přilepil se k nim a zůstal trochu pozadu, aby se schoval za jejich zády. Z některých oken a nástěnných lamp se linulo světlo a ozařovalo vstupní dveře budov.

Sledovaný zahnul doleva.

Antrim předběhl tu čtyřčlennou skupinku a před sebou uviděl nádvoří s klenutými průchody po stranách. Na druhém konci se otevíralo a Antrim spatřil svého muže vejít do Templářského chrámu.

Zaváhal.

Uvnitř už jednou byl. Kostel je malý, není kde se tam schovat.

Proč tam ten chlap šel?

Dalo se to zjistit jen jedním způsobem.

Vyšel zpod průchodu na déšť a doklusal k postrannímu vchodu do kostela. Nakoukl dovnitř a snažil se propátrat zrakem husté příšeří. Všude vládlo hrobové ticho a drásalo mu nervy.

V prostoru pod kupolí rozeznal mramorové náhrobky ležících řádových rytířů, kteří tu v plné zbroji spí věčným spánkem. Zaregistroval mramorové sloupy, propletená žebra klenby, nádhernou kamenickou práci v kupoli. Kruhovou kostelní loď obepínal pás šesti oken a šesti mramorových pilířů. V obdélníkovém kněžišti za dalšími třemi štíhlými oblouky napravo se v jantarovém přísvitu rýsoval oltář. Po sledovaném muži ani po nikom jiném nebylo nikde ani památky.

Všechno špatně. Otočil se k odchodu.

„Počkejte ještě, pane Antrime.“

Z hlubokého stínu u stěn se vylouplo šest postav a vystoupilo mezi náhrobky do kruhové lodi zvané Rotunda. Neviděl jim do tváří, v přítmí se rýsovaly jen jejich obrysy. Muži. V tmavých oblecích. Stáli tam s pažemi spuštěnými podél těla jako supi.

„Musíme si promluvit,“ řekl tentýž hlas.

Antrim neměl na vybranou.

Tři metry nalevo se objevil další člověk se zastíněnou tváří, ale viděl z něj dost, aby poznal, že na něj míří pistolí.

„Vejděte prosím do Rotundy,“ poručil hlas.

Opravdu neměl na vybranou.

Poslechl a zůstal stát uprostřed, obklopen ležícími náhrobky a tou šesticí. „Zabili jste mého člověka, jen abyste mě sem dostali?“

„Zabili jsme ho, abychom zdůraznili, že nás máte brát vážně.“

Obrys brady mluvčího se zdál tvrdý jako pancíř.

Jak to Wells říkal? Tohle se nemělo stát.

„Jak jste se dozvěděli, že budu ve svatém Pavlu?“

„Přežíváme díky tomu, že odjakživa disponujeme skvělými informacemi. Sledujeme vaše aktivity v naší zemi už řadu měsíců.“

„Kdo jste?“ Antrim nemusel předstírat zájem.

„Náš zakladatel nás pojmenoval Daidalova společnost. Znáte báji o Daidalovi?“

„Mytologie mě nikdy nebavila.“

„Vás, hledače tajemství? Měl byste jí přikládat obzvláštní důležitost.“

Pohrdavý tón Antrima podráždil, ale nic neřekl.

„Se jménem Daidalos se pojí důvtip,“ řekl ten muž.

„Co jste zač? Nějaký klub?“

Ostatních šest stínů dál stálo nehybně a mlčky.

„Jsme strážci tajemství. Ochránci králů a královen. Bůh ví, že chránit potřebují, hlavně před sebou samými. Náš spolek vznikl roku 1605, právě kvůli tajemství, po kterém pátráte.“

To Antrima zaujalo. „Takže na něm něco je?“

„Proč vás tolik zajímá?“ otázal se další stín. I jeho hlas zněl stařecky a chraplavě.

„Povězte nám to,“ ozval se další. „Proč se pletete do našich záležitostí?“

„Tohle má být výslech?“ vyjel Antrim.

První muž se zasmál. „Vůbec ne. Jen jsme zvědaví. Americký zpravodajec šťourá do záhad britské historie a pídí se po tajemství, o jehož existenci ví jen pár lidí na světě. Ptal jste se svého člověka ve Svatopavelské katedrále, co se stalo Farrowovi Currymu? Zabili jsme ho. Doufali jsme, že vás tím od pátrání odradíme. Ale nevyšlo nám to. Tak jsme dnes večer zabili dalšího z vašich lidí. Máme zabít ještě třetího?“

Antrim věděl, kdo by to byl, ale přesto opáčil: „Musím odvést svou práci.“

„My taky,“ řekl jeden ze stínů.

„Nemáte naději na úspěch,“ prohlásil další.

A potom třetí: „Zarazíme vás.“

První muž zdvihl ruku a umlčel je.

„Pane Antrime, prozatím se vám nedařilo. Jsem přesvědčen, že když selžete, vaši nadřízení se definitivně vzdají dalších pokusů. Stačí, abychom zajistili, že to tak dopadne.“

„Ukažte se mi.“

„Naše síla je v utajení,“ odmítl první hlas. „Operujeme mimo právní rámec. Nikomu nepodléháme. Sami se rozhodujeme, co je nejvhodnější.“ Po krátké odmlce dodal: „A o politiku se nestaráme.“

Antrim polkl, aby si uvolnil stažené hrdlo. „Nedovolíme, aby došlo k propuštění toho libyjského vraha. Museli byste počítat s následky.“

„Jak říkám, pane Antrime, nám je politika lhostejná. Ale přesto jsme zvědaví. Opravdu věříte, že to, co hledáte, by jeho propuštění zabránilo?“

Antrima drtil pocit bezmoci a nezadržitelně se mu šířil tělem.

„Zavraždili jste amerického zpravodajského agenta. Trestu neujdete.“

Starý muž se zasmál. „Snažíte se nás zastrašit? Ujišťuji vás, že jsme čelili vážnějším hrozbám daleko vážnějších protivníků. Když Cromwell a jeho puritáni chtěli popravit Karla I., snažili jsme se jim v tom zabránit. Marně. Nakonec jsme ale zařídili Cromwellův pád a návrat Karla II. na trůn. Dohlédli jsme, aby si trůn udrželi Vilém a Marie. Pomáhali jsme Jiřímu III. vyrovnávat se s jeho šílenstvím a předešli povstání. Tolik králů a královen přišlo a odešlo a každý z nich měl horší sebedestruktivní sklony než jeho předchůdce. Přesto jsme jim zůstávali nablízku a střežili je. Nebojíme se Spojených států. Vy i já dobře víme, že jestli se vaše pátrání provalí, nikdo na druhém břehu Atlantiku za vás nepřevezme odpovědnost. Budou se od vás distancovat. Nechají vás na holičkách. Odepíšou vás.“

Antrim mlčel, protože ten parchant měl pravdu. Přesně tím byla podmíněna operace Královský klam. Pusťte se do toho. Jednejte. Ale jestli vás chytnou, nebudeme se k vám hlásit. Pracoval za podobných okolností i dřív, jenže nikdy dřív ho nepřistihli.

„Co po mně chcete?“ zeptal se nakonec.

„Mohli bychom vás zabít, jenže to by ještě víc rozvířilo vášně a přivedlo sem další agenty. A tak vás osobně žádáme, abyste tu záležitost navždycky poslal k ledu.“

„Proč bych měl poslechnout?“

„Protože se bojíte. Vidím vám to na nose, na očích. Strach paralyzuje, viďte?“

„Pověsil jsem se vašemu člověku na paty.“

„Ano. Ale buďme k sobě upřímní: vaše minulost hrdinstvím neoplývá. Ve vašich služebních záznamech se najde spíš obezřetnost a zdlouhavé rozmýšlení. Zjistili jsme si toho o vás hodně, pane Antrime, a musím říci, že to nedělá valný dojem.“

„Urážkami mě nerozhodíte.“

„Zaplatíme vám,“ řekl jeden ze stínů. „Pošleme vám na účet pět miliónů liber, stačí říct kam. Nadřízeným prostě jen povíte, že nebylo co najít.“

Antrim si tu sumu rychle přepočítal. Sedm miliónů dolarů. Jenom pro něj. Za to, že si prostě jen dá odchod?

„Tušili jsme, že vás ta nabídka zaujme,“ řekl pobaveně první hlas. „Nemáte skoro žádný majetek, nic jste si nenašetřil. Přijde chvíle – tedy pokud už nepřišla –, kdy přestanete být svému zaměstnavateli k užitku, a co pak?“

Antrim stál v kaluži mdlého světla mezi náhrobky a tížil ho pocit porážky. Že by právě toho chtěli docílit?

Venku nepřestávalo pršet.

Ti chlapi sehráli svou hru šikovně a musel uznat, že jejich nabídka je svůdná. Bylo mu padesát dva let a poslední dobou hodně přemýšlel, jak naloží se zbytkem života. Operativci obvykle končí v pětapadesáti a žít ze skromné vládní penze ho vůbec nelákalo.

Sedm miliónů dolarů.

To tedy lákavé bylo.

Ale vadilo mu, že si ti muži uvědomují jeho slabost.

„Zamyslete se nad tím, pane Antrime,“ řekl první hlas. „Pořádně se nad tím zamyslete.“

„Nemůžete přece zabít každého agenta americké vlády, který sem přijde.“ Připadalo mu, že vytáhnout tuhle námitku je jeho povinnost.

„Pravda. Ale když vás podplatíme, operace Královský klam zkrachuje a žádné další agenty sem nepošlou. Ohlásíte neúspěch a vezmete vinu na sebe. Jsme přesvědčeni, že je to jednodušší a účinnější postup než hrubé násilí. Máme štěstí, že té operaci velí někdo jako vy, s kým se dá mluvit.“

Mlčky spolkl další urážku.

„Chceme tuhle záležitost ukončit. A s vaší pomocí toho dosáhneme.“

Stín zvedl pravou ruku a pokynul.

Muž se zbraní popošel blíž.

Antrima ochromila hrůza a zabránila mu reagovat.

Zaslechl slabé lupnutí.

Cosi ho píchlo do prsou. Ostře. Pálilo to jako čert. Nohy se mu podlomily.

A zhroutil se na zem mezi mrtvé rytíře.

10

Kathleen zaparkovala na Tudor Street hned před bránou. Na kartičce, kterou dostala od svého nadřízeného, bylo napsáno Middle Temple Hall, Sál Středního chrámu. Nacházel se ve staré čtvrti Temple a byl součástí Inns of Court, kde se londýnským právníkům dařilo už čtyři sta let. Od časů Jindřicha VIII. tady sídlily dvě významné právnické profesní organizace, Spolek Středního chrámu a Spolek Vnitřního chrámu. K té první náležel dokonce i Charles Dickens a Kathleen měla ráda všechno, co o životě uvnitř tamních zdí napsal.

Kdo sem vstoupí, zanechá ruch za sebou.

Z mysli jí nešel skličující pohled na Jindřichovy ostatky, tak nečekaně důvěrný. Kdo se do krypty asi vloupal? Musel mít odvahu, protože Windsor má špičkovou ostrahu. A proč se tam vloupal? Co čekal, že tam najde? Ty otázky ji cestou zpátky do Londýna tížily. Zároveň hořela zvědavostí, co ji v Middle Temple Hall čeká.

Bouřku vystřídaly přeháňky. Krátké hnědé vlasy, které

Kathleen stihly jakžtakž uschnout, ve vytrvalém mrholení znovu provlhaly. U vjezdu nikdo nehlídal, parkoviště za bránou bylo opuštěné. V pátek v půl osmé večer už v Inns of Court pracovní den skončil.

Její však zřejmě teprve začíná.

Přešla slavnou ulici King’s Bench Walk, minula shluk budov z červených cihel se ztemnělými okny a vešla na nádvoří před proslulým Templářským chrámem. Zamířila k ambitu v zadní části, přešla další dlážděnou uličku a našla Middle Temple Hall. Cedule u vchodu hlásala nepovolaným vstup zakázán, ale Kathleen varování nedbala a otevřela dveře.

Osvětlený prostor se táhl do délky třiceti metrů a byl způli tak široký. Věděla, že dubové trámy v jeho dvojitém krovu se těší úctyhodnému stáří čtyři sta padesáti let. Vysoká okna po obou stranách zdobily sady brnění a heraldické znaky dávných příslušníků spolku. Kromě Dickense k nim patřívali sir Walter Raleigh, William Blackstone, Edmund Burke a John Marston. Přes celý sál se podélně táhly čtyři dlouhé dubové stoly se židlemi přistavenými těsně k sobě. Na protějším konci pod pěti obrovskými olejomalbami stál v čele starobylý stůl, u něhož již od 16. století jídávalo vedení spolku. Portréty nad ním se už dvě stě let nezměnily. Karel I., Jakub II., Vilém III., Karel II., královna Anna a nalevo, skryta mimo dohled všech, kdo nepostoupí hlouběji do sálu, Alžběta I.

Na opačném konci místnosti se objevil muž.

Byl malé postavy, šedesátník se zestárlou tváří, kulatou jako měsíc v úplňku. Stříbrné vlasy měl vykartáčované tak dohladka, že přímo volaly po tom, aby je někdo rozcuchal. Když došel blíž, postřehla, že brýle s kovovými obroučkami mu nejen zakrývají oči, ale zároveň oživují fádní pravidelnost bezvýrazných rysů. Měl na sobě stylový tmavý oblek s vestou. U kapsičky se mu houpal stříbrný řetízek od hodinek. Při chůzi si pomáhal holí a táhl za sebou neohebnou pravou nohu. Nikdy dřív se s ním nesetkala, ale přesto věděla, s kým má tu čest.

Sir Thomas Mathews.

Náčelník britské tajné služby Secret Intelligence Service.

SIS od začátku 20. století odpovídá za veškerou zpravodajskou činnost v zahraničí a v jejím čele se dosud vystřídalo pouhých šestnáct mužů. Američané ji s oblibou nazývají MI6, označením z dob druhé světové války.

Kathleen stála na podlaze z dubových prken a netušila, co má říct nebo udělat.

„Vyrozuměl jsem, že jste členkou Spolku Středního chrámu,“ řekl jí drsným hlubokým hlasem.

Přisvědčila. V jeho samohláskách postřehla slabý cockneyský přízvuk. „Získala jsem členství po promoci v Oxfordu. V tomhle sále jsem jedla nejednou.“

„A pak jste se rozhodla, že prosazovat zákon bude zábavnější než ho vykládat?“

„Zhruba tak nějak. Mám svoji práci ráda.“

Ukázal na ni hubeným ukazováčkem. „Vím o tom, co se vám před několika lety povedlo s těmi rybičkami.“

Vzpomněla si na hejna tropických rybiček dovezených z Kolumbie a Kostariky, údajně určených k prodeji v britských zverimexech. Pašeráci tehdy mezi rybičky přihodili igelitové sáčky s rozpuštěným kokainem, které ve vodě téměř nebylo vidět.

Jenže ona ten trik prokoukla.

„Blýskla jste se, když jste na ten podvod přišla,“ poznamenal.

„Tím větší škoda, že teď vaše kariéra visí na vlásku.“

Mlčela.

„Upřímně řečeno, vůbec se vašim nadřízeným nedivím. Agenti, kteří opakovaně neposlouchají hlas zdravého rozumu, nakonec připraví o život buď sebe, nebo někoho jiného.“

„Promiňte, ale dneska večer už jsem se naposlouchala urážek až dost.“

„Jste vždycky tak přímočará?“

„Jak jste právě poznamenal, moje kariéra je nejspíš v trapu.

Tak co získám zdvořilostí?“

„Třeba moji přímluvu, abyste si udržela místo.“

Tohle nečekala. „Povíte mi tedy, co po mně chcete?“

Mathews máchl holí. „Kdy jste byla tady v Middle Temple

Hall naposledy?“

Rozpomínala se. Bylo to skoro před rokem. Na oslavě, kterou uspořádal její známý, když byl jmenován do vedení spolku.

„Ne tak dávno,“ odpověděla.

„Rád sem chodím,“ řekl Mathews. „Touhle budovou kráčel úžasný kus našich dějin. Tyhle zdi, strop, tohle všechno pochází z časů Alžběty I. Osobně sem přišla, když se tady vůbec poprvé hrál Shakespearův Sen noci svatojánské. Vyvolává to ve mně hlubokou úctu. A ve vás?“

„Přijde na to, jestli mi to pomůže udržet si práci.“

Mathews se usmál. „Dějí se mimořádné věci, slečno Richardsová.“

Zachovala kamenný výraz.

„Smím vám vyprávět jeden příběh?“

Princ Jindřich vstoupil do soukromé komnaty v Richmondském paláci. Povolal ho sem z Westminsteru jeho otec, král Jindřich VII., a poručil mu, aby se dostavil okamžitě. Taková žádost nebyla nijak neobvyklá vzhledem ke zvláštnímu vztahu, který se mezi nimi vytvořil poté, co princův bratr Artur před sedmi lety zemřel a princ Jindřich se stal dědicem trůnu. Otec mu od té doby uštědřil dlouhou řadu kázání, v nichž mu vštěpoval, nebo naopak vyháněl z hlavy nejrůznější věci. Úporně se snažil zajistit, aby království bylo v rukou jeho druhého syna v bezpečí.

Král ležel na nachové podušce protkávané zlatem, opřen o podhlavník a obklopen polštáři a pokrývkami. Kolem lože s nebesy stáli ze tří stran kněží s vyholenými tonzurami, lékaři a dvořané. Jindřicha ten pohled šokoval. Věděl, že otec postonává: nejdřív zánět v krku, poté revmatická horečka, chronická únava, nechutenství a návaly deprese. Ale o téhle poslední nemoci mu dosud neřekli a zdálo se, že je vážná.

U nohou lůžka stál zpovědník a vykonával obřad posledního pomazání, potíral králi bosé nohy svatým olejem. Pak mu přiložil ke rtům kříž a král jej políbil. A potom Jindřich uslyšel otcův drsný hlas, který ho tolikrát káral.

„Volám Hospodina, dovolávám se jeho nekonečné moci a prosím o milosrdnou smrt.“

Princ shlížel na prohnaného, vypočítavého muže, který posledních třiadvacet let vládl Anglii. Jindřich VII. svou korunu nezdědil. Vydobyl si ji na bitevním poli, když porazil hanebného Richarda III. u Bosworthu, ukončil tak nadvládu Yorků a Lancasterů a založil novou dynastii.

Tudorovskou.

Otec mu pokynul, aby přistoupil blíž. „Smrt je nepřítel, který se nedá koupit ani obelstít. Peníze ani intriky neúčinkují. A teď si přišla pro mne.“

Jindřich nevěděl, co na to říci. Zkušenost ho poučila, že nejlepší je mlčet. Byl mladší syn, vévoda z Yorku, a nepředpokládalo se, že se někdy stane králem. Ta povinnost příslušela jeho staršímu bratru Arturovi, jehož starobylé jméno mělo stvrdit tudorovský nárok na anglický trůn. Artur se těšil všem privilegiím, včetně sňatku s vysoce urozenou Kateřinou Aragonskou, který byl zahrnut do smlouvy se Španělskem a upevnil rostoucí prestiž Anglie v Evropě. Jenže Artur po pěti měsících manželství zemřel – bylo mu tehdy necelých šestnáct – a během následujících sedmi let se toho moc změnilo.

Zemřel též borgiovský papež Alexandr. Pius III. seděl na Petrově stolci pouhopouhých třiadvacet dní. Dalším Božím náměstkem byl zvolen Julius II., který se chlubil svou mocí nad celým kardinálským kolegiem. Muž jako on slyší na rozumné argumenty. Den po Vánocích léta Páně 1503 vydal na Jindřichovu žádost dispens, že se Kateřina Aragonská smí provdat za bratra svého zesnulého manžela, aniž to bude považováno za incest.

A tak se Jindřich a Kateřina zasnoubili. Ke sňatku však nedošlo.

Místo toho král, který tu teď před ním spočíval na smrtelném loži, využíval této možnosti jako vyjednávacího nástroje proti Španělsku a Svaté říši římské a pohrával si s ní, aby získal co nejvíc.

„Musíme si promluvit,“ řekl synovi. V plicích mu při každém slově chrastilo, zápolil o každé nadechnutí. „Tvoje matka, s níž se záhy shledám, o tobě měla vysoké mínění.“

Princ svou matku Alžbětu z Yorku také zbožňoval. Jelikož byl mladší syn, vychovávala ho, učila ho číst, psát i přemýšlet. Byla to krásná, jemná žena. Zemřela před šesti lety, ani ne rok po svém starším synu Arturovi, a princ často přemítal, jestli se jí někdy nějaká jiná žena svou dokonalostí vyrovná.

„Miloval jsem tvoji matku nade všechno na světě,“ pokračoval otec.

„Leckdo tomu možná nevěří, ale bylo to tak.“

Jindřich odjakživa stál oběma nohama pevně na zemi – střízlivě posuzoval všechno, co viděl a slyšel. Neuniklo mu, co se povídá, a věděl, že jeho otec – neoblomný, chladný člověk s tvrdým srdcem i rukou – není mezi lidem oblíben. Jelikož si král Anglii vlastnoručně vybojoval na bitevním poli, pokládal ji za svůj majetek a národ za svého dlužníka.

A skutečně nashromáždil obrovské jmění, většinou pocházející ze statků zkonfiskovaných někdejším odpůrcům. Uvědomoval si, jakou moc má kombinace útlaku a dobrodiní prokazovaného těm, kdo si mohou dovolit za privilegia platit.

„Jsme křesťané, synu, a musíme být soucitnější než sám Svatý otec. Měj to na paměti.“

Další rady do života? Princi bylo osmnáct – byl vysoký a urostlý, s mohutnými údy a hrudí, muž se vším všudy – a poučování měl plné zuby. Byl vzdělanec, básník, hudebník. Uměl si vybírat schopné lidi a využívat jich. Obklopoval se těmi nejinteligentnějšími. Nevyhýbal se radovánkám a nezanedbával práci ani povinnosti. Netrápily ho obavy, že se neosvědčí.

Byly doby, kdy toužil stát se knězem. Teď bude králem.

Cítil, jak se palácem šíří napětí a naděje: smrt krále vždy provází pokání. Dojde k propouštění vězňů, budou se udílet almužny a sloužit mše za mrtvé. Kancléřství ve Westminsteru se zaplní lidmi ochotnými zaplatit za generální pardon. Doba odpouštění – v nejednom smyslu.

„K čertu s tebou, ty necitelný spratku,“ zaburácel zničehonic otec.

„Posloucháš mě vůbec?“

Dostavila se důvěrně známá reakce – princ se při tom hněvivém výbuchu zachvěl. Vrátil se v myšlenkách k lůžku umírajícího. „Poslouchám.“

„Zmizte odtud, vy všichni,“ poručil otec.

Lidé shromáždění kolem postele se dali na úprk z komnaty.

Zůstali jen otec a syn.

„Existuje jedno tajemství, o kterém se musíš dozvědět,“ prohlásil otec. „Něco, o čem jsem ti nikdy neřekl.“

Do očí se mu vloudil vzdálený pohled.

„Zdědíš po mně království bohaté jměním i úrodnou půdou. Ale už dávno jsem se naučil, že svému okolí nesmím neomezeně důvěřovat.

A stejně se musíš chovat i ty. Nech ostatní žít v přesvědčení, že jim věříš, ale věř jenom sám sobě. Nashromáždil jsem v ústraní majetek, jenž plným právem náleží výlučně tudorovské dynastii.“

Skutečně?

„Ukryl jsem ho na tajném místě, které kdysi znávali templáři.“

Princ neslyšel jméno toho mnišského řádu už hodně dlouho. Templáři v Anglii svého času působili, ale to bylo před dvěma sty lety.

Dochovaly se jen jejich chrámy a komendy roztroušené po celé zemi a Jindřich některé z nich navštívil. Na kterém z těch míst se to tajemství ukrývá?

Chtěl se to dozvědět.

A tak nabídl úplně poslední ústupek. Poslední poslušný synovský pohled.

„Je tvou povinností,“ kázal mu dál otec, „střežit naše bohatství a předat je svému synovi. Tvrdě jsem bojoval, abych dovedl náš rod na trůn, a Bůh je mi svědkem, že tvou povinností je zajistit, že na trůnu zůstaneme.“

V tom se shodovali.

„To místo se ti bude líbit. Dobře mi posloužilo a poslouží i tobě.“

Kathleen užasle zírala na Mathewse. „Je to pravda?“

Přikývl. „Pokud víme, tak ano. Tohle líčení se dochovalo v archivech nepřístupných veřejnosti.“

„Je to informace stará pět set let.“

„A kupodivu dodnes výbušná. A proto jsme teď tady.“ Kathleen nešlo do hlavy, jak je to možné. Přesto mlčela.

„Dění toho dne – 20. dubna 1509 – vylíčil sir Thomas Wriothesley. Jindřich VII. zemřel den poté. Wriothesley bohužel nezaznamenal, co otec synovi prozradil. Víme ale, že Jindřich VIII. těsně před svou smrtí v roce 1547 předal informaci o utajovaném místě své šesté manželce, Kateřině Parrové. Také víme, že výše jmění Jindřicha VII. v době jeho úmrtí dosahovala zhruba čtyř a půl miliónu liber. V dnešních penězích ji vyčíslit neumíme, jelikož se jednalo převážně o drahé kovy neznámého množství a kvality. Ale není přehnané uvažovat o miliardách liber.“

Poté jí odvyprávěl, co se stalo u smrtelného lože Jindřicha VIII. v lednu 1547. Rozhovor manžela a manželky se v mnohém podobal rozhovoru otce a syna, který proběhl osmatřicet let předtím.

„Pokud šlo o ženy, byl Jindřich VIII. pošetilec,“ prohlásil Mathews. „Nerozumně vložil důvěru do Kateřiny Parrové, která ho nenáviděla. Předat svěřenou informaci Eduardovi VI. bylo to poslední, co by ji napadlo.“ Na chvilku se odmlčel. „Víte toho o Kateřině Parrové hodně?“

Kathleen zavrtěla hlavou.

Mathews vysvětlil, že se narodila jedné z dvorních dam Jindřicha VIII. a dostala jméno po Jindřichově první manželce Kateřině Aragonské. Získala skvělé vzdělání, hovořila francouzsky, španělsky a italsky. Jindřich se s ní oženil roku 1543. Když roku 1547 zemřel, bylo jí třicet šest. Brzy nato se provdala počtvrté, za Tomáše Seymoura, a konečně otěhotněla. Přestěhovala se na hrad Sudeley v Gloucestershire a v srpnu 1548 tam porodila dceru, která ale po šesti dnech zemřela. Seymour žil do března

1549, kdy byl popraven za velezradu. Poté Kateřina Parrová, Tomáš Seymour i jejich dcera Marie upadli v zapomnění.

„Ale brzy se to možná změní,“ dodal Mathews.

Dějí se mimořádné věci. Tak se vyjádřil Kathleenin nadřízený ve Windsoru. Všechny ty řeči o její kariéře v SOCA i fakt, že se zase jednou ocitla v Middle Temple Hall, v ní vyvolaly příliv vzpomínek, jak tu sedávala s dalšími právníky a studenty u stolu, společně jedli a příležitostně vykonávali služby vyžadované od členů spolku. Před staletími by půl hodiny před večeří vytrubovali na schodech do sálu na trubku. Jenže troubení nedoléhalo až k těm, kdo na druhém břehu Temže lovili zajíce, a tak se od toho zvyku časem upustilo.

Kathleen si často představovala, jaké to asi tenkrát před staletími bylo, žít tady a připravovat se na právnické povolání. Možná se sem brzy vrátí, už jako bývalá agentka, aby se nějak uživila.

Je načase trochu přitlačit na pilu.

„Proč jste po mně chtěli, abych sem přišla?“ Její nadřízený tvrdil: Požádali výslovně o tebe.

„Kvůli Blakeu Antrimovi.“

To jméno už dlouho neslyšela. A že padlo zrovna tady v Middle Temple Hall, k jejímu překvapení ještě přispělo.

„Zřejmě víte, že jsem s ním kdysi chodila.“

„Doufali jsme, že se v našich agenturách najde někdo, kdo se s ním důvěrně zná. Prohledali jsme informace v počítačích a objevili, že když jste se hlásila do SOCA, poskytl vám přímo oslnivé doporučení.“

„Neviděla jsem ho a nemluvila s ním už deset let.“ A víckrát se s ním setkat nechtěla.

„Váš otec byl členem Spolku Středního chrámu,“ řekl Mathews. „Váš děd a praděd zrovna tak. Samí právníci. Váš praděd byl dokonce členem vedení. Měla jste kráčet v jejich šlépějích. Ale vy jste dala právu sbohem a stala se inspektorkou. Přesto dodnes na členství ve spolku lpíte a nevyhýbáte se žádným povinnostem. Pročpak?“

Prolustrovali si ji důkladně. Vyšťourali o ní i věci, které neměla SOCA v osobních záznamech. „Do toho, proč jsem se rozhodla neživit se advokacií, vám nic není.“

„Nesouhlasím. Může to být klíčový aspekt, který si nemůžeme dovolit ignorovat.“

Mlčela a Mathews zřejmě postřehl její zaváhání.

Pokynul svou mahagonovou holí k sálu. Poprvé si všimla, že hůl má místo rukojeti slonovinovou kouli, na jejímž leštěném povrchu jsou černě vyryty obrysy kontinentů. „Tahle budova tu stojí čtyři sta padesát let a je jednou z posledních z tudorovské éry. Údajně právě tady, v zahradě před sálem, začala Válka růží.

Strany konfliktu si tu prý zvolily symbolickou květinu – Lancasterové rudou růži, Yorkové bílou – a propukla občanská válka, která trvala tři desítky let.“ Na chvíli umlkl. „Prostory Templu kráčelo tolik událostí naší historie… a Temple to přečkal a s každým dalším rokem nabýval na významu.“

Pořád ještě neodpověděl na její původní otázku.

„Proč jste chtěli, abych sem přišla?“

„Smím vám to ukázat?“

11

Malone posbíral svoje a Garyho oblečení a naházel je zpátky do zavazadel. Všiml si, že Gary cestuje nalehko, jak ho to naučil. Hlava mu pořád třeštila, jak se uhodil o zem, a viděl rozmazaně. Ian mu při balení pomáhal a nesnažil se utéct. Malone se ale stejně pro jistotu držel mezi ním a dveřmi garáže.

Posadil se znova na zem a dopřál si chvíli na pročištění hlavy. Liják venku přešel v mrholení. Studený vzduch dělal Maloneovi dobře, i když byl vděčný za svou koženou bundu.

„Jste v pohodě?“ zeptal se Ian.

„Moc ne. Praštil jsem se do hlavy.“

Promnul si čelo a nahmatal bolestivou bouli.

„Nechtěl jsem vašeho syna nechat ve štychu,“ omlouval se

Ian. „Říkal jsem mu, ať skočí.“

„Není jako ty.“

„V letadle povídal, že nejste jeho pravej táta.“

Slyšet to nahlas Malonea zabolelo. „Nejsem jeho biologický otec, ale pravý otec ano.“

„Chtěl by vědět, kdo to je.“

„To ti říkal?“

Ian přitakal.

Teď nebyl čas rozebírat podrobnosti. „V jak velkém průšvihu lítáš?“

„Nemějte péči. Zvládnu to.“

„Na to jsem se tě neptal. Jak velký průšvih to je?“

Ian neodpověděl.

Malone potřeboval znát jednotlivé kousky hádanky, aby si je poskládal k sobě. A když teď Gary zmizel, nabyly důležitosti i ty, na kterých předtím nezáleželo.

„Jak ses dostal z Londýna do Georgie?“

„Když jsem zdrhnul s fleškou z toho auta, začali mě ty chlapi hledat. Pár jich zašlo ke slečně Mary, ale nic jim neřekla.“

„Kdo je to slečna Mary?“

„Má knihkupectví na Piccadilly. Zašli i na další místa, kam chodím, a vyzvídali. Pak jsem náhodou potkal jednoho chlápka a ten mi nabídnul vejlet do Států, tak jsem kejvnul.“

Malone se od Stephanie dozvěděl, že Iana zadrželi při příletové kontrole v Miami, když se pokoušel vstoupit do země s falešným pasem. Zadrželi i jeho spolucestujícího, irského občana hledaného na základě několika zatykačů. Těžko říci, jaké měl s Ianem úmysly. Výlety zadarmo nikdy úplně zadarmo nebývají.

„Víš doufám, že to byl gauner.“

Ian přikývl. „Chtěl jsem prásknout do bot, hned jak vypadneme z letiště. Umím se o sebe postarat.“

O tom Malone silně pochyboval. Stephanie mu prozradila, že CIA po Ianovi pátrala od poloviny října. Když byl v Miami zatčen, její lidé si ho okamžitě převzali a letecky ho odtransportovali do Atlanty.

Pak potřebovali už jen jedno – zajistit mu eskortu zpátky do Anglie.

A k tomu účelu jim posloužil on.

„Proč jsi mi na letišti v Atlantě utekl?“

„Nechtěl jsem se sem vracet.“

„Ty nemáš příbuzné?“

„Žádný nepotřebuju.“

„Chodil jsi někdy do školy?“ zeptal se Malone.

„Nejsem žádnej debil. Číst umím. Kdybych dřepěl den co den ve škole, nebyl bych o nic chytřejší, než jsem.“

Malone zřejmě bezděky zasáhl citlivé místo. „Kolikrát jsi skončil v base?“

„Párkrát, měl jsem menší trable.“

Malone by rád věděl, jak ten drsný zážitek snášel. Když si Ian ještě v Georgii poprvé uvědomil, že se vracejí do Londýna, viděl mu na očích strach.

A v synově obličeji nacházel pro změnu zmatek.

Před dvěma týdny žil Gary klidným, bezpečným životem.

Měl matku a otce, rodinu, přestože rozkročenou na dvou kontinentech. A teď mu bylo řečeno, že má ještě biologického otce.

Chtěl vědět, co je ten muž zač. Pam dělala chybu, když mu jeho jméno tajila. Garyho samozřejmě vyděsilo, že už není Malone, přinejmenším pokud jde o geny. Bylo naprosto přirozené, že ho zajímá, kdo ho zplodil.

„Gary tvrdil, že prej jste dřív dělal pro vládu tajnýho agenta.

Jako James Bond.“

„Tak trochu. Jenže u mě to bylo doopravdy. Znáš svého otce?“

Ian zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ho neviděl.“

„Zajímal ses o něj někdy?“

„Může mi bejt ukradenej. Nikdy se mnou nebyl. Máma taky ne. Nikdy jsem rodiče nepotřeboval. Měl jsem dost rozumu, abych si spočítal, že se musím spolehnout jenom sám na sebe.“

Jenže to k ničemu dobrému nevede. Děti mámu a tátu potřebují. Malone tomu aspoň odjakživa věřil. „Je těžké žít na ulici, jen tak bez domova?“

„Já domov mám. Mám kámoše.“

„Například koho?“

Ian ukázal na igelitovou tašku. „Tu paní z knihkupectví. Slečnu Mary. Dala mi ty knížky. Občas mě nechává u sebe v krámě přespat, když je venku zima. Takže si tam můžu číst, co mě napadne.“

„Taky rád čtu. Mám antikvariát.“

„Gary mi to říkal.“

„Zdá se, že vy dva jste toho napovídali hodně.“

„Byl to dlouhej let a moc jsme toho nenaspali.“

Malone se ani nedivil, že se spolu bavili. S kým jiným si měl Gary o svých starostech povídat? S matkou určitě ne. Ta se k řeči neměla. Ani s otcem, protože ten se dozvěděl pravdu taky teprve nedávno.

„Co jsi řekl Garymu ohledně jeho vlastního otce?“

„Aby nevyváděl jako ňákej kakáč. Že neví, co je pořádnej krachec, tak ať nefrfňá kvůli blbinám.“

Malone vyjeveně nakrčil obočí.

„Kakáč. Mrňavej harant. A krachec – jako že jsou horší průsery.“

Na chvíli mezi nimi zavládlo ticho.

„Radil jsem mu, ať s tím radši něco udělá,“ dodal Ian. „Ať si vám řekne, že mu určitě helfnete.“

Malone odhadl, že to má být upřímně míněný pokus o kompliment.

„Ještě jsi mi neodpověděl,“ řekl Ianovi. „Proč jsi mi v Atlantě zkoušel utéct?“

„Nebejt Garyho, tak se mi to povedlo.“

Maloneovi vytanuli na mysli Norse a Devene. „Hrozí ti tu něco zlého?“

Žádná odezva.

Ian jen stočil pohled ven do tmy.

Což byla přesně ta odpověď, které se Malone bál.

12

Antrim otevřel oči.

Ležel na kamenné dlažbě Rotundy mezi templářskými náhrobky. Svaly ho bolely a uvědomoval si proč. Do říše bezvědomí ho odeslaly dva projektily a padesát tisíc voltů, které ho zasáhly do hrudi. Schytal ránu taserem. Lepší než kulka, ale taky nepěkný zážitek.

Daidalova společnost.

Co to sakra je?

Rád by je pokládal prostě jen za cvoky, ale ti staří pánové zabili Farrowa Curryho a jeho muže ve Svatopavelské katedrále a vědí zatraceně moc o jeho záležitostech. Očividně představují sílu, se kterou musí počítat. A stejně očividně je na stopě něčemu velkému. Jeho lidé metodicky shromažďovali památky a rukopisy z depozitářů po celé Anglii. Podařilo se jim ofotografovat potřebné texty v Britské knihovně. Vloupali se dokonce do krypty Jindřicha VIII. Nikdy se neobjevil jediný náznak, že by jejich úsilí někdo zaregistroval. A přesto Daidalova společnost o Antrimovi věděla, že bude dnes večer v katedrále. Zajímalo by ho, jestli vědí i to nejdůležitější. Nepadlo ani slovo o Ianu Dunneovi,flashdisku a o tom, co na něm může být.

Vkládal v to naději.

Poslední tři roky sklízel jeden trpký neúspěch za druhým.

Zvlášť ten poslední v Polsku měl ošklivé následky. A následky,to je něco, co Langley nesnáší, zvlášť u své speciální kontrarozvědné jednotky. Jeho úkolem je předcházet nepříjemnostem, a ne je vyvolávat. Washington se snaží najít způsob, jak Skotsku zabránit, aby vydalo zpět do Libye usvědčeného masového vraha. Velká Británie je americký spojenec. Jeho instrukce byly tedy od začátku nad slunce jasnější.

Udělej to. Ale za žádnou cenu se nenech načapat.

Třel si obolavělou hruď a mnul si oči.

To, co se odehrálo ve Svatopavelské katedrále a potom tady, se docela určitě dá vykládat tak, že se načapat nechal.

Má s tím seknout?

Pět miliónů liber.

Pomalu se vydrápal do stoje. Zmoklý baloňák mu v tichu vlhce pleskal o nohy. Rotunda a kněžiště zůstávaly prázdné a hořelo v nich pořád týchž pár světýlek. Zatím nebyl s to srovnat si myšlenky, ale o jednom nepochyboval: ať už ti lidé jsou, kdo chtějí, musejí mít nějakou spojitost se Spolkem Středního nebo Vnitřního chrámu. Jak by si jinak mohli být tak jisti soukromím?

Promnul si zátylek, který si bolestivě narazil při pádu. Kdysi míval hustou hřívu kaštanových vlasů. Teď měl na temeni proplešatělé kolečko a na spáncích první stříbrné nitky. Jeho otci vypadaly vlasy brzy po čtyřicítce. Když po něm zdědil kdeco ostatní, proč by ne i tohle?

Našel v kapse telefon a zkontroloval si vzkazy. Nic mu nepřišlo.

Co se děje kolem Cottona Malonea a Iana Dunnea? Potřeboval to nějak zjistit.

Vtom mu zrak padl na cosi na podlaze mezi náhrobky. Povalovala se tam vizitka.

Shýbl se pro ni.

Byla to jedna z jeho vlastních, z Belgie – součást jeho krycí identity. Stálo na ní číslo do jeho kanceláře, adresa velvyslanectví a kromě toho i jeho pracovní zařazení: zástupce tiskového atašé.

Na zadní stranu někdo modrým inkoustem úhledně připsal tiskacím písmem:

CELA KAJÍCNÍKŮ

Věděl, kde to je. Tady v chrámu. Malá místnůstka nad schodištěm, kam byli za trest zavíráni templářští rytíři, kteří porušili pravidla řádu. Jednou tam jako dítě byl.

Pohlédl ke kněžišti. Co v té cele je?

Prošel temnou kostelní lodí ke schodům. Dveře pod nimi byly už dávno pryč, dochovaly se z nich jen panty a vnější část zámku. Vystoupal nahoru. Do cely prosakovalo světlo dvěma malými štěrbinami; jedna mířila k oltáři, druhá do Rotundy. Prostor byl stěží metr dvacet dlouhý a něco přes půl metru široký, takže provinilec si v něm nemohl pohodlně lehnout. Antrim si pomyslel, že právě to byl účel.

Jeho člověk, který vystupoval pod jménem Gaius Wells a byl zastřelen ve Svatopavelské katedrále, ležel v té stísněné místnůstce napůl opřený o zeď, tělo zkroucené a hlavu nepřirozeně vyvrácenou ke straně.

Přenesli ho sem? No ovšem.

Aby mu předvedli, co dokážou.

Mrtvý měl paže složené na hrudi a tiskl jimi knihu.

Mytologie starověkého světa.

Antrim vyprostil svazek ze sevření mrtvých rukou. Další z jeho služebních vizitek označovala místo zhruba v polovině knihy. Napadlo ho, že by měl Wellsovi prohledat kapsy a ujistit se, že tam nezůstalo žádné další vodítko, které by k němu vedlo, ale pak mu došlo, že mrtvolu nikdy nikdo nenajde.

S knihou v ruce sestoupil ze schodů a popošel k jednomu z rozsvícených světýlek v kněžišti. Otevřel ji na označené stránce a spatřil zatrženou pasáž.

Ovidius ve svých Proměnách (VIII: 183-225) vypráví příběh o tom, jak Daidalos a jeho mladý syn Ikaros byli uvězněni ve věži na Krétě. Útěk po zemi nebo po moři nepřipadal v úvahu, neboť obojí ovládal král. A tak Daidalos vyrobil pro sebe i pro syna křídla. Poskládal k sobě peří do tvaru ptačích křídel a slepil je voskem. Když práci dokončil, poučil Ikara, jak křídla používat, ale kladl mu na srdce dvojí varování: Nelétej příliš vysoko, jinak slunce vosk rozpustí, ani příliš nízko, aby peří nepromáčela mořská voda. S pomocí křídel se jim podařilo uprchnout. Přeletěli ostrovy Samos, Délos a Lebynthos. Ikaros byl tak nadšen, že zapomněl na otcovo varování a vzlétl ke slunci. Vosk roztál, křídla se zbortila a Ikaros se zřítil do moře a utonul.

Na dolním okraji pod zatrženým textem se modrala další tiskací písmena.

DBEJTE NA DAIDALOVO VAROVÁNÍ A VARUJTE SE SYNA

Okamžitě postřehl rozdíl.

Syna, ne slunce.

Ti lidé opravdu vědí až moc.

Pod tím byl připsán další řádek.

AŽ BUDETE CHTÍT VYJEDNÁVAT, ZAVOLEJTE

A britské telefonní číslo.

Hýřili sebejistotou. Žádné „jestli budete chtít vyjednávat, zavolejte“ – prostě rovnou až.

Párkrát se zhluboka nadechl, aby se vzpamatoval. Neměl daleko k panice, ale strach a naléhavost situace dodávaly napůl zchromlým svalům sílu.

Možná mají pravdu.

Události se vymykají kontrole mnohem víc, než je zvyklý.

Vytrhl označenou stránku a strčil si ji do kapsy.

13

Kathleen vyšla za Mathewsem ze sálu ven na déšť. Přešli Middle Temple Lane, zahnuli doleva a vstoupili do jedné z mnoha kancelářských budov. Její okna vedla na Pump Court, malé nádvoří pojmenované po ručních pumpách, které tu v minulosti sloužily k hašení požárů. Vodní nádrž napájená jednou z londýnských podzemních řek se nacházela hluboko pod zemí. Starobylá studna přečkala běh času, kdežto pumpy už dávno zmizely. Na severním kraji nádvoří Kathleen zahlédla tmavý terč slunečních hodin, které prosluly svým nápisem: Stíny jsme a jako stíny pomíjíme.

Dveře všech kanceláří uvnitř byly pozavírané, chodba ztichlá. Mathews odvedl Kathleen po dřevěných schodech do čtvrtého patra. Tichem se neslo ťukání jeho hole. Čtvrť Inns of Court, v původním významu cosi jako, soudní hostince‘, přišla ke svému jménu tak, že tu tradičně bydleli a studovali členové právnických spolků. Nacházely se tu nezávislé právnické koleje s vlastní samosprávou. Jejich absolventi získávali právnický titul „barrister“ a stávali se řádnými advokáty s právem zastupovat klienty před soudem.

Ale natrvalo podléhali pravidlům jednotlivých spolků. Bývalo zvykem, že se klienti radili se svými advokáty nikoli v kancelářích, ale pod krytým vchodem Templářského chrámu nebo ve Westminster Hall, kde do konce 19. století zasedaly soudy. Všechny tyto starobylé zvyky dnes byly tytam: mnoho budov ve spolkových prostorách se změnilo v kanceláře. Byty se dochovaly jen v nejhořejších patrech a oba spolky je využívaly společně.

Kathleen vyšla za Mathewsem až nahoru. Otevřel dveře jednoho bytu. Uvnitř byla tma. V ní se slabě rýsovala pohovka v regentském stylu, křesla a prosklený kabinet. Holé háčky na stěnách prozrazovaly, kde dřív visely obrazy. Ve vzduchu voněla čerstvá výmalba.

„Předělává se to tady,“ řekl Mathews.

Zavřel dveře a zavedl ji k oknu na protější straně. Dole se krčil Templářský chrám, utopený mezi okolními budovami, a před ním se lesklo zmoklé nádvoří.

„Tam dole také kráčela historie,“ pokynul k němu Mathews.

„Kostel v té či oné podobě existuje už téměř tisíc let.“

Kathleen věděla, že Jakub I. daroval právníkům pozemek s podmínkou, že Templářský chrám zůstane navždy udržován jako místo modliteb. Obklopovala ho aura záhad a romantiky, z níž vzešly nejnepravděpodobnější legendy, ale pro Kathleen neznamenal nic víc než to, že je soukromou kaplí všech spolků.

„My Britové se odjakživa pyšníme vládou práva,“ poznamenal Mathews. „A tady v Inns se výkonní právníci učili svému řemeslu. Víte, jak se tomu místu říká? Nejvznešenější kolébka svobody a humanity v království. Trefná přezdívka.“

Souhlasila.

„Na počátku naší víry v právo stojí Magna charta libertatum,“ pokračoval Mathews. „Jen považte, o jak pamětihodný akt se jednalo! Baroni od panovníka vyžadovali třicet sedm ústupků z královské moci, a dostali je.“

„Většina jich nikdy nevstoupila v platnost a nakonec byla zrušena,“ podotkla.

„Velmi správně. V platnosti dodnes zůstávají jen tři. Ale z té listiny se zrodil základní princip. Žádný svobodný člověk nesmí být potrestán jinak než prostřednictvím zemského práva. Ta jedinečná zásada změnila vývoj našeho národa.“

Dole na nádvoří dešťové kapky zhoustly v neproniknutelné mrholení.

Boční dveře kostela se otevřely a vynořila se z nich postava. Muž si zapnul kabát a vykročil směrem ke King’s Bench Walk a bráně vedoucí z Templu.

„Je to Blake Antrim,“ řekl Mathews. „Vedoucí agent operace nazvané Královský klam, která v naší zemi momentálně probíhá.“

Sledovala, jak Antrim mizí mimo dosah matného světla tepaných železných lamp.

„V jak důvěrných vztazích jste byli?“ zeptal se Mathews.

„Chodili jsme spolu jenom rok. Studovala jsem tehdy práva v Oxfordu a pak jsem požádala o členství ve Spolku Středního chrámu.“

„A Antrim změnil vaše rozhodnutí ohledně volby povolání?“

Pokrčila rameny. „Jen nepřímo. V té době mě to začalo táhnout k policejním složkám. Když jsme se rozcházeli, měla jsem už zažádáno o přijetí k SOCA.“

„Nepřipadáte mi jako žena, která by se nechala tolik ovlivňovat nějakým mužem. Všechno, co jsem se o vás dočetl a doslechl, nasvědčuje spíš tomu, že jste tvrdá, inteligentní a nezávislá.“

„Bylo to s ním… těžké,“ řekla.

„Přesně totéž tvrdí vaši nadřízení o vás.“

„Snažím se, aby to tak nebylo.“

„Všiml jsem si, že skoro nemáte britský přízvuk. Vaše mluva ani výslovnost neznějí britsky.“

„Můj britský otec zemřel, když mi bylo osm. Matka byla

Američanka. Nikdy se znovu nevdala, a i když jsme žily tady, zůstala Američankou navždycky.“

„Znáte Američana jménem Cotton Malone?“

Zavrtěla hlavou.

„Je to bývalý zpravodajský agent. Velmi uznávaný. A schopný. Úplně jiný než Antrim. Antrim ho evidentně zná a zařídil, aby se Malone objevil tady v Londýně. Existuje jistý mládenec, který se jmenuje Ian Dunne, a Malone ho sem před několika hodinami přivezl ze Států. Antrim toho hocha hledá.“

Neodpustila si otázku: „Takže vy víte, že jsme se s Blakem nerozešli zrovna v dobrém?“

„A přesto vám poskytl skvělé doporučení pro SOCA.“

„To bylo ještě před naším rozchodem.“ Víc nedodala.

„Vybral jsem si vás, slečno Richardsová, právě kvůli vašemu někdejšímu vztahu s Antrimem. Pokud nestál za řeč anebo jste se znepřátelili, nemáte pro mě cenu. A jak si zajisté bolestně uvědomujete, SOCA už vás také nepokládá za užitečnou.“

„A vy můžete tu situaci změnit?“

Přisvědčil. „Když mi pomůžete s mým problémem.“

„Dokážu se Blakeovi znova vetřít do přízně.“

„Přesně tohle jsem chtěl slyšet. Nesmí se v něm probudit podezření. Za žádnou cenu nesmíte prozradit, že jste ve spojení s námi.“

Přikývla.

V kaluži světla padajícího dovnitř oknem si prohlížela nejvýše postaveného anglického špióna. Legendu studené války. Slyšela spoustu příběhů o hrdinských činech SIS a často snila o tom, že by pro ni mohla pracovat. Ale znovu se setkat a mluvit s Blakem Antrimem? To je zatraceně vysoká cena.

„Jsem členem Spolku Vnitřního chrámu,“ prohlásil Mathews.

„Už padesát let. Právě tady jsem se učil právu.“

„A taky jste si místo něj zvolil zpravodajskou službu.“

„Ano. Jak vidíte, my dva máme něco společného.“

„Ještě jste mi neřekl, o co vlastně běží.“

Mathews popošel k pracovnímu stolu. Vytáhl zpod něj židli a pokynul Kathleen, aby se posadila. Poslechla a až teď se všimla tmavého obrysu laptopu na stole.

Mathews ho otevřel a zmáčkl tlačítko na klávesnici. Obrazovka se rozjasnila a zalila Kathleen pronikavým světlem. Zamžikala a čekala, až se její zrak přizpůsobí.

„Přečtěte si to a zařiďte se podle instrukcí.“

Mathews zamířil ke dveřím.

„Jak mám Antrima najít?“ zeptala se.

„Nemějte obavy. Až bude potřeba, dostanete další informace.“

„Jak najdete vy mě?“

Zastavil se, otočil a potřásl hlavou. „Odpusťte si laskavě hloupé otázky, slečno Richardsová.“

A odešel.

14

Malone vedl Iana od garáže zpět do Malých Benátek, kde nebude problém chytit si taxi. Devene mu už nezavolal. Vědomí, že je Gary v nebezpečí, Malonea drásalo. Jak to mohl dopustit? Odporovalo to všemu, proč odcházel z ministerstva spravedlnosti do výslužby.

„Odcházím ze zaměstnání,“ řekl Garymu.

„Myslel jsem, že máš svou práci hrozně rád.“

Malone zavrtěl hlavou. „Začíná být až příliš riskantní.“

Stalo se to v Mexico City. Přijel tam pomoci s žalobou proti třem mužům, kteří zavraždili agenta DEA. Během pauzy na oběd se ocitl uprostřed přestřelky – ve veřejném parku došlo k pokusu o vraždu, který se zvrhl v krvavou lázeň. Sedm mrtvých, devět zraněných. Střelce nakonec zlikvidoval, ale ten ho předtím postřelil do levého ramene. Rekonvalescence trvala měsíc a Malone během ní dospěl k životnímu rozhodnutí.

„Je ti třináct,“ řekl Garymu. „Asi to těžko pochopíš, ale někdy člověk musí změnit svůj dosavadní život.“

Už předal Stephanii Nelleové výpověď a udělal tak tečku za svou dvanáctiletou kariérou u Magellan Billetu a ještě delším působením u námořnictva. Dosáhl hodnosti poručíka. Kdysi to chtěl dotáhnout na kapitána, ale dnes už ho povýšení nezajímalo.

„Takže ty odjíždíš?“ zeptal se Gary. „Stěhuješ se do ciziny?“

„Neboj se, tebe neopustím.“

Jenomže to udělal.

V době, kdy odešel z práce, žili s Pam odděleně už pět let. Jednoho dne se vrátil domů ze zahraniční mise a zjistil, že Pam je pryč. Pronajala si dům na opačném konci města a odnesla si pro sebe a Garyho jen to nejnutnější. Nechala mu lístek s novou adresou a vzkazem, že s jejich manželstvím je konec. Pragmatický a studený. To byl její styl. Patřila k němu i rozhodnost. Ale ani jeden z nich nepožádal ihned o rozvod, přestože spolu mluvili, jen když to bylo nutné kvůli Garymu.

Prožili bok po boku úctyhodný kus života. Malone se z bažanta u námořnictva vypracoval na právníka a nakonec na agenta ministerstva spravedlnosti. I Pam vystudovala práva. Malone trávil čas cestováním po světě, ona brázdila atlantské soudní síně. Vídali se nanejvýš ob týden a střídali se v péči o Garyho, který rostl daleko rychleji, než si uvědomovali. Žili obklopeni přátelskými sousedy, které vlastně ani neznali. I když žít není správné slovo. Spíš vegetovali. Až kulka v Mexico City Malonea přiměla, aby zpytoval sám sebe – opravdu stojí o takovýhle život? Ani on, ani Pam nebyli šťastní. Uvědomovali si to oba. A u Pam chyběl od smutku k hněvu jen krůček.

„Kdy už budeš konečně spokojený?“ zeptala se ho. „Námořnictvo, letecká škola, práva, JAG, Billet. A teď najednou výslužba. Co dál?“

„Stěhuju se do Dánska.“

Nedala najevo sebemenší pohnutí. Stejně dobře mohl říct, že se stěhuje na Měsíc. „A čeho tím jako chceš dosáhnout?“

„Mám plné zuby toho, nechat po sobě střílet.“

„Ale ale, odkdypak? Do Billetu jsi přímo zamilovaný.“

„Nejvyšší čas, abych dospěl.“

„A myslíš, že přestěhováním do Dánska toho zázraku docílíš?“

Neměl náladu na vysvětlování. Beztak by ji to nezajímalo. A jemu bylo jedno, že ji to nezajímá. „Musím si promluvit s Garym, ne s tebou.

Chci mít jistotu, že se s tím smíří.“

„Odkdy ti záleží na jeho názoru?“

„Kvůli němu jsem vypadl z Billetu. Chtěl jsem, aby měl tátu po ruce živého, až…“

„To jsou kecy, Cottone. Vypadl jsi z Billetu kvůli sobě. Nevyužívej toho kluka jako výmluvu. Netuším, co máš za lubem, ale děláš to pro sebe, ne pro něj.“

„Ty mi nebudeš vykládat, co si myslím.“

„A kdo jiný? Jsme manželé už strašně dlouho. Myslíš, že pro mě bylo snadné čekat, až se zas jednou vrátíš bůhvíodkud? Trnout, jestli mi tě nepřivezou v pytli na mrtvoly? Platila jsem za to sakra draze, Cottone. A Gary taky. Přesto tě má rád. Kdyby jen to – bezmezně tě zbožňuje. Ty i já dobře víme, co na to řekne, protože mu to pálí víc než nám. My dva jsme podělali fůru věcí, ale Gary se nám povedl.“

Měla pravdu.

„Podívej, Cottone, proč se stěhuješ za moře, je čistě tvoje věc. A jest-li ti to přinese štěstí, posluž si. Jen se nevymlouvej na Garyho. Poslední, co potřebuje, je mít na krku nespokojeného rodiče, který se mu bude snažit vynahrazovat svoje vlastní zpackané dětství.“

„Baví tě urážet mě?“

„Je potřeba jít s pravdou ven a ty to víš.“

S pravdou? To těžko. Vynechala to nejdůležitější.

Gary není tvůj vlastní syn.

To byla celá Pam. Pro sebe samotnou si stanovovala zvláštní pravidla, jiná než pro všechny ostatní.

Teď měli na krku šeredný problém oba.

Ian kráčel vedle Malonea po chodníku. Nic neříkal. Zajímavé, jak pud sebezáchovy funguje dokonce i v pubertě. Tam v garáži na Iana vypěnil, ale neuniklo mu, že Ian mlčky připouští, že to s Garym zvoral. Poručil sám sobě, že příště musí vztek ovládnout. Ten kluk potřebuje soucit, ne nepřátelství.

Co potřebuje Gary?

Dozvědět se, kdo je jeho pravý otec?

Copak z toho po patnácti letech nevědomosti může vzejít něco dobrého? Pam se podobnými úvahami bohužel neobtěžovala. Co si asi myslela?

Odpověď byla nabíledni.

Nemyslela vůbec.

Jenom jednala.

Ženy nikdy nebyly Maloneova silná stránka. Nevyznal se v nich a netušil, jak s nimi jednat. A tak se jim radši vyhýbal.

Bylo to tak jednodušší.

Jenže čas od času padne na člověka samota.

Gary je to jediné, co mu nikdo nemůže vzít.

Anebo snad ano?

Najednou mu svitlo, proč na něj od chvíle, kdy se dozvěděl pravdu, padá taková úzkost. Už neplatí, že je jednou provždy rodičem. Zplodit dítě je nesmazatelný punc. I když vás soud zbaví veškerých práv, nikdy nepřestanete být otcem, bez ohledu na to, kolik chyb jste udělali – a on sám jich nadělal tuny.

Jenže teď může o otcovství přijít. Přinejmenším zčásti.

Gary se možná setká se svým biologickým otcem. Třeba je to skvělý chlap. Nadchne se objevem, že má syna. Vznikne mezi nimi hluboký citový vztah. A Gary rozdělí svou lásku napůl.

Teď patří veškeré chlapcovy city Maloneovi, ale hrozí, že se o ně bude muset dělit.

Anebo o ně úplně přijde?

Ta možnost bolela.

15

Kathleen se začetla do textu na obrazovce laptopu. Už když jí sir Thomas líčil, co se odehrálo u smrtelného lože Jindřicha VII. a Jindřicha VIII., naslouchala se zatajeným dechem, ale z obrazovky se teď dozvídala spoustu dalších věcí.

Jindřich VII., první Tudorovec na trůnu, nastřádal ze svých královských příjmů obrovské jmění, které posléze předal svému synovi Jindřichu VIII. V závěrečných pěti letech osmatřicetileté vlády Jindřicha VIII. byla většina tudorovského jmění uchovávána v železných truhlicích ve Westminsteru a v různých tajných komnatách v jeho palácích. Jindřich se od otce naučil, jak své příjmy rozmnožovat, a nashromáždil obří sumy z královských pokut, daní, prodejů dvorských úřadů a ze splátek dlužných důchodů z Francie. Další bohatství mu přineslo rušení klášterů. V roce 1509, kdy proběhla Jindřichova korunovace, jich existovalo 850. Do roku 1540 až na posledních padesát všechny zmizely a jejich majetek byl zkonfiskován. Střízlivě odhadnuto, jednalo se o desítky miliónů liber (dnešních miliard). Žádný kompletní výčet pokladu Jindřicha VIII. však neexistuje. Dochované inventární záznamy jsou přinejlepším útržkovité. Ví se pouze tolik, že k Jindřichovu synu Eduardovi VI., který ho v lednu 1547 vystřídal na trůnu, se dostal pouhopouhý zlomek.

Eduardovi bylo v době otcovy smrti deset let a Jindřich ve své poslední vůli ustanovil regentskou radu, aby Eduardovým jménem vládla, než nový král dosáhne dospělosti. V březnu 1547 získal titul lorda protektora Eduard Seymour, bratr zesnulé královny Jany Seymourové a králův strýc. Okamžitě se zmocnil kontroly nad pěti místnostmi s pokladem, který Jindřich Eduardovi zanechal. Koncem roku 1547 ustanovila regentská rada komisi, aby dohledala a ověřila, co z Jindřichova jmění zbývá. Pouhých 11 435 liber v angelech, sovereignech a španělských realech.

Co se stalo se vším ostatním, není známo. Zato osud Seymourů ano.

Jindřich VIII. choval k Janě Seymourové mnohem hlubší city než ke kterékoli jiné ze svých šesti žen. Porodila mu legitimního syna, po němž tak zoufale toužil, avšak několik dní poté neočekávaně zemřela. Rod Seymourů, který se za Jindřichova života slunil v jeho přízni, šel po králově smrti od porážky k porážce. Eduard Seymour byl odstaven od moci roku 1549 a nakonec roku 1552 popraven za velezradu. Jeho mladší bratr Tomáš si nevedl o nic lépe. V dubnu 1547 se oženil s Jindřichovou poslední manželkou Kateřinou Parrovou. Byl rovněž popraven za velezradu. Smrt ho čekala roku 1549, krátce předtím, než jeho bratr definitivně pozbyl své moci.

Eduard VI. zemřel roku 1553. Dospělosti se nedožil.

Již dlouho víme, že Jindřich VIII. předal Kateřině Parrové informaci o tajném místě, kde na jeho syna čeká většina královského jmění. Dosud byla tato informace pokládána za drobnou historickou poznámku pod čarou. Za zanedbatelnou podružnost. Nedávno se k ní však upjala pozornost amerických zpravodajských agentur. V posledním roce pročesávají celou zemi a pátrají po onom skrytém místě. Váš nadřízený vás již informoval o sérii krádeží a vy sama jste na vlastní oči viděla následky vpádu do Jindřichovy krypty. Klíč k nalezení oné utajované lokality se nachází v záhadném deníku, který je sepsán šifrovaně. Níže je naskenována jedna jeho stránka.

Šifru zřejmě rozluštil muž jménem Farrow Curry, jehož zaměstnávají Američané. Bohužel před několika týdny zahynul při nehodě v metru. Informace, které máme k dispozici, naznačují, že výsledky jeho bádání možná přečkaly. Žádáme vaši spolupráci právě při zajištění těchto výsledků. Blake Antrim po nich v současnosti pátrá také. Abyste byla plně v obraze, je pro vás připraven speciální brífink. Přemístěte se laskavě ihned do sálu Ježíšovy koleje v Oxfordu, kde se vám dostane příslušných informací.

Tady text končil.

Kathleen seděla ve tmě a civěla na obrazovku.

Hlavou jí táhly vzpomínky na Blakea Antrima. Chodili spolu rok, ona studovala práva, on údajně pracoval pro ministerstvo zahraničí. Nakonec jí však o sobě prozradil pravdu.

„Dělám pro CIA,“ řekl Antrim.

Překvapilo ji to. Nic takového by od něj nečekala. „A co tam děláš?“

„Vedoucího terénního analytika, ale brzy se ujmu velení týmu. Zabývám se kontrarozvědnou činností.“

„Je v pořádku, že mi o tom vykládáš?“

Pokrčil rameny. „Nezdá se mi, že bys byla špiónka.“

Rozladilo ji to. „Nepřipadám ti na to dost schopná?“

„Myslím, že tě takové věci nebaví.“

Seznámili se v jedné londýnské hospodě, představil je navzájem jejich společný kamarád. Konec vztahu přišel náhle, když ji zahlédl s jiným mužem. Tou dobou už měla jeho manýrů po krk.

Zvlášť výbuchů vzteku, které propukaly bez varování jako blesk z čistého nebe. Nenáviděl svou práci i nadřízené a pomlouval je, kudy chodil. Kathleen v něm viděla politováníhodného slabocha, který má to štěstí, že hezky vypadá, ale není schopen upřímnosti.

A ten poslední den…

„Jsi kurva.“

Antrimovi se blýskaly oči jedovatou nenávistí. Už ho viděla běsnit, ale takhle ještě ne. Vrazil k ní domů časně ráno, bez ohlášení. Minulou noc měla společnost, dotyčný odešel teprve před chvilkou. Když se ozvalo zaklepání na dveře, myslela si, že se její nový milenec vrací pro poslední polibek, jenže místo něj stál ve dveřích Antrim.

„Mezi námi dvěma je konec,“ oznámila mu. „Je po všem.“ Vtrhl dovnitř a přirazil za sebou dveře.

„Takhle se mnou končíš?“ obořil se na ni. „Že chrápeš s jiným chlapem? Tady? Kde jsme trávili tolik času spolu?“

„Já jsem tu doma.“

Přála si, aby co nejdřív vypadnul. Už jen z pohledu na něj se jí zvedal žaludek. Nepamatovala se přesně, kdy zamilovanost vystřídalo znechucení. Ale když o ni projevil zájem jiný muž, tak odlišný od toho vypočítavce, se kterým strávila poslední rok, bylo to příliš velké pokušení, než aby odolala.

Chtěla Antrimovi během dne zavolat a povědět mu to.

„Je konec,“ zopakovala. „Běž pryč.“

Skočil po ní s náhlostí, kterou nečekala. Popadl ji za krk a přirazil ji zády ke stolu, až se jí rozevřel župan. Byla pod ním nahá. Útok byl tak prudký, že ji zvedl ze země, takže se ocitla přišpendlená ke stolu a nohy se jí bimbaly ve vzduchu.

Nikdy dřív na ni nikdo fyzicky nezaútočil.

Antrim přistrčil obličej těsně k jejímu. Skoro nemohla dýchat. Napadlo ji, že by se měla bránit, ale všechno, co o něm prozatím věděla, naznačovalo, že je zbabělec.

Nezajde daleko.

Aspoň doufala.

„Shnij v pekle,“ zařval.

Smýkl s ní na podlahu a odešel.

Nevzpomněla si na ten den už dlouho. Naražený bok ji tenkrát bolel ještě za týden. Antrim se jí pokoušel volat, nechával jí omluvné vzkazy, ale ignorovala je. Měsíc před tím posledním setkáním jí napsal vynikající doporučení k přihlášce do SOCA.

Sám se jí nabídl – přiznal se ke svému angažmá v CIA a dodal, že právě proto se jí pochvalné slůvko od něj může hodit. Rozmýšlela se tehdy, jestli se zříci právnické dráhy a dát se k tajné službě, a jejich násilnický rozchod byl poslední kapkou.

Už nikdy nedovolí, aby se jí něco podobného stalo.

A tak se cvičila v sebeobraně, nosila služební odznak a zbraň.

Zároveň v ní rostl sklon k neklidu a nevyrovnanosti a často přemítala, jestli je to kvůli Antrimovi, nebo naopak navzdory němu.

Muži jako Blake Antrim celý život přesvědčují sami sebe, že všichni okolo jsou vůči nim v podřazeném postavení. Věřit, že mají navrch, je pro ně mnohem důležitější než skutečně navrch mít. A pokud jejich fantazijní představu přebije skutečnost, zareagují násilím. Jsou svým způsobem vyšinutí. Antrim se k ní nevrátí. Nemůže. Nejenže za sebou spálil mosty – zůstaly radioaktivní, navždy nepřekročitelné.

Zná jenom jediné – jít kupředu.

Mathews se možná spletl.

Znova si s Antrimem po těch deseti letech začít pro ni může být mnohem těžší, než by si kdo myslel.

Druhá část

16

20:30

Kathleen se do Oxfordu vždy ráda vracela. Strávila tam čtyři roky na univerzitě. Takže když jí instrukce v laptopu nařídily podniknout tuhle skoro stokilometrovou jízdu na severozápad, potěšilo ji to.

Město stojí už od desátého století a hrad v něm vybudovali Normané. První kolej byla založena ve třináctém století. Dnes v medově zbarvených gotických budovách sídlí devětatřicet autonomních kolejí, které mezi sebou tvrdě soupeří. Nesou jména jako Corpus Christi, Hertford, Magdalena a Svatá Trojice a dohromady tvoří uskupení zvané Oxfordská univerzita, nejstarší vysokou školu v Anglii.

Stékají se tu řeky Temže a Cherwell a Kathleen si užila nejedno krásné odpoledne na lodičkách v jejich poklidném proudu, přičemž se naučila s pramicemi zručně manévrovat. V Oxfordu zemřel král Harold I. Narodil se tu Richard Lví srdce. Jindřich V. tu získal vzdělání. Město se svými věžemi a vížkami, arkádovými dvory a nádvořími nejednou hostilo Alžbětu I. Je to místo náležející historii, teologii a akademikům. Studovali tu přední politici, církevní hodnostáři, básníci, filozofové a vědci. Kathleen se dokonce dočetla, že Hitler prý Oxford ušetřil bombardování, protože měl v plánu učinit jej hlavním městem Anglie.

Oxford je přesně tím, čím jej nazval Matthew Arnold. Městem zasněných věží.

Cestou Kathleen přemýšlela o Blakeu Antrimovi. Hnusila se jí představa, že se s ním znovu setká. Je to člověk, který nepromíjí. Má příliš křehké ego, než aby odpouštěl. Kolik ženských asi měl po ní? Oženil se? Má děti?

Mathews jí k chystanému brífinku nedodal žádné podrobnější informace, prostě jí jen nařídil, ať jede rovnou do sálu Ježíšovy koleje, která se nachází v centru města mezi obchody a hospůdkami. Popud k založení koleje pocházel od jistého Velšana, ale vlastní akt založení uskutečnila Alžběta I. a Ježíšova kolej je mezi oxfordskými jediná, která vznikla za její vlády. Je malá, čítá všehovšudy nějakých 600 studentů a profesorů. Kathleen ji odjakživa měla ráda pro její nezaměnitelně alžbětinskou atmosféru. Znala její velkou síň, která jí připomínala sál Middle Temple Hall. Měla podobný obdélníkový tvar, vyřezávané dřevěné přepážky a ozdobné lišty a byla rovněž ověšena portrétními olejomalbami. Severní stěně nad hlavním stolem vévodil portrét samotné Alžběty. Místnost se ovšem nehonosila dvojitým tudorovským krovem, měla jen obyčejný štukovaný strop.

Kathleen se trochu obávala, jestli se teď v pátek večer do kampusu dostane, ale brána v Turl And Ship Street byla otevřená a v sále se svítilo. Uvnitř na ni čekala nějaká žena – malá a drobná, s prošedivělými světlými vlasy staženými do drdolu. Měla na sobě usedlý tmavomodrý kostým a boty na nízkém podpatku. Představila se jako doktorka Eva Pazanová a připojila svůj titul: profesorka historie na Lincolnově koleji, další ze starobylých oxfordských institucí.

„Já sama jsem studovala na Exeterské,“ poznamenala Pazanová. „A vy prý na Svatoanenské, jak mi řekli.“

Obě ty koleje patřily mezi oněch devětatřicet oxfordských. Svatá Anna byla odjakživa jednou z nejdostupnějších pro studenty státních škol, jako byla Kathleen – nezaměřovala se výlučně na absolventy soukromých přípravek. Dostat se na ni pokládala Kathleen za jeden z nejsvětlejších okamžiků svého života. Teď by ji ale zajímalo, kolik let může být Pazanové. Exeter byl do roku 1979 vyhrazen pouze mužům.

„Asi jste patřila k prvním ženám, které tam směly, že?“

„Ano. Měnily jsme dějiny.“

V Kathleen hlodala nejistota, proč sem vlastně musela jet, a Pazanová to zřejmě vycítila.

„Sir Thomas si přeje, abych vás seznámila s některými podrobnostmi, o kterých se v Londýně nemluvilo. S informacemi, které z důvodů, jež záhy pochopíte, nejsou zaznamenány písemně. Je přesvědčen, že jsem nejvhodnější člověk, který vám to může vysvětlit. Specializuji se totiž na tudorovskou Anglii. Přednáším ten obor na Lincolnu a příležitostně poskytuji historický kontext našim zpravodajským službám.“

„Tohle místo vybral sir Thomas?“

„Ano, a já s ním souhlasím.“ Eva ukázala přes sál. „Kvůli tomu portrétu tamhle – Alžbětě I. Koleji ho věnoval roku 1686 jistý kanovník z Canterbury. Ilustruje, o čem bude řeč.“

Kathleen pohlédla na obraz královny v šatech až na zem. Geometrické vzory na vycpávaných rukávcích ladily se sukní, na lemu se třpytilo perlové vyšívání. Dva andělé drželi Alžbětě nad hlavou věnec.

„Portrét vznikl roku 1590, kdy bylo královně padesát sedm let.“

Tvář na obraze ale patřila mnohem mladší ženě.

„Bylo to v době, kdy se konfiskovaly a pálily všechny Alžbětiny nevhodné portréty. Nesměl existovat žádný, který by tak či onak připomínal její smrtelnost. Nakonec autor této malby, Nicholas Hilliard, přišel se zobrazením její tváře, které poté museli povinně převzít všichni další královnini portrétisté. Maska mládí, jak to nazvala Koruna, zachycuje královnu jako navždy mladou.“

„Nikdy jsem si neuvědomila, že se tolik bála stáří.“

„Alžběta byla jedna velká záhada. Překypovala temperamentem, přestože se vždy tvářila velitelsky a důstojně. Klela jako pohan, mluvila jako dlaždič, byla vychytralá, lstivá a zrádná – pravá dcera svých rodičů.“

Kathleen se usmála, protože si vybavila životní příběh Jindřicha VIII. a Anny Boleynové.

„Co o Alžbětě víte?“ zeptala se Eva.

„Nic víc, než se objevuje v knihách a filmech. Vládla dlouho. Nikdy se nevdala. Byla to poslední tudorovská panovnice.“

Eva přikývla. „A fascinující osobnost. Založila tuhle kolej jako první protestantskou vzdělávací instituci v Oxfordu. A myslela to s protestantstvím smrtelně vážně. Třicet kněží, kteří na zdejších kolejích přednášeli, nechala během své vlády popravit buď za praktikování katolické víry, nebo za to, že ji samotnou odmítali uznávat za hlavu církve.“

Kathleen znovu upřela oči na portrét, který jí teď připomínal spíš karikaturu než obličej ženy mrtvé přes čtyři sta let.

„Stejně jako její otec se obklopovala schopnými ctižádostivými muži. Na rozdíl od něj jim ale po celý život zůstávala loajální. Náhled jste prý už dostala.“

Kathleen nechápala, o čem to Eva mluví.

„Bylo mi řečeno, že jste už viděla stránku z toho šifrovaného deníku.“

„Ale neprozradili mi, kdo ho sepsal.“

„Jeho autorem je Robert Cecil.“

Kathleen jméno Cecil znala – v Anglii je jen málo jmen, která se tak dlouho uchovávají v obecném povědomí.

„Abyste Roberta pochopila,“ pokračovala Eva, „musíte se dozvědět víc o jeho otci Williamovi.“

Pustila se do vysvětlování a Kathleen naslouchala. William Cecil se narodil v rodině nižšího velšského šlechtice, který bojoval po boku Jindřicha VII., prvního tudorovského krále. Byl vychováván u královského dvora Jindřicha VIII. a dostalo se mu vzdělání v oblasti státní správy. Po Jindřichově smrti vládl v zemi deset let politický chaos. Nejprve nastoupil na trůn nedospělý Eduard VI., který záhy zemřel v necelých šestnácti. Po něm se vlády ujala jeho nevlastní sestra Marie, dcera Jindřichovy první ženy. Vykazovala takovou vášeň pro upalování protestantů, že se jí dostalo přídomku Krvavá. Během jejího pětiletého panování vychovával William Cecil u sebe doma malou princeznu Alžbětu, dceru Jindřichovy druhé manželky Anny Boleynové.

Dítě tudíž vyrůstalo stranou od královského dvora. Když se roku 1558 Alžběta konečně stala královnou, okamžitě jmenovala Cecila svým hlavním sekretářem a později mu udělila titul prvního ministra. Zaujal postavení jejího hlavního rádce a byl jí bližší než kdokoli jiný. Neochvějně mu důvěřovala a spoléhala na něj. Žádný příslušník královského rodu v Evropě nemá takového rádce jako já. V průběhu čtyřiceti let zaujímal Cecil roli velkého architekta Alžbětiny vlády. Uměřeností a shovívavostí jsem dosáhl více úspěchů než čistě jen svým rozumem. Jistý soudobý pozorovatel o Cecilovi poznamenal, že neměl žádné důvěrné přátele, žádnou blízkou bytost, kterou velcí muži obvykle mívají, a nikdo z lidí neznal jeho tajemství; někteří to označovali za chybu, ale většina jej za to chválila a pokládala to za důkaz jeho moudrosti. Jelikož se nikomu nesvěřoval se svými tajemstvími, nikdo je nemohl vyzradit.

Cecilův starší syn Thomas se hodil spíš k vojsku než do státní správy. William si osobně armády příliš nevážil. Ročním mírem získá vladař více než deseti lety války. Nakonec se William stal nejvyšším pokladníkem, byl povýšen do šlechtického stavu a obdržel titul lord baron z Burghley. Sloužil královně až do své smrti roku 1598. Po něm zdědil baronský titul jeho druhý syn Robert a převzal i funkci hlavního Alžbětina rádce.

„William Cecil byl skvělý politik,“ zdůraznila Eva. „Jeden z nejlepších v našich dějinách. Alžběta mu v mnohém vděčí za svůj úspěch. Založil baronský rod Cecilů, který existuje dodnes. Pocházeli z něj dva naši premiéři.“

„Nestudovali náhodou v Cambridgi?“ zeptala se s úsměvem Kathleen.

„To bych jim nezazlívala,“ oplatila jí úsměv Eva. „Robert Cecil se hodně podobal otci, ale byl záludnější. Zemřel poměrně mladý roku 1612, ve svých osmačtyřiceti letech. Sloužil Alžbětě v posledních pěti letech její vlády a Jakubovi I. v prvních devíti, vždy jako první ministr. Pro Jakuba obstarával i špionáž. Odhalil Prachové spiknutí a zachránil králi život. Učil se od proslulého Francise Walsinghama.“

To jméno Kathleen znala; Walsingham je považován za otce britské tajné služby.

„Walsingham byl svérázný člověk,“ pokračovala ve vyprávění Eva. „Zásadně se oblékal do tmavých šatů a vyžíval se v tajnůstkaření. Choval se neurvale a dokázal být mimořádně surový, ale královna si jeho rad a schopností velmi vážila, takže mu všechny výstřednosti tolerovala. Byl to právě Walsingham, kdo odhalil důkazy zrady, které Alžbětu donutily dát popravit její sestřenici, skotskou královnu Marii Stuartovnu. Právě Walsingham položil základy k porážce španělské Armady. Alžběta ho posléze povýšila do šlechtického stavu. Vykládám vám o tom, protože chci, abyste pochopila, od koho se učil Robert Cecil. Robert po sobě bohužel, stejně jako otec, nezanechal příliš písemných záznamů. Takže těžko říci, co přesně mohl či nemohl vědět a čeho skutečně dosáhl. Jednu věc však dějiny potvrzují.“

Kathleen nastražila uši.

„Zajistil, aby po Alžbětě nastoupil Jakub I.“

Kathleen unikalo, jak tohle všechno souvisí s Blakem Antrimem, ale nějaká spojitost očividně existovat musela. Mathews ji sem nevyslal bezdůvodně.A tak poslouchala dál.

„Alžběta se nikdy neprovdala a nikdy neporodila dítě,“ řekla Eva. „Byla poslední z pěti tudorovských monarchů a vládla čtyřicet pět let. Ke konci jejího panování rostla nervozita. Kdo ji na trůnu vystřídá? Uchazečů bylo mnoho a ve vzduchu se výhrůžně vznášel přízrak občanské války. Robert Cecil zařídil, aby se následníkem stal Jakub, syn Alžbětiny popravené sestřenice Marie a tehdejší skotský král. Dochovala se korespondence mezi Robertem a Jakubem, v níž se podrobně popisuje, jak toho bylo dosaženo. Stalo se tak mezi rokem 1601 a Alžbětinou smrtí v roce 1603. Výsledkem byla takzvaná Personální unie. Skotsko se připojilo k Anglii. Vznikl zárodek Velké Británie. Když se Jakub ujal obou trůnů, země se změnila. Navždy.“

„A to díky Robertu Cecilovi?“

„Ano. Potvrdila to sama Alžběta.“

Robert Cecil a lord admirál přistoupili k loži. Robert stanul u nohou, admirál a několik dalších lordů u boční pelesti.

„Musíme vám položit otázku, Vaše Veličenstvo,“ pravil lord admirál. „Koho si přejete za svého nástupce?“

Alžběta otevřela oči. Kde se včera domnívali vidět zesláblost a přicházející smrt, postřehl dnes Robert stopu někdejšího ohně, který býval pro starou královnu typický, než ji neduhy donutily ulehnout.

„Pravím vám, že můj trůn je trůnem králů. Nedopustím, aby mne vystřídal někdo méně urozený. Kdo jiný by měl usednout na moje místo než král?“

Pronesla ta slova šeptem, ale všichni přítomní je slyšeli naprosto zřetelně. Někteří se nad tou záhadnou odpovědí zatvářili zmateně, ale Cecil rozuměl dokonale, a tak požádal: „Jmenujte ho, Vaše Veličenstvo.“

„Kdo jiný než náš skotský příbuzný?“

Námaha si vybrala svou daň a připravila Alžbětu o poslední zbytek sil.

„Přeji si, abyste mě už nechali na pokoji.“

Lordi se stáhli stranou a probírali odpověď, které se jim dostalo.

Mnozí si nebyli jisti, přesně jak Cecil předpokládal. A tak se nazítří vrátili k Alžbětině loži v ještě větším a reprezentativnějším zastoupení. Královna však už naneštěstí nebyla schopna řeči. Život ji rychle opouštěl.

Cecil se k ní sklonil. „Veličenstvo, tito pánové se dožadují dalšího ujištění, že jste si vyvolila svého příbuzného, krále Jakuba Skotského. Prosím, abyste jim svou volbu potvrdila.“

Alžběta pohledem naznačila, že chápe, a přítomní vyčkávali. Pomaličku zvedla ruce z podušky a přesunula si je před obličej. Spojila prsty do kruhu, aby utvořily korunu, a na okamžik je tak přidržela.

Nikdo už nemohl zpochybnit její úmysl.

Několik hodin poté Alžběta, královna Anglie, Francie a Irska, obhájkyně víry, opustila tento svět.

„Cecil byl připraven,“ řekla Eva. „Okamžitě svolal královskou radu a oznámil jí, koho si královna vyvolila za následníka. Pravdivost jeho tvrzení potvrdili svědkové. Hned následující den ráno za doprovodu fanfár osobně přečetl z paláce Whitehall provolání, že král Jakub VI. Skotský byl prohlášen Jakubem I., králem Anglie. Totéž provolání bylo během dne čteno po celé zemi. Nikdo ani slůvkem neprotestoval. Robert Cecil jediným čistým tahem zajistil hladké, nekrvavé převzetí trůnu po panovnici, která nezanechala žádné přímé dědice. Skvělý kus práce, viďte?“

„Ale vysvětlíte mi konečně, jak to všechno souvisí s tím, co po mně chce sir Thomas?“

„Jistě, chystám se k tomu. Zdá se, že venku konečně přestalo pršet. Pojďte si to užít na nádvoří.“

Vyšly ze sálu na jedno z travnatých kolejních nádvoří. Ze všech čtyř stran je obklopovaly gotické budovy s temně se rýsujícími průchody a vstupními dveřmi. Za většinou oken panovala tma. Déšť už opravdu ustal a nebe se rozjasnilo.

Byly tu úplně samy.

„I když oba Cecilové byli tajnůstkáři a nezanechali skoro žádné osobní dokumenty, jeden se přece jen dochoval,“ řekla Eva.

„Jeho fotokopii už jste viděla.“

Kathleen si vybavila nečitelnou stránku.

„Robertův šifrovaný deník byl objeven v Hatfield House, kde žil až do své smrti v roce 1612. Originál bohužel před rokem někdo ukradl.“

Jedna z těch krádeží, které jí popisoval šéf. „Bylo mi řečeno, že šifru prý snad rozluštil nějaký Farrow Curry.“

„Snad. Proto je nesmírně důležité, abyste sehnala všechno, k čemu se dopracoval.“

„Ta stránka, kterou jsem viděla, byla nesrozumitelná.“

„Přesně jak si to Cecil přál. Jeho šifru nikdy nikdo neprolomil.

Ale máme vodítka, jak by se toho dalo dosáhnout. Chtěla byste vidět další ofotografované stránky deníku?“

Kathleen přikývla.

„Mám je uvnitř. Počkejte tady, přinesu je.“

Profesorka se otočila a zamířila po schodech zpátky do osvětleného sálu.

Vtom Kathleen zaslechla pleskavý zvuk, jako když někdo tleskne rukama.

Vzápětí další.

Ohlédla se.

V látce pod Eviným pravým ramenem se roztřepila díra. Profesorka přiškrceně vyhekla.

Další plesknutí.

Vytryskla krev.

Eva přepadla dopředu a zhroutila se na schody.

Kathleen se otočila a ještě stačila zahlédnout na střeše o dobrých třicet metrů dál obrys střelce.

Přesouval hlaveň své karabiny.

Směrem k ní

17

Antrim došel k londýnskému Toweru. Starobylá našedlá citadela se uhnízdila na břehu Temže a poblíž časem vyrostl malebný Tower Bridge. Kdysi ji obklopoval močál, ale dnes trůnila ve smaragdovém moři trávy zalévaném září sodíkových výbojek, na otevřeném prostranství mezi impozantní hradbou a ulicí. Od řeky se nesl chladný noční vítr, kterému se konečně povedlo rozfoukat dešťové mraky.

Antrim znal tyhle končiny z dětství a pamatoval si, že tu tehdy bylo bludiště krejčovských dílen, obchodů s oblečením a bengálských restaurací. East End kdysi býval čímsi jako celoměstskou žumpou – usazovali se tu leda čerství přistěhovalci. Sobota bývala dnem trhů a uličky se zaplnily pouličními prodejci podbízejícími se s čerstvým ovocem a hadříky z druhé ruky. Vzpomínal si, jak se tu potuloval jako malý kluk, jak znal kdekterého místního šejdíře a poučoval se o životě.

Člověk, kterého sledoval, kráčel ostrým tempem kus před ním, ale na okamžik se zdržel u poutačů lákajících na kabaret.

Pak přešel na druhou stranu ulice.

Napravo se tyčilo několikaposchoďové kryté parkoviště, ale tmavovlasý elegán ho bez povšimnutí minul a šel dál. Vysoko nad ním se v záři světlometů třepotala britská vlajka nad Towerem. Pevnost už měla pro ten den zavřeno. Pokladny byly ztemnělé a prázdné. Vpovzdálí se na nábřeží hemžili lidé a v hustém provozu na osvětleném Tower Bridge poskakovaly šňůry aut. Tmavovlasý muž zamířil k řece a posadil se na kamennou lavičku.

Antrim k němu došel a usedl vedle něj.

Lavička přes kalhoty studila, z kamene si prohlodávala cestu předzvěst zimy. Ještě že si vzal rukavice a kabát s podšívkou.

„Doufám, že je to opravdu důležité,“ utrousil k němu muž.

„Měl jsem na dnešní večer jiný program.“

„Zrovna byl zavražděn jeden z mých lidí.“

Muž vedle něj nespouštěl oči z řeky.

Antrim mu vylíčil, co se seběhlo v katedrále svatého Pavla.

Jeho společník, první zástupce amerického velvyslance ve Velké Británii, na něj konečně pohlédl. „Vědí Britové, čím se zabýváte?“

Tuhle schůzku zorganizovala CIA poté, co jim poreferoval o nejnovějším vývoji událostí. Úmyslně zamlčel, kdo jeho člověka v katedrále zabil a co se pak odehrálo v Templářském chrámu.

„Nevím,“ odpověděl Antrim. „Ale všechno je pod kontrolou.“

„Opravdu? Máte pod kontrolou všechno?“

Byli na veřejnosti, což vyžadovalo dekorum.

„Uvědomujete si vůbec, co je v sázce?“ zeptal se muž.

Jistěže si to uvědomoval, ale považoval za rozumnější vypustit kouřovou clonu. „Přiblížil byste mi to laskavě?“

„Skotská vláda se chystá propustit al-Megrahiho. Nedají si s tím pokoj a podnikají další kroky. V letadle nad Lockerbie tehdy zahynulo třiačtyřicet britských občanů. Dole na zemi jedenáct

Skotů. Ale jak to tak vypadá, všichni na to zapomněli.“

„CIA ztratila na palubě Pan Am 103 staničního šéfa. Zpravodajská služba ministerstva obrany a Diplomatická bezpečnostní služba také. Tím letadlem se vraceli domů čtyři agenti. Ano, rozumím, co je v sázce.“

„A bylo nám řečeno, že máte k dispozici něco, čím to můžeme zarazit. To bylo před rokem. A přesto tady dneska sedíme a cíli nejsme o nic blíž. Propuštěním vězně se názorně ukáže, jak slabou pozici máme momentálně ve světě. Umíte si představit dopad? Kaddáfí se nám vysměje do obličeje. Poselství bude nad slunce jasnější. Nedokážeme dokonce ani přimět svého nejbližšího spojence, aby nechal za mřížemi masového vraha – člověka, který pozabíjel jeho vlastní lidi. Chci od vás jasně slyšet: Dokážete to zarazit?“

Antrim ještě pořád čekal na zprávu, že v té garáži proběhlo s Cottonem Malonem a Ianem Dunnem všechno podle plánu, a mírně ho znervózňovalo, že žádná nepřichází.

„Jediný způsob, jak to zastavit, je donutit Brity, aby zakročili,“ řekl. „Skotové si bez britského souhlasu ani neškrtnou.

Jejich místní vláda nemá prakticky žádnou autonomii. Oba víme, že vždycky jedná s tichým souhlasem Britů. Stačí jediné slovo z Londýna, a ujednání s Libyí půjde k ledu.“

„Jako bych to nevěděl.“

„Snažím se získat páku, abych Brity přiměl k činu.“

„Neinformoval jste nás jakou.“

„A nic dalšího vám neřeknu, dokud ji nebudu mít v ruce. Ale mám ji na dosah. Opravdu blízko.“

„Bohužel vám dochází čas. Předání se má uskutečnit v několika nejbližších dnech.“

To byla novinka. Tuhle chuťovku CIA ve svém upozornění vynechala a nejspíš právě proto mu hodili na krk ten šibeniční termín. Smrtí agenta se naléhavost ještě podtrhovala. Napadlo ho, jestli to na něj schválně neušili, aby pohořel. Podobné případy už v minulosti viděl. Žádný panák na ředitelské úrovni nepřebere zodpovědnost za pochybení, když je k mání někdo, kdo stojí na služebním žebříčku níž.

Jsi ubohý nýmand.

Denisina slova z Bruselu ho dodnes pálila.

„Ten zasraný libyjský grázl by měl viset nebo skončit u zdi, jenže Skotové jsou tak pitomí, že zrušili trest smrti,“ ulevil si diplomat. „Říkají tomu pokrok. Já tomu říkám pitomost.“

Z neznámého důvodu jsou Britové ochotni ignorovat v téhle záležitosti přání svého nejbližšího spojence. Kdyby se CIA o chystaném předání nedoslechla ze soukromých rozhovorů, dozvěděla by se o něm až ex post. Naštěstí vyjednávání probíhají i postranními kanály. Ale jak to tak vypadá, čas se krátí.

„Je to na vás,“ řekl diplomat. „My nemáme nic, čím bychom Londýn donutili jednat. Zkusili jsme žádat, předkládat nabídky a vyjednávat o protislužbách, dokonce i prosit. Downing Street prohlašuje, že se do toho nebude plést. Vaše operace je poslední šance, která nám zbývá. Dokážete to?“ Antrim už pracoval pro CIA dost dlouho, aby věděl, že když se ho frustrovaný politik ve vysoké mocenské pozici ptá, jestli to či ono dokáže, existuje jen jedna správná odpověď.

Věděl ovšem také, že by lhal.

Nebyl řešení o nic blíž než před měsícem a před rokem.

Znovuobjevení Iana Dunnea mu dodalo naději, jenže v tomhle okamžiku ani v nejmenším netušil, jestli se z té naděje vyklube spása.

A tak řekl to jediné, co mohl. „Nevím.“

Diplomat znovu otočil hlavu k řece. Od západu z Greenwiche je právě míjel poslední vyhlídkový člun dnešního dne.

„Aspoň jste upřímný,“ povzdechl si tiše. „To je víc, než o sobě mohou říci mnozí jiní.“

„Jedno by mě zajímalo,“ řekl Antrim. „Proč se Britové tak cukají zakročit? Vůbec se jim to nepodobá. Co získají, když nechají toho vraha běžet?“

Diplomat vstal.

„Je to komplikovaná záležitost, do které nám nic není. Vy prostě jen odveďte svou práci. Nebo aspoň udělejte, co se dá.“

A odešel.

18

OXFORD

Těsně předtím, než na ni střelec stačil zamířit, se Kathleen vrhla za zmoklou kamennou lavičku. Přikrčila se a napjala svaly, aby se připravila k běhu. Dech se jí ve studeném večerním vzduchu srážel v obláčky páry.

Zahlédla střelce, jak se vysoko nahoře kryje za okrajem střechy. Jeho silueta splývala s tmavou břidlicí v pozadí. Měl patrně pušku s tlumičem – zahlédla na konci dlouhé hlavně válec. Ona sama přišla beze zbraně. Agenti SOCA je nosí jen výjimečně. Pokud situace vyžaduje palebnou sílu, předpisy velí zapojit do akce místní policii. Na nádvoří nebylo kde se krýt, až na pár kamenných laviček roztroušených podél křivolakých cest. Dopadala na ně zář šesti ozdobných lamp. Kathleen zalétla pohledem k Evě Pazanové, která nehybně ležela tváří dolů na schodech ke klenutému vchodu.

„Profesorko Pazanová,“ zavolala.

Nic.

„Profesorko!“

Spatřila, že střelec ze svého palebného postavení zmizel.

Využila toho a jako šipka vystřelila ke krytému vchodu, zpod nějž vedly do domu mahagonové dveře s ozdobnou mosaznou klikou a klepadlem.

Vzala za kliku. Zamčeno.

Zabušila klepadlem a doufala, že uvnitř někdo je.

Žádná odezva.

Upláchla střelci pod kamennou římsu nad vchodem, ocitla se pod ním a tudíž mimo jeho střelecký úhel. Jenže u zamčených dveří, za kterými nikdo nereaguje na její prosby, trčela jako v pasti. O deset metrů dál zahlédla další dveře, mnohem dekorativnější, s palmami a cherubíny v trojúhelníkovém tympanonu. Kružbovými okny se zevnitř linulo matné světlo. Kamennou zeď domu dělil od betonového chodníku úzký proužek zeleně. Po laťkové mřížce u zdi se pnula vistárie a šplhala ke střeše. Kathleen usoudila, že když sebou mrskne, mohla by to zvládnout. Střelec nahoře by se musel hodně vyklonit, aby ji dostal na mušku. S puškou mu to nějakou chvíli potrvá.

Snad to bude stačit.

Přitiskla se zády k zamčeným dveřím a přelétla pohledem nádvoří. Vybavila si výcvik, kde je učili tisknout se naplocho ke zdi, aby představovali co nejtenčí terč.

Mozek jí běžel na plné obrátky.

Kdo se ji a profesorku pokouší zabít? Kdo věděl, že tu budou?

Nasála vzduch do plic a připravila se. I předtím zažila situace, kdy její život visel na vlásku, ale vždycky měla někde poblíž v záloze posily. Tentokrát je sama.

Ale zvládne to.

Bleskově vykoukla zpod krytého vchodu nahoru. Nic.

Jedna.

Dvě.

Do žil se jí vlil adrenalin. Vyrazila, přelétla těch deset metrů k vedlejším dveřím jako blesk a rychle zapadla do dalšího úkrytu pod kamennou římsou.

Žádné střely jejím směrem nepřilétly. Že by střelec zmizel?

Anebo sbíhá domem dolů do přízemí?

Klenuté dubové dveře byly zavřené, ale klika povolila. Před Kathleen se otevřela kolejní kaple s dlouhou úzkou lodí, vyřezávanými lavicemi a kružbovými okny po stranách.

Podobala se kapli svatého Jiří v menším vydání.

Mramorová dlažba vytvářela na podlaze umné ornamenty. Nad oltářem na protějším konci čněla vysoká mozaiková okna. Tři lucerny zalévaly prostor oranžovou září. I když si Kathleen oddychla, že je v bezpečí před střelcem, letmý pohled jí prozradil, že dveře, jimiž vešla, jsou jediná cesta dovnitř i ven. Přímo nad ní se o tři metry výš leskly varhany, jejich píšťaly sahaly až ke klenutému stropu. Nahoru vedlo uzoučké schodiště pro varhaníka.

Zpoza varhan se v prostoru nad její hlavou vynořil muž. Tvář mu stínila kapuce a měl tmavou bundu.

Zamířil a vypálil.

Ian jel taxíkem s Cottonem Malonem a svíral na klíně tašku se svým různorodým osobním majetkem. Malone mu ji vrátil.

Ian ji otevřel a vyndal knihy.

Ivanhoe a Artušova smrt.

Malone ukázal na titulní stránky. „Svoje knihy mám taky takhle označené.“

„Kde jste přišel k tomu jménu, Cotton?“

„Je kratší než moje pravé, Harold Earl Malone.“

„Ale proč zrovna Cotton?“

„To je dlouhý příběh.“

„Nerad odpovídáte na otázky, že jo?“

„Víc se mi zamlouvá, když odpovídáš ty,“ vrátil mu útok Malone. „Máš na knížky slušný vkus. Ivanhoe je jedna z mých nejmilejších a král Artuš je neporazitelná klasika.“

„Líbí se mi Kamelot, Rytíři kulatýho stolu a svatej grál. Slečna Mary mi dala i ňáký další příběhy o Merlinovi a Guinevře.“

„Taky mám knížky rád.“

„Neřekl jsem, že mám rád knížky.“

„Ani nemusíš. Stačí vidět, jak je držíš.“

Iana vůbec nenapadlo, že existuje nějaký zvláštní způsob, jak držet knihu.

„Přímo se s nimi mazlíš. I když jsou opoužívané, zacházíš s nimi jako s pokladem.“

„Jsou to jenom knížky.“ Ale jeho popírání znělo hluše.

„Pro mě jsou to natrvalo zaznamenané myšlenky.“ Malone ukázal na jeden z Ianových paperbacků. „Malory napsal Artušovu smrt na konci 15. století. Pročítáš jeho myšlenky staré přes půl tisíciletí. Maloryho nikdy znát nebudeme, ale jeho představivost ano.“

„Vy si nemyslíte, že Artuš byl opravdickej?“

„A jaký názor na to máš ty? Myslíš, že opravdu žil, anebo si ho Malory jen vymyslel?“

„Jasně, že fakt žil.“ Iana rozladilo, jak zaníceně to pronesl. Až moc si toho cizího chlapa pouští k tělu.

Maloneovi cuklo v koutcích. „Promluvil pravý Brit. Nic jiného bych od tebe nečekal.“

„Jsem Skot, ne Anglán.“

„Vážně? Pokud si dobře vzpomínám, Skotové a Angličané jsou Brity už od 17. století.“

„Možná. Ale ty podělaný Sasíci jsou na moje gusto moc velký sráči.“

Malone se rozesmál na celé kolo. „Říkat Angličanům Sasíci, to už jsem neslyšel, ani nepamatuju. Mluví z tebe pravý buran z Vysočiny.“

„Jak víte, že nám tak nadávaj?“

„Taky občas čtu.“

Ian si začínal uvědomovat, že Cotton Malone ho na rozdíl od většiny lidí, se kterými se zná, doopravdy poslouchá. A není to žádný srab, který má hned nahnáno. Když po něm tam u garáže vyrukovali falešní poldové s pistolí, zachoval se jako správný chlap, zareagoval hned, rázně a sebevědomě, jako když dostihový kůň vypálí ze startovního boxu. Vlnité tmavě blond vlasy měl úhledně zastřižené nakrátko, trochu se leskly jako oblýskaný kámen. Byl vysoký a samý sval, ale ne jako magoři z posilovny. Měl hezký obličej, který se k němu hodil. Usmál se málokdy, ale koneckonců k tomu neměl zrovna moc důvodů. Gary tvrdil, že jeho táta je právník stejně jako ti, které Ian občas pozoroval u londýnských soudů, jak se tam prsí v parukách a talárech. Ale z Malonea ta odporná nadutost nečišela.

Vlastně Ianovi připadal jako člověk, kterému se dá věřit. A Ian v životě věřil jen zatraceně málo lidem.

Kathleen neměla čas zareagovat. Muž stiskl spoušť a jejím směrem cosi vylétlo. Okamžitě jí došlo, že zbraň, kterou na ni míří, není pistole, ale taser.

Elektrody se jí zabodly do ramene.

Tělo se jí pod zásahem elektřiny napjalo, pak se jí podlomily nohy a sesula se na podlahu.

Elektrický výboj ustal.

V hlavě jí pištivě bzučelo. Každým svalem jí projížděla mučivá křeč. Pak se celá roztřásla. Neovladatelně.

Nikdy nic podobného nezažila.

Ležela na šachovnicovém mramoru a snažila se znovu získat vládu nad svým tělem. Oči měla zavřené. Náhle se jí cosi opřelo o pravou tvář, až jí hlava břinkla o podlahu. Někdo jí botou přišlápl obličej ke straně.

„Teď už vám určitě doklaplo, že to byla léčka.“

No ovšem.

„Příště to bude kulka, slečno Richardsová,“ varoval ji ten hlas.

Kathleen popadl vztek, ale na nic se nezmohla. Její svaly sebou ještě pořád křečovitě poškubávaly.

Bota se od jejího obličeje odtáhla.

„Nehýbejte se a dobře poslouchejte,“ řekl ten člověk. Stál těsně za ní. „A nezkoušejte otočit hlavu, jestli si nechcete vykoledovat další šlehu.“

Nehybně ležela a v duchu se modlila, aby svaly začaly reagovat na povely mozku.

„Antrim to už od nás slyšel a teď to zopakujeme vám: Dejte od té věci ruce pryč.“

Pokoušela se někam si ten chladný, ostře odsekávaný hlas zařadit. Mladý. Mužský. Tónem se podobal Mathewsovi, ale nevyjadřoval se tak škrobeně.

„Jsme ochránci tajemství,“ prohlásil.

O čem to prokristapána mele?

„Pazanová je po smrti,“ pokračoval. „Věděla toho příliš. Vy zatím víte málo. Dám vám dobrou radu. Snažte se, ať to tak zůstane. Vědět mnoho má fatální následky.“

Tělo se jí postupně uvolňovalo, bolest pomíjela a mozek jí zase začínal sloužit, ale nechávala hlavu položenou na podlaze a ten muž se dál držel za ní.

„Domine, salvam fac Regnam.“

Na střední škole se učila latinsky, takže mu porozuměla.

Pane, chraň královnu.

„V tom spočívá naše povinnost,“ dodal. „Et exaudi nos in die qua invocaerimes te.“

A vyslyš nás v den, kdy se k Tobě obrátíme.

„To je nám jedinou odměnou. Těmi slovy se řídí celý náš život. Nezapomeňte na ně. Dostalo se vám prvního a posledního varování. Dejte od toho ruce pryč.“

Ráda by se na něj podívala. A vrtalo jí hlavou: Střelil po ní taserem ten, co mluví? Nebo je tu ještě někdo další?

Po rameni jí přejela ruka v rukavici a vytáhla elektrody.

Slyšela, jak se otevírají dveře kaple.

„Zůstaňte nehybně ležet, slečno Richardsová. Vstaňte až za chvíli.“

Dveře se zabouchly.

Okamžitě se pokusila vstát. Celé tělo ji brnělo. Připadala si jako mátoha, ale přinutila nohy fungovat a postavila se. Trochu se zapotácela, ale rovnováhu udržela. Došla ke dveřím, pootevřela je a propátrávala pohledem nádvoří.

Všude prázdno.

Vyšla ven. Studený večerní vzduch jí pomohl pročistit mozek. Jak mohl ten člověk tak rychle zmizet?

Podívala se na dveře o deset metrů dál, u kterých prve hledala útočiště. Byl to nejbližší vchod.

Popošla k nim a vzala za kliku.

Pořád zamčeno.

Zalétla pohledem ke schodům a klenutému vchodu do sálu.

Tělo Evy Pazanové bylo pryč.

19

Antrim seděl na lavičce a zíral na černou hladinu Temže. Ten arogantní šmejd z ministerstva zahraničí už odpochodoval. Antrim byl veterán s jedenadvaceti odslouženými lety a příčilo se mu, že ho někdo komanduje jako nějakého zelenáče. Ale právě mu přibyl na kontě další zabitý operativec a CIA dala jasně najevo, že mu to jen tak neprojde.

A navíc je v časovém presu.

Předání se má uskutečnit v několika nejbližších dnech.

Neuráčili se mu o tom zmínit.

Že by ho fakt chtěli potopit? V branži to tak chodí. Člověk je dobrý jen tak, jako jeho poslední akce. A ty jeho se rozhodně nezapíšou do zlatého fondu. Doufal, že ho z bryndy vytáhne právě operace Královský klam.

Napadlo ho to, když se mu dostal do ruky zápis z brífinku

CIA v roce 1970. Jakási obskurní irská politická strana se snažila najít účinný způsob, jak vystrnadit Brity ze Severního Irska.

Legální a nenásilný, který by neodporoval zákonu, pokud možno nějaký důkaz zpochybňující britskou nadvládu. Nic nenašli, ale zápis podrobně popisoval stopy, po kterých se pokoušeli jít.

Když Antrim nastínil základní koncept operace, krtci v britské tajné službě – nejspíš ti samí, kteří dali CIA echo ohledně předání libyjského vězně – mu vyštrachali informace z dávno zapomenutých spisů MI6. Ty stačily, aby byla operace Královský klam schválena a svěřena kontrarozvědce. Jenže ani po roce práce se mu nepodařilo přijít s nějakým zásadním objevem.

Až na informaci, která zemřela s Farrowem Currym. A tu Daidalovu společnost.

Obojí potvrzovalo, že je co najít.

Hlava mu třeštila z měsíců úzkosti, pletichaření a snění.

Pět miliónů liber. Tolik mu nabízí Daidalova společnost jen za to, že si dá odchod. Neměl by tu nabídku přijmout? Jak to tak vypadá, totální výbuch ho beztak nemine. Proč si aspoň neurvat něco pro sebe?

Zvlášť po té esemesce, kterou zrovna dostal.

Máme jednoho toho kluka, ale Dunne utekl.

Idioti. Jak to, že se nechali oblafnout od patnáctiletého spratka? Měli jasný příkaz. Odvezte Malonea, jeho syna a Dunnea z Heathrow do domu poblíž Malých Benátek. Tam Malonea uzemněte a jeho syna a Dunnea odvezte jinam. Zřejmě to tak proběhlo, až na to nejdůležitější.

Zmocnit se Iana Dunnea. Přišla další esemeska.

Zajímavé video z garáže. Podívejte se.

Dům v Malých Benátkách byl napíchnutý, měli v něm zvukový odposlech i videokameru. A tak si záznam pustil. Na smartphonu naskočil obraz a Antrim spatřil Cottona Malonea, jak sbírá do zavazadla oblečení.

A Iana Dunnea.

Jak ho pozoruje.

Přitáhl si telefon blíž k očím.

No ne, to jsou ale věci.

Malone a Dunne odešli z garáže společně.

Včera sestavil plán. Připadal mu mazaný a realistický. Ale teď se mu v hlavě klubal jiný nápad. Cesta k těm pěti miliónům odměny.

Nejdřív si ale potřeboval něco ověřit. A tak poslal svým mužům krátkou textovku.

Zprovoznili jste telefon?

Nařídil jim, aby se postarali, že na Maloneově mobilu bude zapnutý lokátor polohy, a poznamenali si telefonní číslo.

Odpověď přišla vzápětí.

Zařízeno.

Malone s Ianem vystoupili z taxíku. Řidič si naštěstí nechal zaplatit v dolarech, i když si za tu ochotu přihodil dvacku navrch.

Ianův speciální úkryt se nacházel za řadou georgiánských domů v londýnské čtvrti Holborn. Naproti se rozkládal park obkroužený úzkou jednosměrkou a několikapatrovými cihlovými domy s různobarevnými fasádami. Ze jmenovek u vchodů Malone zjistil, že tu bydlí převážně právníci – tahle čtvrť ostatně byla jejich doménou odedávna. Tvářnost jí dodávalo bludiště dvorků a úzkých průchodů. Jak že to vložil Shakespeare do úst svému Richardovi III.? Ach, otče biskupe, viděl jsem posledně u vás v Holbornu, že máte na zahradě krásné jahody. Jahodové záhony byly tytam a na místě starého tržiště se nacházela burza s diamanty. Jen osvětlený park přes ulici připomínal poslední pozůstatek dávných časů – promyšleně uspořádaný, s pravidelně roztroušenými holými platany.

Táhlo na devátou večer, ale na chodnících bylo stále živo. Malone spatřil nějakého chlapce s matkou, která ho peskovala, ať se neloudá, a připomnělo mu to Pam. Odjakživa byla chladný racionální typ, hlídala si každé slovo a šetřila citovými projevy. Příčilo se mu, že ho uvrtala do té situace s Garym. Jistě, břímě potlačované viny se jí za ta dlouhá léta proneslo. Ale copak nechápala, že otevírá skříň plnou kostlivců, kterou nikdy otevřít neměla? Když mu před půlrokem prozradila, že Gary je syn někoho jiného, prohlašovala, že se vůči němu chce chovat fér.

Odkdy?

Co v ní tak najednou probudilo lásku k pravdě?

Dávno před lety byl hlupák, nezralý námořní poručík, a ublížil jí. Zašli do manželské poradny, přenesli se přes to a Malone věřil, že Pam jeho upřímně míněnou prosbu o odpuštění přijala. Když od něj deset let nato odešla, uvědomil si, že jejich manželství od začátku nemělo šanci.

Zklamanou důvěru nic nenapraví.

Kdysi to někde četl a je to tak.

Ale rád by věděl, jaké to pro ni bylo, den za dnem pozorovat, jak se mezi otcem a synem utužuje pouto, a přitom vědět, že se přinejmenším zčásti zakládá na iluzi.

Ujistil se, že má v kapse mobil, a z duše si přál, aby zazvonil. Při rozhovoru v garáži zamlčel Ianovi to hlavní. Samozřejmě nemá v úmyslu předat ho těm chlapům.

Ale ten flashdisk potřeboval.

Přehodil si svou i Garyho cestovní brašnu přes rameno a kráčel za Ianem do temné uličky, která vedla na uzavřený dvorek, obklopený ze všech stran cihlovými zdmi domů. Ve světle padajícím z oken rozeznal po straně nizoučkou kamennou stavbu.

Došlo mu, co to je. Jedna ze starých londýnských studní. Hodně londýnských čtvrtí se jmenuje po vodních zdrojích, které v dávných dobách sloužily zdejším obyvatelům. Camberwell. Clerk’s.

St. Clement’s. Sadler’s. Kromě nich v minulosti existovaly i posvátné studny. Léčivé prameny z keltských časů, které sice už dávno zmizely, ale přesto neupadly v zapomnění.

Popošel ke studni a naklonil se přes kamennou obrubu.

„Nic tam není,“ řekl Ian. „O metr níž je zalitá betonem.“

„Tak kde je ta tvoje speciální schovávačka?“

„Tamhle.“

Ian došel k čemusi, co vypadalo jako mřížka ve zdi. „Je to větrací průduch ze sklepa. Ta mřížka je vysouvací.“

Malone přihlížel, jak ji Ian povytahuje nahoru, souká ruku dovnitř a šátrá kdesi nad ní.

Vylovil další nákupní igelitku, tentokrát z obchodního domu Selfridges.

„Nad mřížkou je taková kapsa. Jednou jsem ji náhodou našel.“

Musel obdivovat Ianovu vynalézavost.

„Pojďte zpátky na ulici, je tam víc světla.“

Opustili dvorek a našli si lavičku pod pouliční lampou. Malone tašku vysypal a kus po kuse se probíral jejím nesourodým obsahem. Pár kapesních nožů, nějaké cetky, troje hodinky, dvacet liber a paměťový disk s kapacitou 32 gigabytů. Na ten se vejde pořádná hromada dat.

„To je ta fleška?“ zeptal se Iana.

Ian přitakal. „Pod rukou mi připadala jako zapalovač nebo kapesní přehrávač.“

Malone flashdisk shrábl do kapsy.

„Co uděláme teď?“ zeptal se Ian.

Hodila by se jim nějaká pojistka pro všechny případy.

„Seženeme si počítač a mrkneme se, co na tom flashdisku je.“

Gary ležel na gauči a ten chlap, který cucal lékořici, se od něj nehnul ani na krok. Odhadoval, že od jejich příjezdu uplynula další půlhodina. Ruce svázané za zády ho začínaly bolet, obličej se mu pod vlněnou kuklou potil, o košili propocené skrznaskrz ani nemluvě. Konejšil rostoucí strach myšlenkou, že kdyby mu ti chlapi chtěli ublížit, už by to dávno udělali. Zdá se, že ho potřebují živého a nezraněného.

Ale jak dlouho?

Vtom se ozvala rána a zapraštění.

Někde se rozštíplo dřevo.

„Co to sakra…,“ spustil muž vedle něj.

„Zahoď to,“ křikl nový hlas. „A fofrem!“

Gary slyšel, jak něco žuchlo na koberec.

„Na zem. Ruce nech tak, abychom na ně viděli.“

„Tady je další,“ ozvalo se odněkud zpovzdálí.

Kroky, a pak rozkaz: „Na zem, hezky vedle kámoše.“

V žádném z těch hlasů nebylo ani památky po britském přízvuku. Nově příchozí byli Američané.

Stáhli Garymu vlněnou kuklu z obličeje a přeřezali mu pouta.

Promnul si zápěstí a v ostrém světle lustrů zamžikal. Když se mu konečně povedlo zaostřit pohled, uviděl odřený žlutý koberec, hnědé stěny a dvě křesla, která spolu s pohovkou tvořila sedací soupravu. Dveře do místnosti byly vyštípnuté z pantů. Jeho dva únosci, Devene a Norse, leželi obličejem dolů na podlaze. V místnosti stáli tři noví muži, všichni ozbrojení. Dva z nich drželi na mušce Devenea a Norse.

Třetí se posadil k němu na gauč. Garyho zaplavila úleva.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ten muž. Gary přisvědčil.

Muž byl už trochu v letech, blížil se věkem jeho otci, ale měl míň vlasů a víc tuku kolem pasu. Byl oblečený v tmavém baloňáku, košili s propínacím límcem a tmavých kalhotách. Ve světlešedých očích, které na něj upíral, měl ustaraný výraz.

„Nic mi není,“ ujistil ho Gary. „Dík, že jste mě našli.“ Najednou mu připadal povědomý.

Tenhle obličej už jednou viděl.

„Potkali jsme se v Atlantě.“

Muž se usmál. „Správně. Tvoje matka nás představila. V létě, když jsem tam byl pracovně.“

Gary se na ten den pamatoval. Bylo to v restauraci v nákupním centru, do kterého zašli nakoupit nějaké oblečení. Ten muž na ně zavolal, došel k nim, a zatímco čekali na obsluhu, povídal si s matkou. Působilo to jako příjemné, srdečné setkání. Když odešel, řekla matka Garymu, že je to její dávný přítel, se kterým se dlouho neviděla.

A teď se objevil tady.

Gary se snažil vzpomenout, jak se jmenuje.

Muž mu podal ruku.

„Jsem Blake Antrim.“

20

OXFORD

Kathleen šla z toho všeho hlava kolem. Už stála proti drogovým dealerům, kteří po ní pálili ze samopalů Uzi a AK-47 tempem šest set ran za minutu. V hotelovém pokoji na Tenerife po ní střílel pedofil, kterému se nechtělo zpátky do Anglie. Ocitla se pod vodou v autě katapultovaném z mostu. Nikdy ale nezažila nic takového jako v posledních minutách. Žena zavražděná odstřelovačem. Ona sama paralyzovaná taserem. A teď jako by se muž, který prý chrání královská tajemství a vyhrožuje jí smrtí, dočista propadl do země.

Stála sama na liduprázdném nádvoří. V kapse kabátu jí zabzučel telefon. Vytáhla ho a přijala hovor.

„Už jste s profesorkou Pazanovou skončily?“ Thomas Mathews.

„Profesorka je mrtvá.“

„Jak to?“

Vyložila mu situaci.

„Jsem také v Oxfordu. Měl jsem v úmyslu popovídat si s vámi, až s profesorkou skončíte. Přijďte do Královniny koleje.“

Kráčela po High Street, živé elegantní třídě stáčející se z centra obloukem k řece Cherwell, kolem níž je situována řada oxfordských kolejí. Míjela dům za domem. Ačkoli už bylo po deváté, ulice kypěla aktivitou. Začínal rušný víkend a automobily i napěchované autobusy, od nichž se valila mračna výfukových plynů, vozily lidi z města i do města. Kathleen nervy jen hrály, ale silou vůle zachovávala klid. Když na to přijde, mohla by taky dřepět doma a čekat na vyhazov.

Ta bota v obličeji ji vytočila na nejvyšší možnou míru. Že by jim právě o to šlo? Chtěli ji odkázat do patřičných mezí? Pokud ano, ten tah jim nevyšel. Jestli jí ten chlap ještě někdy přijde do cesty, draze za tu potupu zaplatí.

Královnina kolej patřila k nejstarobylejším. Založili ji ve 14. století a pojmenovali tak, aby svým jménem tvořila protějšek k již existující Králově koleji. Zakladatelé si od toho slibovali, že se patronátu ujmou i budoucí královny. Komplex původních středověkých staveb dávno zmizel, padl za oběť zubu času a nedostatku financí. Současná budova představovala mistrovskou ukázku baroka – ojedinělý ostrůvek mezi vší okolní gotickou nádherou. Vévodila jí socha královny Karoliny, manželky Jiřího II., umístěná pod kamenným baldachýnem a kupolí. Hodně lidí věřilo, že kolej nese jméno právě po ní. Ve skutečnosti se o ně zasloužila mnohem dávnější dobroditelka – Filipa, žena Eduarda III.

Kathleen prošla branou na nádvoří. Osvětlenou cestičkupřed ní lemoval po obou stranách prořídlý podzimní trávník.

Nalevo i napravo se klenulo arkádové podloubí. Stářím omšelé kamenné zdivo působilo odroleně a křehce jako někde v horském klášteře.

Napravo za nádvořím spatřila Mathewse a zamířila k němu. Ve svém nažehleném obleku jako ze škatulky a s vycházkovou holí si uchovával vzhled pečlivě upraveného diplomata. V umělém světle si všimla věcí, které jí prve unikly. Měl bledou, jakoby nateklou pleť a na čelistech se mu usazoval tuk.

„Rád se sem vracím,“ řekl. „Královnina kolej je nádherná, ale stejně si myslím, že nejpohlednější a nejtalentovanější muže vychovává Pembroke.“

Lehce zvednuté koutky tenkých rtů naznačovaly, že se právě pokusil o žert. Na svůj vlastní účet. Instinkt jí našeptával, že to u něj nebývá zvykem.

„Mělo mě hned napadnout, že jste studoval zrovna tam.“

„Promoval jsem před dvaačtyřiceti lety. Od té doby se to tu skoro nezměnilo. Tohle se mi na Oxfordu líbí nejvíc. Zůstává pořád stejný.“

Kathleen by ráda zjistila něco víc o Evě Pazanové.

„Smutná věc, to, co se stalo,“ pokýval hlavou. „Neuvědomil jsem si dosah a závažnost toho, co se zřejmě odehrává. Ten člověk, který vás oslovil v kapli… Na jejich skupinu jsme už narazili.

Kontaktovali předtím v Templářském chrámu Blakea Antrima.“

„A vy jste o tom věděl, proto jste mě sem poslal.“

„Správně. Jenomže jsme netušili, že oni vědí o vás. Původní úmysl byl, že my dva budeme sledovat Antrima nepozorovaně.

Zřejmě od nás někudy prosákly informace.“

„Co je to za skupinu?“

„V minulosti nedělali žádné větší problémy. Takhle drze se naposledy projevili za první světové války, po abdikaci Eduarda VII.“

Příběh krále, který se zamiloval do rozvedené Američanky a vzdal se kvůli ní trůnu, zná snad každý Brit.

„Co je to za skupinu?“ zopakovala svou otázku.

„Říká si Daidalova společnost. Nevíme o ní o moc víc než to, že ji počátkem 17. století založil Robert Cecil.“

„Pazanová mi o něm vyprávěla. Byl důvěrníkem Alžběty i Jakuba I.“

„Zařídil, aby se Jakub stal králem – samozřejmě s Alžbětinou pomocí. Skotský král Robertu Cecilovi vděčil za anglický trůn.“

„Neměli bychom jít hledat profesorku?“

„Ne, slečno Richardsová, neměli. Postarají se o to jiní a už obdrželi patřičné rozkazy. My máme jiný úkol. V naší profesi nemůže každý pracovat na všem.“

Pronesl tu výčitku hlasem tvrdým jako ocel a jeho tón ji varoval, ať se nepokouší protestovat.

„Co se chce po mně?“

„Přítomnost Daidalovy společnosti zkomplikovala situaci.

Doporučoval bych vám být ve střehu a připravená na všechno.“

Dostalo se vám prvního a posledního varování.

Dejte od toho ruce pryč.

„Asi bych si měla vyfasovat střelnou zbraň.“

Mathews zalovil pod kabátem, vytáhl automatickou pistoli a podal ji Kathleen. „Vezměte si moji.“

Zkontrolovala zásobník a ujistila se, že je plný.

„Nedůvěřujete mi?“ pousmál se Mathews.

„V tuhle chvíli nevím, co si mám myslet, sire Thomasi.“

„Řekl bych, že oproti vašim minulým akcím je tahle celkem krotká.“

Začínal jí už jít na nervy. „Dělám, co musím a když musím.“

„Už jsem řídil agenty s podobným přístupem. Většina jich je po smrti anebo už pracují někde jinde.“

„Já se o tenhle úkol neprosila.“

„Správně. To já jsem si vás vybral, a musel jsem tudíž vědět, co od vás čekat, že?“

„Tak nějak.“

Přikývl. „Nedá se vám upřít, že máte zdravý pohled na věc.“

Čekala, kdy jí konečně poví, co bude dál.

„Pokud si vzpomínáte,“ řekl, „v Inns of Court jsem vám vyprávěl o obou Jindřiších, Kateřině Parrové a velkém tajemství, které jí svěřil Jindřich VIII. – o tajné skrýši v nějakých neznámých prostorách, kam uložil většinu tudorovského bohatství.“

„Jedná se tedy o ztracený poklad?“

Zatvářil se rozladěně.

„Jen zčásti, slečno Richardsová. A proč ten pochybovačný tón? V té skrýši se může nacházet obrovské množství informací.

Víme o tajných chodbách, které dodnes propojují vládní budovy ve Whitehallu. Určitě jste o nich už slyšela.“

Slyšela. Dnes se do nich vstupuje dveřmi s kódovaným zámkem. Jednou se do jednoho takového tunelu vydala podívat.

„Jindřich VIII. ty chodby používal k cestám do paláce Whitehall, kam chodil hrát tenis a bowling. Věříme, že existuje i mnoho dalších, které buď nechal prokopat, nebo je objevil jeho otec a které sloužily nejrůznějším účelům. Chodeb, na které se za pětset let zapomnělo.“

Dávalo to smysl, protože Londýn je protkán tunely z nejrůznějších údobí a na nějaké dosud neznámé se narazí každou chvíli.

„Povinností Kateřiny Parrové bylo předat tajemství Jindřichovu nezletilému synu Eduardovi, ale neexistuje žádný důkaz, že by té povinnosti dostála. Jedenadvacet měsíců po Jindřichovi zemřela i ona. Domníváme se, že se s tajemstvím přece jen svěřila – ne však Eduardovi, ale někomu jinému.“

„Komu? Cecilům?“

„Vyloučeno. Jindřich VIII. zemřel patnáct let předtím, než se William Cecil po boku Alžběty vyšvihl k moci, a jedenatřicet let předtím, než Williama vystřídal jeho syn Robert. Kdepak, Kateřina Parrová prozradila tajemství někomu jinému.“

„Jak to můžete vědět?“

„Berte to tak, že to prostě vím. Požádali jsme profesorku Pazanovou, aby vás informovala o deníku Roberta Cecila a možnostech, které z něj vyplývají. V rozluštění šifry se skrývá klíč ke všemu ostatnímu. Tudorovské bohatství nikdy nikdo nenašel ani nespatřil. V dnešní měně by mělo miliardovou hodnotu.“

„A Američané se chtějí našeho pokladu zmocnit?“

„Musíte mermomocí vždycky o všem pochybovat, slečno Richardsová? Nedokážete jednoduše akceptovat, že se jedná o záležitost státní bezpečnosti, a to naléhavou? K tomu, co se od vás žádá, nepotřebujete znát detaily. Mám pro vás konkrétní úkoly, které je třeba splnit. Nemůžete prostě jen udělat, oč vás žádám?“

„Vrtá mi hlavou jedna věc,“ opáčila Kathleen. „Úkolem SIS je chránit zemi před hrozbami zvenčí. Proč se tímhle vyšetřováním nezabývá MI5? Domácí ohrožení přece spadá pod ni.“

„Protože premiér rozkázal jinak.“

„Nevěděla jsem, že premiér smí porušovat zákon.“

„Jste nezřízeně drzá.“

„Sire Thomasi, před chvílí tu přišla o život žena. Ráda bych věděla proč. A je zvláštní, že vás to očividně netrápí.“

Postřehla na Mathewsově tváři podráždění. Bylo zjevné, že není zvyklý na odpor.

„Kdybych vás nepotřeboval, připojil bych se k vašim nadřízeným a žádal vaše propuštění.“

„Ještě že pro vás momentálně mám tak vysokou cenu.“

„A že se změnila situace. Antrim zatáhl do akce toho amerického exagenta, o kterém jsem se vám zmínil, Cottona Malonea. Podstoupil značné riziko, aby ho zaangažoval. Jak už jsem říkal, klíčem k rozřešení celé záležitosti je rozluštit Cecilův deník. V příštích hodinách se Antrimovi možná poštěstí získat prostředky, jak toho docílit. Povězte mi, dokáže ten dar štěstěny zužitkovat?“

„Není žádný hlupák, jestli se ptáte na tohle. Ale bůhvíjaký génius taky ne. Zato je nečestný a záludnosti má na rozdávání.“

„Mám na něj stejný názor. Operace se mu sype pod rukama. Propadá frustraci. Nadřízení na něj tlačí, ať dodá výsledky. Naštěstí pro nás nemá dost času a to, co hledá, je těžké najít.“

Mathews se podíval na hodinky a rozhlédl se po nádvoří. Mezi ulicí a kolejí proudili sem a tam lidé.

„Odcestujete zpátky do Londýna,“ prohlásil. „Okamžitě.“

„Od profesorky Pazanové jsem se nic moc nedozvěděla. Zabili ji, když se vracela pro další ofotografované stránky deníku, aby mi je ukázala.“

„V sále se nic nenašlo.“

Proč mě to vůbec nepřekvapuje? pomyslela si. „Zatím mi nikdo nevysvětlil, co se to tu vlastně děje. Nejsem na takový způsob práce zvyklá.“

„Na kolika zpravodajských operacích jste předtím pracovala?“

Další klepnutí přes prsty. „Mám na kontě vyšetřování mnoha desítek případů. Máte ovšem pravdu, netýkaly se bezpečnosti státu, jen lidských životů, majetku a bezpečnosti obecně,“ oplatila mu rýpnutí. „Chápu ale vážnost situace,“ dodala.

Mathews se ztěžka opřel o hůl a Kathleen si znovu povšimla její neobvyklé hlavice.

„Máte velmi zvláštní hůl.“

„Je to dárek, který jsem dostal před několika lety.“ Zvedl ji do výše. „Slonovina s vyřezávanou mapou světa. Používám ji den co den jako připomínku, co je při naší práci v sázce.“

Podtext Kathleen neunikl.

Jde o důležitou záležitost. Spolupracujte se mnou.

„Dobře sire Thomasi. Už přestanu s vyptáváním. Vrátím se zpátky do Londýna.“

„A já vám zařídím další informativní schůzku. Mezitím zůstaňte ve střehu.“

21

Malone našel kousek od Holbornu internetovou kavárnu a ze všeho nejdřív si důkladně prohlédl osazenstvo. Většinou lidé středního věku. Tuctové typy. Nejspíš právníci, což by bylo logické, protože do Inns of Court je to odtud jen pár kroků. Zaplatil si přístup ke stolnímu počítači a přihlásil se na internet. Ian se držel těsně u něj a tvářil se zaujatě. O útěk se nepokoušel. Malone pořád čekal, kdy mu zazvoní telefon, a začínal v něm doutnat strach. Byl zvyklý fungovat pod tlakem, ale když se ocitne v nebezpečí blízký člověk, je najednou všechno jinak. Utěšoval se vědomím, že pro únosce představuje Gary jedinou vyjednávací páku.

Zasunul do počítače flashdisk. Objevily se na něm tři soubory.

Podíval se na jejich velikost v kilobajtech a zjistil, že se hodně liší. Jeden byl malý, dva veliké.

Klikl nejdřív na ten nejmenší. Soubor se otevřel.

Alžbětě bylo čtrnáct, když její otec Jindřich VIII. zemřel a králem se stal její nevlastní bratr Eduard VI. Jindřichova vdova Kateřina Parrová brzy poznala, co to znamená být bývalou královnou. Odepřeli jí k nevlastnímu synovi přístup. Veškerých pravomocí se ujala regentská rada, kterou Jindřich ustanovil ve své poslední vůli, a králův strýc Eduard Seymour se manévrováním domohl postavení lorda protektora. Aby si Parrovou udobřili, svěřili její domácnosti v Chelsea do opatrování mladičkou Alžbětu. V panském domě z červených cihel, který shlížel na Temži, prožila Alžběta více než rok.

Roku 1547 se vynořil někdejší nápadník Kateřiny Parrové Tomáš Seymour, bratr lorda protektora a další strýc krále Eduarda VI. Kateřinu mu kdysi přebral Jindřich, když se rozhodl, že ji učiní svou šestou manželkou. Podle dobového popisu byl Tomáš „odvážný jako lev, majestátní osobnost zvučného hlasu, leč povahy poněkud plytké“. Byl rovněž nekonečně ctižádostivý, nelítostný a sebestředný. Dnes bychom o něm řekli, že to byl egocentrický suverén, který osobním kouzlem a úskoky dokázal přimět své oběti k činům, které by je jinak ve snu nenapadly.

Jak se slušelo na strýce nového krále, obdržel Tomáš hodnost nejvyššího admirála. Místo aby se s tím spokojil, žárlil, že se lordem protektorem stal jeho bratr. Rozhodl se, že si ještě přilepší. Jelikož byl svobodný, otevíraly se před ním nejrůznější možnosti a chytrý sňatek mohl situaci od základu změnit. Poslední vůle Jindřicha VIII. výslovně stanovovala, že se jeho dcery Marie a Alžběta nesmějí provdat bez souhlasu regentské rady. Tomáš se pokusil získat povolení k sňatku s jednou či druhou, ale byl odmítnut. A tak obrátil pozornost ke královně vdově.

Kateřině Parrové bylo roku 1547 třicet čtyři let a uchovala si pozoruhodnou krásu. Se Seymourem dřív bývali milenci, takže když se jednoho dne objevil v Chelsea a začal se jí dvořit, mohlo to skončit jen jedním jediným způsobem. Na jaře se tajně vzali. Mladý král jim udělil souhlas až několik měsíců poté.

Nato se začaly dít zvláštní věci. Seymour, Parrová a Alžběta střídavě žili v Chelsea, na venkově v Hanworthu a v Tomášově londýnské rezidenci Seymour Place. Ve společné domácnosti panovala uvolněná, veselá atmosféra. Jenže pak během jednoho pobytu v Chelsea začal Tomáš časně zrána navštěvovat Alžbětiny komnaty, aby jí popřál dobrého jitra, a tu a tam ji popleskal po zadku. Bylo mu jedno, že u toho jsou všechny její komorné. Když Alžběta ještě ležela, zprudka roztáhl závěsy kolem lože a vlezl za ní až do postele. Svědkové popisovali, jak vyděšeně hledala záchranu pod pokrývkou. Jednou ráno se ji pokusil políbit, ale Alžbětina guvernantka Kate Ashleyová ho odehnala. Nakonec Alžbětě nezbylo než vstávat dřív a rychle se obléci, aby byla na jeho návštěvy připravena. Lady Ashleyová Seymoura kárala, jenže ten neprojevoval sebemenší kajícnost. Parrová zpočátku považovala jeho vyvádění za neškodné, ale brzy změnila názor. Manželovo flirtování s princeznou ji rozezlilo a došlo jí, že s ní se oženil jen proto, že jeho žádost o sňatek s Marií nebo Alžbětou regentská rada odmítla. Byla pro něj až třetí v pořadí. A teď se vtíral do přízně Alžbětě.

Jenže s jakým záměrem?

V lednu 1548 Parrová zjistila, že čeká se Seymourem své první dítě.

Bylo jí třicet pět let a porod v takovém věku byl v tehdejších dobách krajně nebezpečný. V únoru 1548 přistihla Seymoura a Alžbětu v důvěrné situaci – manžel princeznu objímal. Zazlívala to lady Ashleyové a proběhl mezi nimi rozhovor, o kterém historie až doposud neměla žádný záznam:

První nápor hněvu královny vdovy odnesla lady Ashleyová. Parrová guvernantku obvinila, že mladičkou princeznu dostatečně nehlídá. Lady Ashleyová namítla, že jí lord admirál Seymour nařídil odejít z místnosti.

„Copak nechápete situaci?“ obořila se na ni královna vdova.

„Zrovna vy byste ji měla chápat lépe než kdokoli jiný!“

Rozhostilo se ticho a trvalo dost dlouho, aby si Parrová uvědomila, že lady Ashleyová situaci chápe, a to dokonale. Královnu vdovu už dlouho zajímalo, kolik toho ta oddaná bytost ví. Teď se to projevilo v plném rozsahu.

Pasáž je převedena tak, jak se objevuje v deníku Roberta Cecila (pouze s drobnými úpravami, aby odpovídala modernímu jazyku). Podařilo se mi rozluštit Cecilovu šifru, takže jsem jeho deník dokázal přečíst. Výše citovaný úryvek potvrzuje všechna naše podezření. Nejenže Kateřina Parrová znala tajemství, které jí svěřil Jindřich VIII. na smrtelném loži, ale věděla také, co se odehrálo předtím a co se sám Jindřich nikdy nedozvěděl. Na Seymourovo milostné snažení zareagovala tím, že v dubnu 1548 poslala Alžbětu pryč ze své domácnosti. Alžběta a královna vdova se už víckrát nesetkaly, jelikož o pět měsíců později Parrová zemřela. Tomáš Seymour jí dokonce ani nešel na pohřeb. Místo toho okamžitě vyhledal princeznu Alžbětu a oživil svůj záměr oženit se s ní. Nic z toho však nebylo.

Malone odtrhl pohled od obrazovky počítače. Ian stál hned vedle a četl zároveň s ním.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Dobrá otázka. Farrow Curry zřejmě prováděl nějaký historický výzkum.“

„To je ten chlap, co spadnul pod metro na Oxford Circus?“

Malone přikývl. „A tohle jsou jeho poznámky. Něco jako zpráva, kterou pořizoval.“

Přeroloval text na monitoru níž.

Z deníku Roberta Cecila se dozvídáme, že Kateřina Parrová zanechala Alžbětě dopis a ten jí byl doručen o Vánocích 1548, čtyři měsíce po smrti Parrové. Zřejmě ho sepsala předtím, než v srpnu 1548 porodila dceru, a je vskutku výmluvný. Po zasazení do patřičného kontextu odpovídá na mnohé otázky. Přeložil jsem jej a mírně přizpůsobil modernímu lexiku a syntaxi.

Neměla jsem jinou možnost než poslat tě pryč. Prosím tě, odpusť mi, dítě. Právě tak jsem na tebe vždy nahlížela, jako na své dítě, přestože nám v žilách nekoluje stejná krev. Poutem mezi námi byl namísto ní tvůj otec. Můj stávající manžel je bezcharakterní tvor, jemuž nezáleží na živé duši krom něj samotného. Jistě ti to neuniklo a chápeš, jaké zlo a nebezpečí představuje. Netuší, kam jeho snaha spěje, a nezasluhuje si znát o tobě pravdu. Bůh tě obdařil skvělými vlastnostmi. Pěstuj je a neustávej v úsilí o jejich zdokonalování, neboť věřím, že ti nebesa předurčila stát se královnou Anglie.

Tak to stojí přímo v Cecilově deníku. Existují další podobné zmínky, neméně přesvědčivé. Potvrzují, že legenda se zakládá na pravdě.

Text pokračoval sérií zkratkovitých odkazů, jako by se k nim Curry chtěl později vrátit a rozepsat je. Malone je zběžně přejel očima a všiml si několika zmínek o Hatfield House, venkovském panství Roberta Cecila severně od Londýna, a takzvaném Portrétu s duhou, který tam visí a na kterém je Alžběta I. Nikde nic dalšího o legendě a pravdě, na níž se údajně zakládá. Závěrečná poznámka však zdůrazňovala, že jediný způsob, jak to ověřit, je zajet se tam podívat.

Druhý soubor – na kilobajty největší – obsahoval naskenované obrázky ručně psaného deníku, zelenozlaté stránky hustě popsané záhadným písmem. Byl nazván Originál Cecilova deníku. Zřejmě to byly stránky, které Curry stihl přeložit. Soubor neobsahoval žádné poznámky ani vysvětlivky.

Poslední nešel otevřít.

Byl chráněn heslem.

Patrně byl ze všech tří nejdůležitější.

„Jak seženete to heslo?“ vyptával se Ian.

„Experti si s tím nějak poradí.“

Maloneovi zazvonil telefon. Zavřel obsah flashdisku.

„Zachránili jsme Garyho, pane Malone,“ oznámil neznámý hlas.

Slyšel dobře?

„Právě zastavujeme s vozem kousek od vás.“

Malone zalétl pohledem k výloze kavárny.

K chodníku zajíždělo auto.

„Zůstaň tady,“ poručil Ianovi a vystartoval ke dveřím.

Zadní dvířka auta se rozlétla a ven vyskočil Gary.

Díkybohu!

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se ho Malone.

Chlapec zavrtěl hlavou. „Jsem v pohodě.“

Z auta vystoupil muž. Vysoký, ramenatý, s ubývajícími vlasy. Zhruba kolem padesátky. Měl na sobě rozepnutý tmavomodrý tříčtvrteční baloňák. Obešel zezadu auto, došel k Maloneovi a podal mu ruku.

„Jsem Blake Antrim.“

„To je ten pán, co mě našel,“ vysvětloval Gary.

Z předních sedadel se vynořili dva další muži, také v kabátech. Tyhle týpky Malone znal.

„Jste od CIA?“ zeptal se Antrima.

„Promluvíme si spolu později. Máte u sebe Iana Dunnea?“

„Je tady.“

„Běžte pro něj.“

Malone se ohlédl, ale Iana za výlohou kavárny neviděl. Odchvátal dovnitř k počítači.

Paměťový disk byl tentam.

A Ian zrovna tak.

Propátral pohledem místnost a zpozoroval dveře vedoucí dozadu do kuchyně. Proběhl jimi a zeptal se na Iana kuchařek.

„Odešel zadem.“

Malone vyběhl ven a ocitl se v tmavé liduprázdné uličce, která se o patnáct metrů dál lomila v pravém úhlu

Nikde v dohledu nebyla živá duše.

22

Antrim s Garym v patách vstoupil do kavárny právě ve chvíli, kdy se Malone vracel od zadních dveří.

„Ian utekl,“ hlásil. „Je pryč.“

„Hodně jsme ho potřebovali.“

„To je mi jasné.“

„Nestalo se mu nic?“ zeptal se Gary.

Malone neodpověděl.

Ostatní hosté je zvědavě pozorovali, a tak Antrim svým společníkům pokynul, ať jdou radši ven. Na chodníku u auta, zatímco jeho muži hlídali, přistoupil těsně k Maloneovi a oznámil:

„Provádíme operaci CIA.“

„Na tajnou akci děláte pořádné vlny.“

„Jen abychom zachránili vašeho syna.“

„Řídíte ji přímo vy?“

Antrim přikývl. „Už přes rok.“

Malone si ho chladně změřil. „Měl jsem na Heathrow předat Iana Dunnea lidem od Metropolitní policie. Nic víc. Dál už jen vím, že jsem skončil v bezvědomí a že mi unesli syna.“

„Nemůžu vám prozradit nic víc než to, že vznikly jisté potíže.

Ale stejně potřebuju Iana Dunnea najít.“

„Proč?“

„To je tajné.“

„S tím se běžte bodnout. Jak jste se dozvěděli, kde jsem?“

„Gary nám řekl vaše telefonní číslo, a tak jsme vystopovali váš mobil a doufali, že ho máte pořád u sebe.“

„A jak jste našli Garyho?“

„Řekněme, že nám to vyštěbetal ptáček.“

„Další přísně tajná informace?“

Antrimovi neunikl Maloneův sarkastický tón. „Tak něco.“

Gary stál vedle otce a poslouchal.

„Proč je ta věc tak důležitá?“ zeptal se Malone Antrima. „Co vůbec děláte tady v Londýně?“

„Kdybyste byl od nás, vybavoval byste se o svojí práci s cizími lidmi?“

Ne, nevybavoval. „Odcházím. Díky, že jste mi našel syna.“

Malone se obrátil ke Garymu. „Naše zavazadla jsou vevnitř. Zaskočíme pro ně a najdeme si nějaký hotel na přespání.“

Antrim si v duchu rychle přebral, co o tomhle ex-agentovi Magellan Billetu ví. Podle osobních záznamů bylo Maloneovi sedmačtyřicet, ale vypadal mladší a měl hustou hřívu světlehnědých, jen nepatrně prošedivělých vlasů. Byl zhruba stejně vysoký a stavěný jako on sám, dokonce se jeden druhému podobali i v obličeji. Zdálo se, že je ve skvělé fyzické kondici, i když odešel ze služby už před rokem. Antrima však nejvíc zaujaly jeho oči.

Byly skutečně světle zelené, jak stálo v jeho osobní složce u ministerstva spravedlnosti.

Prozatím Antrimovi všechno klaplo přesně podle plánu.

Chyběla jen závěrečná tečka.

„Počkejte.“

Malonea potěšilo, že hádal správně.

Blakeu Antrimovi teče do bot. Postřehl to hned v okamžiku, kdy Antrimovi došlo, že Ian vzal do zaječích. Ať už se v té operaci jedná o cokoli, někde něco drhne.

Zastavil se a ohlédl.

Antrim k němu popošel a řekl: „Máme velký problém. Týká se národní bezpečnosti. Abychom ho vyřešili, nutně potřebujeme jistou věc, kterou má nejspíš Ian Dunne.“

„Flashdisk?“

„Správně. Viděl jste ho?“

Malone přisvědčil. „Má ho. Když utekl, odnesl si ho s sebou.“

„Přečetl jste si, co na tom disku je?“

„Něco málo.“

„Podělil byste se o to s námi?“

„Už si to nepamatuju.“

„Vážně ne? Kam se poděla vaše eidetická paměť?“

„Prolustroval jste si mě?“

„Až když jsem se dozvěděl, že jste sem přivezl Iana Dunnea a že váš syn je v nebezpečí.“

Malone se narodil s výjimečnou pamětí na detaily. Ne sice vysloveně fotografickou, ale když se soustředil, dokázal si vybavit i nejnepatrnější podrobnosti viděného. Někdy to bylo prokletí, ale častěji požehnání. A tak převyprávěl Blakeu Antrimovi, co si zapsal Farrow Curry, a dodal, že jeden ze souborů byl chráněn heslem.

„Nemáte tušení, kam mohl Dunne jít?“ zeptal se Antrim.

„Seznámil jsem se s ním teprve včera. Nechoval se ke mně dvakrát přátelsky.“

„A co ty, Gary?“ zajímal se Antrim. „Neřekl ti něco?“

Gary zavrtěl hlavou. „Nic moc. Žije na ulici. Ale v letadle vykládal něco o nějakém knihkupectví, kam občas chodí přespávat.

Ta paní, co jí obchod patří, je prej na něj hodná.“

„Neříkal, kde to je?“

„Na Piccadilly Circus.“

„Dobrý nápad, odkud začít,“ poznamenal Antrim.

„Zvlášť když žádný jiný nemáte,“ neodpustil si Malone.

„Těší vás to?“ vyjel Antrim. „Říkal jsem vám přece, že mám potíže. Připustil jsem to. Co po mně ještě chcete?“

„Obraťte se na Langley.“

„Copak vy jste volal Stephanii Nelleové, kdykoli se vám něco podělalo?“

To Malone nikdy neudělal. Nikdy v životě.

„Tak vidíte,“ neodpustil si Antrim. „Řešil jste si svoje problémy sám. Co kdybyste pro mě něco udělal? Běžte se mrknout do toho krámu, jestli se tam Dunne neukáže. Jak to tak vypadá, skamarádil jste se s ním víc než kdo z nás.“

„Co byli zač ti chlapi na letišti? Ti, co po mně vyrukovali a unesli Garyho?“

„Pracují pro utajovanou organizaci, která si říká Daidalova společnost. Pletou se nám pod nohy už delší dobu. Myslel jsem, že je uhlídáme, ale seknul jsem se.“

„Iana pustila pohraniční kontrola do země bez pasu.“

„To jsem zařídil já. Když jsme ho ve Státech lokalizovali, požádal jsem britskou pasovou službu, aby mu povolila vstup. Poslal jsem pro vás na letiště svoje lidi. Jenže ta druhá parta vás našla dřív. Taky jedna věc, která se podělala.“

Malone viděl, že se strefil do Antrimova bolavého místa. Soucítil s ním. Taky zažil operace, kdy šlo šejdrem úplně všecko.

„Můžu vám říct jen jedno: tohle, co se tady děje, je hodně dů ležité a času je málo. Potřebujeme tu flešku.“

„Stejně jako ti dva, co mě omráčili.“

„Vždyť vám říkám, že Daidalova společnost jde po tom samém.“

„Tati, běž najít Iana,“ ozval se Gary.

Malonea to překvapilo. „Tohle není naše věc. Měli bychom radši jet domů.“

„Pár hodin navíc nás nezabije,“ namítl Gary. „Beztak už je večer. A času máme fůru. Zkus ho najít. Jestli chceš, půjdu s tebou.“

„Ani náhodou. Tvoje máma mě beztak přerazí kvůli tomu, co se stalo. A vůbec se jí nedivím.“

„Dohlídnu vám na něj,“ nabídl se Antrim.

„Neznám vás.“

„Ověřte si mě telefonicky. Zavolejte si, kam potřebujete. Zjistíte, že nelžu. Gary může zůstat nějakou dobu s námi. Mám tu agenty a osobně se o něj postarám.“

Malone zaváhal.

„Věnujte mi pár hodin a poohlídněte se po Dunneovi. Víc po vás nechci.“

„Udělej to,“ naléhal Gary.

„Musím si zavolat,“ řekl Malone Antrimovi.

Ten přikývl. „To chápu. Na vašem místě bych udělal totéž.

Ale nezapomeňte, že jsem to byl já, kdo vám našel kluka.“

Dobrá připomínka. Jenže Malone nezapomněl ani na Ianovy obavy. „Jestli mám Dunnea hledat, půjdu za ním sám. Nechci, aby se kolem motal někdo od vás.“

„Platí.“

„Vážně ti to nebude vadit?“ zeptal se Garyho.

Gary zavrtěl hlavou. „Musíš ho najít.“

Ianovi se ti chlapi, co vylezli z auta, vůbec nelíbili. Vypadali až moc úředně. Až moc odhodlaně. Byl rád, že Gary je živý a zdravý a zpátky u táty. Ale falešná policie na Heathrow ho vyděsila, a tak usoudil, že bude lepší prásknout do bot.

Flešku sebral ze dvou důvodů.

Jednak ji chtěl ukázat slečně Mary. Byla nejchytřejší ze všech lidí, co znal, a zajímalo ho, co na ni řekne.

A za druhé, Cotton Malone asi bude tu flešku hledat.

Jestli jo, bude vědět, kam jít.

A tak Ian zamířil na Piccadily Circus.

23

OXFORD

Kathleen cloumal vztek.

Dráždilo ji, že ji Mathews sekýruje a jedná s ní jako s nějakým nováčkem. Ignoroval její otázky, a když už odpověděl, tak vyhýbavě. A nakonec ji šupem vyexpedoval zpátky do Londýna.

Jenže v Ježíšově koleji zemřela žena a její mrtvolu někdo odklidil.

Kdo to udělal? A proč?

Nevěřila, že nějací jiní už zahájili vyšetřování.

Něco jí na tom všem nesedělo.

Hrozně ráda by věděla, jestli od ní Mathews čeká, že bude tak snaživá nebo tak vděčná, že se nebude na nic vyptávat. Anebo je prostě jen zvyklý, že ho každý poslouchá na slovo? Jistě – měla radost, že si prozatím udržela zaměstnání. Ale i když občas přidělala nadřízeným vrásky, ve svojí práci se vyznala, nebyla hloupá a nedala se opít rohlíkem. A tak se před odjezdem z Oxfordu vrátila na nádvoří v Ježíšově koleji. Obklopila ji tatáž poklidná scenérie s tlumeným hukotem dieselových motorů z přilehlých ulic. Došla ke kamenné lavičce, za kterou se předtím schovávala, a vybavila si, odkud se střílelo. Na kamenných schodech do sálu, kde leželo tělo Pazanové, se shýbla a ohmatala jejich drsný povrch. Nikde ani kapka krve. Zajela pohledem ke střeše a parapetům, za kterými se kryl střelec. Měl perfektní výhled i střelecký úhel. Nic mu nebránilo v čisté ráně.

Přešla k dubovým dveřím s mosaznou klikou a vzala za ni. Pořád zamčeno.

Vevnitř v kapli, která i teď zela prázdnotou, vyšplhala po příkrých schodech na kůr k varhanům a našla místo, kde se schovával ten, kdo na ni zaútočil. Za píšťalami u klaviatury, mezi varhanami a stěnou. To znamenalo, že musel uvnitř čekat dlouho předtím, než tu vyhledala útočiště.

S taserem?

Teď už vám určitě doklaplo, že to byla léčka.

Tak to říkal.

Takže museli vědět, že bude v Oxfordu a přijde do Ježíšovy koleje na schůzku s Pazanovou. A v dostatečném předstihu, aby se stihli připravit. Pak zastřelili Pazanovou, ale ji ne.

Proč?

Protože ji potřebovali, aby předala vzkaz?

To by bylo zbytečně náročné, když existuje tolik snadnějších možností.

A co se stalo s mrtvolou Pazanové?

Kathleen se rozhodla, že když už porušuje disciplínu, bude aspoň důkladná. Oxfordská univerzita sice sestává z devětatřiceti samostatných kolejních institucí, ale má společnou správu, pod kterou spadá mimo jiné i hlídková služba patrolující v ulicích, na nádvořích a v budovách. Rozpomněla se na svoje studentské časy a poblíž místní policejní stanice našla její hlavní kancelář. Průkaz SOCA jí okamžitě zjednal úctu, a když jí úřednice ve službě odpovídala na otázky, div se nepřetrhla ochotou.

„Máte seznam zaměstnanců univerzity?“

Mladá žena se souhlasně usmála. „Všichni při nástupu dostávají průkaz a jmenovku. Musí u sebe nosit doklad totožnosti.“

To dávalo smysl.

„Zaměstnává Lincolnova kolej osobu jménem Eva Pazanová?“

Ženiny prsty se rozeběhly po klávesnici. Podívala se na monitor. „Žádnou takovou tu nevidím.“

„Ani Evu, ani Pazanovou, každé jméno zvlášť?“

Pauza, jak úřednice znovu procházela seznam na monitoru.

„Nic.“

„Nepracuje zaměstnankyně s podobným jménem někde jinde, na některé jiné koleji?“

Další ťukání do klávesnice.

Nic.

Proč jen to Kathleen nepřekvapovalo?

Vyšla z kanceláře kolejní správy zpátky na ulici.

Třeba Pazanová prostě jen lhala. Ale proč? Výslovně tvrdila, že učí historii na Lincolnu a že navštěvovala Exeterskou kolej.

A že ji posílá Mathews.

Šéf špionáže to Kathleen potvrdil.

A pak po Pazanové někdo střílel.

Zabil ji? Nebo se zmohla na to, aby odkráčela po svých?

A proč po ní nikde nezůstala krev?

Teď se dokonce zdá, že žádná žena s takovým jménem vůbec neexistuje.

Kathleen se to celé ani trochu nelíbilo.

Před několika hodinami ji poslali do Inns of Court přesně ve chvíli, kdy se tam nacházel Blake Antrim. Perfektní koordinace i načasování.

I když vlastně by se neměla divit.

Má přece co do činění s britskou tajnou službou SIS.

V Middle Temple Hall se považovala za jezdce nebo věž na šachovnici. Teď se nemohla ubránit dojmu, že je pouhopouhý pěšák.

Což v ní vyvolávalo podezření.

Vůči všem.

Malone poslouchal, co mu vykládá Stephanie Nelleová. Zastihl ji telefonicky před dvaceti minutami a vylíčil jí, co potřebuje ověřit. Teď mu volala zpátky.

„Antrim dělá pro CIA, u specializované jednotky kontrarozvědky. Většina jejích akcí probíhá mimo standardní rámec – hodně černých operací v citlivých záležitostech národní bezpečnosti. Je u CIA přes dvacet let. A velí té britské operaci. Jmenuje se Královský klam, ale nic bližšího jsem z Langley nevypáčila.“

„Kam se poděla všechna ta spolupráce tajných služeb po 11. září?“

„Skončila dvanáctého.“

Jako by to nevěděl. „Byly někdy s Antrimem nějaké problémy?“

„Tolik jsem toho za tu chvilku nezjistila, ale kdyby se choval jako neřízená střela, můj zdroj by se mi o tom určitě zmínil. Spíš mi připadá jako typický kariérista.“

To by odpovídalo. Kontrarozvědná činnost nevyžaduje hrdinství, ale trpělivost. Antrim asi nebude žádný Osamělý jezdec, spíš se u něj dá čekat sklon k váhavosti.

„Nestalo se ti tam nic?“ ujišťovala se Stephanie.

„Ne. Ale bylo to jen tak tak.“

Podrobně jí všechno odvyprávěl. „Že jsem já vrták radši neletěl turistickou třídou.“

„Je ti doufám jasné, že se můžeš kdykoli sebrat a jet domů?“

Věděl to. „Než půjdeme s Garym zalehnout, dám Ianu Dunneovi jednu šanci.“

Mimo jiné byl zvědavý, proč Ian tak najednou práskl do bot a odnesl si ten flashdisk.

„Být tebou, radši do toho nestrkám nos moc hluboko,“ varovala ho Stephanie.

„To taky nemám v úmyslu. Ale ta fleška mi nedá, jsem zvědavý. Po čem to sakra jdou?“

„Bůh ví. Na tvém místě bych dětičky nechala hrát si na pískovišti a jela bych domů.“

Dobrá rada.

Po odchodu z kavárny odjeli do nějakého domu u Portman Square. Malone tuhle část Londýna nedaleko proslulé Oxford Street znal, protože obykle nocoval v hotelu Churchill na západním konci náměstí. Gary, Antrim a druzí dva agenti zůstali v domě, on sám si šel zatelefonovat ven.

„Tady už se připozdívá,“ řekl Stephanii. „Stejně nemůžeme odjet dřív než ráno. A Antrim mi našel Garyho. Dlužím mu protislužbu.“

„Omlouvám se ti za všechny ty potíže. Myslela jsem, že to bude maličkost.“

„Ty za to nemůžeš. Na mě se prostě lepí trable, ať se hnu, kam se hnu.“

Ukončil hovor.

Domovní dveře se otevřely a vyklouzl jimi Gary. Došel k němu.

„Tak co uděláš?“ vyzvídal.

„Poohlédnu se po Ianovi. Antrim je čistý. Opravdu dělá pro CIA. Budeš s ním v bezpečí.“

„Připadá mi jako správnej chlap. Slíbil mi, že mi ukáže něco z toho, na čem pracuje.“

„Nebudu dlouho pryč. Jen pár hodin. Pak si najdeme nějaký hotel a ráno odtud vypadneme.“

Opravdu v něm hlodala zvědavost. Farrow Curry musel být na stopě něčemu zvláštnímu – jinak by operace americké vládní kontrarozvědky neprobíhala na území spojence.

„Víš, proč jsem chtěl strávit Díkůvzdání s tebou, viď?“ zeptal se Gary.

Malone přikývl.

„Máma mi pověděla, že nejsi můj táta…, teda biologický otec.“

„To nic, synu. Je to těžké, já vím.“

„Nechce mi říct, kdo to je. Jenže já to chci vědět. Fakt ti to nikdy dřív neřekla?“

Malone zavrtěl hlavou. „Teprve před několika měsíci a žádné jméno nepadlo. Kdyby jo, netajil bych to před tebou.“

Nechtěl Pam shazovat, jenže vybalit jen půlku pravdy, to se prostě nedělá. Zvlášť když jde o pravdu takhle výbušnou.

„Až odtud odjedeme,“ řekl Gary, „rád bych od tebe slyšel, co všechno se dělo, než jsem se narodil. Všechno.“

Tohle nebylo Maloneovo oblíbené téma. Kdo by se rád vracel ke svým chybám? Ale Pam se postarala, aby neměl na vybranou.

„Povím ti úplně všechno, co budeš chtít vědět.“

„Kéž by to máma udělala taky.“

„Nebuď na ni zbytečně zlý. Hrozně si to vyčítá.“

Stáli na ulici, chodníky po obou stranách lemovala řada zaparkovaných aut. Z frekventované třídy o třicet metrů dál k nim doléhal nepřetržitý hukot dopravy.

„Myslíš, že Ian může bejt v průšvihu?“ zeptal se Gary. Malone slyšel z jeho tónu obavy a sdílel je.

„Bojím se, že ano.“

24

Antrim měl radost. Navázal s Malonem kontakt a pomocí náznaků, že uvízl se svou operací na mělčině, ho přemlu– vil, aby šel hledat Iana Dunnea. Ne že by mu to přemlouvání dalo bůhvíkolik práce – neříkal koneckonců nic než pravdu. Jenomže za normálních okolností by se s ní nikomu cizímu nesvěřoval.

Potřeboval si ale obstarat chvíli soukromí.

Vždyť jediný důvod celé té akce s cílem dostat Malonea do Londýna byl Gary.

„Lhalas mi,“ řekl Antrim.

Pam Maloneová mu oplatila pohled. Stála za pracovním stolem ve své kanceláři ve dvanáctém patře administrativní budovy v centru Atlanty. Přede dvěma dny na ni náhodou narazil v nákupním centru.

Neviděli se, ani spolu nemluvili už šestnáct let. Tehdy před šestnácti lety ho CIA přidělila jako operativce do expozitury ve Wiesbadenu v Německu. Pam byla manželkou námořního poručíka a právníka, který ve městě pracoval v rámci amerických sil NATO. Setkali se, měli spolu krátký milenecký poměr a pak mu Pam dala kvinde.

„Nelhala jsem ti,“ opáčila. „Jen jsem ti nic neřekla.“

„Ten kluk je můj.“

Věděl to od prvního okamžiku, kdy se na Garyho Malonea podíval.

Uviděl v něm sebe samotného v časech puberty. A…

„Má moje šedé oči.“

„Takové má můj bývalý taky.“

„Hele, nežvaň. Už zas lžeš. Zapamatoval jsem si jeho jméno. Aby taky ne. Celou dobu, co jsme to spolu táhli, jsi mluvila jen o něm. Jako agent byl extratřída. Včera jsem si vytáhl jeho složku. Má oči zelené. A tvoje jsou modré.“

„Jsi úplně vedle.“

„Jestli jo, tak proč jsi celá rozklepaná?“

Dopátral se Pam snadno, zběžným nahlédnutím do adresáře georgijské advokátní komory. V nákupním centru se spolu bavili jen krátce a povrchně, ale zmínila se, že je právnička, takže mu nedalo práci ji najít. Objevil se v její kanceláři bez ohlášení, aby ji zaskočil. Nejdřív mu po sekretářce vzkázala, že má moc práce, ale když kontroval vzkazem, že ji tedy „navštíví doma“, nechala ho uvést dovnitř.

„Jsi gauner a prevít mizerná, který mlátí ženské.“

Jejich rozchod neproběhl zrovna krotce. Odkopla ho bez varování, ničím ji nevyprovokoval. To zabolelo. Navíc mu na ní dost záleželo. Víc než na většině ostatních. Odjakživa měl slabost pro nešťastné paničky.

Snesly by člověku modré z nebe, snažily se zavděčit. Stačilo předstírat trochu citu. Ani Pam nebyla jiná. Užírala se přesvědčením, že jí manžel zahýbá, chtěla mu oplatit stejnou mincí a s gustem si s Antrimem začala.

„Udělala jsem s tebou hroznou pitomost,“ řekla. „Radši bych na ni zapomněla.“

„Jenže nemůžeš. Máš připomínku na očích den co den, viď?“

Viděl na ní, že ťal do živého.

„To je to jediné, co na svém synovi nenávidím, pánbůh mi to odpusť.“

„Nemáš proč ho nenávidět. A mimochodem, je to náš syn.“

Z očí jí vyšlehl blesk. „To neříkej! Ani to nezkoušej. Není náš. Je můj.“

„A co tvůj bývalý manžílek? Vsadil bych se, že o tom neví.“

Ticho.

„Možná bych mu to měl povědět.“

Znova ticho.

Zasmál se. „Citlivý bod, co? Ani se nedivím. Potkat mě v tom obchoďáku pro tebe musel být šok.“

„Doufala jsem, že jsi mrtvý.“

„Ale no tak, Pam! Vždyť to mezi námi nebylo tak špatné.“

„Zlomil jsi mi žebro.“

„A ty mně srdce. Zničehonic na mě vyjet, ať vypadnu a už se nikdy nevracím. Po všech těch sladkých chvilkách, co jsme spolu strávili. Přece jsi nečekala, že jen tak beze všeho odkráčím.“

„Vypadni z mojí kanceláře.“

„Za jak dlouho jsi pak zjistila, že jsi těhotná?“

„Záleží na tom?“

„Vědělas to, už když jsi mi dávala kopačky?“ Chvíli mlčela.

„Já… měla jsem… si to nechat vzít. A hned.“

„To přece nemyslíš vážně. Jít na potrat? To se ti nepodobá.“

„Nemáš ponětí, jaká jsem, ty nafoukanej hajzle! Copak to nechápeš? Kdykoli se podívám na toho kluka, kterého mám nadevšecko ráda, do dneška v něm vidím tebe. Musím se s tím vyrovnávat den co den. Skoro jsem na ten zatracenej potrat šla. Moc nescházelo. Místo toho jsem děcko donosila a nalhala manželovi, že je jeho. Máš vůbec představu, co to je, s něčím takovým žít?“

Pokrčil rameny. „Mělas mi to říct.“

„Padej. Ven!“

„Už jdu. Ale na tvém místě bych vyklopil exmanželovi a synovi pravdu. Protože když teď vím, jak se věci mají, nevidíme se naposledy.“

Myslel to vážně.

Obratem si najal soukromou detektivní agenturu, aby se pověsila na paty jak Pam, tak Garymu Maloneovi. Musel cálovat hezkých pár tisíc dolarů měsíčně, ale stálo to za každý cent, protože věděl o každém jejich kroku, o všech jejich přáních a touhách. Detektiv, který je pro něj šmíroval, si nelámal hlavu se zákony a dokonce se mu povedlo napíchnout Paminu domácí pevnou linku. Antrimovi obden přicházel e-mailem záznam všech příchozích a odchozích hovorů. Tak zjistil, že Cotton Malone už ví, že Gary není jeho biologický syn. Ti dva se do telefonu poštěkali a Pam Maloneovi oznámila, že Gary je rozhozený a chce k němu jet o svátcích Díkůvzdání na prázdniny do Kodaně. Ještě víc ho potěšilo, že Gary ani Malone neznají jeho identitu. Pam je nechávala tápat ve tmě.

Hodná holka.

Nesplnil svoji pohrůžku, že Malonea nebo Garyho kontaktuje. Nevymyslel žádný rozumný způsob, jak to udělat. Místo toho zachovával trpělivost a pokračoval v tom, co se sluší a patří na zpravodajského důstojníka – sháněl informace, aby svoje rozhodnutí založil na nich. Původně měl v úmyslu spojit se s Garym někdy příští týden v Kodani.

Ale když se tak nečekaně znovuobjevil zmizelý Ian Dunne, změnil plán.

Kontaktovat ty dva tady v Londýně bude daleko lepší.

A tak nařídil dopravit Dunnea letecky z Floridy do Georgie a upozornil Langley, že Malone je zrovna v Atlantě a chystá se zpátky do Evropy. Co takhle trocha meziagenturní spolupráce?

Agent – anebo přinejmenším bývalý agent – Magellan Billetu vypomůže CIA. V roli chůvy. Aspoň bychom měli jistotu, že Dunne spolehlivě dorazí.

Zabralo to.

Díky všeobecnému strachu ze záměru skotské vlády.

Během záchranné akce si Garyho pozorně prohlédl. Všiml si, že po něm zdědil úzký nos, dlouhou bradu, vysoké obočí a hlavně šedé oči. Teď ho bude mít pro sebe. Nehrozí, že se tu zčistajasna objeví Pam Maloneová. Cotton Malone o jeho vztahu ke Garymu nic netuší a soudě podle poznámky, kterou utrousil před kavárnou, svojí exmanželce volat nebude. Stačí zabránit Garymu, aby do Georgie zavolal on.

A to bude hračka.

Příštích pár hodin rozhodne.

Musí našlapovat po špičkách.

Ale to by neměl být problém.

Vždyť je profík.

25

23: 02

Malone měl odjakživa rád živý tep Piccadilly Circus, bouřlivý a nespoutaný. Chtě nechtě se mu na mysl vtíralo srovnání s Times Square. Jenže tenhle hlučící kotel je o celá staletí starší než jeho americká obdoba. Na kruhové prostranství kolem podstavce se sochou Eróta, proslulé londýnské pamětihodnosti, ústí pět ulic. Jen kousek odtud se nachází Svatojakubský palác, jedna z posledních zbylých tudorovských rezidencí. Od chvíle, kdy si Malone přečetl o Kateřině Parrové a Alžbětě I., myslel na Tudorovce hodně. Už dřív toho načetl o dynastii vládnoucí v letech 1485-1603 spoustu a ve svém knihkupectví v Kodani jí dokonce vyčlenil zvláštní sekci, protože zjistil, že není se svým zájmem sám. Ale teď se dostal k informaci, na kterou v knihách nikdy nenarazil.

K jakémusi tajemství.

Natolik důležitému, že upoutalo pozornost CIA.

Hustý provoz na křižovatce uvázl. Malone prokličkoval mezi stojícími auty a vnořil se hlouběji do londýnské zábavní čtvrti, která na Piccadilly navazuje. V prastarých domech se tu uhnízdila kina, divadla, restaurace a hospůdky a všechny kypěly ruchem pátečního večera. Dřevěná průčelí a tabulková okna přenesla Malonea do jiných časů. Proplétal se lidským hemžením k adrese, kterou si vyhledal na svém iPhonu.

Knihkupectví Staré knihy všeho druhu se velikostí podobalo jeho vlastnímu. Zabíralo budovu z přelomu století vmáčknutou mezi hospodu na jedné straně a galanterii na druhé. Vstupovalo se do něj omšelými, zpola prosklenými dubovými dveřmi s odřenou mosaznou klikou. Ani vnitřek se od Maloneova antikvariátu nelišil: řady a řady dřevěných regálů od podlahy ke stropu přetékaly použitými knížkami. Dokonce i vůně, nezaměnitelná směsice prachu, starého papíru a letitého dřeva, mu připomínala Kodaň. Okamžitě si všiml, že pod zdánlivým chaosem panuje pevný řád – knihy v policích byly utříděné podle témat a označené cedulkami. Jak to tak vypadá, pořádkumilovnost je vlastní všem úspěšným knihkupcům.

Žena, která stála za pultem, byla drobná, s nakrátko ostříhanými stříbrnými vlasy. Věk jí poznamenal vlídnou tvář jen lehounkou pavučinou vrásek. Mluvila jemným hlasem, který nikdy nezvýšila, a každé slovo provázela úsměvem.

Nepředstíraným.

Když markovala u kasy, vracela zákazníkům drobné a děkovala jim za nákup, zdálo se, že jí na jejich spokojenosti upřímně záleží.

„Vy jste slečna Mary?“ zeptal se jí, když u pultu zrovna nikdo nestál.

„Říká se mi tak.“

„A tohle je váš obchod?“ Přitakala. „Patří mi už dlouho.“

Přejel pohledem štosy knih na pultu, nejspíš čerstvých akvizic. Doma v Dánsku dělával dnes a denně totéž, „kupoval za centy, prodával za eura“. Doufal, že se jeho dva zaměstnanci o antikvariát pořádně starají. Zítra už snad na všechno dohlédne osobně.

„Máte otevřeno dlouho do večera.“

„V pátek a sobotu se tu dveře netrhnou. Touhle dobou končí představení, lidé chodí na večeři nebo na skleničku. Už dávno jsem zjistila, že je přitom baví nakupovat knížky.“

„Taky mám knihkupectví. V Kodani.“

„Tak v tom případě musíte být Cotton Malone.“

Gary pozoroval, jak Blake Antrim udílí svým dvěma agen– tům rozkazy a organizační pokyny. Nikdy dřív se nesetkal s někým z masa a kostí, kdo pracuje pro CIA. Její agenty vídá člověk v televizi a v kině nebo si o nich čte. Ale setkat se s nimi osobně? To je vzácnost. Garyho otec býval agentem ministerstva spravedlnosti, jenže Gary si pod tím donedávna neuměl nic představit.

„Vážíme si toho, že nám tvůj táta pomáhá,“ řekl Antrim. „Každá ruka se nám hodí.“

„Co se to tu vlastně děje?“ zajímal se Gary.

„Pátráme už rok po jedné naprosto mimořádné věci.“

Odjeli do skladiště u Temže, o kterém Antrim prohlásil, že jeho týmu slouží jako velitelské stanoviště. Zašli do malé, téměř nezařízené kanceláře hned u vchodu. Byla obdélníková, stísněná a vedlo z ní okno do rozlehlého úložného prostoru.

„Co se tam skladuje?“ zeptal se Gary.

Antrim k němu popošel. „Všechno, co seženeme. Dílky velké skládačky.“

„Paráda.“

„Chtěl by ses tam podívat?“

Malone se usmál. „Vidím, že Ian už dorazil.“

„Řekl mi, že asi přijdete, a perfektně vás popsal.“

„Potřebuju ho najít, a rychle.“

„Hledá ho spousta lidí – od té doby, co zahynul ten člověk v metru.“

„Vyprávěl vám o tom?“

Přikývla. „Máme se rádi hned od prvního dne, kdy se sem zatoulal.“

„A Ian umí číst.“

Usmála se. „Přesně tak. Fascinovaly ho ty moje hory knížek, tak jsem jeho zájem podchytila.“

Malone se nenechal oblafnout. „Abyste ho přiměla přespat radši tady než na ulici?“

„Jestli mu to došlo, neřekl ani popel. Požádala jsem ho, ať mi to tu přes noc hlídá.“

Slečna Mary se mu líbila hned od pohledu. Byla to skrz naskrz praktická bytost se srdcem ze zlata.

„Pánbůh mi nedopřál děti,“ řekla, „a ve svém věku už je mít nebudu. Ian je pro mě dar z nebes. A tak spolu trávíme hodně času.“

„Má velké potíže.“

„Já vím. Ale taky štěstí.“ Malonea to udivilo. „Jak to?“

„Už podruhé…,“ změřila si ho od hlavy k patě, „…přilnul k někomu, komu se dá věřit.“

„Netušil jsem, že mě bere jako kamaráda. Spíš se mi zdálo, že to mezi námi tak trošku drhne.“

„Určitě ten flashdisk odnesl hlavně proto, že doufal, že si pro něj přijdete. Je to jeho způsob, jak vás poprosit o přátelství. Vidím, že si vybral dobře. Vypadáte důvěryhodně.“

„Jsem jen člověk, který nedokáže druhým nic odmítnout.“

„Prý jste kdysi býval tajný agent.“

Malone se ušklíbl. „Pokorný služebník americké vlády. A teď jsem knihkupec jako vy.“

Líbilo se mu, jak to zní.

„To mi taky povídal. Jak říkám – jste člověk, kterému se dá věřit.“

„Opravdu ho hledají ještě jiní?“

„Před měsícem tu pár chlapíků obcházelo obchody v sousedství. Někteří jejich majitelé Iana znají a poslali je za mnou. Ale zalhala jsem jim, že se s ním už nevídám. Týden nato Ian zmizel a už se nevrátil. Až dodneška. Modlila jsem se, aby se mu nic nestalo.“

„Jak jsem říkal, je v nepříjemné situaci. Má něco, co ti lidé chtějí.“

„Flashdisk.“

Malone postřehl podtón, který v tom slově zazněl. „Četla jste, co je na něm?“

„Tytéž dva soubory jako vy.“

Viděl jí na očích, že oproti němu ví něco navíc. „Co je na nich tak důležitého?“

Antrim odvedl Garyho z kanceláře do skladu zalitého ostrým světlem stropních zářivek. Na dvou stolech ležely stohy starých knih. Některé byly bezpečně uloženy v ochranných igelitových obalech. Na dalším stole trůnily tři počítače připojené k internetovému routeru a tiskárně. Tady pracoval Farrow Curry na rozluštění zdánlivě nerozluštitelného a nakonec porozuměl deníku Roberta Cecila.

Posledních čtyřiadvacet hodin rozptýlilo Antrimovy pochybnosti ohledně naděje na úspěch.

Nejenže může uspět, ale někdo je ochoten zaplatit mu pět miliónů liber jenom za to, že všechno zůstane při starém.

Gary si všiml kamenné desky na podlaze. „Co je to?“

„Našli jsme tu desku na zajímavém místě. Nedaleko odtud, u paláce jménem Nonsuch.“

„Je to velký palác?“

„Dnes už neexistuje. Zbyl po něm jenom pozemek, kde stával. Postavil si ho Jindřich VIII. jako svou nejpřepychovější rezidenci. Prý byla nádherná. Nazval ji Nonsuch – neporovnatelná –, protože jí krásou nebylo rovno. Jak vypadala, víme jen ze tří dochovaných akvarelů.“

„Co se s ní stalo?“

„Po sto padesáti letech ji Karel II. věnoval svojí milence a ta ji postupně rozprodala na úhradu hráčských dluhů. Nakonec po paláci nezbylo nic než kus země. Tu kamennou desku jsme objevili na nedalekém statku, kde ji po staletí používali jako mostní podpěru.“

Gary se shýbl a prohlížel si ji. O existenci desky se Antrim dozvěděl z onoho zápisu CIA ze sedmdesátých let, který operaci Královský klam odstartoval.

Do kamene byla vytesána skupina symbolů.

Antrim přistoupil blíž. „Jsou to většinou abstraktní obrazce, ale vyskytují se mezi nimi i písmena z řecké a latinské abecedy.

Ukázalo se, že právě v nich spočívá vodítko k tajemství starému přes čtyři sta let.“

Viděl, že to Garyho zaujalo. Výborně. Snažil se na něj udělat dojem.

„K nějakému ztracenému pokladu?“ vyzvídal Gary.

„K něčemu takovému. Ale doufáme, že je za tím mnohem víc.“

„Co ty symboly znamenají?“

„Klíč k řešení šifry, kterou v dávných dobách vymyslel muž jménem Robert Cecil.“

Tehdy v sedmdesátých letech, když do toho tajemství poprvé začali šťourat irští právníci, pokročilé počítače neexistovaly a dešifrovací programy byly v plenkách. Záhada kamenné desky proto zůstala nerozluštěna. Díky moderním technologiím se situace naštěstí změnila.

Antrim přihlížel, jak chlapec obtahuje symboly konečkem prstu.

„Chceš vidět nejdůležitější věc, kterou jsme našli?“ Gary přikývl.

„Je tamhle.“

Malone procházel se slečnou Mary mezi regály. Její obchod byl o trochu menší než ten jeho, ale měla stejnou slabost pro vázané knihy. I tady u ní se málokteré vyskytovaly ve více exemplářích, bylo znát, že nakupuje s rozumem. Nemusela se strachovat, že přísun vyschne: nakupování i prodávání knížek lidé zbožňují. To je na tomhle podnikání nejlepší – ustavičně se v něm točí spousta cenově dostupného zboží.

Slečna Mary zahnula k oddělení historických knih a prohledávala jejich hřbety.

„Asi vás budu muset poprosit o pomoc,“ ukázala na jednu až nahoře. Malone měřil přes sto osmdesát centimetrů. Slečna Mary o dobrých třicet centimetrů méně.

„S radostí.“

„Je to tamhleta. Čtvrtá zleva.“

Zahlédl červený vázaný výtisk a sáhl pro něj. Kniha měla zhruba pětadvacet centimetrů na výšku, dvanáct na šířku a byla něco maličko přes dva centimetry tlustá. Zdálo se, že je v dobrém stavu. Podle vazby a obálky ji odhadl na konec devatenáctého století.

Přečetl si název.

Slavní podvodníci.

Pak si všiml jména autora.

Bram Stoker.

26

Kathleen zaparkovala auto. Během zpáteční jízdy z Oxfordu v ní rostlo přesvědčení, že na ni ušili boudu. Neexistovala žádná Eva Pazanová, anebo přinejmenším žádná, která by pracovala v Lincolnově koleji. Té ženě zřejmě nařídili, aby lhala. Ale proč? Copak nestojí všichni na stejné straně? Mathews ji přece poslal do Oxfordu schválně kvůli setkání s profesorkou. Jestli to celé byl podvod, co jím sledovali? Vrátila se na Ježíšovu kolej a lež odhalila. Teď se vrací k Templářskému chrámu. I to, co se prve odehrálo tady, v ní probouzelo podezřívavost.

Nechala vůz před vnější zdí a vešla do Inns of Court nehlí– daným vjezdem. King’s Bench Walk byla zmoklá a vzhledem k pozdní noční hodině v ní ustal všechen provoz.

Kathleen občas litovala, že se nestala advokátkou. Když vstupovala do SOCA, otec i dědeček už byli po smrti. Na otce se skoro nepamatovala – zemřel, když byla malá –, ale matka udržovala vzpomínky stále živé. Natolik, že se Kathleen rozhodla dát se také na právnickou dráhu. Vrátit se teď zpátky do Inns a vzpomínat na dny strávené tady a v Oxfordu ji rozjitřilo. Ve svých šestatřiceti letech by si jistě dokázala osvěžit a vytříbit dávné znalosti a snad si i zajistit přijetí do advokátní komory. Byla by to dřina, ale není vyloučeno, že brzy nebude mít jinou možnost. S kariérou v SOCA se nejspíš bude muset rozloučit a její krátký výlet do říše zpravodajských služeb zřejmě skončí dřív, než pořádně začal.

Hodně si zavařila.

Ale nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem. Nikdy to nedělala.

Bylo jí jasné, že zítra, v sobotu, zaplaví Inns turisté, aby se pokochali zdejší atmosférou a prohlédli si slavný Templářský chrám. Jenže v té prastaré stavbě už skoro nic původního nezůstalo. Před staletími se protestantští právníci rozhodli vymýtit všechny symboly katolicismu, a tak nechali vybílit stěny a nově omítnout pilíře. Puritánská očista zničila veškerou starobylou krásu. Dnes se očím turistů nabízí většinou jen pohled na rekonstrukci z 20. století, která proběhla po německém bombardování za druhé světové války.

Takhle pozdě byl kostel ztemnělý a zamčený na noc. Schylovalo se k půlnoci. Svítilo se ale vedle, v domě správce budovy, který pracoval pro oba zdejší právnické spolky.

Kathleen došla k domovním dveřím a zaklepala.

Muži, který otevřel, bylo kolem čtyřiceti a měl tmavé vlasy. Představil se jako správce. Vypadal překvapeně, že se mu tak pozdě večer zničenonic objevila na prahu, a tak mu ukázala průkaz SOCA. „V kolik hodin se kostel zavírá?“ zeptala se.

„Přišla jste sem teď v noci, jen abyste se mě na to zeptala?“ Zkusila blufovat. „Vzhledem k tomu, co se tu dělo, byste se neměl divit.“

Viděla, že trik zabral.

„Zavíráme jak kdy,“ odpověděl. „Většinou ve čtyři odpoledne. Někdy už v jednu, když se koná bohoslužba nebo nějaká akce.“

„Jako třeba dnes?“

Přikývl. „Zavřeli jsme před čtvrtou, jak se po nás chtělo.“

„Pak už dovnitř nikdo nevešel?“

Zvědavě na ni pohlédl. „Dveře jsem zamykal osobně.“

„A nikdo je už neotevřel?“

„Narážíte na tu akci?“ zeptal se.

„Přesně tak. Proběhlo všechno hladce?“

Přisvědčil. „Odemkli si v šest a znovu zamkli v deset. Jak si přáli, nikdo z personálu u toho nebyl.“

Improvizuj. Mysli. Neprošvihni příležitost.

„Máme jistý… interní problém. Vyskytly se potíže. Ne u vás. Na naší straně. Pokoušíme se vysledovat je zpětně ke zdroji.“

„Ouvej. Kladli mi na srdce, že se nesmí vyskytnout žádný zádrhel.“

„Kdo? Vaši nadřízení?“

„Pokladník osobně.“

Vedení spolků tvoří takzvaní benchers – zkušení členové advokátní komory, většinou soudci. Nejvyšší postavení mezi nimi zaujímá pokladník.

„Pokladník kterého spolku? Středního, nebo Vnitřního chrámu?“ zeptala se.

Kostel stál na hranici pozemků obou spolků a oba přispívaly na jeho údržbu. Kostelní lavice na jižní straně byly určeny pro Spolek Vnitřního chrámu, severní strana patřila Střednímu.

„Vnitřního. Pokladník mi to velice zdůrazňoval, stejně jako ten druhý pán.“

„Právě kvůli tomu tady jsem. Kdo byl ten druhý?“

„Působil velmi distingovaně. Starší pán s holí. Sir Thomas

Mathews.“

Malone odložil knihu na pult. Z ulice se vhrnuli dovnitř noví zákazníci a rozptýlili se mezi regály.

„Největší nával asi míváte, když dohrají divadla, že?“ zeptal se slečny Mary.

„Je to jediný důvod, proč nechávám o víkendech tak dlouho otevřeno. Zjistila jsem, že se to vyplácí. Ještě že jsem sova.“

Nevěděl jistě, kam by zařadil sám sebe. Sova, nebo skřivan? Spíš univerzální typ. Měl pocit, že se dokáže přinutit k práci, kdykoli je třeba. Momentálně jeho organismus fungoval ještě podle georgijského času, takže měl o pět hodin méně a připadal si svěží jako rybička.

Slečna Mary ukázala na knihu. „Vyšla v roce 1910. Bram Stoker tehdy pracoval pro sira Henryho Irvinga, jednoho ze slavných viktoriánských herců. Řídil pro něj divadlo Lyceum, nedaleko Strandu. Zároveň mu dělal osobního tajemníka. Během zaměstnání u Irvinga napsal většinu svých slavných děl, Drákulu nevyjímaje. Irvinga zbožňoval. Prý se jím dokonce inspiroval pro titulní postavu hraběte Drákuly.“

„To jsem nikdy neslyšel.“

Pokývala hlavou. „Je to pravda. A když Bram Stoker roku

1903 hledal pro Irvinga nějakou vhodnou půdu ke koupi, narazil na zajímavou legendu. V Cotswolds. V Gloucestershire poblíž vesnice Bisley.“

Otevřela červený svazek na stránce s obsahem.

„Stokera fascinovaly případy falešné identity. Prohlašoval, že podvodníkům, kteří se tak či onak vydávají za někoho jiného, se bude dařit, dokud se lidská přirozenost nezmění a společnost bude ochotná nechat se vodit za nos. A tak sepsal tuhle knižní sbírku a podrobně vylíčil některé slavné i méně slavné případy.“

Kniha měla skoro tři sta stránek a v obsahu Malone našel přes třicet podvodníků. Ahasver. Různé čarodějnice. Ženy vydávající se za muže. Falešný dauphin. Doktor Dee.

„Kromě románů a povídek napsal Stoker čtyři díla literatury faktu,“ pokračovala slečna Mary. „Nikdy se nevzdal stálého zaměstnání a pro Irvinga pracoval až do jeho smrti roku 1905. Sám zemřel roku 1912. Tahle kniha vyšla dva roky předtím. Když jsem si přečetla, co je na tom flashdisku, okamžitě jsem si na ni vzpomněla.“

Ukázala na poslední kapitolu, která podle obsahu začínala na stránce 283.

Chlapec z Bisley.

Malone se k té stránce dolistoval a pustil se do čtení. Po několika řádcích zvedl oči. „To přece nemůže být pravda.“

„A pročpak ne, pane Malone?“

Kathleen popřála správci dobrou noc a odešla z Inns of Court. Vylákali ji sem a Antrima pravděpodobně také. Ji potom poslali do Oxfordu.

Jsem členem Spolku Vnitřního chrámu. Už padesát let.

Tak jí to povídal Mathews.

A později v Oxfordu mluvil o Daidalově společnosti.

Ten člověk, který vás oslovil v kapli…, na jejich skupinu jsme už narazili. Kontaktovali předtím v Templářském chrámu Blakea Antrima.

Jenže to byl Mathews, kdo prostřednictvím pokladníka Vnitřního chrámu zajistil, aby měli Templářský chrám k dispozici.

Ne Daidalova společnost.

Co se to tu děje?

Podezření přešlo v otevřenou nedůvěru.

Kathleenin mobilní telefon zavibroval.

Vytáhla ho a podívala se na číslo volajícího.

Mathews.

„Jste zpátky v Londýně?“ otázal se.

„Jak jste nařídil.“

„Tak běžte do obchodu na Regent Street u Piccadilly Circus.

Jmenuje se Staré knihy všeho druhu. Je tam ten americký agent, Cotton Malone, a možná i ten mládenec, kterého hledáme – Ian Dunne. A snad i ten flashdisk.“

„A co Antrim?“

„Situace se změnila. Zdá se, že Antrim poslal Malonea, ať najde Iana Dunnea a tu flešku. Antrim ji očividně nemá, takže chci, abyste kontaktovala Malonea a získala ji. Splňte ten úkol za každou cenu. A pospěšte si.“

Zajímalo ji, proč ten spěch

„Na pana Malonea se řítí velké nepříjemnosti.“

Gary přešel s Antrimem k dalšímu stolu, kde ležela starodávná kniha zakrytá skleněným poklopem podobným tomu, kterým Garyho matka přiklápěla koláče.

Antrim poklop nadzvedl. „Tuhle knihu zvlášť chráníme. Z mnoha důvodů.“

„Pane Antrime, proč…“

„Říkej mi Blakeu a tykej mi.“

„Rodiče mě učili, že se mám k dospělým chovat zdvořile.“

„Dobrá rada, dokud ti někdo dospělý sám nenabídne tykání.“

Gary se usmál. „Tak teda jo.“

Měl z té náhlé důvěrnosti nepříjemný pocit, ale nechal si ho pro sebe a zadíval se na tu starou knihu.

„Je to deník, který si psal Robert Cecil, nejdůležitější člověk v Anglii v letech 1598 až 1612. Sloužil královně Alžbětě I. a Jakubovi I. jako první ministr. Jestli chceš, nakoukni dovnitř. Jen směle do toho.“

Okraje zelenozlatých stránek se zohýbanými růžky zpuchřely věkem, takže se zdály křehké jako smažené bramborové lupínky. Rukou psané řádky sestávaly ze směsice symbolů a písmen.

„Na 105 stránkách je celkem 75 000 znaků,“ poznamenal Antrim. „Je to šifra. Od roku 1612 nerozluštitelná. Ale nám se ji povedlo prolomit.“

„Co se tam píše?“

„Něco, co může změnit dějiny.“

Antrim byl na ten úspěch viditelně pyšný.

„Bylo ji těžké rozluštit?“

„Pomohly nám moderní počítače a ta kamenná deska, kterou sis před chvilkou prohlížel. Symboly na ní odpovídají těmhle a slouží jako překladač. Cecil ji naštěstí zanechal pro budoucnost jako vodítko.“

„To ale pak zbytečně ztrácel čas vším tím šifrovaným psaním.“

Antrim se usmál. „To jsme si taky mysleli. Dokud jsme si blíž neprostudovali jeho osobnost. Něco málo už zmiňoval tvůj otec, když mluvil o tom, co se dočetl na flashdisku. Když se člověk do Cecilova uvažování vžije, začne to dávat smysl.“ Ukázal na počítače: „Naštěstí pro nás se dokážou vypořádat s těžšími šiframi, než je ta Cecilova.“

Gary si prohlížel otevřené stránky. „Tahle knížka je čtyři sta let stará?“

„Do posledního písmenka.“

Garymu se drala na jazyk ještě úplně jiná otázka a konečně k ní sebral odvahu. „Pamatuju se na ten den v létě, kdy jsme se potkali v obchoďáku. Odkud se znáš s mámou?“

„Bývali jsme přátelé. Stýkali jsme se, když žila v Německu.

Tvého tátu tam odvelelo námořnictvo.“

Gary o otcově působení u námořnictva moc nevěděl. Jen to nejzákladnější – že otec sloužil jako stíhací pilot na různých základnách po světě a pak pracoval jako právník na vojenské prokuratuře. Doma v suterénu měli umělohmotnou krabici plnou uniforem, vojenských čepic a fotografií. Jednou se v ní prohraboval. Neměl by si to zopakovat?

„V tom obchoďáku jste se od té doby viděli poprvé?“

Antrim přitakal. „Poprvé po šestnácti letech. Převeleli mě jinam a tvoji rodiče se taky přestěhovali. Už jsme se nesešli, až ten den s tebou.“

Gary sklopil zrak zpátky k deníku a jeho šifrovaným stránkám.

„Vyprávěla ti máma o životě v Německu?“ zeptal se Antrim.

Gary už si v duchu všechno spočítal. Žila tam šestnáct let před jeho narozením. Na jazyku ho svrběla kupa dalších otázek.

Nezná náhodou Blake Antrim toho muže, se kterým si začala?

„Jenom to, že si tehdy s tátou hrozně lezli na nervy. Oba si nabrnkli jinou známost. Nevíš náhodou, s kým máma chodila?“

Antrim se na něj hloubavě zadíval.

„Vlastně ano. Vím.“

27

Královna Alžběta, poslední panovnice z rodu Tudorovců, zemřela neprovdána. Po její smrti v roce 1603 se Anglií přelévala jedna revoluce za druhou. Docházelo k nim z různých důvodů, ale všechny tak či onak narušily dynastickou kontinuitu. Syn Jakuba I. přišel o hlavu, následovalo období republiky a poté byl Jakub II., syn Karla II., vyhnán do exilu a nahrazen Vilémem III. Po Vilémově smrti bez potomků vládla řadu let dcera Jakuba II., Anna. Vystřídal ji Jiří I., potomek Jakuba I. v ženské linii. Jeho rod setrvává na anglickém trůnu dodnes.

Existují velmi přesvědčivé důkazy, že k ranému údobí života královny Alžběty se vztahuje jakési tajemství, které úzkostlivě střežila. Odkazují na něj mnozí dějepisci oné doby, a často velmi výmluvným způsobem. V dopise lordu protektorovi sepsaném roku 1549, kdy bylo princezně Alžbětě patnáct let, sir Robert Tyrwhitt píše:

Jsem pevně přesvědčen, že mou paní lady Ashleyovou a pokladníka [sira Tomáše Parryho] váže tajný slib, že nepodstoupí předsmrtnou zpověď, a pokud je tomu tak, pak ničeho neprozradí, leda snad Jeho královskému Veličenstvu či Vaší Milosti.

Místo dnes obecně známé jakožto Bisley nemá nic společného s tím, o němž bude řeč. Bisley proslulé střeleckými soutěžemi leží v Surrey a je důvtipně situováno přímo naproti rozlehlému hřbitovu. Nese neomylný punc novosti, tedy pokud lze osídlení na starobylé půdě pokládat za nové. Nás však zajímá panský dům zvaný Overcourt ve vesnici Bisley v Gloucestershire. Stojí vedle tamního kostela – od kostelního hřbitova jej odděluje pouze branka. Z listiny opravňující k držbě nemovitosti vyplývá, že byl součástí věna královny Alžběty. Jenže svět kráčí dál a panství, k němuž dům patřil, se rozpadalo a kousek po kousku přecházelo do různých rukou. Nyní je dům prakticky samostatnou jednotkou v majetku rodiny Gordonových. Je přirozené, že v něm malá princezna Alžběta po jistý čas pobývala, a dodnes lze zhlédnout její pokoj.

Ohledně Bisley v prvé polovině šestnáctého století je nutno mít na paměti jedno: pro ty, kdo si tam přáli zajet, bylo poměrně snadno dostupné z Londýna. Pomyslná čára na mapě ukazuje, že trasa pravděpodobně vedla přes města Oxford a Cirencester, důležitá centra propojená s okolím kvalitními cestami. Traduje se, že do Bisley mladičkou princeznu Alžbětu poslali s její guvernantkou, aby si na tamním svěžím vzduchu upevnila zdraví. U dvora jejího otce byly cotswoldské kopce zdravým povětřím vyhlášené. Během pobytu v Overcourtu obdržela Alžbětina guvernantka Kate Ashleyová vzkaz, že král přijíždí za dcerkou na návštěvu. Krátce před ohlášeným termínem, když už bylo možno očekávat králův příjezd každou hodinou, došlo ke strašlivé katastrofě. U holčičky, jež postonávala jakousi neznámou nemocí, propukla prudká horečka, a než se podařilo podniknout patřičné kroky, sehnat lékaře a ošetřovatelku, dítě zemřelo. Lady Ashleyová se děsila představy, že má tu zprávu sdělit Alžbětinu otci. Jindřich VIII. v návalech zuřivosti neznal bratra. Rozrušená Ashleyová ukryla mrtvolu a odchvátala do vesnice, aby se tam pokusila najít jiné dítě, které by mohla vydávat za mrtvou princeznu, a tak oddálila ohlášení smutné zprávy na dobu po králově odjezdu.

Jenže v maličké vísce nebyla žádná vhodná dívenka k nalezení. Mezi hrstkou místních obyvatel ani v nejbližším okolí nežilo žádné děvčátko přiměřeného věku. Čas letěl jako splašený a Ashleyová se v krajním zoufalství rozhodla riskovat a zkusit najít alespoň nějakého chlapce. Naštěstí pro tu nebožačku, jejíž život se ocitl v sázce, se jeden vhodný přímo nabízel. Byl po ruce, dokonale se k onomu zvláštnímu účelu hodil a guvernantka jej velmi dobře znala. Navíc byl pohledný, jak se ostatně za daných okolností dalo očekávat, a měl skoro stejnou postavu jako zesnulá dívenka. A tak jej oblékli do jejích šatů, a když herold ohlásil přijíždějícího krále, ubohá uhoněná guvernantka si mohla s úlevou vydechnout.

Návštěva proběhla úspěšně, Jindřich nepojal sebemenší podezření. Přípravy se odehrály v takovém chvatu, že ani nestihla zavládnout nervozita. Alžběta vyrůstala ve strachu z otce, takže u ní při svých zřídkavých návštěvách nebyl zvyklý na bouřlivé projevy citu, a během kratičkého pobytu neměl na bezdůvodnou podezíravost čas.

Poté se ovšem dostavila přirozená odplata za ten klam. Mrtvé nelze vzkřísit a zpupný panovník, jenž nesnášel, aby se cokoli stavělo do cesty jeho přáním, nadále setrvával v domnění, že se svou mladší dcerou může počítat jako s pěšákem ve velké šachové partii, kterou rozehrál. Ti, kdo tou dobou museli být do tajemství zasvěceni – jestliže tedy vůbec existovalo –, si netroufali vyjít s pravdou ven. Naštěstí jich bylo pramálo. Pokud k záměně skutečně došlo, kromě samotného podvodníka se na ní nutně museli podílet: 1) Kate Ashleyová, 2) Tomáš Parry, 3) rodiče živého dítěte, jež nahradilo to mrtvé. Z několika dobrých důvodů jsem dospěl k závěru, že klíčové období, které je nutno v souvislosti s legendou z Bisley prověřit, zahrnuje dvanáct měsíců předcházejících červenci 1546. Žádné období předtím ani potom by nesplňovalo nezbytné podmínky.

Malone vzhlédl ke slečně Mary. „Tenhle příběh jsem nikdy dřív neslyšel.“

„Dokud ho neobjevil Bram Stoker, koloval jenom v nejbližším okolí vesnice Bisley. Třeba je to jen legenda. Ale i stovky let po smrti Alžběty I. patří v Bisley ke každoročním oslavám Prvního máje přestrojit některého chlapce do alžbětinského kostýmu. Zvláštní, viďte…, pokud není na té legendě aspoň zrnko pravdy.“

Nevěděl, co na to říci.

„Netvařte se tak užasle,“ usmála se. „Zkuste si na chvilku představit, že to tak bylo.“

Právě tím se zrovna zabýval. Snažil se přijít na to, jaký význam by taková skutečnost mohla mít teď, o čtyři staletí později, aby kvůli ní CIA zahájila speciální operaci.

„Když se nad tím zamyslíte v kontextu všeho, co o Alžbětě I. víme, začíná to dávat smysl,“ poznamenala slečna Mary.

Už si v duchu přebíral, co o poslední tudorovské panovnici ví.

„Přestože se dožila vysokého věku, nikdy se neodevzdala muži,“ pokračovala slečna Mary. „Přitom si uvědomovala, že je její povinností porodit zemi mužského dědice. Věděla, k čemu všemu sáhl její otec, jen aby zplodil syna. V jejím případě by stačila i dcera. A přesto se vědomě rozhodla nemít dítě a mnohokrát ten úmysl vyjádřila veřejně.“

Na mysl se vtíral zvlášť jeden pozoruhodný královnin výrok: že se nevdá, ani kdyby jí nabízeli syna španělského krále nebo nějakého jiného významného prince.

„Měli bychom si o tom promluvit dopodrobna.“

Slečna Mary sáhla do kapsy a podala mu složený kousek papíru. „Moje sestra je odbornice na alžbětinské období. Bude vám mnohem užitečnější. Už jsem s ní mluvila a je tím příběhem přímo uhranutá. Máte jí ráno zavolat.“

Vděčně nabídku přijal.

„Bydlí v East Molesey.“

Malone si pomyslel, že tuhle informaci přihraje Antrimovi.

„Teď bych potřeboval Iana a ten flashdisk.“

„Je nahoře. Povídal, že nejspíš dorazíte ještě dneska večer.

Obejděte regály a běžte doprava.“

Doprovodit ho nemohla, zákazníci si v krámě podávali dveře.

Malone shrábl Stokerovu knihu. „Smím?“ Podíval se na cenovku na lístečku vloženém mezi stránky. „Dvě stě liber. To je slušný balík.“

„Spíš pakatel. Viděla jsem ji prodávat za víc.“

„Přijímáte karty American Express?“

Zavrtěla hlavou. „Berte ji jako dárek knihkupce kolegovi.

Schovám vám ji pod pultem.“

Poděkoval a zamířil ke schodům nahoru.

Jeho dům v Kodani byl také víceposchoďový. V přízemí měl obchod, v prvním a druhém patře skladiště knih a v nejhořejším byt, který v posledním roce nazýval domovem. Tady to vypadalo dost podobně, jen tu bylo o patro méně. Vyšel až nahoru a v prostorném bytě našel Iana.

„Proč jsi utekl?“ zeptal se ho.

Chlapec stál u okna a vyhlížel ven. „Pojďte se na něco mrknout.“

Malone k němu došel a vykoukl na ulici.

Na protějším chodníku postávali dva muži.

„Objevili se tam před minutou, vysadilo je auto.“

Kolem procházeli po chodníku lidé, ale duo se nehýbalo z místa.

„Je na nich něco divnýho,“ poznamenal Ian.

Malone souhlasil.

Ti dva přešli ulici a zamířili ke vchodu knihkupectví přímo pod nimi.

28

Antrim celou dobu čekal na příležitost podniknout zahajovací tah. Musel si počínat pomaloučku polehoučku, ale potřeboval bezezbytku využít té trochy času, kterou si vydobyl. Mohl jen doufat, že dalšího času se začne dožadovat Gary. Díky pátrání a odposlechům v Georgii měl jakous takous představu, co se odehrálo mezi matkou a synem. Ale důležitější rozhovory evidentně vedli mezi čtyřma očima, protože Gary se výslovně zeptal na matčinu pochybnou minulost.

„S kým máma chodila?“ vyzvídal. „Skoro nic mi neřekla.“

„Proč tě to tak zajímá?“ Antrim doufal, že chlapci dojde, že u výměny informací stejně jako všude jinde platí ‚něco za něco‘.

„Jde o mýho tátu.“ Gary se na okamžik odmlčel. „Teda jinýho tátu. Pravýho, nebo jak to říct. Máma si našla milence a pak jsem se narodil já.“

„Jaký je to pocit?“

„Ani nevím. Ale dlouho mně i tátovi lhala.“

Antrim si tuhle chvíli představoval hned od okamžiku, kdy

Garyho v nákupním centru uviděl poprvé. Měl spousty milenek, ale pokud věděl, žádná neotěhotněla. Bral jako fakt, že vhodnou dobu na otcovství promarnil, jenže doznáním Pam Maloneové se všechno změnilo. Najednou se mu naskytla šance – šance, kterou by mu sama Pam nenabídla ani za nic. Už jen svým zatrpklým odmítnutím ho ponoukla k činu. Co si o sobě sakra myslí? Stěží potlačil úsměv. V téhleté operaci se mu nic nepodělalo. Všechno běží jako po másle.

„Pojď se mnou,“ řekl Garymu.

Odváděl chlapce zpátky směrem ke kanceláři. Majitel skladiště věřil, že tady zahajuje činnost nějaký výrobní koncern a Antrim je členem přípravného týmu. Nájem dostával předem, takže se na nic nevyptával a nestrkal nos, kam neměl. Zboku přiléhala ke kanceláři toaleta, vcházelo se do ní ze skladovacího prostoru. Antrim vešel dovnitř, rozsvítil a pokynul Garymu, ať popojde k němu.

Ukázal do zrcadla. „Podívej se na svoje oči. Jakou mají barvu?“

„Jsou šedé. Odjakživa.“

„Tvoje matka má modré a tvůj táta zelené. Podívej se na moje.“ Viděl, jak si Gary zkoumavě prohlíží jeho duhovky.

„Šedé,“ řekl konečně.

Antrim ho beze slova nechal, ať tu skutečnost vstřebá.

Stalo se.

„Tos byl ty, s kým to máma táhla?“ Antrim přikývl.

Garyho tvář zaplavil úžas. „A taky jsi nic nevěděl?“

Antrim zavrtěl hlavou. „Až do toho dne v obchoďáku, kdy jsem tě uviděl. Zašel jsem pak za tvojí mámou do kanceláře a zeptal se jí na rovinu. Připustila, že je to tak.“

„Neřekla mi ani ťuk.“

„Zřejmě nechtěla, abychom se jeden nebo druhý dozvěděli pravdu.“

„Jak jsi mě a tátu vypátral?“ zeptal se Gary. „Jak to, že jsme teď tady?“

Antrim nemohl přiznat pravdu – že Garyho i jeho matku sledoval a že zařídil, aby Malone doprovázel Iana Dunnea do Londýna. A tak jen utrousil: „Jedna z těch šťastných náhod, které se v životě občas stávají.“

Musel ovšem pomlčet i o tom, že Norse a Devene pracují pro něj a že Garyho předstíraný únos zorganizoval nejen proto, aby se s ním setkal, ale hlavně proto, aby si Garyho i Cottona Malonea zavázal vděčností. Původně od svých lidí samozřejmě chtěl, ať se zároveň zmocní Iana Dunnea. Ale když jim Dunne definitivně pláchl, Antrim využil změny plánu, aby do něj vtáhl Malonea.

„Jsem tvůj pravý otec,“ potvrdil Garymu.

Gary nevěděl, co na to říct. Dlouho se těžce potýkal se skutečností, že ho zplodil někdo cizí, strašně toužil zjistit, kdo to byl, a mermomocí se pokoušel vyždímat z matky pravdu.

Teď ji tedy zná.

Ale dá se tomu věřit?

Pochybnosti mu asi bylo vidět na nose, protože Antrim mu položil ruku na rameno. „Můžeme si to snadno ověřit. Necháme si udělat test DNA.“

„Asi bychom měli.“

„Napadlo mě, že to budeš chtít. Mám v kanceláři tampóny.

Stačí si vytřít vnitřek pusy a odeslat vzorek. Vím tady v Londýně o laboratoři, kde dělají testy rychle.“

„Jen se nám potvrdí, co už stejně víme, že jo?“

Antrim přitakal. „Tvůj obličej. Tvoje oči. Tvoje postava. Jsi celý po mně. A tvoje máma přiznala, že je to pravda. Ale byl bych nerad, kdyby zůstaly nějaké pochybnosti.“

Garymu šla z toho všeho hlava kolem. Už se smířil s tím, že svého pravého otce nikdy nepozná, a teď tohle.

„Co bude dál?“ zeptal se Antrima.

„Budeme se navzájem poznávat. Zatím jsme ani jeden, ani druhý neměli příležitost.“

„Ale co můj táta?“

„Až se vrátí, povíme mu to.“

Garymu představa toho rozhovoru bůhvíproč vadila. Připadal si nesvůj. Cítil se nepříjemně. Dva muži. Oba jeho otcové.

Jenže každý jinak.

Antrim i teď vytušil jeho stísněnost. „Neboj se. Cotton vypadá na správného chlapa. Třeba se nakonec uleví i jemu.“

Snad.

Antrim klidnil chlapcovy obavy, ale vůbec neměl v plánu cokoli Cottonu Maloneovi prozrazovat. Teprve teď se definitivně rozhodoval, co podniknout, až se Gary dozví pravdu.

Chtěl nejdřív vidět chlapcovu reakci. A ta byla dobrá.

Nevěřil, že je v Garyho životě dost místa pro dva otce. Z toho by koukaly nepříjemnosti. A proč si komplikovat život? Tenhle kluk je přece jeho. Nemá v žilách ani kapku Maloneovy krve.

Jeden otec mu bohatě stačí.

Pravý otec.

A tak se rozhodl.

Ukončí operaci Královský klam.

Vyinkasuje od Daidalovy společnosti pět miliónů liber.

Ale bude požadovat ještě jednu věc navíc.

Smrt Cottona Malonea.

29

Malone vystartoval ke dveřím, ale na horním konci schodů se zarazil. Stejně jako v Kodani i tady na sebe jednotlivé úseky navazovaly v pravých úhlech, jen tu byly dvě podesty místo tří. Ian se mu držel v patách, ale Malone se otočil a varovně sykl:

„Zůstaň tady.“

„Umím se o sebe postarat.“

„O tom nepochybuju. Ale slečna Mary je možná v úzkých a nechci mít na krku ještě starost o tebe.“

Zdálo se, že chlapec pochopil. „Pomozte jí.“

Malone ho gestem odehnal. „Někam se schovej.“

Schody měly po obou stranách dřevěné zábradlí. Malone se ho chytil a nehlučně se zhoupl o podestu níž. Pak to zopakoval ještě jednou a z hořejška posledního úseku schodů se mu naskytl výhled do obchodu v přízemí. Dělilo ho od něj patnáct dřevěných stupňů a kterýkoli mu mohl pod nohou zavrzat a prozradit ho. Ale než se stačil rozhodnout, co udělá, objevil se dole stín.

Vzápětí mužská postava.

Mířila k němu.

Malone ucouvl do dveřního výklenku a odtamtud sledoval, jak po dubových schodech stoupá jeden z těch dvou mužů z ulice. Počkal si, až bude v polovině, vyrazil z úkrytu, zhoupl se na zábradlí jako na bradlech a podrážkami ho kopl do obličeje.

Pustil se a seskočil na schody, až zaduněly. Muž se skutálel jako žok do uličky mezi regály. Omámeně se pokusil vstát, ale rána pěstí do brady ho znovu uzemnila. Malone ho rychle prohledal a našel u něj automatickou devítku.

S pistolí v ruce se přikradl na konec regálu. Od pultu ho dělily tři další řady polic.

„Pojď sem,“ ozval se mužský hlas. „Už na tebe čekám.“ Malone zalétl pohledem ke dveřím na ulici. Byly zavřené.

Za sklem se na zšeřelém chodníku míhaly obrysy kolemjdoucích. Kdosi se zastavil, vzal za kliku, ale když zjistil, že je zamčeno, šel zase dál.

Malone zvedl hlaveň a přenechal jí úlohu předvoje.

U třetí řady polic se zastavil a vykoukl směrem k pultu. Druhý muž před sebou držel slečnu Mary, jednou rukou ji tiskl k sobě a druhou jí přidržoval u spánku pistoli.

„Hezky pomalu,“ poručil.

Malone nespouštěl namířenou zbraň. „O co jde?“

„O ten flashdisk.“

Co je ten chlap zač? A jak věděl, že má jít zrovna sem?

„Já ho nemám,“ prohlásil. Dál vetřelce držel na mušce.

Mít tak aspoň jednu příležitost – stačila by, aby ho sundal.

„Zato ten kluk jo,“ opáčil muž. „Kde je?“

„Jak to víte?“

„Chci tu flešku.“

„Dejte mu ji,“ ozvala se slečna Mary.

V jejím hlase nebyla ani stopa strachu.

„Máte ji u sebe?“ zeptal se jí Malone.

„Je v té kovové krabici. Za pultem.“

To byla pro Malonea novinka. Ale výraz v Maryiných očích ho uklidňoval. Opravdu si přeje, aby to udělal.

Opatrně přešel za pult.

Vetřelec a jeho zajatkyně stáli na protější straně. Malone sáhl pod pult a nahmatal kovovou schránku. Aniž spustil hlaveň, nadzvedl levou rukou víko. Na hromádce bankovek a drobných mincí ležel flashdisk stejné velikosti a tvaru jako ten, ze kterého si četl soubory v internetové kavárně.

Vyndal ho.

„Hoď mi to.“

Malone poslechl.

Ian se kradl z horního patra dolů a vypomáhal si přitom zábradlím stejně jako předtím Malone. Když se dostal do přízemí, po pravé straně zahlédl muže držícího slečně Mary u hlavy pistoli.

Vyděsilo ho, že jí hrozí nebezpečí.

Byla jediný člověk na světě, který se k němu kdy choval laskavě. Na nic se ho nevyptávala, nic od něj nečekala, prostě na něj byla hodná. Když mu navrhla, ať přespává u ní v obchodě a hlídá jí ho, udělala to jen proto, aby měla jistotu, že nebude venku mrznout. Ani jeden z nich to otevřeně nepřiznal, ale bylo jim to jasné oběma. Prve se vracel do garáže pro igelitku jen kvůli těm dvěma knížkám, které ho s ní spojovaly. Pohled na ně mu pokaždé připomněl tenhle obchod, její jemný hlas a přívětivé chování.

Kdyby měl matku, přál by si, aby byla jako slečna Mary.

Vtom se ozval Maloneův hlas a pak promluvila slečna Mary.

Bavili se o flešce v kovové krabici.

Usmál se.

Slečna Mary je vážně dobrá.

Ten chlap s pistolí Maloneovi poručil, ať mu flešku hodí, a Ian využil okamžiku, kdy po ní chňapl. Vytáhl z nejbližší police knihu.

Když odláká jeho pozornost, bude mít Malone šanci zasáhnout.

Obloukem po něm knížku hodil a zahulákal: „Hej, ty kreténe!“

Malone zaslechl Ianův hlas a viděl, jak kniha letí vzduchem. Muž s pistolí zvedl ruku, aby ji odrazil. Malone toho okamžiku využil k přesnému zamíření, ale než stačil zmáčknout spoušť, rozběhl se muž doleva.

„K zemi!“ křikl Malone.

Slečna Mary se vrhla na podlahu. Malone vypálil po prchajícím, ale opatrně, aby ji přitom neohrozil.

Kam se poděl Ian?

Doběhl k regálům a snažil se přes ně dohlédnout na druhý konec obchodu. O dvě řady polic dál se mihla tmavá silueta. Rozběhl se uličkou podél výkladní skříně dozadu a snažil se přitom krýt za bočnicemi z pevných fošen.

„Zůstaňte ležet,“ křikl znova na slečnu Mary a Iana. Ještě že má východ na ulici pod kontrolou.

Jenže vtom se mu rozbřesklo.

Schody.

Uslyšel dusot vzdalující se směrem nahoru a vyrazil uličkou ke dveřím vedoucím do horních pater. Přibližoval se k nim opatrně, přilepený u zdi. Rychle vykoukl zpoza dveřního rámu a na podestě uviděl pronásledovaného.

Do podlahy se mu třicet centimetrů od nohou zaryly dvě střely.

Za jeho zády přelezla slečna Mary za pult a schovala se tam společně s Ianem. Když teď věděl, že jsou oba v bezpečí, vrhl se do akce. Vystřelil, aby si vyčistil cestu, a vyřítil se po schodech nahoru.

Na první podestě se přitiskl ke zdi vedle otevřených dveří, jimiž se vstupovalo do prvního patra. Za nimi bylo prázdno, ale okno na protějším konci místnosti zelo dokořán. Doběhl k němu a vyklonil se. Muž uháněl pryč tmavou zadní uličkou.

Vtom uslyšel výstřely.

Zezdola.

Z knihkupectví.

A třesk rozbíjeného skla.

A vzápětí další střelbu.

Kathleen přes sklo ve dveřích nahlédla do Starých knih všeho druhu a uviděla, jak se za pultem krčí nějaká starší paní a chlapec. Napravo mezi policemi se zvedl ze země muž. Předklonil se, vykasal si nohavici a pod ní se objevila pistole přikurtovaná ke kotníku. Kathleen vytáhla zpod kabátu zbraň, kterou dostala od Mathewse, a zároveň druhou rukou zmáčkla kliku.

Zamčeno.

Kopla do dřevěné výplně v dolní polovině, ale dveře nepovolily.

Muž byl už na nohou a s pistolí v ruce se hnal podél regálů. Paní a chlapec za pultem nic netušili.

Kathleen sevřela pistoli pevněji a ucouvla. Vtom ji muž spatřil.

V téže vteřině, kdy vypálila do horní skleněné výplně, se vrhl k zemi.

Déšť střepů se rozletěl na všechny strany. Lidé na chodníku se rozprchli.

Jakási žena zaječela.

Kathleen se rozhlížela po muži s pistolí.

Zmizel.

Pak se znovu objevil – napravo, v jiné uličce mezi policemi.

Byl dál od té paní a chlapce, zato ji samotnou měl přímo na mušce. Uskočila doleva a vystřelila dírou, kterou ve skle prorazila její první kulka. Muž se stáhl za postranici regálu, která zřejmě byla z tvrdého dřeva. Pak se odtamtud vynořila hlaveň jeho pistole a práskl výstřel. Kathleen udělala šipku na chodník a zakřičela:

„Všichni k zemi!“

Většina kolemjdoucích se rozutekla, někteří vběhli naslepo do vozovky.

Několik jich sebou pláclo na studený chodník.

Přilétly tři kulky.

Ke knihkupectví se odevšad sbíhali lidé přilákaní rozruchem, kterým nedocházelo, co se děje.

Na chodníku se shlukl nový zástup.

Někdo tu přijde k úrazu.

Kathleen zajela pohledem zpátky k obchodu, právě když střelec vyběhl ven a vmísil se do davu.

Vyskočila na nohy a zamířila.

Jenže v cestě jí stálo příliš mnoho lidí.

Malone seběhl po schodech do přízemí a zastavil se pod nimi.

„Iane! Slečno Mary!“

Zaslechl zvenčí halas a došlo mu, že místo skla zeje ve dveřích díra.

„Tady jsme,“ ozvala se slečna Mary.

Malone doběhl k pultu a ujistil se, že ona i Ian jsou živí a zdraví.

Vtom se tři metry od něj objevil někdo další. Žena. Zhruba mezi třiceti a čtyřiceti, s krátkými kaštanovými vlasy, štíhlá, hezká, v béžovém plášti. V pravé ruce držela zbraň s hlavní sklopenou k podlaze.

„Kdo sakra jste?“ obořil se na ni.

„Kathleen Richardsová. Agentka SOCA. Jsem tu služebně.“

S Agenturou pro vyšetřování závažných organizovaných zločinů spolupracoval, když ještě působil u ministerstva spravedlnosti.

„Za jakým účelem?“

„Abych pravdu řekla, pane Malone, doufala jsem, že mi to objasníte vy.“

Třetí část

30

Gary nestačil žasnout nad tím, co mu odhalil Blake Antrim. Nejistotu, kterou trpěl od chvíle, kdy mu matka prozradila pravdu, vystřídala podivná úzkost. Neměl možnost nějak se na Antrimovo odhalení připravit. Realita si ho našla sama.

Byli s Antrimem zpátky v kanceláři.

„Chceš podstoupit ten test DNA?“ zeptal se ho Antrim.

„Asi radši jo.“

„Dodá nám jistotu.“

Antrim vytáhl zalepený igelitový sáček, ve kterém byly dvě ampulky s tampónem uvnitř. Jednu otevřel, přejel si tampónem vnitřek úst a uložil ho zpátky.

„Teď ty. Otevři pusu.“

Zopakoval stejný postup s Garym.

„Výsledky dostaneme zítra.“

„To už tady možná nebudem.“

Garymu se znovu vybavila nepříjemná situace, která ho čeká.

Povědět o tom tátovi. Nebo spíš Cottonu Maloneovi. Už ani nevěděl, jak mu má říkat. Zničehonic mu došlo, že když našel svého biologického otce, zpochybnil tím člověka, který ho celý život vychovával.

Do kanceláře vešel nějaký muž.

Antrim mu podal sáček se vzorky a nařídil mu, kam je zanést.

Muž přikývl a odešel.

„Tvůj táta se nám ještě neozval,“ poznamenal Antrim. „Doufám, že Iana Dunnea našel.“

„Co to Ian ukradl?“

„Ten člověk, co zahynul ve stanici metra, ten Farrow Curry, pracoval pro mě. Rozluštil tu šifrovanou knihu, kterou jsem ti ukazoval ve skladišti. Bohužel si tehdy zrovna nesl výsledky svojí práce s sebou na flešce a my si myslíme, že mu ji Ian ukradl.

Chceme ji zpátky, to je všechno.“

„O čem je ta šifrovaná kniha?“

Antrim pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Curry nám ten den zatelefonoval a ohlásil, že dosáhl průlomu. Chtěl, aby se s ním jeden z mých lidí sešel na Oxford Circus. Můj člověk dorazil, právě když Curry spadl na koleje. Zahlédl Iana Dunnea utíkat s fleškou pryč, ale ten se mu ztratil mezi lidmi.“

„Jak jste se s mámou seznámili?“ neubránil se Gary otázce.

„Jak říkám, žila s tvým tátou v Německu. Já taky. Byla nešťastná. Tvůj táta ji podváděl. Trápila se tím. Zuřila. A pak se jednou vypravila ve Wiesbadenu na zelinářský trh. Dali jsme se spolu do řeči. Od toho se odvinulo další povídání a od toho pak další věci.“

„Byl jsi tenkrát ženatej?“

Antrim zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem se neoženil.“

„Ale ona byla vdaná.“

„Já vím. Byla to ode mě špatnost. Ale byl jsem tehdy daleko mladší a ona taky. V mládí člověk často dělá věci, za které se později stydí. Ona je na tom určitě taky tak.“

„Prohlašovala něco podobnýho.“

„Gary, tvoje máma si připadala opuštěná a zrazená. Netuším, co se seběhlo mezi ní a… tvým otcem. Já neudělal nic víc, než že jsem jí na nějaký čas poskytl útěchu.“

„Nezdá se mi to správný.“

„Chápu, proč si to myslíš. Ale vžij se do máminy situace.

V našem vztahu viděla způsob, jak se vyrovnat s bolestí. Bylo to správné? Samozřejmě, že ne. Ale stalo se a výsledek jsi ty. Tak přece neudělala nic tak hrozného, ne?“

„Co myslíš, proč mi o tom neřekla?“

Antrim pokrčil rameny. „Nejspíš proto, že by ses dál vyptával. Určitě se bála, aby sis o ní nezkazil mínění. Bohužel přitom nevzala v potaz tvoje – a ani moje – pocity.“

To tedy nevzala.

„Mám dojem, že by se jí vůbec nelíbilo, že jsme se seznámili.“

„Asi ne. U sebe v kanceláři mi to dala jasně najevo. Nechtěla, abychom se spolu sešli. Nařídila mi, ať vypadnu a už se nevracím.“

„S tím nesouhlasím.“

„Já taky ne.“

Antrim si pečlivě hlídal každé slovo. Tohle byl rozhodující okamžik, kdy si chlapce buď získá, nebo ho odradí. Bylo nad slunce jasnější, že Gary o jeho otcovství nepochybuje. Porovnání DNA neuškodí, ale výsledek byl z Pamina jednání jasný předem. Teď Antrim potřeboval, aby si jeho patnáctiletý potomek začal klást otázku, koho má vlastně považovat za otce. Muže, který ho vychoval? Anebo toho, po němž zdědil geny? Nebylo Antrimovou vinou, že se nepodílel na chlapcově výchově, a Gary si to očividně uvědomoval.

Vinu nese jeho matka.

Ale ji Antrim prozatím očerňovat nechtěl.

Na to dojde časem.

Až Pam zjistí, že se s Garym seznámili, bude běsnit. A nedá se předvídat, co o něm Garymu navykládá. Ale věděl, že když si teď dá záležet, tak už na tom nesejde. Kluk bude daleko podezřívavější vůči ní než vůči němu. Koneckonců, byla to ona, kdo mu celý život lhal. Proč by jí měl najednou věřit?

Jenže ve hře pořád zbývá Cotton Malone, který je nablízku a může si upevnit pozici, než Gary novou situaci naplno vstřebá.

To Antrim nesmí dopustit.

Doufal, že rozhovor, který právě vedou, bude v Garym hlodat. Potřeboval, aby si Gary uvědomil, že spoluzodpovědnost nese i jeho domnělý otec. Když všechno klapne, třeba dokonce začne Cottona Malonea obviňovat. A v tom případě se daleko snáz smíří s tím, k čemu se Antrim rozhodl.

„Musím si zavolat,“ řekl mu. „Počkej tu na mě. Hned se vrátím.“

Gary se za ním díval, jak odchází z kanceláře. Osaměl. Pozoroval přes okno stoly s knihami a počítači a přemítal. Neměl ponětí, co se tu děje, ale zdálo se, že jde o něco ohromně důležitého. Rád by věděl, co zrovna dělá táta.

A doufal, že Ian nemá moc velký průšvih.

Matka mu dala jasně najevo, že nechce, aby jim jeho pravý otec vstoupil do života. O důvodech nemluvila a on je nechápal.

Teď byl čím dál zmatenější.

Blake Antrim mu připadal jako docela správný chlap. A stejně jako oni s tátou se taky dozvěděl pravdu teprve nedávno.

A když ji zjistil, okamžitě jednal.

To mluví samo za sebe.

Gary nevěděl, co si počít.

Naskytla se mu netušená příležitost. Hlavou mu vířila tuna věcí, na které se chtěl Antrima i táty vyptat. Která otázka je na seznamu nejvýš? Začala by si jeho máma s jiným mužem, kdyby ji táta nepodváděl? Antrim tam tenkrát byl. Všechno viděl na vlastní oči. A říkal, že se máma opravdu hodně trápila.

Gary si o tom potřeboval s někým popovídat.

Ale s kým?

Matce zavolat nemůže. To by byla obrovská chyba.

A táta hledá Iana.

Nemá nikoho, kdo by pochopil, v jakém vzteku a zmatku tone.

Nikoho jiného než Blakea Antrima.

31

Malone viděl, že Kathleen Richardsová sice drží hlaveň sklopenou, ale nespouští z něj oči. Ani on prozatím nezastrčil pistoli. Obrátil se ke slečně Mary a zeptal se: „Co se stalo?“

„Ten člověk, co spadl ze schodů, chtěl utéct, jenže venku byla tahle policistka a prostřelila sklo ve dveřích.“

„Měl u kotníku pistoli,“ dodala Richardsová. „Mířil na mě. Rozhodla jsem se netrčet tam jako solný sloup.“

„Začal střílet,“ připojil se Ian. „Lidi se rozbíhali na všecky strany. Tahleta…“ ukázal na Richardsovou, „…sebou mrskla na zem. A pak ten chlap zdrhnul.“

„Složit jsem ho nemohla,“ vysvětlovala Richardsová. „Neměla jsem čistou palebnou dráhu kvůli tomu houfu lidí.“

„Nezranil někoho?“

Richardsová zavrtěla hlavou. „Nikomu se nic nestalo.“

V dálce se ozval jekot sirén a blížil se.

„Jede sem Metropolitní,“ obrátila se Richardsová k Maloneovi. „Nechte mě, ať to s nimi vyřídím.“

„S radostí. My odcházíme.“

„Byla bych radši, kdybyste se ještě zdržel, pane Malone. Musím si s vámi promluvit. Nepočkal byste chvíli, jen než to vyřídím s policií? Stačí mi pár minut.“

Zapřemýšlel nad tím. Proč vlastně ne?

Krom toho měl taky pár otázek.

„Běžte nahoru,“ navrhla slečna Mary. „Do bytu. Počkejte tam, než odejdou. Já tady té mladé paní pomůžu s vysvětlováním. Řeknu, že to byl nepodařený pokus o loupež. Vyplašila zloděje při činu a ti utekli.“

To Maloneovi vyhovovalo.

„Dobře. Počkáme s Ianem nahoře.“

Kathleen si rychle shrnula, co o Cottonu Maloneovi ví. Rázný. Cílevědomý. A nechybí mu odvaha. Tváří v tvář pistoli nehnul ani brvou.

Předtím neměla jinou možnost než po tom chlapovi v obchodě vystřelit. Oplatil jí kanonádou a ona se bála o lidi na chodníku. Ale buď je nejhorší střelec na světě, nebo schválně mířil vysoko, aby nikoho neohrozil. Vzhledem k tomu, co zjistila během posledních několika hodin, se klonila spíš k té druhé možnosti a její zmatek narůstal.

Sirény nabraly na síle. U chodníku zabrzdily dva vozy Metropolitní policie s blikajícími majáčky. Vyskákali z nich čtyři uniformovaní policisté a vběhli do obchodu. Kathleen už měla připravený průkaz SOCA, ale velitele zásahu zřejmě nezajímal.

„Odevzdejte mi zbraň.“ Slyšela správně? „Proč?“

„Někdo se mi pokoušel vykrást obchod,“ zasáhla slečna Mary. „Byl ozbrojený. Tady ta paní loupež překazila.“

Dva policisté zaujali pozici na hlídce u vchodu. Druhé dva vůbec nezajímalo, že tu patrně došlo ke zločinu.

„Tu zbraň,“ zopakoval velitel zásahu. Podala mu ji.

„Sbal ji,“ poručil velitel kolegovi.

Ten popadl Kathleen za ruce a zkroutil jí je za záda.

Smýkla sebou, vyškubla se mu a kopla ho kolenem do břicha.

Zlomil se v pase. Kathleen mu uštědřila další mohutný kopanec a otočila se k jeho kolegovi, aby se vypořádala i s ním.

„Lehnout!“ poručil jí s namířenou zbraní.

„Co blázníte?“ naléhala.

„Na zem, a hned.“

To už k ní zprava přibíhali policisté ode dveří. Uvážila, jestli se do nich pustit, ale nakonec usoudila, že poměr sil tři ku jedné není zrovna příznivý.

„Ruce vzhůru,“ přikázal velitel. „A lehnout na zem.“ Podvolila se. Spoutali jí ruce za zády. Plastová pouta se jí zařízla do masa.

Pak ji škubnutím vytáhli na nohy a odvedli z obchodu.

Malone se otočil k Ianovi. „Kde je ta fleška?“

Chlapec se ušklíbl. „Hned mi bylo jasný, že se nenecháte od slečny Mary oblafnout.“

Nasměrovala Malonea ke kovové krabici až příliš horlivě a fleška neměla stejnou barvu jako ta první.

Ian si strčil ruku do kapsy u kalhot, vylovil flashdisk a hodil ho Maloneovi.

„Je mazaná, že jo?“ ušklíbl se.

To opravdu byla. A taky odvážná. Dokázala blufovat i s pistolí u hlavy. „Něco mi říká, že ti chlapi nebudou mít radost, až jim dojde, že je převezla.“

„To může bejt dost blbý. Dohlídnete na ni?“

„Spolehni se.“

Malone si prohlížel paměťový disk a vybavoval si všechno, co na něm četl. A nepřečtený soubor chráněný heslem – právě to musí být ta kýžená kořist.

„Proč jsi utekl z té kavárny?“ zopakoval otázku, na kterou napoprvé nedostal odpověď.

„Nemám rád cizí lidi. Zvlášť když vypadají na poldy.“

„Já jsem taky cizí.“

„Vy jste jinej.“

„Co tě tak vyděsilo v tom autě tehdy večer, kdy jsi ukradl tu flešku?“

„Kdo tvrdí, že jsem byl vyděšenej?“ opáčil s kamenným výrazem Ian.

„Byl.“

„Ty dva chlapi by mě bejvali oddělali. Viděl jsem to tomu starýmu na ksichtě, než jsem ho postříkal pepřákem. Chtěl tu flešku a pak by mě odkrágloval. Něco takovýho jsem nikdy předtím nezažil.“ Ian chvilku mlčel. „Máte pravdu. Vyděsilo mě to.“

Malone si uvědomoval, jak těžké je to přiznání, zvlášť pro kluka, který zásadně nikomu a ničemu nedůvěřuje.

„Proto jsem vám zdrhnul z tý kavárny. Zahlídnul jsem chlapy v kabátech a tvářili se úplně stejně. Ten jejich ksicht se mi nelíbil. Ještě se mi nestalo, že by mě někdo chtěl zabít.“

„Proto jsi odletěl do Států?“

Ian přikývl. „Natrefil jsem na toho borce, co mi nabídnul, že mi zacáluje cestu, a připadalo mi, že Amerika je nejlepší místo, kam se zdekovat. Bylo mi jasný, že je křivej jak turecká šavle, ale všecko bylo lepší než zůstat tady. Chtěl jsem hlavně vypadnout.“

Dole panovalo ticho.

Malone sáhl po telefonu a vyťukal číslo, které prve dostal.

„Mám Iana a ten flashdisk,“ oznámil Antrimovi. „Ale vyskytl se problém.“ Nahlásil mu, co se stalo, včetně toho, že se v knihkupectví objevila agentka SOCA neznámého jména.

„Nelíbí se mi, že se tam objevily úřady,“ řekl Antrim. „Můžete se odtamtud nějak vytratit?“

„Mám to v plánu. Co Gary?“

„Má se skvěle. Tady je všechno v pohodě.“

„Kde je to vaše ‚tady‘?“

„Ne po otevřené telefonní lince. Až odejdete, zavolejte mi a já vám řeknu, kde se sejdeme. A čím dřív, tím líp, Malone.“

„Naprostý souhlas.“

Malone ukončil hovor. Moc rád by věděl, jak probíhá vysvětlování dole.

A tak přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Kathleen vyvedli z obchodu s rukama spoutanýma za zády. Policisté zastavili proud kolemjdoucích, aby mohla projít, a Kathleen se pěnila krev při pohledu na jejich obličeje, ze kterých čišela zvědavost, kdo asi je a co provedla. Z jakého důvodu ji zatkli? Aby ji ponížili? Má přece za sebou léta odpracovaná v SOCA a nic neprovedla.

Přešli ulici a otevřeli zadní dvířka policejního vozu. Šoupli ji dovnitř a přibouchli je za ní. Mlčky seděla na sedadle, kolem se hemžili v obou směrech chodci. Přes kouřové sklo viděla na tu starou paní v knihkupectví. Žádný ze čtyř policistů se ani nepokusil promluvit si s ní. Kathleenino podezření nezadržitelně rostlo.

Co se tu děje?

Malone sledoval, jak Richardsovou s rukama za zády převádějí přes ulici a strkají na zadní sedadlo policejního auta.

„Proč ji sbalili?“ zeptal se Ian.

„Třeba vůbec není ze SOCA.“

„Blbost. Ta žádnou habaďůru nehrála.“

Malone byl stejného názoru. Působila naprosto věrohodně.

V úzké ulici se obnovil provoz, auta projížděla oběma směry a policejní vozy dál parkovaly u protějšího chodníku, stále ještě s blikajícími majáčky. Co teď? Jít se s nimi vybavovat by evidentně nemělo smysl. Má prostě jen předat flashdisk Antrimovi a odjet domů?

Něco tu šeredně nehrálo.

Jak ti dva násilníci věděli, že mají přijít zrovna sem do knihkupectví? Jak to věděla ta agentka SOCA a odkud znala jeho jméno?

A navíc šlo o Ianovo bezpečí.

Pořád zůstávalo v sázce.

Na ulici zastavil černý sedan a vystoupil z něj jakýsi muž.

V letech. Stříbrné vlasy, na sobě oblek s vestou. Při chůzi si pomáhal holí. Přešel oba jízdní pruhy, obešel auto se spoutanou agentkou, otevřel si zadní dvířka a vsoukal se vedle ní dovnitř.

Když starce s holí spatřil Ian, nevěřil vlastním očím. Tu tvář jaktěživ nezapomene.

‚To je ten chlap, co byl tenkrát večer v autě u Oxford Circus,“ vyhrkl. ‚Ten, co po mne chtěl flešku. Co poručil tomu druhýmu, ať mě zabije. Je to on.“

32

Kathleen to měla tušit. Sir Thomas Mathews.

Teď seděl vedle ní v autě.

„Copak se jakživa nepoučíte?“ zeptal se. „Rozpoutat přestřelku v obchodě? Vždyť mohli přijít o život nevinní.“

„Ale nepřišli. Zvláštní, viďte?“

„Už chápu, proč mě vaši nadřízení varovali, ať vás do té záležitosti netahám. Bude z toho víc starostí než užitku, to je tuším fráze, kterou použili.“

„Ten chlap měl střelnou zbraň. Uvnitř byla žena a dítě. Udělala jsem, co bylo nutné.“

„Kde je pan Malone a Ian Dunne?“

„Copak je Metropolitní policie nenašla?“

V Mathewsově kyselém úšklebku bylo víc roztrpčení než ironie. „Člověk by čekal, že se ze svých chyb konečně poučíte.“

Však se také poučila. „A co Eva Pazanová?“

„Je mrtvá – aspoň předpokládám. Sama jste to přece ohlásila.“

„Oba víme, že to tak není. Nikdo takový neexistuje. Přinejmenším ne v Oxfordu.“

Mathews seděl s rukama složenýma na slonovinové rukojeti hole. Upíral pohled z okna.

„Podcenil jsem vás,“ řekl nakonec.

„Chcete říct, že nejsem tak hloupá, jak jste čekal?“

Otočil se k ní. „Chci říct, že jsem vás podcenil.“

„Co tou akcí sledujete?“

„Chráním naši zemi. Ve chvíli, kdy čelí vážné hrozbě s potenciálně nedozírnými následky. Je to vlastně zvláštní: události staré přes čtyři staletí dokáží ještě dnes zapříčinit tolik problémů.“

„Hádám správně, že mi nic bližšího nesdělíte?“

„To opravdu ne. Ale dovolte, abych zdůraznil jedno: jde o velmi reálnou hrozbu a nelze ji ignorovat. Blake Antrim nás přiměl, abychom se jí po mnoha staletích konečně postavili čelem.“

Malone vytřeštěně zíral na Iana. „Víš jistě, že je to on?“

„Má tu samou hůl. S bílou vyřezávanou koulí na konci, co vypadá jako glóbus. Tenkrát měl na sobě zrovna takovej oblek jako dneska. Je to on.“

Chlapcovo odhalení znělo tím neuvěřitelněji, o koho se jednalo.

Thomas Mathews.

Dlouholetý šéf britské tajné služby.

Když byl Malone ještě na ministerstvu spravedlnosti, několikrát spolupracoval s MI6 a dvakrát přímo s Mathewsem.

Mathews byl bystrý, prohnaný jako liška a zrovna tak opatrný. Vždycky a za všech okolností. Takže jeho přítomnost u Oxford Circus ve chvíli, kdy tam zabili Farrowa Curryho, vyvolávala myriádu otázek.

Jedna však přebíjela všechny ostatní.

„Tvrdil jsi, že tě do toho auta nacpal tentýž člověk, který strčil Curryho pod vlak. Trváš na tom?“

Ian přikývl. „Byl to ten samej.“

Malone si byl vědom, že zabíjení ke zpravodajské branži patří. Ale vyložená vražda? Tady, na britské půdě, rukou britských agentů? Za osobní účasti nejvyššího šéfa? A obětí se stane zaměstnanec blízkého spojence? Význam toho, co je ve hře, začínal šplhat do netušených výšin.

Antrim jde po něčem obrovském.

„Už je s ní v tom autě dlouho,“ upozornil Ian.

Malone postřehl v jeho hlase ustaraný tón a přisvědčil.

„Myslíte, že jí teče do bot?“ zeptal se Ian. No ovšem, a jak.

Kathleen si uvědomila, že její osud visí na vlásku. Je Mathewsovi vydána na milost a nemilost.

„Slečno Richardsová, jedná se o životně důležitou záležitost, o níž je průběžně informován sám premiér. Jak jste podotkla v Královnině koleji, bylo nutné poněkud ohnout, ne-li přímo porušit zákon. V sázce jsou národní zájmy.“

Pochytila nevyřčené: Tak proč děláte takové potíže?

„Byl jste to vy, kdo přišel za mnou,“ zdůraznila.

„Ano. A teď vidím, že to byla chyba.“

„Vůbec jste mi nedal šanci odvést nějakou práci.“

„Mýlíte se. Šancí jsem vám dal víc než dost. Jenže vy jste se utrhla ze řetězu.“ Na okamžik se odmlčel. „Vím o vašem vyptávání na Pazanovou v Oxfordu a o vaší návštěvě u správce v Inns of Court. Měla jste mě v Královnině koleji poslechnout a udělat, co jsem vám říkal.“

„Měl jste se mnou jednat upřímně.“

Zasmál se. „Takový luxus není bohužel k mání.“

Odmítla na to přistoupit. „Takže co bude dál?“

„Neukáznění potížisté jako vy nakonec dopadnou špatně.“

„Takže se mám pokládat za nezaměstnanou?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché. Ty národní zájmy, o kterých jsem se zmínil – ty, které chráníme –, vyžadují mimořádná opatření. Nutí nás dalece překračovat běžné meze a v tomhle případě nemám na vybranou.“

Jeho tón se jí vůbec nelíbil.

„Nemůžeme si dovolit, aby si neřízená střela vašeho ražení někde pouštěla pusu na špacír.“

Sáhl po dveřní páčce.

„Vy mě chcete dát zabít?“ vyjekla.

Otevřel dvířka, vystoupil a rychle je za sebou přibouchl.

Kathleen se zmocnila panika.

Na přední sedadla nastoupili dva muži.

Překulila se do lehu a kopla do dvířek. Pak jí došlo, že bude lepší zaměřit se na okénko, a zabubnovala do něj podrážkami. Jeden z mužů vepředu se otočil a mezi opěradly jí přimáčkl k břichu pistoli.

Setkali se pohledem.

„Už ani hnout,“ poručil. „Nebo tě odprásknu hned tady.“

Malone přihlížel, jak Thomas Mathews vystoupil z auta a místo něj naskočili dopředu dva muži. Hlava Richardsové zmizela a pak o okénko zabušily podrážky jejích bot.

„Je v průseru,“ vyhrkl Ian.

V ulici už zase zamrzl hustý provoz.

S tím autem hned tak neodjedou.

„Musíme jí pomoct,“ naléhal Ian.

„Máš nápad jak?“

„Myslím, že jo. Zatím mi to pokaždý klaplo.“

Kathleen nikdy nezažila takový strach. Už se ocitla v kritických situacích, kdy jí šlo o život, ale vždycky se jí povedlo vyváznout. Od nadřízených si to pak pochopitelně kvůli přehnanému riskování schytala, ale trest přicházel dodatečně, až když už nebezpečí dávno pominulo.

Tohle byla jiná situace.

Tihle muži se ji chystali zabít.

V policejním autě? To těžko. Ale jestli se bude dál vzpouzet, třeba ji tu přece jen zastřelí. A tak se zachovala vůči pistoli zabořené do břicha s patřičným respektem a přestala kopat do skla.

„Sednout,“ přikázal ten muž.

Trochu se na předním sedadle narovnal, ale pořád ji sledoval jako ostříž a nepřestával na ni mířit. Vůz se odlepil od chodníku a zařadil se do šňůry aut, která úzkou ulicí poskakovala v dopravní zácpě.

Buď trpělivá, poručila si.

Zachovej klid.

Vyčíhej si vhodnou příležitost.

Ale kdy na ni dojde? Kde? Jak?

Nerýsovaly se před ní slibné vyhlídky.

33

Antrim vyšel ze skladiště ven do tmy. Popošel ještě dalších padesát metrů, aby měl jistotu, že ho nikdo neuslyší telefonovat, a přitom viděl na dveře, jestli se v nich neobjeví Gary Malone. Zavolal na telefonní číslo z knihy v Templářském chrámu. Trojí zazvonění, a ozval se tentýž drsný hlas jako v Rotundě.

„Jsem připraven jednat,“ řekl Antrim.

„A voláte pozdě večer. Asi vám teče do bot čím dál víc.“

Antrima jeho pohrdavý tón popouzel. „Ani ne. Na mojí straně všechno klape. Zato na vaší ne.“

„Byl byste tak laskav a osvítil mě v mojí blahé nevědomosti?

Než odsouhlasím, že vám vyplatíme pět miliónů liber.“

„Pracuje pro mě jako externista jeden bývalý agent, Cotton Malone. Patřil k nejlepším, jaké jsme kdy měli. A našel to, co jsem hledal.“

„Iana Dunnea?“

Antrimovi vyrazilo dech, že hlas na druhém konci linky o Dunneovi ví. Jeho jméno zatím nepadlo.

„Ano. A zároveň i ten flashdisk. Jelikož víte o Dunneovi, předpokládám, že víte i o něm.“

„Hádáte správně. Počítali jsme, že toho hocha i disk najdeme dřív než vy, ale nevyšlo to. Naši lidé v knihkupectví selhali.“

„Aspoň víte, jaké to je.“

Starý muž se zasmál. „Strefujete se do mě právem. My vás taky nešetřili a otloukali jsme vám vaše neúspěchy o hlavu. Ale jelikož o disk je postaráno, zdá se, že se na nás štěstěna nakonec usmála.“

Ano, ovšem.

„Když jste se teď rozhodl přijmout dohodu,“ pokračoval stařec, „zbývá probrat ještě dvě věci.“ Antrim vyčkával.

„Za prvé ty materiály ze skladiště. Chceme je.“

„Vy o nich víte?“

„Jak jsem vás upozornil v kostele, pozorně vás sledujeme. Dokonce jsme vám dovolili vloupat se do Windsoru a Jindřichovy hrobky.“

„Nejspíš proto, že jste byli sami zvědaví, co je vevnitř.“

„Byli jsme zvědaví, kam až jste ochoten zajít.“

„Až do konce.“ Antrim ho chtěl přesvědčit, že má pro strach uděláno.

Z telefonu se ozval smích. „Tak dobrá, pane Antrime. Vycházejme tedy z předpokladu, že tuhle věc opravdu dotáhnete až do konce.“ A po krátké pauze: „Víme do puntíku přesně, co jste do skladiště uložil. Postarejte se laskavě, ať se nic neztratí.“

„A ta druhá věc?“

„Harddisky.“

Sakra! Mají ho prokouknutého skrznaskrz.

„Víme, že jste vyměnil harddisky tří počítačů, na kterých pracoval Farrow Curry, protože doufáte, že z nich zachráníte zašifrovaná data. Chceme je taky.“

„Je to tak důležité?“

„Hledáte pravdu, která je už dlouho pohřbená pod nánosem času. My chceme zajistit, že pohřbená zůstane. Řečeno na rovinu

– zamýšlíme zničit všechno, co jste objevil, aby se tenhle problém už nikdy nevynořil na světlo.“

Antrimovi bylo srdečně jedno, co zamýšlejí nebo ne. Stál o jedno jediné – vypadnout pryč. „Taky s vámi chci ještě něco probrat,“ prohlásil.

„Pět miliónů liber vám nestačí?“

„Za ty si kupujete ukončení operace tady i ve Washingtonu a likvidaci všech stop. Operace skončí a restart už nebude. Jak jste si přáli. Postarám se o to, vezmu vinu na sebe a všechen vztek padne na moji hlavu.“

„Pět miliónů liber vydá na solidní důchod.“

„To si říkám taky. Takže vy po mně chcete všechny hmotné důkazy, které jsme posbírali, a ty harddisky. Dobře, beru. Ale je tu jedna věc, která souvisí s tou fleškou. Je potřeba zlikvidovat Cottona Malonea.“

„Nejsme nájemní zabijáci.“

„Ne. Jste prachobyčejní vrazi.“ Antrim jim nezapomněl svého člověka ve Svatopavelské katedrále ani Farrowa Curryho. „Malone si přečetl soubory, které na flešce jsou.“

„Víte to jistě?“

„Sám mi to říkal. Jestli tuhle operaci chcete definitivně zamáznout, je nutné Malonea odstranit. Má eidetickou paměť, nezapomene ani sebemenší detail.“

Ticho na druhé straně potvrdilo, že Daidalova společnost nemá pádný protiargument.

„Bereme na vědomí,“ řekl stařec. „Má Malone ten flashdisk u sebe?“

„Má.“

„Jak ho najdeme?“

„Dám vám vědět, kdy a kde bude.“

Antrim stiskl červené tlačítko.

Malone seskočil z okenní římsy za Ianem, který už čekal dole na zemi. Seběhli z bytu do prvního patra a utekli z domu tím– též otevřeným oknem jako předtím ten pistolník. V tmavé zadní uličce nebylo po policii ani památky.

Uháněli pryč od knihkupectví.

Ian už mu vysvětlil svůj nápad. Jelikož moc jiných možností po ruce nebylo, rozhodl se Malone na chlapce spolehnout.

Navíc by to vážně mohlo fungovat.

Na konci uličky se na osvětleném chodníku vmísili mezi flamendry a došli na křižovatku. Knihkupectví se nacházelo šedesát metrů napravo a naproti němu pořád ještě parkoval u obrubníku policejní vůz. Druhý – ten, který odvážel agentku SOCA

– trčel v zácpě patnáct metrů od nich a čekal na zelenou. Malone doufal, že v něm kromě Kathleen Richardsové není nikdo, kdo by jeho nebo Iana znal.

Thomase Mathewse nikde neviděli.

Malone dal Ianovi znamení a ten odběhl. On sám se vnořil do zástupu víkendových hýřilů postávajících před hospodami a obchůdky a nenápadně se mezi nimi proplétal k místu, kde čekal v řadě aut policejní vůz. Ian už stačil přejít ulici, kráčel po protějším chodníku a držel s ním tempo.

Na semaforu naskočila zelená a auta se začala rozjíždět.

Ian byl rád, že Malone jeho nápad přijal. Chtěl mu pomoct.

Ten dědek s holí je nebezpečný. Ian to zažil na vlastní kůži. A ta ženská od SOCA prve zahnala z knihkupectví dědkova kumpána a zachránila tak jeho i slečnu Mary.

Takže ji taky přijal za svou.

Akci, ke které se chystali, už několikrát podnikl. Ve dvou, párkrát dokonce ve třech lidech. Koukaly z ní peníze.

Ale taky riziko.

Dvakrát se mu stalo, že krachla.

Doufal, že se to dneska nestane do třetice.

Malone viděl, jak Ian skočil před policejní vůz. Zaskřípěly brzdy a pneumatiky se smýkly po asfaltu. Auto prudce zastavilo.

Ian se sesypal na zem, chytil se za nohu a zaskučel bolestí. Malone se usmál. Ten kluk je rozený komediant.

Z místa řidiče vyskočil policista v uniformě, dvířka nechal otevřená.

Malone prokličkoval mezi dvěma stojícími vozy, otočil ho k sobě a zasadil mu pravačkou ránu na solar.

Muž zavrávoral a pozpátku narazil do auta.

Malone mu hrábl do podpažního pouzdra a bleskurychle mu sebral pistoli. Řidič se začínal vzpamatovávat, ale Malone mu nedal šanci – uhodil ho pažbou do spánku a muž se bezvládně sesul na vozovku.

Malone namířil předním oknem dovnitř.

Dveře u spolujezdce se rozlétly, ale to už Ian stál na nohou.

Kopnutím je přirazil zpátky a uzavřel tak únikovou cestu. Malone naskočil za volant a pod hrozbou namířené pistole sebral zbraň i druhému policistovi.

„Tak co, připravená?“ prohodil dozadu k Richardsové, aniž z něj spustil oči.

Zadní dvířka klapla.

Kathleen Richardsová se s Ianovou pomocí vysoukala ven.

„Ani hnout,“ přikázal Malone policistovi.

Vyskočil z vozu a přeběhl ulici. Ian a Richardsová, s rukama pořád ještě spoutanýma za zády, se k němu připojili.

„Navrhuju prásknout do bot,“ prohlásil.

34

Za normálních okolností by Antrimovi dělalo starosti, kolik toho Daidalova společnost ví a kolik informací prosáklo od jeho vlastních lidí. Na operaci Královský klam byli vyčleněni dva agenti a dva analytici. Další dva externisty si najal bokem na tu cirkusovou show s Malonem. Dva z jeho šesti mužů jsou po smrti. Měl ve špehování prsty jeho člověk ze svatého Pavla? Co to povídal těsně před smrtí? Tohle se nemělo stát. Tehdy to Antrim nechápal, ale teď ano. A přemítal. Co se tedy mělo stát ve Svatopavelské katedrále?

Zdálo se mu nejlogičtější, že informace unikaly právě přes mrtvého z katedrály. Ale mimo podezření nejsou ani čtyři ostatní, zvlášť externisté. Nevěděl o nich skoro nic krom toho, že je na danou úroveň operace prověřili.

Ale co, už ho to nezajímá. Teď už ne.

Půjde do výslužby. A díky smrti Farrowa Curryho bude mít vystaráno. Operace Královský klam prostě skončí, a hotovo. Langley to samozřejmě bude dávat za vinu jemu a on rituálně nalehne na samurajský meč – nabídne jim rezignaci a oni ji přijmou.

Krásně čisté rozuzlení pro všechny.

Záležitost s mrtvým ve svatém Pavlu zůstane otevřená, ale jak daleko se dostane vyšetřování? Washington si rozhodně nepřeje vyvolat ještě víc pozornosti, zvlášť z britské strany. Radši nechá přestřelku i mrtvolu neobjasněné. Pachatele zná jen on sám a vsadil by boty, že spojitost s Daidalovou společností nevyjde najevo. Jediné pojítko představuje jeho mobil a ten si koupil v Bruselu pod cizím jménem a brzy ho rozbije na kousíčky a spálí.

Zbývaly jen ty tři harddisky.

A tak nechal Garyho s jedním ze svých lidí ve skladišti a odjel do činžovního domu v londýnském East Endu. Holanďan, který tam bydlel, byl počítačový specialista a už dřív ho využili při jiných misích. Nezávislý smluvní pracovník, který chápe, že nehorázné sumy, které mu vyplácejí, nejsou jen odměnou za jeho služby, ale i za to, že drží jazyk za zuby. Antrim nezaangažoval dešifrovací experty CIA, protože jsou příliš z ruky. A kontrarozvědka vlastní lidi nezaměstnává. Z podstaty svého určení operuje vně systému.

„Potřebuju vrátit všechny ty tři harddisky,“ řekl Holanďanovi, hned jak vkročil do bytu a zavřel za sebou dveře. Vyburcoval ho předtím ze spaní telefonem.

„Odpískáno?“

Antrim přitakal. „Spadla klec. Operace skončila.“

Analytik posbíral tři disky z pracovního stolu a bez dalšího vyptávání mu je předal.

Antrimovi to přesto nedalo. „Přišel jste na něco?“

„Vytáhl jsem z nich asi šedesát souborů a zrovna jsem pracoval na těch zaheslovaných.“

„Přečetl jste si je?“

Analytik zavrtěl hlavou. „Mám přece rozum. Radši nechci nic vědět.“

„Dohlédnu na to, aby vám zítra poslali na účet zbytek honoráře,“ ujistil ho Antrim.

„Čistě pro informaci, ten zaheslovaný obsah bych dokázal vytáhnout taky.“

To Antrima zaujalo.

„Už jste se k němu dostal?“

Analytik zívl. „Zatím ne. Ale zvládl bych to. Proboural jsem se přes jedno Curryho heslo a prolomil jsem kód. Přes ostatní zabezpečení bych se dostal taky. Je to jednodušší než jindy, protože to byl jeden z našich.“

Antrim neměl na vybranou – musí Daidalově společnosti předat všechny věci ze skladiště i tyhle harddisky. Ale neuškodí trochu se pojistit. Zvlášť když jedná s tak velkou neznámou, jako jsou tihle Daidalovci. Navíc ho po roce usilovného snažení zajímalo, co to vlastně našel – tedy pokud vůbec něco našel.

Curry tehdy zněl do telefonu hrozně vzrušeně. Mluvil, jako by se mu povedl světoborný průlom.

„Zkopíroval jste si ty harddisky?“

Analytik přisvědčil. „Jasně. Pro jistotu. Asi chcete i kopie, viďte?“

Začal se přehrabovat na stole.

„Ne. Pracujte na nich dál. Chci zjistit, co se píše v těch zaheslovaných souborech. Jakmile budete hotov, okamžitě mi zavolejte.“

Kathleen nikdy neviděla žádný obličej tak ráda jako ten, který se zčistajasna vynořil před autem. Hned ho poznala. Doufala jenom, že Ian Dunne nepřišel sám, a ulevilo se jí, když se objevil Cotton Malone. Teď už byli o několik ulic dál, před zavřeným obchodem se suvenýry. Ian vytáhl kapesní nůž a přeřezal jí plastová pouta.

„Kde jste se tam vzali?“ zeptala se Malonea.

„Vypadalo to, že potřebujete pomoc. Co s vámi chtěl Thomas Mathews provést?“

„Takže vy toho rytíře bez bázně a hany znáte.“

„Setkali jsme se. V mém minulém životě.“

„Řekl mi, že jste bývalý agent. CIA?“

Malone zavrtěl hlavou. „Ministerstvo spravedlnosti. Mezinárodní vyšetřovací jednotka, dvanáct let.“

„Toho času ve výslužbě.“

„Pořád si to vtloukám do hlavy, ale bohužel to nezabírá. O co Mathewsovi jde?“

„Chce mě sprovodit ze světa.“

„Tak to nejste sama,“ prohodil Ian.

Ohlédla se po něm. „Jak to?“

„Zabil na Oxford Circus nějakýho člověka a pak chtěl zabít mě.“

Zalétla pohledem k Maloneovi a ten přikývl. „Mluví pravdu.“

Znovu se otočila k chlapci. „Byla to od tebe odvaha, skočit před to auto. Máš to u mě.“

Ian pokrčil rameny. „Nedělal jsem to poprvý.“

„Fakt? Je to pro tebe stará vesta?“

„Je pouliční profík,“ vysvětloval Malone s úsměvem. „Jeden z těch grázlíků, co zastavují auta a předstírají zranění, zatímco jejich parťák ukradne, co je vevnitř. Co jste to povídala? Že vás chce Mathews sprovodit ze světa?“

Kathleen přikývla. „Stala se ze mě zbytečná přítěž.“

„Nemohl jen blufovat?“

„Možná ano. Ale nechtělo se mi čekat, co se stane, abych si to ověřila.“

„Co kdybychom si navzájem vyměnili informace? Když všichni tři hodíme do placu, co víme, třeba to začne dávat nějaký smysl.“

Pustili se do toho.

Kathleen Maloneovi vylíčila všechno, co se od předchozího dne seběhlo ve Windsoru a Oxfordu, připojila svá podezření ohledně Evy Pazanové a přetlumočila, co jí Mathews řekl v autě.

Malone popsal svůj uplynulý den, který si chaotičností nezadal s jejím. Ian odvyprávěl, co se před měsícem přihodilo na Oxford Circus.

Kathleen zamlčela jenom tři věci.

Skutečnost, že ji SOCA postavila mimo službu, svůj někdejší vztah s Blakem Antrimem a fakt, že ji do Inns of Court poslali speciálně kvůli němu. Připadalo jí, že není nutné vytahovat tyhle věci na světlo.

Aspoň prozatím.

„Jak jste nás našla v tom knihkupectví?“ zeptal se Malone.

„Poslal mě tam Mathews. Věděl, že tam budete.“

„Neřekl, odkud to ví?“

Zavrtěla hlavou. „Nepatří k nejsdílnějším.“

Malone se usmál. „Jak to, že agentka SOCA pracuje pro MI6?“

„Na základě zvláštního pověření.“ Což byla pravda.

Do jisté míry.

Malonea vysvětlování Kathleen Richardsové plně neuspokojilo. Ale neznali se, takže od ní nemohl čekat, že mu okamžitě vyklopí všechno od A do Z. I tak se toho od ní dozvěděl dost, aby dospěl k několika rozhodnutím. První se týkalo Iana. Musí ho odklidit z první bojové linie k Antrimovi a Garymu, ale uvědomoval si, že přinutit ho k odchodu bude dřina.

„Bojím se o slečnu Mary,“ poznamenal.

Vysvětlil Richardsové, že je to ta stará paní v knihkupectví, a dodal: „Nechali jsme ji tam a ta parta by se mohla vrátit.“

„Na Metropolitní policii se spoléhat nedá,“ přitakala Richardsová. „Spolupracují s Mathewsem.“

Malone pohlédl na Iana. „Potřebuju, aby ses o ni postaral ty.“

„Tvrdil jste, že to uděláte sám.“

„Taky že ano – a to tak, že tebe i ji dopravím na místo, kde je Gary.“

„Chci jít s váma.“

„Kdo říká, že někam jdu?“

„Jdete.“

Tomu klukovi to pálí, ale to ještě neznamená, že si prosadí svou. „Slečna Mary se o tebe stará, kdykoli to potřebuješ. Teď je řada na tobě, abys jí to oplatil.“

Ian přikývl. „No tak jo.“

„Zavolám Antrimovi, aby pro vás zajel.“

„A kam půjdete vy?“ zeptala se Richardsová.

„Sehnat si pár odpovědí.“

Měl v kapse ten papírek s telefonním číslem, který mu podstrčila slečna Mary. Moje sestra. Už jsem s ní mluvila. Máte jí ráno zavolat.

„Vezmete mě s sebou?“ zeptala se Richardsová.

„Instinkt mi napovídá, že odpověď ‚ne‘ vás neodradí.“

„Napovídá vám správně. A odznak SOCA se může hodit.“

To je pravda. Zvlášť když u sebe mají pistole, což je u civilistů proti zákonu.

Podal jí jednu z těch dvou, které sebral policistům v autě.

„Musím zatelefonovat Antrimovi,“ řekl. „A pak se půjdu na pár hodin prospat.“

„Nabídla bych vám svůj byt, ale bojím se, že tam mě přijdou hledat ze všeho nejdřív.“

Dal jí za pravdu. „Lepší bude najít si hotel.“

35

SOBOTA 22. L I ST O P A D U

8:00

Malone dosnídal cereálie s ovocem. Posledních několik hodin strávili s Kathleen Richardsovou v hotelu Churchill, on na rozkládacím gauči, ona v ložnici. Dorazili po půlnoci a hotel už měl volné jenom apartmá. Malonea konečně dohnala pásmová nemoc, takže usnul jako pařez, sotva se natáhl. Předtím ale ještě stačil zavolat Antrimovi a ujistit se, že Ian se slečnou Mary v pořádku přijeli a Gary se má dobře. Richardsová ho upozornila, že si spolu ještě musejí promluvit, a požádala ho, aby do té doby pomlčel o její identitě. Vyhověl jí a Antrimovi se o ní nezmínil.

„Mathews mě nasadil do akce právě kvůli Blakeu Antrimovi,“ vysvětlovala mu přes stůl, u kterého snídali.

Do restaurace hotelu Churchill se vcházelo ze vstupní haly a za prosklenou stěnou vládl čilý ruch na Portman Square.

„Kdysi jsme spolu chodili,“ dodala. „Před deseti lety. Mathews chtěl, abych toho využila a navázala s Antrimem kontakt.“

„Jsou s ním nějaké problémy?“

Potřeboval to vědět; vždyť Antrim opatroval Garyho.

Zavrtěla hlavou. „Ne, vůbec žádné. Váš syn je u něj v bezpečí.

Zato kdyby šlo o milenku, která se s ním chce rozejít…“ Chvilku mlčela, než dodala: „To by byl úplně jiný šálek kávy.“

Malone vytušil, co tím myslí. „Nepřijímá rozchody s velkorysou grácií?“

„Tak nějak. Řekněme, že na ten náš do smrti nezapomenu.“

„A vy jste souhlasila, že se s ním znovu začnete stýkat?“

„Antrim jde zřejmě za něčím, co ohrožuje naši národní bezpečnost.“

To Malonea zaujalo.

„Mathews mi bohužel neřekl, o co kráčí.“

„Takže Mathews vás včera večer poslal do knihkupectví, abyste se spojila se mnou a Ianem. Nechte mě hádat. Chce ten flashdisk, viďte?“

Přikývla. „Bingo. Asi se vám nechce povědět mi, co na něm je?“

Proč ne? Copak mu na tom záleží? Tohle není jeho bitva. A koneckonců nejde o bůhvíco.

„Zní to sice neuvěřitelně, ale Antrim se pokouší dokázat, že Alžběta I. byla ve skutečnosti muž.“ Zatvářila se ohromeně.

„Nepřeskočilo vám? Kvůli tomu je Mathews ochoten dát mě zabít?“

Pokrčil rameny. „Nejen vás. Mathews byl u toho, když Farrowa Curryho strčili pod vlak metra. Udělal to jeden z jeho lidí. Ian to viděl na vlastní oči.“

„Tím se vysvětluje, proč se chce Iana zmocnit.“

„Ten kluk byl svědkem vraždy, která se odehrála na britském území a má v ní prsty MI6. Ještě že je momentálně na nejbezpečnějším možném místě – s Antrimem, který má přesně opačný zájem než Mathews.“

„Ví Antrim o tomhle všem?“

Malone přisvědčil. „Vyložil jsem mu to včera večer do telefonu. Slíbil, že bude Iana střežit jako oko v hlavě.“

To byl také důvod, proč Malone stále ještě zůstával v Londýně. Nebýt Ianových potíží, byl by dnes s Garym odjel. Ale nemohl prostě jen tak vyklidit pole. Chtěl ještě aspoň chvíli zůstat v centru dění a pokusit se zajistit Ianovi bezpečí.

„Mathews mi poskytl informaci, ve které je zmínka o nějaké skrýši, kde Tudorovci přechovávali svoje soukromé jmění.“

„O tomhle jste včera večer pomlčela.“

Pokrčila rameny. „Vsadím se, že vy jste si taky nechal ledacos pro sebe.“

Pak se rozpovídala a Malone poslouchal, co se odehrálo u úmrtního lože Jindřicha VII. a VIII.

„Domýšlím si, že flashdisk obsahuje vodítka k té skrýši,“ dodala nakonec.

Jenže Malone si nevzpomínal, že by na něm něco takového četl.

„Pusťte se zas do jídla a nasnídejte se,“ řekl jí. „Skočím si něco vytisknout.“

„Soubory z flashdisku?“

Přitakal. „Může se hodit mít s sebou vytištěnou kopii.“

„My někam jdeme?“

„Do Hampton Court. Musíme si tam s někým promluvit.“

Kathleen se pátravě rozhlížela po restauraci. Nezaregistrovala nikoho a nic mimořádného. Oba si s Malonem vypnuli mobilní telefony, protože Malone upozornil, že Antrim ho přes mobil vystopoval. Kathleen ten sledovací postup znala a bylo jí jasné, že jedině vypnutý mobil je bezpečný mobil.

Přemítala, proč mají namířeno do Hampton Court. Za kým tam jedou? A má jí na tom ještě vůbec záležet? Během posledních dvanácti hodin dostala vyhazov ze dvou zaměstnání. Už nemá proč se snažit. Asi by měla složit zbraně, sečíst ztráty a dát si odchod. Jenže bude to Thomasi Mathewsovi stačit? Těžko. Musejí si to mezi sebou vyříkat. Skutečně ji chtěl nechat zabít? Pořád nevěděla, na čem je, ale kdyby se v autě nepřestala bránit, ten policista z Metropolitní by ji byl zastřelil.

Dojedla snídani a čekala na Malonea. Na půl ucha poslouchala tlumený hovor kolem. Přistoupil k ní číšník, odklidil špinavé nádobí a dolil jí kávu. Kathleen nekouřila, skoro nepila, neholdovala hazardu ani drogám. Její neřestí byla káva. Milovala ji horkou, studenou, sladkou, hořkou – jakoukoli, jen když byla nadupaná kofeinem.

„Tohle je pro vás.“

Vzhlédla.

Číšník se vrátil a podával jí obálku. Vzala si ji od něj.

„Přinesli to sem z recepce. Prý vám to tam nechala nějaká žena.“

Kathleen vyschlo v ústech. Všechny její smysly vyhlásily pohotovost. Kdo může vědět, že je tady? Otevřela obálku a vyndala z ní jediný list papíru popsaný černým inkoustem.

Gratuluji, slečno Richardsová. Vydobyla jste si unikátní postavení. Jste momentálně s Cottonem Malonem zadobře víc než kdokoli jiný. Využijte toho na maximum. Sežeňte nám ten flashdisk a zjistěte, co přesně Malone ví. Máte moje čestné slovo, že pokud uspějete, získáte za odměnu zaměstnání v mé organizaci. Naše vlast je v ohrožení a je naší povinností chránit ji. Ano, uvědomuji si, že vůči mně chováte podezření. Ale uvažte jedno: celou noc jsem věděl, kde se nacházíte, a nic jsem nepodnikl. Skutečnost, že čtete tento vzkaz, je důkazem mých dalekosáhlých možností. A ještě jednu věc si uvědomte: rovněž Daidalova společnost zůstává ve hře a dokáže netušené. Máte poslední příležitost, jak se zachránit. Prokažte svou užitečnost. Souhlasíte-li s tímto návrhem, kývněte hlavou. Jakmile získáte ten flashdisk, kontaktujte mě na čísle, které jste již jednou použila.

T. M.

Nevěřila vlastním očím.

Thomas Mathews ji právě pozoruje. Poručila si zachovat klid.

Udělat, co po ní Mathews žádá, znamenalo zradit Cottona Malonea. Ale Malone je pro ni cizí člověk. Co je jí po něm? Ano, v noci přespali v jednom hotelovém pokoji a připadal jí sympatický. Jenže tady se jedná o národní zájmy. A v sázce je její kariéra. Nejen u SOCA – možná i v Tajné službě. Tam se člověk jen tak nedostane. Sami si ho vyberou a on musí dokázat, že na tu práci má.

Jako právě teď.

Samozřejmě za předpokladu, že slovo Thomase Mathewse – Čestne slovo –něco znamená.

Zhluboka sc nadechla. Obrátila se.

A kývla hlavou.

36

8:30

Antrim zaplatil vstupné do Westminsterského opatství a vstoupil do prostorného chrámu. Minul černou mramorovou desku nad hrobem neznámého vojína a kněžiště se slavnými dřevěnými lavicemi. Za oltářním zábradlím viděl prostor, kde probíhají korunovace britských králů a královen. Zahlédl pamětní desku označující hrobku Anny Klevské, čtvrté manželky Jindřicha VIII. a jediné natolik chytré, aby dobrovolně vyklidila pole. Za poslední rok toho načetl spoustu o Jindřichovi, jeho manželkách i dětech, hlavně o třetím dítěti v pořadí, Alžbětě. Bývaly doby, kdy považoval svou vlastní rodinu za dysfunkční, ale Tudorovci ho přesvědčili, že vždycky může být hůř.

V chrámu byla hlava na hlavě; žádný div, vždyť byl víkend a Westminsterské opatství si nenechá ujít žádný návštěvník Londýna. Každý se chce podívat na Roh básníků, nádherné umělecky vyzdobené kaple a hroby tolika monarchů. V Americe není nic, co by se tomuhle chrámu mohlo rovnat. Stojí už tisíc let a počínaje normanskou invazí byl svědkem téměř všech významných událostí anglických dějin.

Antrim obešel kněžiště ke schodům z leštěného mramoru, vedoucím do vyvýšené kaple Jindřicha VII. První tudorovský král dal kapli vybudovat jako rodinnou hrobku a po čase získala přízvisko orbis miraculum, div světa – a plným právem. Vstupní branky z masivního bronzu zasazené do dubových rámů krášlí růže, královské lilie a znaky Tudorovců. Za nimi se rozkládá trojlodní prostor se čtyřmi výklenky po obou stranách a pěti kaplemi v čele. Lemují jej dřevěná křesla, nad nimiž visí praporce, meče, přílby a šerpy rytířů Řádu lázně.

Dalšího ze starobylých společenství.

Bylo založeno Jiřím I., znovu oživeno Jiřím V. a vstoupilo do anglické tradice jakožto čtvrtý nejstarší rytířský řád v zemi.

Na rozdíl od Daidalovy společnosti.

Ta patrně funguje výlučně v hlubokém přítmí.

Pod křehce vyhlížejícími okny obkružují kapli bohatě zdobené výklenky se sochami. Svou krásou však uchvacuje především strop. Žebrová klenba s jemnými ornamenty se nad kaplí vznáší jakoby zázrakem – spíš lehounká rozvlněná pavučina než opracovaný kámen.

V čele kaple stojí hrobka Jindřicha VII. – její ústřední bod a zároveň architektonický protiklad k okolí. Působí spíš středomořsky než anglicky. Není divu, vždyť ji postavil Ital.

Krásy kaple právě obdivovalo přinejmenším sedmdesát, osmdesát lidí. Když Antrim předešlého večera po návratu od analytika zatelefonoval Daidalovcům, bylo mu řečeno, ať přijde hned po otevření chrámu a vezme harddisky s sebou. Nesl je v igelitce. Obklopen tolika návštěvníky se cítil jakžtakž v bezpečí, ale ne úplně. Lidé, s nimiž se chystal uzavřít obchod, mají skvělé styky, jsou odhodláni ke všemu a neschází jim odvaha.

A tak si ustavičně v duchu opakoval, že nesmí polevit v ostražitosti.

„Pane Antrime.“

Otočil se a spatřil ženu na prahu šedesátky, drobnou a nevysokou, s prošedivělými plavými vlasy staženými do drdůlku.

Měla na sobě tmavomodrý kalhotový kostým s krátkým sakem.

„Poslali mě, abych se tu s vámi sešla,“ prohlásila.

„Máte nějaké jméno?“

„Eva.“

Gary byl večer moc rád, když zase uviděl Iana. A okamžitě si oblíbil i starou paní, která se představila jako slečna Mary. Hodně mu připomínala babičku z otcovy strany, která žila ve střední Georgii několik hodin jízdy jižně od Atlanty. V létě k ní vždycky na týden jezdíval, protože matka na bývalou tchyni nezanevřela. Babičku Jean člověk prostě musel mít rád. Mluvila jemným hlasem, měla srdce na dlani a jaktěživa o nikom neřekla špatného slova.

Přespali v domě, kam ho včera odvezli s otcem. Ian Garymu vylíčil, co se odehrálo v knihkupectví a jak potom zachránili agentku SOCA. Garymu přebíhal mráz po zádech, ale měl radost, že táta situaci vyřešil. Antrim někam odešel, ale po telefonu je ujistil, že Garyho otec je v pořádku.

„Chce se ráno ještě po něčem poohlédnout,“ dodal. „Uklidnil jsem ho, že vám dvěma nic nechybí.“

„Zmínil ses mu o sobě a o mně?“

„To uděláme až spolu, osobně. Má momentálně plné ruce práce. Bude to stačit zítra.“

Gary souhlasil.

Teď byli zpátky v kanceláři ve skladišti a venku hlídkovali zbylí dva agenti. Antrim se neobjevoval.

„Nevíte, kam šel táta?“ zeptal se Gary Iana a slečny Mary. Ian zavrtěl hlavou. „Nic neříkal.“

Gary by si byl večer rád víc popovídal s Antrimem, ale neměl možnost. A tak se rozhodl svěřit se svým zjištěním Ianovi a slečně Mary.

„Víš jistě, že je to pravda?“ zeptala se slečna Mary, když skončil.

Přikývl. „Odevzdali jsme vzorek DNA, aby to potvrdil.“

„Musel to pro tebe být šok,“ řekla. „Najít pravého otce – tady.“

„Aspoň ho teď znáš,“ poznamenal Ian. „Máma ti to měla říct rovnou.“

„Možná dobře věděla, proč si radši nechat jméno pro sebe,“ namítla slečna Mary.

Gary měl ale jasno. „Jsem rád, že vím, kdo to je.“

„Co si s tou informací počneš?“ zeptala se.

„Zatím nevím.“

„A kde je pan Antrim?“

„Vrátí se. Je agent CIA, plní tady nějaký úkol. Táta mu pomáhá.“

Přesto se o tátu bál.

Vzpomněl si na rozvod rodičů – jak mu matka vysvětlovala, že ji zdeptaly roky prožité ve strachu. Tehdy ji nechápal, ale dnes už ano. Nejistota, jestli se někomu blízkému něco nestalo, hrozně ubíjí. Zakoušel ji teprve pár hodin. Matka trpěla celá léta. Když se rodiče rozvedli, zlobil se na ně a nešlo mu do hlavy, proč by jim mělo být líp, když budou od sebe, jak tomu říkali. Později na vlastní oči viděl, kolik hořkosti mezi nimi je. Uzavřeli mír teprve před měsícem, po všech těch událostech v Rakousku a na Sinaji, ale Gary na matce nepozoroval žádnou velkou změnu. Pořád byla nervózní. Podrážděná. Vybuchla kvůli každé pitomosti.

Když mu konečně řekla pravdu, pochopil proč. A nijak jí situaci neulehčil.

Dožadoval se jména svého pravého otce. Odmítala mu ho říct. A tak jí začal vyhrožovat, že se přestěhuje do Dánska.

Hádali se spolu.

Víc, než bylo zvykem.

Moc rád by si s matkou promluvil.

Až se otec nebo Antrim vrátí, zavolá jí.

Antrim se rozhodl dopřát Evě chvilkovou převahu a zeptal se: „Proč se scházíme zrovna tady?“

„Pojďte se mnou.“

Vedla ho směrem k hrobce Jindřicha VII.

„Tohle je pravděpodobně největší samostatná kaple v celé Anglii,“ řekla tlumeně. „Leží tu Jindřich se svou královskou chotí Alžbětou z Yorku. Dole je krypta, kde je pohřben Jakub I. a mladičký Eduard VI. Kolem nás jsou hrobky Marie Stuartovny, Karla II., Viléma III., Marie II., Jiřího II. a královny Anny. Jsou tu pohřbeni i synové Eduarda IV., které zavraždil jejich strýc Richard III.“ Zabočila doleva a zastavila se před jedním z lomených oblouků u vstupu do postranního výklenku. „A je tady také tohle.“

Antrim se zadíval na náhrobek z černého a bílého mramoru se vznosnými sloupy a zlacenými nápisy. Ležící ženská postava, vytesaná z kamene, byla oděna do královské róby.

„Místo posledního odpočinku Alžběty I.,“ řekla Eva. „Zemřela 24. března 1603 a nejdřív ji pohřbili tamhle u jejího děda, v podzemní kryptě. Ale Jakub I., kterého určila za svého následníka, jí dal vztyčit tenhle náhrobek. Přestěhovali ji sem roku 1606 a od té doby tady leží.“

Spolu s hloučkem turistů došli k hrobce.

„Všimněte si jejího obličeje,“ zašeptala Eva.

Antrim popošel blíž a uviděl, že je to tvář staré ženy.

„V posledních letech její vlády bylo zákonem nařízeno zobrazovat ji v Masce mládí. Žádný umělec ji nesměl zachytit jinak než jako mladou. Ale tady na místě jejího věčného odpočinku byl příkaz porušen.“

Socha měla na hlavě královskou korunu, kolem krku okruží a v rukou držela žezlo a říšské jablko.

„V hrobce leží dvě těla,“ doplnila Eva. „Alžběta a její nevlastní sestra Marie, která vládla před ní. Touhle dobou už se jejich kosti promísily. Podívejte.“

Ukázala na latinský nápis u paty monumentu.

„Umíte si to přečíst?“ zeptala se. Antrim zavrtěl hlavou.

„My, Alžběta a Marie, sestry a společnice na trůnu i v hrobě, zde spíme v naději na vzkříšení.“

„Zvláštní, nezdá se vám? Pohřbít je pohromadě.“ Souhlasil.

„Obě byly panovnice, měly nárok každá na svou vlastní hrobku,“ řekla Eva. „Místo toho tu odpočívají spolu. Další chytrý tah Roberta Cecila – zařídit, aby se ostatky smísily a nepoznalo se, kdo je kdo. Nemohl pochopitelně nic tušit o komparativní anatomii a testech DNA. V jeho době se společným hrobem všechno zakrylo.“

„Podíval se někdy někdo dovnitř?“

Zavrtěla hlavou. „Hrobka nebyla nikdy otevřena. Dokonce ani za vlády Cromwella a za občanské války.“

Pořád se ještě nedočkal odpovědi na svou otázku. „Proč jsme se sešli zrovna tady?“

Turisté se přesunuli k vedlejšímu náhrobku.

„Lordi se domnívali, že se vám bude líbit, že tajemství, po kterém pátráte, se skrývá na tak veřejném místě.“

„Lordi?“

„Setkal jste se s nimi v Rotundě. Vládnou našemu společenstvu. Post se dědí z otce na syna už od roku 1610, kdy Daidalovu společnost založil Robert Cecil. Spojitost mezi Cecilem a Alžbětou jistě chápete.“

Ano, samozřejmě. Sloužil jí jako první ministr až do smrti.

„Jenže Cecil roku 1612 zemřel.“

Přikývla. „Měl odjakživa chatrné zdraví. Daidalova společnost je součástí jeho odkazu. Znal velké tajemství, které zůstávalo nepovšimnuto až do doby před několika desítkami let. Budiž vám ke cti, že jste se k němu dostal mnohem blíž, než bychom pokládali za možné.“

Díky starému zápisu z brífinku CIA, kde se podrobně popisovalo, oč před čtyřiceti lety usilovala skupinka smělých irských právníků.

Eva ukázala na hrobku. „Náhrobek Alžběty je poslední, který kdy byl ve Westminsteru vztyčen nad hrobem panovníka. Nezdá se vám divné, že i když tu leží dvě královny, je na sarkofágu vyobrazena jen Alžběta? A v přímém protikladu k jejímu přání jako stařena?“

Zaujatě poslouchal.

„Na pohřeb a uložení těla dohlížel Robert Cecil. Poté se stal prvním ministrem jejího následníka Jakuba I. a stavbu tohoto náhrobku osobně řídil. Zase platí, že jedině vy plně chápete význam té skutečnosti.“

Bylo to tak. Farrow Curry Antrima dostatečně poučil o obou Cecilech, obzvlášť o Robertovi. Robert byl malý mužík s křivými zády a šouravou chůzí. Navzdory pronikavému pohledu černých očí se o něm jednohlasně psalo jako o zdvořilém a skromném člověku příjemného a vybraného chování. Uvědomoval si, že není fyzicky přitažlivý, a výsledkem bylo, že se v něm střetávaly dvě osobnosti. Jednou byl vládní úředník – uvážlivý, racionální a spolehlivý. Druhou pak jeho soukromé já – výstředník, hazardní hráč a sukničkář, pronásledovaný stále se prodlužujícími návaly hluboké deprese. Čím déle sloužil, tím byl neoblíbenější. Jeho nepřátel valem přibývalo. Nakonec přišel o svůj vliv a úspěchy se dostavovaly čím dál řidčeji. Před smrtí byl obecně nenáviděn a z nelichotivých důvodů se mu přezdívalo Lišák. Antrim si vzpomněl na básničku, která podle Curryho bývala v oné době populární.

Mysl měl zrádnou jako had

Na druhé pasti líčil rád

V Hatfieldu leží Lišák dnes

Od neštovic zdechnul jako pes

Antrima mátlo, že si Cecil psal deník, byť šifrovaný; odporovalo to jeho tajnůstkářskému založení. Nakonec ale dal za pravdu Currymu. Alžbětin první ministr zřejmě v deníku viděl způsob, jak si zajistit uznání budoucích pokolení tím, že jim předá jediný klíč k tajemství. Věděl, že všichni, jichž se tajemství týká, už budou pod drnem. Mít v rukou informace znamená disponovat mocí. Jediný, komu mohly přinést užitek, byl on sám.

Eva odvedla Antrima k boční stěně monumentu, ukázala na další latinský nápis a přeložila mu ho.

„Na věčnou paměť Alžběty, královny Anglie, Francie a Irska, dcery krále Jindřicha VIII., vnučky krále Jindřicha VII., pravnučky krále Eduarda IV. Matky své země, přelaskavé matky náboženství a všech svobodných umění, zdatné v mnoha jazycích, obdařené skvělými přednostmi ducha i těla, vynikající královskými ctnostmi přesahujícími její pohlaví. Jakub, král Velké Británie, Francie a Irska, s hlubokou úctou vztyčil tento monument té, jejíž ctnosti a království zdědil.“

Antrim postřehl klíčová slova.

Vynikající královskými ctnostmi přesahujícími její pohlaví.

Nicneříkající a zbytečná fráze, pokud ovšem nevíte, že Alžběta I. nebyla tím, kým se zdála.

„Chytré, viďte?“

Přikývl.

„Stejným slovem je možno označit většinu Cecilových činů.

U renesančního člověka bylo známkou mimořádně osvíceného ducha, že si přál nebýt zapomenut po smrti. Kdyby nic jiného, Cecil byl mimořádně osvícená osobnost.“

Úplně stejně se o něm vyjadřoval Curry.

„Roku 1606, kdy náhrobek vztyčili, byl poslední, kdo znal pravdu. A tudíž jediný, kdo mohl zanechat vodítka.“

Nastavila ruku a Antrim jí předal igelitovou tašku s hard disky.

„Během následující hodiny vám bude převedeno dva a půl miliónu liber na účet, jehož číslo jste nám předal. Jakmile vaše operace oficiálně skončí a zbylé důkazy budou zničeny, obdržíte zbytek. Potřebujeme, aby k tomu došlo během osmačtyřiceti hodin.“

„A co ta moje další záležitost?“

„Kde Cotton Malone momentálně je?“

Odpověď znal díky telefonátu z předchozího večera, ve kterém ho Malone žádal, aby se ujal Iana Dunnea a majitelky knihkupectví. Nechtělo se mu do toho, ale aby udržel Malonea v terénu, poslal pro ně svého agenta.

„Jede do Hampton Court.“

37

9: 10

Malone Hampton Court zbožňoval. Obří palác z červených cihel trůní na severním břehu Temže už pět staletí. Pozemek kdysi patřil templářům, později přešel do vlastnictví johanitů a nakonec ho roku 1514 získal Thomas Wolsey. Stál tehdy na vrcholu moci; krátce poté se stal arcibiskupem z Yorku, kardinálem a nejvyšším kancléřem. Jenže po šesti letech upadl v nemilost, když nedokázal Jindřichovi VIII. zajistit rozvod s Kateřinou Aragonskou, po němž král prahl. Aby si krále udobřil, daroval mu Hampton Court.

Malone měl ten příběh rád. Především to, že Wolseymu jeho tah nevyšel, takže se sám stal obětí stejné krutosti, s jakou zacházel s ostatními. Měl vlastně štěstí, že zemřel dřív, než skončil u popravčího špalku. Jindřichovi se nicméně Wolseyho dar nesmírně líbil a okamžitě dal palác rozšířit, aby vyhovoval královským potřebám. Oliver Cromwell ho nejdříve zamýšlel prodat, ale časem si ho oblíbil jako šikovné útočiště před londýnským kouřem a mlhou a usadil se v něm. Věhlasný architekt Christopher Wren chtěl palác strhnout a vystavět nový, jenomže nedostatek finančních zdrojů a smrt Marie II. mu plán překazily. Připojil tedy k němu alespoň mohutnou barokní přístavbu, která dodnes ostře kontrastuje s původním tudorovským jádrem.

Tady v ohbí zvolna plynoucí Temže, v paláci o tisíci pokojích, který si velikostí nezadá s malým městečkem, je i dnes cítit přítomnost Jindřicha VIII. Kamenné vížky, zdi z červených cihel zdobené modrými obrazci, parapety, myriády komínů – to vše jsou nezaměnitelně tudorovské prvky. Zde Jindřich vystavěl svůj Velký sál a přidal orloj, dekorativní brány a tenisový kurt, jeden z prvních v Anglii. Přebudoval kuchyně i obytné prostory a v neporovnatelném přepychu zde hostil zahraniční hodnostáře. S Hampton Court byly úzce spjaty i životy jeho manželek. Kateřinu Aragonskou sem odklidil do ústraní, na Annu Boleynovou tu zanevřel, Jana Seymourová mu porodila dědice a vzápětí zemřela, s Annou Klevskou se tady rozvedl, Kateřinu Howardovou uvěznil a s Kateřinou Parrovou se oženil.

Pokud si nějaké místo zasluhuje přídomek tudorovské, pak je to Hampton Court.

Třicetikilometrovou cestu z centra Londýna zdolali Malone s Kathleen Richardsovou vlakem. Richardsová pohotově připomněla, že její auto zaparkované nedaleko knihkupectví slečny Mary bude pravděpodobně pod dohledem anebo elektronicky napíchnuté. Vlak zaručoval anonymitu a dovezl je na nádraží jen kousíček od paláce, kam spolu s nimi pěšky zamířily stovky dalších lidí. Malone se telefonicky dohodl se sestrou slečny Mary, která v Hampton Court pracovala, a ta navrhla setkání přímo v paláci hned po začátku otevírací doby.

Malonea nepřecházel úžas a zvědavost.

Alžběta I., po čtyřicet pět let královna Anglie, obecně uznávaná jako jedna z nejlepších panovnic vůbec, a muž?

Ta teorie mu zpočátku připadala absurdní, ale pak si připomněl, že se o ni zajímá jak CIA, tak britská tajná služba.

Proč?

Také u Kathleen Richardsové se vnucovalo víc otázek než odpovědí. Že ji chtěl Thomas Mathews zabít, dělalo Maloneovi starost z mnoha důvodů. Souhlasil s její domněnkou, že ohledně „mrtvé“ profesorky na Ježíšově koleji ledacos nehraje a že je krajně podivné, že střelec z knihkupectví svým krupobitím kulek nikoho nezranil. Bylo to jen divadýlko? Možná. Pár podobných během služby u ministerstva spravedlnosti zažil.

Ale k čemu mělo sloužit?

Kráčeli v rozpovídaném zástupu po široké, kameny dlážděné přístupové cestě, prošli hlavní branou a ocitli se na nádvoří, z jehož druhého konce vedla další brána. Malone znal příběh, který se k ní váže. Když se Jindřich oženil s Annou Boleynovou, poručil, aby tam do stropního bloku vytesali její erb se sokolem a propletli iniciály novomanželů v uzlu lásky. Krátce po Annině popravě nařídil všechny erby se sokolem odstranit a všechna A nahradit písmenem J podle Jany Seymourové, jeho nové nevěsty. Řemeslníci však ve spěchu na jedno A zapomněli, právě na to zdejší, a tak je dodnes ke zhlédnutí v klenbě průjezdu, jímž Malone právě procházel.

Vstoupil na další dlážděné nádvoří a zvedl pohled k orloji. Je to důmyslný stroj se zeměkoulí uprostřed a sluncem obíhajícím kolem ní. Kromě hodin ukazuje na vnitřním ciferníku i fáze měsíce a počet dnů uplynulých od posledního Nového roku. Ještě důvtipnější je, že udává výši vodní hladiny u London Bridge: za Jindřichových časů, kdy královským cestám z paláce do města a naopak poroučel příliv, to bývala životně důležitá informace.

„Popsal jste se perfektně, pane Malone.“

Ohlédl se a uviděl, že k nim kráčí žena. Slečna Mary? Tatáž štíhlá postava, stříbrné vlasy a srdečný úsměv. A úplně stejná tvář, jen s nepatrnou vrstvičkou makeupu a rtěnky.

„Vidím, že se vám sestra nezmínila, že jsme dvojčata.“

„Tu maličkost opomněla.“

Byly si podobné, až to bralo dech, a navíc se i stejně chovaly.

Představila se jako Tanya Carltonová a vybídla je, aby jí říkali křestním jménem.

„Bydlím hned za řekou. Ale vedu krámek se suvenýry tady na nádvoří s orlojem.“

Dokonce i hlas měly úplně stejný.

„Vsadím se, že jako děti jste si užily ohromnou zábavu,“ poznamenal Malone.

Pochopila, jak to myslel. „A užíváme si ji pořád, pane Malone. Pro lidi je těžké rozeznat nás od sebe.“

„Víte, proč jsme tady?“ zeptala se Richardsová.

„Mary mi to vysvětlila. Ví, jak se zajímám o všechno, co nějak souvisí s Tudorovci, zvlášť s Alžbětou.“

„Je ta teorie pravdivá?“ vyzvídal Malone.

Stará paní přikývla. „Mohlo by na ní něco být.“

Kathleen se měla na pozoru, aby neprojevila zájem. Předpokládala, že Mathews je někde nablízku a sleduje každé jejich hnutí. Když mu prve v hotelu potvrdila svůj souhlas, mlčky seděla a čekala, dokud se nevrátil Malone se třemi stránkami, které si vytiskl v byznys centru hotelu Churchill.

Vytištěné soubory z flashdisku, prohlásil.

Nezmínil se ale, kam ten flashdisk dal. Doufala, že ho má pořád u sebe, ale zeptat se ho přímo by byla hloupost.

Chce to trpělivost.

A počkat si na vhodnou chvíli.

Antrima netěšilo, že má na krku Iana Dunnea a tu majitelku knihkupectví. Připravili ho o společný čas s Garym. Měl všehovšudy pár drahocenných hodin na to, aby Garyho získal na svou stranu, a o nějaké rozptylování se rozhodně neprosil. Nemohl ale Maloneovi jeho žádost odmítnout. Chtěl ho zlikvidovat a k tomu ho potřeboval udržet v terénu. Jestli to nejde jinak než tím, že přibere do party dva lidi, budiž. Ať zůstanou ještě chvíli spolu. Až se vrátí do skladiště, dá tu ženu a Dunnea převézt zpátky do konspiračního bytu.

Po odchodu z Westminsteru si zaskočil na jídlo do hospody. Předtím si ale ještě po telefonu ověřil, že první polovina platby skutečně dorazila na jeho účet v Lucemburku. Byl o dva a půl miliónu liber bohatší.

A byl to báječný pocit.

Přestože nebylo ani deset dopoledne, usoudil, že menší oběd neuškodí. Objednal si burger s hranolky a posadil se do prázdného boxu. Nad barem vyhrávala televize naladěná na zprávy BBC. Měla stažený zvuk, ale Antrima upoutalo dění na obrazovce.

A titulek běžící na dolním okraji.

Skotské úřady se chystají propustit Abdela Baseta al-Megrahiho.

Na barpultu zahlédl dálkové ovládání, rychle si pro něj došel a zesílil zvuk. Barman po něm střelil nevlídným pohledem, ale Antrim ho odbyl, že chce slyšet reportéra.

„… skotská policie potvrdila, že libyjský terorista Abdel Baset al-Megrahi, odsouzený za spáchání pumového útoku na let 103 Pan Am nad Lockerbie, bude vydán zpět do Libye. Al-Megrahimu diagnostikovali konečné stadium rakoviny. Z humanitárních důvodů mu bude povoleno prožít poslední dny života ve vlasti. Onoho osudného dne, 21. prosince 1988, zahynulo čtyřicet tři občanů Spojeného království, z toho jedenáct na zemi ve Skotsku. Jejich příbuzní jsou zprávou o propuštění vězně zdrceni. Z Downing Street jsme dosud nezískali žádnou reakci. Podle zdrojů blízkých probíhajícímu vyjednávání má být vězeň vydán do Libye v nejbližších dnech. První zpráva dorazila z Libye a po několika hodinách ji potvrdil Edinburgh. Veřejně se k možnému propuštění al-Megrahiho dosud nikdo nevyjádřil, ale nikdo je též nepopřel. Budeme celou záležitost pozorně sledovat, a jakmile obdržíme další zprávy, podělíme se s vámi o ně.“

Ztlumil hlasitost a vrátil se do svého boxu.

Tuhle taktiku znal. Zdánlivý únik informací, který má vyvolat reakci veřejnosti. Zpráva se nechá několik dní kvasit, pak se pod oheň přiloží další polínko. Když se to udělá šikovně a použije se správné dávkování, prvotní šok pomalu odezní. Pokud se nezvedne prudká vlna odporu podpořená médii, na celou věc se postupně zapomene a zájem světa se přesune jinam.

Z toho, že informaci dovolili prosáknout na veřejnost, vyplývalo ještě jedno.

Už je ruka v rukávě. Je rozhodnuto. A předání má proběhnout dřív, než ho někdo nebo něco bude moci zarazit. Ale co dostanou Britové výměnou za své mlčení? Proč to dopustili? Rád by na tu otázku dostal odpověď. Stejně jako na další.

Co se v tuhle chvíli děje v Hampton Court?

38

Kathleen spolu s Cottonem Malonem a Tanyou Carltonovou zaplatila vstupné a se zástupem dalších návštěvníků vešli do Hampton Court. Ještě přede dvěma dny si doma lámala hlavu, co si počít se zbytkem života. Teď se najednou podílí na tajné operaci, stojí proti americkému zpravodajskému agentovi ve výslužbě a má za úkol sebrat mu flashdisk.

A dělá to pro muže, který se ji patrně pokusil zavraždit. Neměla z toho dobrý pocit, ale nemohla si vybírat. Mathewsovo připomenutí, že jde o zájem vlasti, padlo na úrodnou půdu. I když Kathleenina matka byla Američanka, ona sama se cítila jako Angličanka do morku kostí a celou svou profesní dráhu zasvětila hájení zákonů. Když ji vlast potřebuje, není nad čím váhat.

Byli ve Velkém sále, další místnosti s tudorovským trámovým stropem. Na vysokých stěnách se skvěly nádherné tapisérie a nedaleko zrovna průvodkyně jedné turistické skupině vysvětlovala, že si je objednal a poté přikázal rozvěsit Jindřich VIII.

„Tenhle sál si Jindřich vybudoval ke svým zábavám,“ řekla Tanya. „Dřevěný strop za jeho časů hýřil barvami – modrou, červenou a zlatou. Musel to být úžasný pohled.“

Prošli prostorem zvaným Velká strážní komnata, kde kdysi kapitáni stráže hlídali přístup do královských pokojů. Úzká chodba je zavedla do galerie se stěnami v béžové a olivové a s dřevěnou lištou ve výši opěradel. Prkennou podlahu chránil prošlapaný koberec. Po jedné straně se táhla řada oken, na druhé se střídaly zavřené dveře s třemi olejomalbami. Tanya se zastavila před prostředním, velmi podlouhlým plátnem. Zobrazovalo Jindřicha a čtyři další osoby.

„Tohle je velmi slavný obraz. Jmenuje se Rodina Jindřicha VIII. Jindřich na něm sedí a z jeho obtloustlé postavy i obličeje je zřejmé, že dílo vzniklo na sklonku králova života. Nalevo od něj stojí jeho třetí manželka, Jana Seymourová, napravo syn a dědic Eduard. Ve značném odstupu napravo pak prvorozené dítě, Marie. Daleko nalevo druhorozené, Alžběta.“

„Není to skupinový portrét, ale fikce,“ upozornil Malone.

„Jana Seymourová zemřela při porodu. Nedožila se Eduarda v tomhle věku. Chlapec vypadá tak na sedm nebo osm.“

„V obojím máte pravdu. Domníváme se, že obraz vznikl kolem roku 1545, zhruba dva roky před Jindřichovou smrtí. Představuje dokonalou ukázku uvažování Tudorovců. Je to dynastické prohlášení, kterým Jindřich formuluje svůj odkaz. Syna stojícího hned u něj objímá paží kolem ramen – je to jeho legitimní dědic.

Svou třetí ženu, už dávno mrtvou, stále uchovává ve vzpomínkách. Zbylé dvě dědičky stojí daleko stranou. Jsou přítomny, podílejí se na odkazu, ale jen zpovzdálí. Všimněte si jejich oblečení.

Šperků. Vlasů. Dokonce i obličejů. Jsou téměř totožné. Jako by ani nestálo za to nějak je navzájem odlišit. Důležitý je syn, který společně s králem zaujímá místo v samém středu.“

„Jsme ve Strašidelné galerii,“ rozhlédl se Malone kolem.

„Vy to tu znáte?“

„Tamhletudy se vchází do kaple, do královské lavice. Říká se, že když Kateřinu Howardovou zatkli za cizoložství, uprchla strážím a proběhla tudy do kaple, kde se právě modlil Jindřich.

Žebronila o milost, ale nevyslyšel ji. Odvedli ji a sťali. Prý se tu v chodbě potuluje její bíle oděný duch.“

Tanya se usmála. „Pravda je mnohem střízlivější. V téhle chodbě číhávali dvořané, aby si jich král cestou do kaple všiml.

Jenže průvodci turistů povídačku o duchovi milují. Mně se zvlášť líbí ten výmysl o bílých šatech. Ve skutečnosti byla královna Kateřina všechno, jen ne neviňátko.“

„Potřebovali bychom vědět, co s vámi probírala slečna Mary,“ změnil téma Malone.

„Musím přiznat, že mě její teorie fascinuje. Alžběta se totiž od ostatních Jindřichových dětí lišila. Žádné jiné nežilo dlouho. Jeho první manželka Kateřina Aragonská několikrát potratila, než se jí narodila Marie. Podobně Anna Boleynová před narozením Alžběty. Eduard, syn Jany Seymourové, zemřel v patnácti. Jindřich zplodil ještě několik nemanželských potomků, ale žádný se nedožil dvacítky.“

„Marie, jeho prvorozená, zemřela v kolika – ve čtyřiceti?“ zeptal se Malone.

„Ve dvaačtyřiceti. Ale celý život postonávala. Kdežto Alžběta žila do sedmdesáti a prakticky do poslední chvíle byla při síle. Devět měsíců po nástupu na trůn dokonce tady v Hampton Court prodělala neštovice a uzdravila se.“

Do Strašidelné galerie se přihrnul hlouček lidí. Tanya gestem vybídla Malonea a Richardsovou, ať ustoupí stranou k oknu a nechají turisty přejít.

„Jsem ráda, že se o tyhle věci někdo zajímá. Moc často se o nich nemluví.“

„Chápu proč,“ poznamenal Malone. „To téma je… bizarní.“

„Úplně praštěné,“ dodala Kathleen. „To je výstižnější.“

Tanya se usmála.

„Povězte nám, co všechno víte,“ dožadoval se.

„Mary se zmiňovala, že nejspíš nemáte trpělivosti na rozdávání. Vidím, že se nepletla.“

„Vy jste včera večer se sestrou mluvila znova?“ zeptal se.

„Ano. Zavolala mi a vyprávěla, co se stalo a že jste ji poslal do bezpečí. Mimochodem, jsem vám za to vděčná.“

Minuli je další návštěvníci.

„Mary je z nás dvou uzavřenější. Vede svoje knihkupectví a žije si sama pro sebe. Ani jedna z nás se nevdala, i když jsme o příležitosti neměly nouzi.“

„Taky jste propadla lásce ke knihám?“ zeptal se Malone.

Usmála se. „Patří mi polovina Maryina obchodu.“

„A studovala jste Alžbětu I.?“

Tanya přikývla. „Dopodrobna. Připadá mi, jako by byla moje nejlepší kamarádka. Je zvláštní, že ji všechna dochovaná písemná líčení popisují jako neženskou, v lecčem prý až maskulinní.

Věděl jste, že o sobě často mluvila jako o muži a oblékala se spíš ve stylu svého otce a šlechticů oné doby než po žensku? Jednou se na křtinách jakési francouzské princezny nechala zastupovat mužem – to bylo tehdy nevídané. Po smrti ji nesměli pitvat, zakázala to. I během života se jí směla dotýkat jen hrstka vybraných lidí. Odmítala dovolit lékařům, aby ji tělesně vyšetřovali. Byla to hubená, nehezká a nepřístupná bytost, ze které prakticky ustavičně sršela energie. Pravý opak svých sourozenců.“

Kathleen ukázala na rodinný portrét na zdi. „Tamhle vypadá na hezkou dívku.“

„Nezapomínejte, že je to fikce,“ připomněla Tanya. „Nestáli malíři modelem. Jindřichovu podobu převzal ze slavného Holbeinova portrétu, který tehdy visel v paláci ve Whitehallu. A jak správně poznamenal pan Malone, Jana Seymourová byla tou dobou dávno po smrti. Tři Jindřichovy děti se téměř nikdy nevyskytly na stejném místě. Autor je portrétoval zpaměti, podle skic nebo podle jiných portrétů. Než Alžběta nastoupila na trůn, malovali ji zřídkakdy. Prakticky netušíme, jak vypadala před svým pětadvacátým rokem.“

Kathleen si vzpomněla, co jí Eva Pazanová ráno vyprávěla o Masce mládí. „A jak vypadala později, se taky neví jistě.“

„Ano, to je pravda. Roku 1590 vydala nařízení, že na obrazech musí zůstat věčně mladá. Všechny ostatní přikázala zničit. Dochovalo se jich jen pár.“

„Takže je možné, že zemřela v raném mládí, jak píše Bram

Stoker?“ zeptal se Malone.

„Dávalo by to smysl. Až na jednu výjimku se to stalo všem jejím sourozencům. Kdyby i ona zemřela zhruba ve třinácti, zapadalo by to do celkového obrazu.“

Kathleen měla sto chutí zeptat se, co že to Bram Stoker napsal

– Malone před ní tuhle perličku utajil –, ale radši mlčela. Spisovatele znala. Autor Drákuly. Jen si v duchu poznamenala, že musí tu informaci předat Mathewsovi.

Tanya je pobídla k odchodu. Přešli ze Strašidelné galerie do barokní části paláce, kterou – jak jim Tanya vyložila – nařídili postavit Vilém a Marie. Styl i celkový dojem se změnily jako mávnutím čarovného proutku. Tudorovskou nádheru vystřídala georgiánská prostota 17. století. Vešli do místnosti označené jako Cumberlandské apartmá, zařízené židlemi z bohatě vzorovaného sametu, zrcadly ve zlacených rámech, svícny a ozdobnými stolky.

„Za Jiřího II. tu bydlel jeho druhý syn Vilém, vévoda z Cumberlandu. Tyhle pokoje se mi odjakživa moc líbí. Jsou plné barev a útulné.“

Z obvodové zdi vyhlížela ven dvě okna a v přístěnku stála malá postel s přehozem z rudého hedvábí. Stěny byly ověšeny barokními malbami v těžkých rámech.

„Mary říkala, že jste si přečetl Stokerovo vyprávění o chlapci z Bisley,“ řekla Tanya. „Byl vůbec první, kdo o té legendě psal. Je s podivem, že jeho postřehy víceméně zapadly.“

Kathleen si v duchu udělala další poznámku. Ta kniha je očividně důležitá.

„Něco jsem vám přinesla, abyste se na to podíval,“ pokračovala Tanya. „Z mojí vlastní knihovny.“

Vytáhla smartphone a podala ho Maloneovi.

„Tuhle stránku jsem si dnes ráno oskenovala. Je to líčení dne, kdy Alžběta I. zemřela.“

„Vidím, že se kamarádíte s moderními technologiemi,“ řekl uznale Malone.

Zvětšil obrázek, aby mohli společně číst.

Alžběta se svěřila lordu Charlesi Howardovi, že nesmírně trpí.

„Hrdlo mi svírá železná obruč, mylorde,“ zachrčela. „Dusí mě.

Dusí mě a je se mnou konec.“ Spočívala na loži vyhublá na kost a téměř se nezmohla na slovo. Veškeré poslední zbytečky života se soustředily do dlouhé, stále ještě krásné paže visící z lůžka, jejíž pomocí gestikulovala a tak projevovala svá přání. Povolali arcibiskupa z Canterbury, aby umírající udělil svátost pomazání a modlil se za ni, a ten tak učinil s hlubokou vroucností. Byl to patrně poslední zvukový vjem, jenž pronikl do královnina vědomí. Několik hodin poté vydechla naposledy. Ve tři hodiny ráno dne 24. března 1603 byla prohlášena za mrtvou. Tělesnou schránku přichystaly k pohřbu její dvorní dámy a nebyla pitvána ani nabalzamována, jak u panovníků velel tehdejší zvyk. Byl zhotoven voskový odlitek a olověná maska její tváře, ale Alžbětina těla se po smrti nedotkla žádná cizí ruka.

Odešla do hrobu s tajemstvím neporušeným.

Kathleen i Malone užasle vzhlédli od displeje.

„Přesně tak,“ přitakala Tanya. „Ta poslední věta nedává smysl, pokud nevíte nebo netušíte něco víc.“

„Kdy to bylo napsáno?“ zeptal se Malone.

„Roku 1929. V jednom Alžbětině životopise, který se mi odjakživa líbil.“

Neporušené tajemství.

Co tím bylo míněno?

„Mary mě požádala, abych vám tenhle odstavec ukázala. Už jsme se spolu na to téma bavily. Tvrdila mi, že jsem blázen, když o něčem takovém vůbec přemýšlím. Ale teď jste prý vy dva našli o tom velkém tajemství nějaké nové informace.“

Malone vytáhl stránky, které si v hotelu vytiskl z flashdisku, a podal jí je.

„Podívejte se na tohle.“

Obrátil se ke Kathleen. „Vy zatím hlídejte. Musím si na moment odskočit a zavolat Antrimovi.“

Přikývla na souhlas a Malone vyšel z Cumberlandského apartmá zpátky na chodbu plnou turistů. Jakmile jim zmizel z očí, zeptala se Kathleen Tanyi: „Podle vás skutečně existuje možnost, že pod jménem Alžběty I. vystupoval někdo jiný?“

„Nemám ponětí. Jen vím, že legenda o chlapci z Bisley patří k těm, které odolávají zubu času. A našli se i jiní, kterým to vrtalo hlavou, ale neměli odvahu promluvit o svém podezření veřejně – například autorka té pasáže, kterou jste právě četla. Budiž Bramu Stokerovi ke cti, že on to udělal. Samozřejmě sklidil posměch. Tisk si nebral servítky. Pokud vím, recenze v New York Times označila jeho teorii za, bezbřehou hloupost‘.“

„Ale zakládá se na pravdě?“

„Podle těch poznámek, které mi právě dal pan Malone, tomu zřejmě začínají věřit i další.“

Kathleen se dozvěděla všechno, co se dalo.

Přišel čas jednat.

Vzala Tanye z ruky vytištěné stránky. „Potřebuju je. Buďte tak hodná a počkejte tu na Malonea, než se vrátí.“

„Kam jdete?“

Kathleen už si všimla, že Cumberlandské apartmá má jediný vchod a východ – ten, kterým odešel Malone. Ale dovnitř i ven proudily houfy lidí. Bylo jich dost, aby se mezi nimi ztratila.

„Jde o úřední záležitost SOCA.“

„Mary říkala, že ani vy nemáte ke zbrklosti daleko.“

„K zatýkání taky ne. Tak tu zůstaňte a buďte zticha.“

39

Antrim si zatelefonoval z veřejného automatu v hospodě. Dojedl burger s hranolky a rozhodl se jít rovnou na věc. Na hodinkách měl 10: 40 dopoledne, což ve Virginii znamenalo 5:40 ráno. Operační centrum CIA ovšem nikdy nespí, a tak jeho hovor okamžitě přepojili k řediteli kontrarozvědky, jeho přímému nadřízenému a kromě ředitele Ústřední zpravodajské služby jedinému člověku, který mu mohl udílet příkazy.

„Spadla klec, Blakeu,“ prohlásil jeho šéf. „Snažili jsme se Skoty přemluvit, ať nepouštějí nic na veřejnost, ale postavili si hlavu. Dohoda je uzavřena. Už jenom dolaďují podrobnosti a předpřipravují veřejné mínění.“

„Ten vrah by měl zdechnout v kriminále.“

„S tím všichni souhlasíme. Jenže to bohužel není náš vězeň.“

„Takže tady všechno ukončím.“

„Udělej to. A rychle.“

„Co s tím úmrtím?“

„Nevidím možnost, jak ho vyšetřit, aniž na sebe nevhodně upozorníme. Mohli to udělat Britové. Nejspíš to byli oni. Ale zrovna tak mohl našeho člověka zabít někdo jiný. Už na tom nezáleží. Tahle smrt bude muset zůstat neobjasněná.“

Takže rodině pošlou strohé oznámení, že dotyčný agent zahynul ve službě vlasti při plnění pracovních povinností – neřeknou jim kdy, kde ani jak, jenom že zemřel. A na zdi v Langley přibude hvězdička. Pokud se Antrim pamatoval, už jich tam bylo přes stovku. V Knize cti, která pod hvězdičkami leží, se nové jméno nejspíš neobjeví. Tam se uvádějí jen agenti, jejichž identita se při smrti provalila. Ne že by se Antrim kvůli tomu mrtvému trápil. Vlastně se mu perfektně hodilo, že jeho smrt vyšumí do ztracena.

„Všechno uzavřu během dneška,“ potvrdil.

„Stálo to od začátku na vodě,“ poznamenal šéf. „Ale tu a tam i střelba naslepo trefí cíl.“

„Já se snažil.“

„Nikdo tě z ničeho neobviňuje. I když se určitě najde někdo, kdo se o to pokusí. Byl to vynalézavý nápad, a kdyby vyšel, byl by přímo geniální.“

„Asi bych si měl pomalu balit kufry,“ začal si připravovat půdu pro své další kroky.

„Nepředbíhej událostem. Promysli si to. Nemáš důvod zbytečně si sypat hlavu popelem.“

Takovou reakci neočekával.

„Žere mě, že jsme to projeli,“ řekl.

„To nás všechny. Až al-Megrahiho vydají, budeme za idioty.

Ale budeme se s tím muset naučit žít.“

Antrim ukončil hovor.

Operace Královský klam skončila. Nejdřív propustí ty dva externisty, pak osobně zavře skladiště a předá jeho obsah Daidalově společnosti. A potom vyinkasuje zbytek peněz. Cottona Malonea do té doby při troše štěstí potká tragická nehoda. K němu samotnému žádné stopy nepovedou, takže Gary u něj přirozeně bude hledat útěchu.

Sblíží se spolu.

Navážou důvěrný vztah.

Otec a syn.

Konečně.

Vzpomněl si na Pam Maloneovou.

Táhni do prdele.

Malone čekal, až v jeho mobilu nastartuje operační systém. Do téhle chvíle měl telefon schválně vypnutý, aby ho nikdo nemohl vystopovat, a uvědomoval si, že příštích několik minut bude zranitelný. Ale potřeboval si promluvit se Stephanií Nelleovou. Po odchodu od hotelové snídaně netrávil čas jen v byznys centru, ale také zatelefonoval do Atlanty a probudil Stephanii ze spaní. Sice už nepatřil mezi jejích dvanáct agentů Magellan Billetu, ale právě prokazoval americké vládě službu, a když se Stephanií minulý večer mluvil o Antrimovi, ujišťovala ho, že mu kdykoli s čímkoli pomůže.

Operační systém naběhl a Malone zjistil, že má od Stephanie zmeškaný hovor. Volala před dvaceti minutami. Okamžitě jí zavolal zpátky.

„Co zrovna děláš?“ zeptala se.

„Hořím zvědavostí, abych se dozvěděl, jestli jsem pitomec, nebo génius.“

„Radši se ani nebudu ptát, co tím myslíš.“

„Cos zjistila o Kathleen Richardsové?“

„Je u SOCA. Deset let. Šikovná vyšetřovatelka, ale taky neřiditelná střela. Všechno dělá po svém. Kudy projde, nechá za sebou spoušť. Vy dva se k sobě vlastně dokonale hodíte.“

„Spíš mi vrtá hlavou, proč se mi tak zčistajasna připletla do cesty.“

„Dobrá otázka, zvlášť vzhledem k tomu, že ji před pár týdny kvůli nějakému maléru suspendovali. Bylo mi řečeno, že je v podstatě ve výpovědi.“

„Dozvěděla ses něco ohledně MI6?“

Ucouvl do rohu chodby plné lidí a halasu. Natočil se obličejem ke zdi, mluvil co nejtišeji a nenápadně pozoroval, co se děje za ním.

„Nic. Ale musela jsem se vyptávat jen opatrně.“

Do chodby se vhrnuli další turisté přecházející z tudorovské do georgiánské části paláce.

„Tak co, jsi pitomec, nebo génius?“

„Pořád je to nerozhodně.“

„Vyskytla se nám tu komplikace.“

To slovo z duše nenáviděl. Komplikace. Stephaniino kódové označení totálního, katastrofálního, zdrcujícího průšvihu.

„Před chvílí volala CIA.“

Stephanie mu popsala jakousi operaci nazvanou Královský klam, která zrovna probíhá v Londýně pod velením Blakea Antrima. Pověděla mu o Abdelu Basetovi al-Megrahim odsouzeném za spáchání pumového útoku na let Pan Am 103 nad Lockerbie a o tom, že skotská vláda se rozhodla, že ho vydá zpět do Libye, jelikož umírá na rakovinu.

„Veřejně byla dohoda oznámena před několika hodinami,“ řekla. „Podle všeho se na ní pracovalo už skoro rok. Operace Královský klam měla to předání zatrhnout.“

„Což se evidentně nepovedlo.“

„A tak to teď chtějí zabalit. Ale dávají se ptát, jestli bys přece jen ještě nepodnikl poslední pokus.“

„Jaký?“

„Ten flashdisk, cos ho získal, obsahuje informace, které znal jen ten člověk, co zahynul pod koly metra. Byl to analytik CIA, kterého k operaci Královský klam přidělili. Langley ví, že tu flešku máš. Antrim jim to nahlásil. Chtějí, abys omrknul, jestli ta stopa k něčemu vede.“

Nevěřil vlastním uším. „Vždyť nemám ponětí, co vůbec hledají. Jak mám sakra poznat, jestli jsem našel něco užitečného?“

„Na to jsem se ptala taky. Odpověď zněla, že to z té flešky prostě poznáš. Když ne, bude to znamenat, že na ní nic užitečného není.“

„Není to náhodou tak, že nedůvěřují Antrimovi? Nezapomeň, že jsem mu svěřil Garyho a Iana Dunnea.“

„Nic podobného nenaznačovali. Jen to, že při té operaci pohořel a že by byli rádi, kdybys to zkusil ještě ty. Vydání toho vězně je pro nás z hlediska publicity pohroma.“

To mu bylo jasné a při té představě se mu pěnila krev v žilách. Ten parchant by měl shnít za mřížemi.

Do chodby se trousila další prohlídková skupina a procházela kolem něj. Využil momentu, kdy ho zaclonili, a ohlédl se ke vchodu do Cumberlandského apartmá.

Objevila se v něm Kathleen Richardsová.

Na vteřinu se zastavila a rozhlédla se na obě strany. Výsledek ji zřejmě uspokojil, protože jako šipka vystřelila doprava.

„Takže jsem génius,“ řekl tiše do telefonu.

„Jakpak to?“

„S naší agentkou SOCA jsem měl pravdu.“

„Uděláš to tedy pro nás? CIA to chce vědět.“

Neviděl Stephanii už pět měsíců – od června, kdy ji ve Francii vytáhl z hodně ošklivé situace. Natolik ošklivé, že ho před odjezdem ujišťovala, že mu dluží protislužbu. Ale vzpomněl si i na její varování.

Využij toho rozumně.

„Jestli ti vyhovím, budeš mi dlužit už druhou protislužbu?“

Zasmála se. „Tohle neděláš pro mě osobně. Já jsem jen poslíček. Ale za cokoli, co by mohlo zabránit propuštění toho vraha, ti budeme vděční všichni.“

„Ozvu se ti.“

„Ještě něco, Cottone: Antrim o téhle žádosti nic neví a CIA by byla ráda, kdyby to tak zůstalo.“

Ukončil hovor a vypnul telefon.

Gary předvedl Ianovi a slečně Mary předměty ve skladišti. Slečnu Mary fascinovaly knihy; tvrdila, že jsou mezi nimi nesmírně cenné originály ze sedmnáctého století. Viděl ji, jak si prohlíží tu se zeleno-zlatými stránkami, schovanou pod skleněným poklopem.

„Ten tvůj pan Antrim je zloděj,“ prohlásila. „Tenhle svazek je majetek Hatfield House. Poznávám ho.“

„Blake je od CIA,“ zdůraznil znova. „Je tu oficiálně, plní pracovní úkol.“

„Blake?“

„Prej mu tak mám říkat.“

Zkoumavě si ho změřila. Garymu se ten pohled vůbec nezamlouval.

„Ráda bych věděla, co dává Blakeovi právo plundrovat naše národní bohatství. Knihovnu v Hatfield House znám. Knihovníci by mu ochotně dovolili, aby si ofotografoval nebo okopíroval, cokoli potřebuje. Ale krást? To je neodpustitelné.“

Když Garyho otec odešel z ministerstva spravedlnosti, několikrát si spolu povídali o práci v terénu. K čemu všemu člověka občas dožene. Co obnáší. Jak je nepředvídatelná. Něco z toho Gary před měsícem zakusil na vlastní kůži, takže nemínil Blakea Antrima jen tak bezevšeho odsoudit. Koneckonců, co o tom tahle paní ví? Vede knihkupectví a vůbec nechápe, jak pracují agenti zpravodajských služeb.

Slečna Mary nadzvedla skleněný poklop. „Pověděl ti pan Antrim, co to je?“

„Nějaká šifrovaná kniha,“ odpověděl Gary. „Od někoho, kdo se jmenoval Robert Cecil.“

„Vysvětlil ti, proč je tak důležitá?“

„Vlastně ani ne.“

„A chtěl bys to vědět?“

Kathleen Cottona Malonea nikde nezahlédla, a tak využila vhodné chvíle a vmísila se do zástupu. Doufala, že se Mathews s informacemi z Maloneových vytištěných stránek spokojí. Mrzelo ji, že Malonea podvedla, ale chtěla vzorně odvést svou práci. Bez řečí a bez vyptávání.

Mířila pryč od míst, kudy sem přišli – hlouběji do barokní části paláce, do takzvané Spojovací galerie. Na jedné straně odtamtud vedla řada oken na nádvoří s fontánou, na druhé, obložené dřevem, se i tady střídaly dveře a portrétní olejomalby. Aby návštěvníci nechodili k obrazům příliš blízko, chránila je rudá sametová šňůra zavěšená na dekorativních stojáncích. Kathleen nepochybovala, že když půjde touhle chodbou pořád dál, určitě dřív nebo později najde východ z paláce.

Zběžně se ohlédla a spatřila známou tvář. Eva Pazanová.

Vstala z mrtvých.

Byla deset metrů za ní.

S nějakým mužem.

Kathleen přejel po zádech mráz. Ačkoli si už byla jistá, že Pazanovou u Ježíšovy koleje nezabili, vidět ji živou a zdravou jí na klidu nepřidalo.

Opravdu patří k Daidalově společnosti? Anebo k někomu jinému?

Pazanová zpomalila, takže se teď v prostoru mezi nimi pohybovalo přinejmenším padesát lidí obdivujících galerii. Nijak se nesnažila prodrat ke Kathleen blíž.

Zřejmě ji nepřímo popoháněla dál.

Kathleen neměla jinou volbu, a tak pokračovala v chůzi.

Na konci galerie se rozhodla opatřit si trochu času. Popadla poslední dva železné stojánky, otočila se a přehradila jimi cestu.

Lidé za jejími zády se před sametovou šňůrou zastavili a na ně se zezadu natlačili další. V chodbě vznikla zácpa. Oba Kathleenini pronásledovatelé uvízli až vzadu. Cítila na sobě tázavé pohledy návštěvníků – považovali ji za úřední osobu, která jim zakazuje jít dál.

Nečekala, až se začnou dožadovat vysvětlení, proběhla dveřním otvorem a zahnula doleva do místnosti, která se podle cedulky jmenovala Galerie obrazových cyklů. Její poklidnou atmosférou se kochalo dalších padesát lidí, takže i tam bylo plno.

V protějším rohu zahlédla u stropu vedle východu videokameru a uvědomila si, že té se bude muset vyhnout.

Za sebou zaslechla výkřik a dvacet metrů od ní se vynořila Pazanová se svým společníkem. Kathleen tryskem zahnula za roh a hnala se jednou elegantní komnatou za druhou – královninou ložnicí, jídelnou, šatnou a salónem.

V poslední zabočila doprava.

Vtom jí cestu zastoupil nějaký muž.

Malone se propletl zástupem zpátky do Cumberlandského apartmá, našel Tanyu Carltonovou a zeptal se jí: „Co se stalo?“

„Vyškubla mi z ruky ty vaše papíry a odešla. Vyhrožovala, že mě dá zatknout.“

Prve chtěl zjistit, co má Richardsová za lubem, a tak jí schválně poskytl příležitost. Pravda, odnesla si tím pádem informace z nezaheslovaných souborů, ale pokud věděl, neměly valnou cenu.

Vlastně vůbec žádnou.

„Zdá se, že vás to nepřekvapuje,“ konstatovala Tanya.

„Ne, nepřekvapuje.“

„Řeknu vám, pane Malone, že jste prvotřídní herec.“

„Člověk se naučí ledacos. Už jsem se párkrát o lháře spálil.“

„Co má v úmyslu?“

Pokrčil rameny. „Vrátí se, odkud přišla. Aspoň doufám.“

Měl teď nový problém.

Jak pomoci CIA.

„Mary říkala, že jste s Ianem té ženě nejspíš zachránili život,“ poznamenala Tanya. „Divně splácí dluhy.“

„V mojí bývalé profesi to není nic neobvyklého.“

„Než ty papíry sebrala, stihla jsem si je přečíst. Není v nich nic převratného. Aspoň pro mě. Ale já tu legendu znám už dávno.“

„Pojďme odtud. Rád bych si s vámi pořádně popovídal, ale někde, kde není tolik lidí.“

„Nejlepší bude, když si zajdeme do zahrad. Jsou překrásné.

Příjemně se projdeme na sluníčku.“

Maloneovi se Tanya zamlouvala, stejně jako její sestra.

Odešli z Cumberlandského apartmá a vrátili se do chodby, i teď zalidněné a hlučné.

Vtom se zprava vynořili dva muži.

Malone je oba poznal.

Policisté z knihkupectví, ale tentokrát v civilu, ve vycházkovém oblečení. A jak to tak vypadalo, na nedávné setkání určitě ještě nezapomněli. Jeden měl na levém spánku šerednou bouli.

„Vyskytla se menší potíž,“ zašeptal Malone. „Objevili se tu pánové, co by nás nejspíš rádi šoupli za katr.“

„To zní nebezpečně.“

„Dokážete nás odtud dostat?“

„Než mě přeložili do obchodu se suvenýry, pracovala jsem řadu let jako průvodkyně. Znám Hampton Court jako svoje boty.“

Uvědomoval si problém – u stropu v jednom rohu chodby visela malá kamera. Spoustu jiných viděl i cestou sem. Záběry se nepochybně promítají na monitory ostrahy a vyhnout se těm elektronickým očím nebude hračka.

„Ti mládenci se tváří rozzlobeně,“ řekla Tanya. „Co jsou zač?“ Výtečná otázka. Pravděpodobně MI6. „Nějaká policejní složka.“

„Zatčená jsem ještě nebyla.“

„Není to žádná legrace a obvykle to vede k řadě dalších nepříjemností.“

„Nedělejte si hlavu, pane Malone. Vím, kudy jim utečeme.“

40

Jindřich VIII. zplodil přinejmenším dvanáct dětí. Osm se jich narodilo mrtvých, nebo je matky potratily. O šest dětí tak přišel se svou první manželkou Kateřinou Aragonskou, o dvě s Annou Boleynovou. Tři další byly manželského původu – Marie, Alžběta a Eduard – a narodily se různým matkám. Jedno bylo nemanželské: chlapce jménem Jindřich FitzRoy přivedla roku 1519 na svět králova milenka Alžběta Blountová. Příjmení FitzRoy znamená „syn krále“ a běžně se používalo pro levobočky vladařů. Jindřich VIII. chlapce veřejně uznal za svého a byl to vůbec první potomek, který se mu kdy narodil. Král ho nazýval „klenotem“, a když bylo chlapci šest let, udělil mu titul vévody z Nottinghamu, vévody ze Somersetu a vévody z Richmondu – stejný titul, který patřil jemu samotnému, než se stal králem. FitzRoy byl v Yorkshire vychováván jako princ a Jindřich si ho nesmírně považoval, tím spíš, že jeho ženě Kateřině Aragonské se tou dobou nedařilo porodit mu syna. Byl přesvědčen, že FitzRoy je živoucím důkazem, že problém nespočívá v něm. Proto tak úporně usiloval o anulování sňatku s Kateřinou – chtěl si najít ženu, která mu daruje legitimního dědice.

Osobně se zajímal o FitzRoyovu výchovu. Jmenoval ho nejvyšším admirálem Anglie, předsedou Rady Severu, strážcem Skotského pomezí a vicekrálem v Irsku. Vládlo přesvědčení, že pokud Jindřich zemře bez právoplatného dědice, stane se FitzRoy bez ohledu na svůj nemanželský původ Jindřichem IX. Parlament přijal zákon, jímž výslovně vydědil Jindřichovu prvorozenou legitimní dceru Marii a povolil králi určit následníka, aniž by musel přihlížet k tomu, zda pochází či nepochází z manželského lože.

Zasáhl však osud.

Roku 1536 FitzRoy zemřel, o jedenáct let dříve než jeho otec. Tuberkulóza, která v patnácti letech připravila o život Jindřichova druhého syna Eduarda, zabila FitzRoye v sedmnácti. Předtím se však ještě stačil oženit s Marií Howardovou, dcerou druhého nejvýznamnějšího šlechtického rodu v Anglii. Vzali se roku 1533, kdy Marii bylo čtrnáct a FitzRoyovi patnáct.

Jindřichův starší bratr Artur zemřel v šestnácti, aniž kdy usedl na trůn. Jindřich VIII. byl skálopevně přesvědčen, že bratrovu smrt uspíšila nadměrná sexuální aktivita, a proto FitzRoyovi a Marii zakázal naplnit sňatek, dokud nebudou oba starší. Novomanželé však jeho příkazu neuposlechli, Marie otěhotněla a roku 1534 porodila syna. Dítě vychovávali daleko od Londýna Howardové a před králem jeho existenci důsledně tajili, takže se nikdy nedozvěděl, že se stal dědečkem.

Gary naslouchal, jak mu slečna Mary vypráví o nechtěném králově vnoučeti.

„Chlapec se v mnoha směrech podobal svému otci FitzRoyovi. Byl hubený. Útlý. Měl světlou pleť. Zrzavé vlasy. Ale tělesnou konstituci zdědil po Howardech – na rozdíl od Jindřichova přímého potomka byl zdravý jako dub. Jindřichova druhá dcera Alžběta takové štěstí bohužel neměla. Její matka Anna Boleynová sice také pocházela v ženské linii z Howardova rodu, ale Alžběta zdědila prokletí předčasného úmrtí po otci a zemřela v necelých třinácti.“

„Copak se nestala královnou? Myslel jsem, že jo,“ podivil se Gary.

Slečna Mary zavrtěla hlavou. „Když jako dítě zemřela, ujal se pod jejím jménem té role její nemanželský příbuzný, syn Jindřicha FitzRoye.“

Dveře do skladiště zavrzaly. Otevřely se a dovnitř vešel Antrim. Došel ke stolům a představil se Ianovi a slečně Mary. Předchozího večera se nesetkali – všechno obstarali jeho muži.

„Spískal jsi nám šeredné potíže, ty kluku jeden,“ řekl Ianovi.

„Čím?“ zeptala se slečna Mary.

„Ukradl flashdisk, na kterém jsou důležité informace.“

„Co může být tak důležité, že stálo za to ohrozit kvůli tomu život dítěte?“

„Nevím nic o tom, že by byl v ohrožení.“

„Poslední měsíc strávil na útěku.“

„Svou vlastní vinou, kvůli krádeži. Ale už je to jedno. A všechno ostatní vlastně taky. Naše operace skončila. Stahujeme se odtud.“

„Je po všem?“ zeptal se Gary.

Antrim přikývl. „Dostal jsem příkaz ukončit všechny akce.“

„Co bude s těmihle poklady?“ zeptala se slečna Mary. „S těmi věcmi, které jste nakradl.“

Antrim si ji zlostně změřil. „Do toho vám nic není.“

„A co pan Malone a ta žena?“ nedala se odbýt.

„Jaká žena?“

„Agentka SOCA,“ vysvětlil Ian. „Ta, co střílela v knihkupectví, když si tam ti chlapi přišli pro flešku.“

„Malone se mi nezmínil, že to byla žena,“ podivil se Antrim.

„A to jsem s ním mluvil dvakrát.“

„Možná si myslel, že do toho nic není vám,“ poznamenala sarkasticky slečna Mary.

„Kde je táta?“ zeptal se Gary.

„V Hampton Court.“

„Ona je určitě s ním,“ řekl Ian.

„Má ta ona nějaké jméno?“

Slečna Mary přikývla. „Ukázala mi svůj odznak. Kathleen Richardsová.“

Kathleen nedopřála muži, který jí zastoupil cestu, čas zareagovat. Vrazila do něj, povalila ho a nakopla do slabin.

Zavyl bolestí.

Kathleen se napřímila.

Do zad ji pod kabátem tlačila schovaná pistole. Lidé kolem užasle zírali. Snažili se od ní ucouvnout co nejdál. Vytáhla odznak SOCA a předvedla jim ho.

„Policejní akce. Nepřibližujte se k tomu muži.“ Pořád ještě ležel na zemi a svíjel se bolestí. Kathleenin pohled zavadil o kameru.

Problém.

Dala se znova do běhu, proběhla řadou dalších barokních místností a zahnula za roh. Uvědomila si, že se ocitla v nejzazším rohu paláce. Na zavřených dveřích napravo stál nápis Nouzový východ.

V nouzi nepochybně byla, a tak je rozrazila dokořán.

Uviděla schodiště vedoucí dolů.

Antrim užasl. Jméno, které padlo, neslyšel už deset let. Do téhle záležitosti se připletla Kathleen Richardsová?

To nemůže být náhoda.

„Popište mi ji.“

Z Ianova a Maryina líčení se zdálo, že se moc nezměnila.

„S Malonem jsme ji zachránili před těma samejma chlapama, co chtěli zabít mě,“ prohlásil Ian. „Byli by ji odrovnali taky.“

„Pověz mi, co o tom víš.“

Ian se dal do vyprávění, co se seběhlo na Oxford Circus a potom. Antrim ho v jednu chvíli přerušil otázkou: „Nevíš náhodou, kdo byli ti dva v bentley ten večer, kdy zahynul můj člověk?“

„Ten starej se prej jmenuje Thomas Mathews. Říkal to Malone, když jsme ho včera večer zahlídli před knihkupectvím.“

Další překvapení.

Šéf britské tajné služby.

Co to má prokristapána znamenat?

Vyslechl si zbytek příběhu a zmocnila se ho panika. Původně hladká jízda se měnila v sérii karambolů. Dost na tom, že včera v noci ohlásil Malone přítomnost agenta SOCA. Antrim si radši ani nepředstavoval, co s ním provedou nadřízení, jestli zjistí, že do operace přímo zasáhla MI6. Stoprocentně od něj dají ruce pryč. Nechají ho, ať si to slízne. Ať ho zatknou.

Nebo i hůř.

Musí si promluvit s Daidalovci.

Určitě nebudou stát o to, aby se situace vyhrotila. Ani náhodou.

Malone a Tanya vběhli zpátky do Strašidelné galerie a spěchali po starém známém ošlapaném běhounu, jenže tentokrát proti proudu turistů směrem k Velkému sálu.

Na konci galerie proběhli Strážní komnatou do spojovacího prostoru, který zboku přiléhá k Velkému sálu a na druhé straně se z něj schází do přízemí. Jeho hladké bílé stěny zdobilo paroží. Tanya minula bez povšimnutí vstup do Velkého sálu a zamířila rovnou ke schodům.

„Tudy, pane Malone. Ty schody vedou do kuchyně.“ Prokličkoval mezi návštěvníky za ní.

Horní konec schodiště přehrazoval ocelový řetěz s přivěšenou cedulí zákaz vstupu. Překročili ho a začali sbíhat dolů.

Jeden z uniformovaných zřízenců na ně shora přes zábradlí zahalekal: „Tam se nesmí!“

„Nic se neděje,“ zavolala na něj Tanya. „To jsem jenom já.“ Asi ji poznal, protože na ně mávl, ať jdou dál.

„Jsou permanentně ve střehu,“ prohodila Tanya. „Každý den tudy projdou davy návštěvníků a lidi rádi lezou, kam nemají. Máme štěstí, že tu dělám dvacet let.“

Malone byl vděčný za Tanyu i za pistoli zastrčenou pod bundou.

Když sešli do přízemí, zaslechli za sebou na schodech přibližující se dusot.

Určitě ti dva falešní poldové.

„Musíme si pospíšit,“ vyhrkla Tanya.

Prošli dveřmi s obyčejnou klikou, bez zámku. Smůla. Byla by stačila i prachobyčejná zástrčka. Jenže tyhle schody, po kterých se kdysi vynášela jídla z kuchyně do Velkého sálu, v současnosti plní funkci únikové cesty.

Vynořili se v dlouhé úzké chodbě táhnoucí se na obě strany. Hemžila se návštěvníky.

Tanya zahnula doleva, pak doprava a ocitli se ve Velké kuchyni. Malone se snažil rozpomenout, co všechno o této části paláce ví. Je tu přes padesát místností a kdysi tu pracovalo přes dvě stě lidí. Dvakrát denně se tu chystalo jídlo pro osm set dvořanů Jindřicha VIII. Stáli s Tanyou v rozlehlé místnosti s vysokým stropem, nabílenými stěnami a dvěma krby, v nichž plápolal oheň. Všude bylo plno lidí, fotografovali, povídali si a nejspíš si v duchu představovali, jak to tu vypadalo před pěti sty lety.

„Pojďte, pane Malone. Tudy.“

Tanya ho kuchyní provedla a zastavila se u východu na krytý dvůr.

„Rychle se podívejte, jestli někde není naše tělesná stráž.“ Opatrně vykoukl zpoza dveřního otvoru a počkal, až projde hlouček turistů. A pak zahlédl v chodbě, kam předtím zahnuli od schodiště, jednoho z těch dvou. Tanya ho vedla obloukem, takže se vrátili z opačné strany na dohled místa, odkud vyšli.

„Jednoho máme za sebou,“ upozornila Tanya.

Malone se ohlédl a uviděl v kuchyni dalšího pronásledovatele. Zřejmě je zatím nezpozoroval.

„Honem,“ pobídl Tanyu.

Přešli dvůr. Muž v chodbě se od nich vzdaloval, ale toho z kuchyně budou mít v patách co nevidět.

„Potřebujeme se dostat do tamhletoho průchodu,“ ukázala Tanya napravo o šest metrů dál. Malone odhadl, že jestli si pospíší, snad to stihnou, než si jich některý z těch dvou všimne.

„Proč jsme tam nešli z té chodby rovnou?“ zeptal se jí.

„Aby nás viděli? Měli jsme je těsně za zády. Tohle je trochu zmate.“

S tím se nedalo polemizovat.

Tanya bez dalšího váhání doběhla k průchodu a vnořila se do něj. Malone se držel za ní. Seběhli po krátkém úseku kamenných schodů do místnosti s cihlovou podlahou a klenutým stropem podepřeným třemi sloupy, která kdysi sloužila jako palácový vinný sklep. Okny se dovnitř vléval sluneční svit. Podél obvodových stěn a v prostorách mezi sloupy ležely na boku obrovské vinné sudy.

Tanya rychle prošla sklepem dozadu a Malone uviděl další krátké schody a dole pod nimi zavřené dveře. Tanya k nim seběhla. Byly zajištěny elektronickým zámkem, ale znala kód, vyťukala ho a mávla na Malonea, ať jde za ní.

Ve vchodu ze dvora se objevili ti dva. Jeden hrábl pod bundu.

Malone věděl, co to znamená.

A tak ho předběhl, vytáhl pistoli a vypálil kulku napravo od vchodu. Uzavřený prostor a kamenné stěny znásobily třesk výstřelu, takže zaburácel jako exploze. Lidé obdivující vinné sudy sebou trhli. Uvědomili si, že Malone drží pistoli, a propadli panice. Využil toho, aby seskočil ze schodů a prolétl dveřmi.

Tanya je za ním vzápětí zabouchla.

„Elektronický zámek se zapnul,“ ujistila ho. „Jestli neznají správnou kombinaci, nedostanou se sem.“

Malone usuzoval, že ti muži jsou od MI6 a pracují pro Thomase Mathewse, pravděpodobně za asistence Metropolitní policie.

Ale kdo ví – nedá se vyloučit, že jim pomáhá i místní ochranka.

Rozhlédl se, kde jsou. Kolem vládla černočerná tma, páchloto tu vlhkem a plesnivinou.

Zaslechl Tanyiny kroky a najednou se rozzářil kužel světla.

„Zaměstnanci si tu nechávají baterky,“ řekla.

„Kde to jsme?“

„V kanalizaci, kde jinde.“

Kathleen dorazila k patě schodiště v přízemí. Zahnula do dlouhé chodby a prakticky vzápětí odbočila do úzké místnosti označené jako Horní oranžerie. Obvodovou stěnu tvořil těsný sled oken. Oranžerii zalévalo sluneční světlo. I tady se potulovali návštěvníci, i když ne tolik jako v prvním patře.

Jestli je někde nablízku Thomas Mathews, proč něco neudělá? Zato Eva Pazanová se nebojí dát o sobě vědět. A brzy si uvědomí, že jí sledovaný objekt upláchl dolů. Kathleen si nebyla jistá, na čí straně Pazanová stojí, ale po své zkušenosti z knihkupectví se rozhodla nevěřit nikomu.

Chtěla prostě jen zmizet.

Ale ne normálním východem, protože ty určitě hlídají.

Za okny spatřila nádhernou Soukromou zahradu, která se táhne od paláce k řece.

Tamtudy by to šlo.

Přikročila k jednomu oknu a ujistila se, že na něm není alarm.

A proč by taky byl? Palác má stovky oken, a kdyby všechna měla být elektronicky zabezpečena, vyšplhaly by náklady i logistická náročnost do astronomické výše. Bezpečnost zajišťovala pohybová čidla uvnitř oranžerie. Byla rozmístěna všude a dost vysoko na to, aby zachytila každého, kdo by se pokusil vlézt dovnitř oknem.

Ale čidla jsou přes den určitě vypnutá.

Kathleen propátrala pohledem lidi v místnosti, ale nikde nespatřila žádného uniformovaného hlídače. A tak odjistila zástrčku a vytáhla spodní okenní křídlo nahoru.

Okno bylo asi dva metry nad terénem zahrady.

Několik lidí poblíž se po Kathleen podívalo.

Ignorovala jejich pohledy a prolezla oknem ven.

41

Ian se chtěl dozvědět o FitzRoyovi co nejvíc. Vyprávění slečny Mary ho fascinovalo.

„Takže ten kluk, FitzRoy, si v patnácti vzal čtrnáctiletou holku?“

„Tenkrát to bylo úplně běžné. Lidé ve vysokém postavení se nebrali z lásky. Uzavírali manželství, aby získali spojence a majetek. Jindřich VIII. viděl ve FitzRoyově sňatku s Howardovou příležitost upevnit vztah s bohatým, mocným rodem. Ženichův nemanželský původ nevadil, protože Jindřich mu otevřeně projevoval svou přízeň.“

„Co si o tom myslela králova manželka?“ zeptal se Gary.

„Radost neměla. Vznikalo napětí a nejspíš se podepsalo na některých jejích potratech. Kateřina Aragonská byla v mnoha ohledech křehká bytost.“

Američan jménem Antrim se vrátil do kanceláře s dvěma dalšími muži. Ian se s ním setkal poprvé, ale přesto měl pocit, že je na něm něco divného. A svým instinktům se už naučil důvěřovat. Slečnu Mary a Cottona Malonea si oblíbil okamžitě. Gary byl taky v pohodě, i když neměl ani páru, jak drsný umí být život. Ian neznal svého otce ani matku a nejspíš se s nimi nikdy nepotká. Teta mu o nich vyprávěla, ale byl příliš malý, aby to chápal, a po útěku z domova příliš rozhořčený, než aby mu na nich záleželo.

Gary má otce hned dva.

Tak v čem je problém?

Všiml si ustaraného výrazu slečny Mary, když se na Antrima obořila. Taky měla z toho Amíka nepříjemný pocit, to bylo jasné. Zato Gary se tak babral ve svých starostech, že mu to pořádně nemyslelo.

Ale to je fuk. Ian bude myslet za něj.

Malone ho koneckonců požádal, ať na Garyho dohlédne.

„Nakonec se oženil s příslušnicí howardovského rodu i sám Jindřich VIII.,“ řekla slečna Mary. „Jmenovala se Kateřina a stala se jeho pátou ženou. Naneštěstí byla záletnice a král jí dal setnout hlavu. Howardové mu to nikdy neodpustili a král jim také ne. Ztratili jeho přízeň a postupně upadali v nemilost. Bratr Marie Howardové Jindřich, hrabě ze Surrey, byl popraven za velezradu. Byl poslední, koho Jindřich VIII. před svou smrtí v lednu 1547 poslal k popravčímu špalku.“

„Jak to všechno víte?“ žasl Gary.

„Hodně čte,“ vysvětlil Ian.

Slečna Mary se usmála. „To je fakt. Ale tohle téma mě odjakživa zvlášť zajímalo. Moje sestra je na Tudorovce přímo expert.

A zdá se, že pan Antrim náš zájem sdílí.“

„Dělá jen svou práci,“ namítl Gary.

„Vážně? Odkud se tedy bere ten jeho mimořádný zájem o britskou historii? Pokud vím, Velká Británie a Spojené státy jsou blízcí spojenci. Proč se tedy musí uchylovat ke špiónským praktikám? Schovávat se tady, v tomhle skladišti? Proč se prostě nezeptá na to, co ho zajímá?“

„S prací špióna to není vždycky jednoduché. Já to vím. Táta k nim dlouho patřil.“

„Tvůj otec mi připadá jako slušný člověk,“ řekla slečna Mary.

„A ujišťuju tě, že nad tímhle vším kroutí hlavou stejně jako já.“

Antrim panikařil.

Ve vraždě Farrowa Curryho měla prsty MI6? V tom případě vědí o operaci Královský klam. Daidalovci tvrdí, že Curryho zabili oni. Takže lžou buď oni, nebo Ian Dunne.

Ale kdo tedy?

A Cotton Malone je v Hampton Court s Kathleen Richardsovou?

Co tam ta ženská sakra dělá?

Potřeboval to vědět, a tak zaúkoloval oba své agenty, aby okamžitě zjistili, co se děje.

Zíral do skladiště, kde žena a oba chlapci seděli obklopeni předměty, které brzy přikáže zničit. Čekal jen na telefonát, který potvrdí, že Cotton Malone je po smrti. Garymu sdělí smutnou zprávu sám. Později samozřejmě vstoupí na scénu i Pam, ale to se zvládne. Gary jí víckrát nedovolí, aby mu zablokovala vztah s nově nalezeným otcem, a ten starý už nebude překážet. Pomyšlení, že vyhrál, ho přimělo k úsměvu. Už nařídil svému detektivovi v Atlantě, ať zintenzívní sledování. V příštích měsících se nejspíš bude hodit odposlouchávat Paminy telefony. Informace jsou pro zpravodajce nejlepší spojenec. Čím víc jich má, tím líp. A při pěti miliónech liber v bance si s placením detektivovi nemusí dělat hlavu.

Ale napřed to nejdůležitější.

Je třeba stopnout operaci Královský klam.

Podle dohody.

Garyho mrzelo, že slečna Mary kritizuje Antrima. Nemá právo mluvit o něm špatně. I když volila slova opatrně, dokonale chápal, jak je myslela.

Jsi si tím člověkem tak jistý?

Jistější si ani být nemůže. Kdyby nic jiného, Blake Antrim mu nelhal. Na rozdíl od matky. A matce nijak neublížil. Na rozdíl od otce. Gary si potřeboval s matkou promluvit. Nejnovější vývoj situace ji nepotěší, ale bude se s ním muset smířit. Jestli ne, byl odhodlán splnit svoji výhrůžku a odstěhovat se do Dánska.

Otec snad bude mít větší pochopení.

„Jindřich FitzRoy a Marie Howardová spolu měli dítě,“ pokračovala slečna Mary. „Chlapečka. Když roku 1547 zemřel Jindřich VIII., bylo jeho vnukovi třináct. Po Tudorovcích zdědil hubenou postavu, bledou pleť a zrzavé vlasy. Ale po Howardech vnitřní sílu a odhodlání.“

„Po tomhle pátrá můj táta?“ zeptal se Gary.

„Nevím. Namouduši nevím.“

Gary si prve všiml, že se Antrim tváří nervózně. Chvatně se omluvil a odběhl zpátky do kanceláře. Před chvilkou odtamtud odešli oba agenti, ale Antrim v kanceláři zůstal. Gary by si s ním rád promluvil. Vtom postřehl v kanceláři pohyb.

„Jdu ven,“ křikl Antrim. „Musím si zavolat.“

„Kde je tu záchod?“ zeptal se Ian.

„Tamhle. Ty dveře napravo od okna do kanceláře.“

Ian se rozhodl jednat.

Na záchod nepotřeboval. Zato potřeboval zjistit, co Antrim provádí. Amíka viditelně překvapilo, když se dozvěděl o tom dědkovi Mathewsovi. A ještě víc ho zajímala ta ženská ze SOCA.

Malone je v Hampton Court? Ian by rád věděl proč. Několikrát si tam zajel. Palácová nádvoří a zahrady, kam se neplatí vstupné, přitahují davy turistů, kterým se dají báječně vybírat kapsy.

Navíc se mu líbilo bludiště. Jeden z hlídačů u brány si ho oblíbil a dovoloval mu potulovat se mezi vysokými keři zadarmo.

Vykročil směrem k toaletě, kterou mu ukázal Antrim. Pak se rychlým pohledem přes rameno ujistil, že Gary a slečna Mary jsou zabráni do hovoru a nevšímají si ho, a zahnul k východu ze skladiště. Vzal opatrně za kliku a pootevřel kovové dveře na nepatrnou štěrbinu. Antrim stál s telefonem u ucha o dvacet metrů dál, u nějaké jiné budovy. Ian na tu dálku nic neslyšel a na otevřeném prostranství se nemohl dostat blíž. Stejně mu však neuniklo, že Antrim je rozčilený. Stál napjatý jako struna a při řeči vrtěl hlavou.

Ian zavřel dveře.

A přemýšlel, jak se dostat k Antrimovu mobilnímu telefonu.

42

Malone popadl jednu z baterek pověšených na hliníkovém držáku, moderním vylepšení chodby očividně pocházející z dávných časů. Vykročil za Tanyou po cihlami dlážděné, svažující se podlaze k dalšímu tunelu, který se táhl napříč.

„Měl byste se pokládat za vyvolence, pane Malone. Sem se dostane jen málo lidí. Pod palácem se křižují více než tři kilometry kanálů. Na svou dobu byly nesmírně moderní. Zásobovaly palác vodou ze vzdálených zdrojů a odváděly páchnoucí odpad z toalet a kuchyní.“ Přejela kuželem baterky zprava doleva.

„Do Temže. Tamhletudy.“

Museli se hrbit, průchod byl úzký a stáčel se ve tvaru U.

Po vybílených cihlových stěnách se rozlézala plíseň.

„Povídá se, že tudy přicházely a odcházely Jindřichovy milenky.“

„Zdá se mi, že vás tyhle historky ohromně baví.“

Rozesmála se. „To ano. Ale musíme si pospíšit.“

Zabočila doleva. Podlaha se lehce svažovala, zřejmě úmyslně, aby gravitace podpořila odtok do řeky. Uprostřed vedl žlábek plný vody. Tu a tam ji rozčeřil pohyb.

„Úhoři,“ poznamenala Tanya. „Jsou neškodní. Ale stejně radši běžte po kraji.“

Nemusela mu to říkat dvakrát. Malone si o sobě myslel, že hodně vydrží. U námořnictva létal s bojovou stíhačkou. Seskakoval z letadel padákem a potápěl se do mořských hlubin. U Magel-lan Billetu čelil hlavním pistolí a lidem, kteří ho chtěli zabít.

Stávalo se mu to daleko častěji, než by si přál, a pokaždé se s tím silou vůle vypořádal, ale to neznamenalo, že se v sevření pevné země cítí pohodlně. Zato Tanya Carltonová vypadala, že je tu jako doma.

„Už jste tady byla?“ zeptal se, aby přišel na jiné myšlenky.

„Mnohokrát. Dovolovali nám, ať si to tu prohlédneme. Ty stoky jsou pozoruhodné.“

Povšiml si, že ve stěnách jsou zhruba v dvoutřetinové výšce výčnělky a nad nimi se černají otvory. Posvítil si na ně.

„Ústí sem drenážní trubky seshora. Odvádějí do řeky dešťovou vodu.“

Malone si uvědomil, že tunel nezpevňují žádné výztuhy, hřeby, dokonce ani malta. Cihly na sebe dosedaly bez jakéhokoli pojiva. Kdyby nevěděl, že kanalizace drží už pět set let, dostal by strach.

„Brzy se dostaneme zpod paláce,“ řekla Tanya. „V místech nad námi je hodně široký. Potom projdeme kousek pod zahradou a dorazíme k východu.“

Kuchyně se nacházejí na severní straně paláce, řeka na jižní. Dělí je plocha zhruba o velikosti tří fotbalových hřišť. Pořádný flák cesty podzemím, přinejmenším na jeho vkus.

„Na stoku to tu ani moc nesmrdí.“

„Žádný div – odpad tudy neodtéká už stovky let. Do řeky se vypouštět nesmí. Kanalizací se odvádí hlavně dešťová voda. A údržbáři ji pravidelně čistí. Vchodem, kterým jsme přišli, sem za Jindřichových časů chodilo služebnictvo dohlížet, aby se odtok neucpal.“

Tanya se chovala, jako by se v nebezpečí ocitala den co den. Přesto mu připadalo, že je na místě omluva. „Mrzí mě, že jsem vás do téhle situace zatáhl.“

„Propána, neomlouvejte se. Tolik vzrušení jsem už dlouho nezažila. Mary mě upozorňovala, že to možná bude dobrodružné, a měla pravdu. Kdysi jsem pracovala pro SIS. Mary se vám o tom nezmínila?“

„Tu maličkost si nechala pro sebe.“

„Když jsem byla mladší, dělala jsem analytičku. Taky hezká práce, dalo by se říct.“ Mluvila při chůzi, nezpomalila. „Ne tak napínavá jako ta vaše, ale naučila mě zachovávat za všech okolností chladnou hlavu.“

„Nevěděl jsem, že znáte moji minulost.“

„Mary povídala, že jste býval americký agent.“

Musel jít shrbený, Tanya ten problém neměla. Ve světle baterek dohlédli stěží šest, sedm metrů před sebe.

U nohou mu zašplouchali další úhoři.

Vtom zaslechl zezadu zvuky.

Lidské hlasy.

„A jéje,“ zastavila se Tanya. „Obávám se, že si došlápli na zaměstnance paláce. Nikdo jiný by jim ty dveře neotevřel.“

Kathleen doskočila na cestičku sypanou drobnými kamínky. Před ní se rozkládala Soukromá zahrada – prostranství s tisy sestříhanými do jehlanů, kulovitými korunami cesmín a záhony cibulovin a jednoletek, které kolem dokola vroubily nizoučké živé ploty z upravených keříků. Protkávala je síť štěrkových pěšin i širokých cest.

Kathleen se rozhodla zamířit pryč od řeky a obejít palác zadem. Odtamtud se oklikou vrátí na nádraží nebo si někoho stopne. Pojede kamkoli, hlavně pryč odtud. Potřebovala si utřídit myšlenky. Rozhodnout se. Tentokrát chytřeji. Potíž byla, že existovalo jen jedno místo, kam se mohla obrátit. U SOCA je definitivně odepsaná. Její zaměstnavatel ji chránit nebude. I policie bude k ničemu. Jediný, kdo jí může pomoci, je Thomas Mathews.

Opravdu může?

A jestli ano, udělá to?

Došla cestičkou k zadní straně paláce a zahnula doleva.

Padesát metrů před sebou uviděla stát Evu Pazanovou a jejího společníka z galerie.

Oba si jí všimli.

Otočila se a dala se do běhu, krytá rohem budovy.

Poblíž nikde nic, jen další budovy s dalšími kamerami.

A tak usoudila, že nejlepší bude utíkat doleva do hýřivé krásy barev a symetrie, která se nazývá Soukromá zahrada.

Malone věděl, že mají náskok, ale netušil, kam ho Tanya vede. Nejistota z pronásledovatelů za zády přehlušila obvyklou tíseň, kterou v něm vyvolávalo podzemí. Napadlo ho, že se zastaví a postaví se těm mužům přímo. Jestli jsou skutečně od MI6, proč by to neudělal? A v případě policie totéž. Co se jim přinejhorším může stát? Že je zatknou? Stephanie Nelleová je z vazby vytáhne.

„Už jsme skoro u cíle,“ řekla Tanya.

Předpokládal, že lidé za nimi mají baterky, ale světlo neviděl.

V naprosté tmě uzoučké kužely světla daleko nedosáhnou. To znamenalo, že ani pronásledovatelé jejich baterky nevidí. Před sebou spatřil žebřík vedoucí k otvoru ve stropě.

„Pane Malone,“ ozvalo se zezadu ze tmy. Ozvěna napovídala, že hlas přichází poměrně z dálky.

„Dáme vám šanci. Zastavte a počkejte na nás.“

Tanya se chopila žebříku.

Pokynul jí, ať leze a pospíší si.

„Tohle není váš boj,“ křikl ten hlas. „Nestojí vám za to kvůli němu umřít.“

Umřít?

Sevřel příčle žebříku. Byly hliníkové. Robustní.

„Co jste zač?“ zavolal.

„Do toho vám nic není.“

Zadíval se do černé tmy nalevo. Vzdálený přísvit naznačoval, že tam kanalizační tunel ústí do Temže. Vtom se shora vevalilo světlo. Tanya otevřela poklop v cihlovém stropě nad žebříkem.

Rychle k němu šplhal, rád, že dá sbohem podzemí.

Prásk!

Trhl sebou.

Znovu.

A další rána.

V tunelu pod ním propukla palba.

Od cihlových stěn se odrážely kulky. Byl nad nimi, už skoro u průlezu, ale některá by k němu mohla zabloudit. Rychle se vysoukal poklopem ven a zajistil ho kovovou zástrčkou.

„Díkybohu, že se nezamyká,“ oddechla si Tanya. „Před několika lety ho tu vybudovali jako bezpečnostní opatření.“

Malone se zorientoval.

Nacházeli se jižně od paláce, na západ od krásné Soukromé zahrady, od které je dělila cihlová zeď a vysoký živý plot. Nedaleko stál mohutný Hodovní dům, otočený průčelím k řece.

Nikde žádní lidé, i když sem tlumeně doléhaly hlasy zpoza živých plotů obklopujících Rybniční zahrady. Jednou se do nich zašel podívat. Kdysi se tam chovaly živé ryby, než putovaly do palácových kuchyní a na talíře hostů.

„Slyšela jsem dobře, že se tam dole střílelo?“ zeptala se Tanya.

„Bohužel ano. Musíme zmizet. A rychle.“

Situace se změnila.

Ti muži ho sem přišli zabít.

Prohlédl si zástrčku a všiml si, že se ovládá otočnou páčkou, která se pohybuje zároveň se svou dvojnicí na spodní straně poklopu. Rozhlížel se kolem po něčem vhodném, po čemkoli, a konečně to uviděl u jezírka uprostřed zahrady: pěšinka oddělující trávník od květinového záhonu byla vydlážděna plochými kameny. Doběhl tam a z vlhké hlíny vypáčil jeden zhruba třiceticentimetrový, čtvercového tvaru. Přenesl ho na poklop a zablokoval jím páčku.

Bude to fungovat jako zámek.

Jestli se někdo pokusí zespodu poklop otevřít, páčka se zarazí o kámen.

„Kam teď?“ zeptal se Tanyi, protože ho sem určitě nepřivedla bezdůvodně.

Ukázala na řeku plynoucí za Hodovním domem.

„Tamhle.“

Kathleen uháněla Soukromou zahradou k Temži. Živé ploty byly příliš nízké, nedalo se za nimi schovat ani krýt. Štěrková pěšina lemovaná keříky sestříhanými ke kolenům vedla k fontáně uprostřed. Kolem se procházelo celkem málo lidí, ale pořád lepší, než kdyby tam nebyl nikdo. Eva a její společník už zahnuli do zahrady a běželi za ní.

Kathleen u sebe pořád ještě měla zbraň a přemýšlela, jak ji nejlépe využít. Kdyby to jinak nešlo, mohla by si cestu prostřílet, ale proti tomu mluvilo, že se alespoň prozatím nemá kde krýt. Nalevo i napravo od ní stály na trávníku roztroušené sochy. Byly velké, takže by se za nimi jakžtakž schovat dalo, ale obklopovalo je otevřené prostranství.

A tak běžela dál.

Malone a Tanya minuli Hodovní dům. Zdálo se, že Tanya přesně ví, kam jde. Přešli malý trávník pod holými stromy a dorazili k dvouapůlmetrové cihlové zdi oddělující pozemky paláce od vybetonované cesty pro pěší podél Temže.

„Bydlím hned naproti za řekou, kus proti proudu jednoho přítoku,“ řekla Tanya. „Jezdím do práce motorovým člunem.“

Měl co dělat, aby se nerozesmál. Tomu se říká chytrá ženská. Celou dobu si lámal hlavu, jak se dostanou pryč z lánů půdy obklopujících Hampton Court. Nejjednodušší úniková cesta? Po vodě. A Tanya Carltonová si to uvědomovala od první chvíle.

Skrze zeď vedla železná zamřížovaná branka, opět s elektronickým zámkem. Tanya na něm vyťukala číslo a prošli na druhou stranu.

„Chodím tudy každý den, takže jsem od správce dostala přístupový kód. Před lety jsem mívala klíč. Je vidět, jak doba pokročila.“

Rychle vykročili po betonové cestě pryč od zahrad. Od řeky je dělilo bíle natřené dřevěné zábradlí. Na druhém břehu viděl Malone nádraží, kam přijeli vlakem. Každou chvíli zkontroloval pohledem cihlovou zeď, připraven sáhnout po pistoli. Na příbřežní cestě nebyli sami, procházeli se tu i další lidé.

Malone vybičoval mozek do nejvyšších obrátek.

Kdosi mu usiluje o život.

A ten podzemní tunel, zaručující naprosté soukromí, jim poskytl ideální příležitost.

Nutně si potřeboval promluvit s Antrimem.

Hned jak odtud vypadnou.

Kathleen zahlédla dekorativní železný plot, výtvor šikovných uměleckých kovářů, mezi jehož zlacenými lístky prosvítala Temže. Byl přes dva metry vysoký a zakončený ostrými hroty. Eva a její společník se rychle blížili. Kathleen se podívala nejdřív doleva a pak doprava. Zpozorovala místo, kde plot končil a navazovala na něj cihlová zeď. Zaujalo ji, že naproti zdi jsou krátké schůdky do vyvýšené části zahrady, které končí téměř na úrovni jejího hořejšku. Dalo by se z nich skočit na hřeben zdi a odtamtud pak dolů na betonovou cestu podél Temže. Má na vybranou buď si s pronásledovateli hrát na honěnou, nebo jim uplavat.

Zahnula doprava, štěrkovou cestičkou dosprintovala ke schůdkům a pustila se po nich nahoru.

Ohlédla se a spatřila, že Pazanová už neskrývaně sprintuje za ní.

Nad schody pokračovala další štěrková cestička. Kathleen viděla, že se nespletla. Cihlová zeď navazující na špičatý plot se teď díky vyvýšenému terénu zdála opticky mnohem nižší. Stačí se na ni přehoupnout a na druhé straně seskočit ze dvou metrů. Ale sotva na zeď doskočila, objevili se dva muži s pistolemi. Eva mezitím doběhla k patě schodů pod ní, také se zbraní v ruce.

„Nestihnete to,“ varovala ji. „A i kdyby ano, podívejte se dolů. Za zdí je úplně otevřený prostor. Než se z něj dostanete, zastřelíme vás.“

Kathleen zalétla pohledem doleva. Kam se poděli všichni lidé? Je přece krásné nedělní dopoledne, zahrada by jich měla být plná. Těch několik, kteří tu prve bloumali, bylo najednou pryč. A kde vězí Mathews? K betonovému přístavišti za zdí byly uvázány dva velké čluny, ale ani u řeky nebyl nikdo v dohledu.

Pazanová vystoupala po schodech a došla k ní. „Sem s tou pistolí. Hezky pomalu. Odhoďte ji na zem.“

Kathleen poslechla. „Kdo jste?“

„Ne ta, za kterou mě pokládáte.“

Malone seskočil do Tanyina člunu. Byl třímetrový, s úctyhodným přívěsným motorem na zádi. Na podlážce ležely dvě záchranné vesty a veslo.

„Nic z toho jsem naštěstí nikdy nemusela použít,“ řekla Tanya.

„Mám nahodit motor?“ zeptal se.

„Není potřeba, pane Malone. Zápolím s tím paličákem už léta. Vím, jak na něj.“

Dvakrát škubla za startér a motor kašlavě naskočil. Malone odvázal uvazovací lano a odrachotili po Temži směrem k palácovým zahradám.

„Držte se u druhého břehu,“ řekl Malone. „Čistě pro všechny případy.“

Tanya vmanévrovala člun do hnědého proudu dál od paláce.

Blížili se k jinému betonovému přístavišti, u kterého kotvily dva velké čluny. Vtom se na cihlové zdi, která ohrazovala pozemky kolem Hodovního domu, objevila žena. Stála v místě, kde se zeď stýká s železným plotem.

Kathleen Richardsová.

Napravo od ní uviděl Malone jinou ženu a dva muže.

Všichni drželi v rukou pistole.

Strhli Richardsovou dolů.

Tanya tu scénu sledovala také.

„Zdá se, že se slečna Richardsová dostala do potíží.“

To tedy ano.

A vzhledem k tomu, co Malone právě zažil v kanalizačním tunelu, se v ní možná hluboce spletl.

Čtvrtá část

43

Jak hovor pokračoval, v Antrimovi čím dál víc rostl vztek. Do telefonu se mu ozval tentýž drsný hlas od Daidalovců jako předtím a zjevně se jeho situací bavil.

„Rozuměl jste mi?“ vyštěkl Antrim. „Jede v tom šéf tý podělaný MI6. To on zabil Farrowa Curryho, ne vy.“

„Rozuměl jsem vám, pane Antrime. Jen bych na vašem místě nevěřil všemu, co vám navykládá nějaký spratek z ulice. Vím, jak to bylo. Tu akci jsme nařídili my.“

„Kathleen Richardsová je ze SOCA. Znám ji. Proč se do toho sakra motá? O tom jste taky věděli?“

„To je pro nás novinka, ale nevidím v tom problém. Brzy bude po všem. Shrábnete svoje peníze, a než se kdo naděje, vypaříte se odtud.“

To si piš, pomyslel si Antrim. Čím dřív, tím líp.

„Jestli v tom skutečně jede Thomas Mathews,“ řekl hlas v telefonu, „možná úmyslně šíří dezinformace.“

Pravda. Ale ještě je tu ta záležitost s Cottonem Malonem.

„Jak to proběhlo v Hampton Court?“

„Právě čekám na zprávu. Naposledy mi bylo řečeno, že se pana Malonea pokoušejí zatlačit na šikovné místo, kde ho zlikvidují. Všechno šlo jako po másle.“

„Potřebuju, abyste mi dali vědět, hned jak bude po všem.“

„Jaký máte na Maloneovi zájem?“

„Já žádný. Zato vy ano. Přečetl si, co stojí na tom flashdisku.

Hodně toho ví. A to je problém pro vás, ne pro mě.“

„Nevěřím vám. Nejste čestný člověk.“

„Je mi srdečně jedno, co si o mně myslíte. Sami jste vrazi. Věřte mi nebo ne, ale MI6 se v té naší záležitosti angažuje. Takže s utajením bude zatraceně velký problém. Čekají vás trable.“

„Vás taky. Jestli se to provalí, vašim nadřízeným začne nepochybně vrtat hlavou, čí zájmy ve skutečnosti sledujete.“

„Pokud celá akce praskne, můžete se s tím svým tajemstvím rozloučit navždycky.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho naznačující, že Antrim ťal do živého.

„Máte v rukou Iana Dunnea?“

„Živého a zdravého.“

„Postarejte se, ať to tak zůstane. Mezitím si musíme promluvit – osobně.“

To tak! Antrim nebyl žádný idiot. Moc dobře si uvědomoval, že pro Daidalovu společnost bude nejbezpečnější prostě a jednoduše odpravit i jeho.

„Ani náhodou.“

Hlas na druhém konci se zasmál. „Říkal jsem si, že vám z toho návrhu nebude nejlíp po těle.“

Antrim mlčel.

„Tak dobrá, pane Antrime. Abych ukonejšil vaše obavy, setkáme se na veřejnosti. Na místě, kde je ostraha, abyste byl klidnější.“

„Proč se vůbec potřebujeme scházet?“

„Protože existuje něco, co musíte vidět. A berte to takhle: vy máte v rukou Iana Dunnea. Je to vaše bezpečnostní záruka. Jistě už v duchu plánujete, že ho zašijete na místo, které budete znát jen vy. Poslouží vám jako pojistka.“

„Proč toho kluka tolik chcete? Jde vám přece o ten flashdisk.“

„Byl svědkem Curryho smrti a my po sobě rádi důkladně uklízíme.“

To dávalo smysl.

Antrimovi se bohužel momentálně nedostávalo lidí, takže

Dunnea a tu ženskou bude muset nechat ve skladišti.

A Daidalovci o skladišti vědí.

No a co? Vždyť je to vlastně jedno.

Ať oba klidně táhnou k čertu. Uvědomoval si krutou realitu.

Daidalovci jsou jediní, kdo stojí na jeho straně.

„Řekněte kde.“

Gary stál vedle slečny Mary.

„Tváříš se ustaraně,“ poznamenala.

„Potřebuju si promluvit s mámou nebo s tátou.“

Jemně mu položila ruku na rameno. „Prožíváš to hodně těžce?“

„Hůř, než jsem čekal.“

Ukázala na předměty na stolech. „Kvůli těm nakradeným věcem se mi pan Antrim moc nezamlouvá.“

„Je špión. Ti občas musejí udělat ledacos. Já před měsícem taky musel.“

„Myslíš něco ošklivého?“

Gary přikývl. „Abych zachránil život příteli.“

„To od tebe bylo srdnaté.“

Pokrčil rameny. „Reagoval jsem automaticky. Byl v nebezpečí.“

„O tom člověku, který se prohlašuje za tvého pravého otce, nevíš skoro nic. A zdá se mi, že toho, který tě jako otec vychovával, máš hodně rád.“

„Odkud tátu znáte?“

„Neznám ho. Zato vím, co jsem včera večer viděla. Má odvahu.“

To ano.

„Hlavně nic neuspěchej,“ kladla mu na srdce. „Dopřej si čas.

Hrne se na tebe spousta nových věcí. Lidský mozek jich dokáže tak rychle vstřebat jen omezené množství. Buď opatrný.“

Působila upřímně. Tím víc Garymu připomínala babičku, kterou by teď tak rád měl u sebe.

„Máma by mi v tom všem mohla udělat jasno,“ řekl.

Slečna Mary přitakala. „A je to její povinnost.“

„Všechno to zavinila.“

„Nemůžeš vědět, co se tenkrát před lety dělo.“

„Byla jste někdy vdaná?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak jak o tom můžete vykládat?“

„Protože jsem kdysi byla zamilovaná. A zlomila jsem jednomu muži srdce a on zase mně. Nikdy na světě nenese vinu jenom jeden.“

Gary si při jejích slovech uvědomil, že ji bezděčně urazil.

„Omlouvám se.“

Usmála se. „Za co?“

„Jen se mi snažíte pomoct.“

„A moc mi to nejde.“

Na opačném konci skladiště se otevřely kovové dveře a dovnitř vešel Antrim.

„Stejně bych si rád promluvil s mámou,“ zopakoval Gary tiše.

„Co jí řekneš?“

Gary se zamyslel nad tou otázkou i nad všemi těmi hádkami z posledních týdnů, hlavně nad matčiným nezlomným odhodláním nic mu neprozradit.

„Nevím.“

Ian sledoval Antrima, jak ukončuje hovor a schovává si mobil do kapsy u bundy. Do pravé. Pytlovité. Perfektní příležitost. Zavřel se na záchodě a počkal, až uslyší klapnout kovové dveře. Pak vylezl a tryskem se rozběhl zpátky ke slečně Mary a Garymu.

Za Antrimem, který šel kus před ním. Rychle se k němu blížil.

Pět metrů.

Dva.

Antrim se zarazil a ohlédl se.

Ian do něj vrazil, pravou rukou mu zajel do kapsy a nahmátl telefon.

Vytáhl sevřenou ruku ven.

Ve zlomku vteřiny.

„Promiňte,“ omluvil se s obvyklým kajícným úsměvem. „Nevšimnul jsem se vás.“

Antrim se usmál. „Nic se nestalo.“

Ian spustil ruku s mobilem podél těla a schovával ho za stehnem, dokud se Antrim zase neotočil. Pak si telefon strčil do zadní kapsy a jen doufal, že nezazvoní. Těžko by se mu vysvětlovalo, proč ho ukradl.

S Antrimem po boku přešel skladiště.

„Musím si někam zajít,“ oznámil Antrim. „Šel bys se mnou, Gary?“

„Jistě.“

Ian postřehl výraz ve tváři slečny Mary. Vyčetl z něj naprosto jednoznačně, že se jí Garyho rozhodnutí vůbec nelíbí a že viděla, co Ian právě provedl.

Přesto neřekla ani slovo.

To vypovídalo o mnohém.

„Vy dva zůstaňte tady uvnitř, jste tu v bezpečí,“ řekl Antrim.

„Vrátíme se za pár hodin.“

Ian se díval, jak odcházejí s Garym k východu.

Popošel ke slečně Mary.

„Vsadím se, že mu na našem bezpečí nezáleží, co by se za nehet vešlo,“ zašeptala.

Ian byl stejného názoru.

„Cos mu to ukradl?“

Vytáhl telefon z kapsy.

Usmála se. „Výborně.“

44

Malone přihlížel, jak Kathleen Richardsová mizí za zdí. Tanya ujížděla s člunem pryč. Dostali se za ohyb řeky, takže je teď od Hampton Court dělil dlouhý pás stromů a trávy. Malone přemýšlel. Jestli ho ti muži v tunelu přišli zabít, chtějí zabít i Richardsovou? Úmyslně ji vystavil situaci, kdy si musela vybrat, na čí straně stojí, a ona si vybrala. Ale vrtalo mu hlavou, jestli to skutečně byla její vlastní volba.

„Musím se vrátit,“ řekl Tanye, která seděla na zádi u přívěsného motoru.

„Myslíte, že jí hrozí nebezpečí?“

„Nevím. Ale musím to zjistit.“

Na palácovém břehu zahlédl golfové hřiště. Jediné v Anglii, které se nachází přímo v královském parku. Kdysi dávno si tam jednou zahrál. Dal Tanye znamení a ta zajela ke břehu a vypnula motor.

Ohlédl se po ní. „Brzy se dozvědí, kdo jste. Domů se vrátit nemůžete.“

„Ani jsem to neměla v plánu. Říkala jsem si, že pojedu k Mary.“

„Je v bezpečném úkrytu. Který londýnský hotel máte nejradši?“

„Mám jich ráda tolik! Ale můj nejmilejší je asi Goring v Belgravii, kousek od Buckinghamského paláce. Je úžasně elegantní.“

„Jeďte tam a zamluvte si pokoj. Jaký budete chtít.“

V očích se jí blýsklo. „Krásná představa. A co jako mám s tím pokojem dělat?“

„Zůstaňte tam, dokud pro vás nepřijdu. Kdyby měli plno, počkejte na mě v hale.“

„To by se personálu nemuselo zamlouvat.“

Usmál se. „Dejte si u nich něco k jídlu. V tom případě jim to vadit nebude. Kdybych narazil na potíže, zavolám do recepce a nechám vám vzkaz.“ Sáhl do kapsy pro flashdisk. „Tohle vezměte s sebou.“

„To je ta fleška, kterou si přečetla Mary?“

Přisvědčil. „Spoléhám na vás, že ji uchováte v bezpečí.“

„Máte můj slib, pane Malone.“

„Snažte se co nejdřív zmizet z řeky.“

„Poodjedu už jen kousek. Nechám člun člunem a vezmu si taxík.“

„Máte dost peněz?“

„Víc než dost, díky za optání,“ odvětila. „Žádný strach.“

Malone nepochyboval, že se Tanya dovede o sebe postarat.

Už mu to předvedla. Vyskočil z lodi na břeh. Pistoli měl pořád zastrčenou za páskem vzadu pod bundou a její dotek mu dodával jistotu.

„Plaťte v hotovosti,“ upozornil Tanyu. „A nehněte se z hotelu ani na krok. Nikam nechoďte, dokud nedorazím.“

„Zařídím se podle vašich instrukcí. Hlavně na sebe dávejte pozor, ať se vám nic nestane.“

Přesně to měl v úmyslu. I když by se nevsadil, jak to dopadne.

Tanya přidala plyn a odrazila s člunem na řeku. Díval se za ní, dokud rachot motoru neutichl v dálce.

Podél řeky vedla široká štěrková cesta. Za ní uviděl fervej, nízko sekaný pruh trávy mezi greenem a odpalištěm, lemovaný dubovým houštím. Zamířil tam a vzpomínal, jak se mu na tomhle hřišti se zvlněným terénem a hlubokými bunkery hrálo. Zahlédl několik hráčů a opodál pasoucí se stádo vysoké, ale nezdržoval se a kráčel k paláci o šest set metrů dál.

Sešel z hřiště na širokou travnatou promenádu v lipovém stromořadí. Napravo se táhl dlouhý kanál. Vzpomněl si, že někde tady poblíž roste Metuzalémův dub, o kterém se tvrdí, že je 750 let starý. Došel k otevřené železné bráně, za níž vystřídala travnatou cestu štěrková. Vroubily ji tisy sestříhané do tvaru hub s vysokými klobouky. V pozadí se rozstřikoval gejzír fontány.

Zpomalil a poručil si nezapomínat na opatrnost. Opět se ocitl v dosahu kamer. Okolní cesty se hemžily návštěvníky obdivujícími nádherné stromy a květiny. Před ním se zvedalo barokní průčelí východní části paláce, ke které zprava přiléhal natěsnaný shluk starších tudorovských budov. Mezi dalšími ozdobnými tisy upravenými tak, že jejich koruny začínaly až skoro tři metry nad zemí, zahlédl Kathleen Richardsovou. Vedli ji mezi sebou dva muži a v čele té skupinky kráčela nějaká žena. Zastavil, ucouvl za tlustý kmen a schoval se tam.

Ti tři odváděli Richardsovou kolem barokního i tudorovského křídla k nároží, za nímž se palác v pravém úhlu lomil zpět k hlavnímu vchodu. Malone přeběhl přes štěrkovou cestu k dalšímu stromu, odkud měl lepší výhled. Uviděl, jak se eskorta vnořila do poslední budovy. Byla to dlouhá obdélníková stavba s šikmou střechou. Celé první poschodí tvořila řada vysokých oken těsně vedle sebe.

Malone věděl, že to ve skutečnosti žádné poschodí není. V téhle části paláce už byl.

Kathleen byla naprosto bezmocná. Pokusit se o útěk? Neměla kam. Stejně dobře by se o něj mohla pokoušet uprostřed širého lánu. Zahrady byly úmyslně navrženy tak, aby skýtaly široké průhledy všemi směry, takže neměla sebemenší naději. Vedli ji od břehu řeky přes Soukromou zahradu zpátky k paláci a kolem něj k budově, kterou cedule označovala za Královský tenisový kurt.

Prošli otvorem v cihlové zdi a poté dalším průchodem. Zaklaply za nimi kovové žaluziové dveře. Šli úzkou chodbou, z níž bylo tabulkovými okny po jedné straně vidět na tenisový kurt, jeden z vůbec nejstarších v Anglii, kde hrával Jindřich VIII. Nikde ani živáčka. Žádní návštěvníci ani zaměstnanci.

Na konci chodby zahnuli a pokračovali podél kratší strany kurtu k jiným dveřím, za kterými se skrývaly místnosti sloužící jako skladovací prostory a pracovny. Postrčili ji do jedné, kde stál stůl se židlemi, na stole kávovar, hrnečky a stojánky s kořením. Zřejmě odpočívárna.

Eva Pazanová vešla dovnitř s ní. Muži zůstali venku.

Pazanová zavřela dveře. „Posaďte se. Musíme toho hodně prodebatovat.“

Malone za sebou nechal zahradu s fontánou a zamířil ke vchodu do Královského tenisového kurtu. Za průchodem v cihlové zdi kolem tudorovské části paláce zjistil, že vchod na kurt je zabouchnutý a cedule na dveřích oznamuje, že expozice je uzavřena.

Zkusil kliku. Zamčeno.

Dveře byly kovové a byly do nich vsazeny tenké pružné žaluzie. Pod žaluziemi nebylo sklo ani síťovina. Malone je v jednom místě roztáhl, prostrčil jimi ruku a nahmatal zámek.

Stačilo otočit a dveře se otevřely.

Připravil si pistoli a vklouzl dovnitř. Zavřel za sebou a znova zamkl.

Napravo měl úzkou chodbu vedoucí souběžně s krytým kurtem. Kurt shora zalévala sluneční zář linoucí se řadami vysokých oken podél jeho delších stran. Přes sklo a přes sedadla v jakýchsi uzavřených kabinkách či lóžích uviděl Malone stát u sítě muže v trojdílném obleku.

Thomas Mathews.

„Račte, pane Malone,“ zavolal Mathews. „Pojďte dál. Už na vás čekám.“

45

Ian si prohlížel Antrimův mobilní telefon. Společně se slečnou Mary prostudovali poslední hovory uložené v paměti, z toho tři na číslo označené jako neznámé.

„Ten úplně poslední byl taky na neznámý číslo,“ konstatoval.

„Zajímalo by mě, jestli se na něj dá zavolat zpátky.“

„Myslíte, že bysme měli?“

„Nemám pana Antrima ráda a nevěřím mu. Připadá mi… až přehnaně zaujatý tím, co se děje.“

Ian byl stejného názoru. „Ten poslední hovor ho namíchnul.

Nelíbilo se mu, co slyšel.“

„Brzy zjistí, že ten mobil nemá.“

Ian pokrčil rameny. „Řeknu, že mu vypadnul z kapsy a že jsem ho našel venku.“

Slečna Mary se usmála. „Tomu určitě neuvěří, zvlášť když ví, čím se živíš.“

„Gary s ním neměl chodit.“

„To je fakt. Ale ani ty, ani já jsme mu to nemohli zakázat. Chce se blíž poznat se svým pravým otcem. To jistě chápeš.“

O Ianově minulosti se spolu skoro nebavili. Právě to se mu na slečně Mary líbilo ze všeho nejvíc. Nešťourala do věcí, které se nedají změnit. Všechno brala z kladné stránky, na všem hledala a nacházela to nejlepší.

„Říkal jsem mu, že svýho tátu vůbec neznám. Ani mámu.

A že je mi to fuk.“

„Ale není.“

Jako vždycky mu viděla až do žaludku.

„Stejně se s nima nikdy nepotkám, tak proč se kvůli tomu vztekat?“

„Existují různé možnosti, jak někoho vypátrat,“ namítla. „Až se k tomu odhodláš, zkusíme tvoje rodiče najít.“

„Nechci je znát.“

„Teď možná ne, ale jednou chtít budeš.“

Mobil v Ianově dlani se rozvibroval.

Slečna Mary po něm sáhla. „Asi bychom to měli vzít.“ Podívala se na displej. „Je to jen upozornění na příchozí e-mail. Nikdo nevolá.“

„Vy to s tím mobilem ale umíte.“

Zasmála se. „Spoustu knih prodávám taky po internetu.“

Pozoroval, jak jí prsty poletují po displeji.

„V e-mailu někdo hlásí, že se mu podařilo otevřít soubory na disku. V příloze prý posílá ten požadovaný, který byl chráněn heslem.“

Ian přesně věděl, jak si to vyložit. „Na tý flešce, co jsem šlohnul, byly tři soubory. Jeden nám nešel otevřít bez hesla. Malone říkal, že odborníci to umějí.“

„To ano,“ potvrdila slečna Mary. „Nejlepší bude, když si ten e-mail přepošlu k sobě.“

Ian se usmál. „Takže si ho budeme moct přečíst?“

„Přesně v to doufám.“

Vyťukala cosi na displeji a chvilku čekala. „Hotovo. Už to odešlo. Teď ještě vymažu tuhle poslední akci z paměti telefonu.

Aby nás pan Antrim tak rychle neprokouknul.“

Vrátila přístroj Ianovi.

„Dej mu ho do kanceláře. Na stůl. Jen ať se diví, kde se tam vzal.“

„Tomu taky nebude věřit.“

„Možná ne. Ale tou dobou už tady nebudeme.“

Antrim došel s turistickou skupinou do královské klenotnice v londýnském Toweru. Mluvčí Daidalovy společnosti mu ji do telefonu navrhl jako bezpečné místo, a bezpečnější si opravdu vybrat nemohl. Bezpečnostní opatření byla všude, kam oko pohlédlo, od ozbrojených strážců přes detektory kovů a kamery až po pohybová čidla. Sál byl plný turistů dychtících prohlédnout si britské korunovační klenoty, žezla, říšská jablka a meče vystavené v zapečetěných vitrínách z neprůstřelného skla. Nepřipadalo v úvahu pronést sem zbraň a vzhledem k přísně střeženému vchodu i východu bylo krajně nepravděpodobné, že by se tu mohlo strhnout něco ošklivého.

Z Antrima trochu opadlo napětí, ale ne úplně. Nešlo mu do hlavy, proč je tahle schůzka nutná.

Poslouchal, jak jeden z průvodců vykládá, že za druhé světové války přestěhovali korunovační klenoty z nedaleké Wakefield Tower do bezpečnějšího úkrytu v podzemní komoře pod kasárnami Waterloo Barracks. Byla tam pro ně sestrojena nádherná, důmyslně osvětlená vitrína ve tvaru hvězdy. Jenže stísněná komora nepostačovala průvodům turistů, kteří se každoročně hrnou zhlédnout jeden z posledních zbylých souborů korunovačních klenotů na světě, a tak pro ně vybudovali tuhle větší klenotnici, opět na úrovni terénu.

Venkovní záři slunečného dne uvnitř vystřídalo chladné přítmí. Nitrem budovy vedl pohyblivý chodník, aby se návštěvníci nezastavovali. Vitríny osvětlovala kombinace halogenových světel a miniaturních laserů. Efekt byl úchvatný. Další působivá ukázka britského umu.

Gary čekal venku, procházel se po Toweru. Antrim mu nařídil, ať se zdržuje uvnitř hradeb, a ujistil ho, že brzy přijde.

„Tahle podívaná stojí za to,“ ozval se Antrimovi za zády ženský hlas.

Otočil se.

A užasl, koho to vidí.

Denise Gérardovou.

Gary se potuloval po Toweru. Zastavil se u cedule na velkolepé pevnosti White Tower, která celému prostranství dominuje.

Už si prohlédl Tower Green a vyslechl si jednoho z uniformovaných beefeaterů, jak vykládá, že v místech dnešního trávníku se v minulosti konaly popravy. Byly tu sťaty dvě ženy Jindřicha VIII. a rovněž lady Jana Greyová, sedmnáctiletá dívka, která devět dnů vládla jakožto královna, než ji dala popravit prvorozená dcera Jindřicha VIII. Marie.

Přečetl si, co se píše na ceduli, a obhlédl si White Tower, nepravidelný čtverhran s třicetimetrovými kamennými zdmi, který v rozích střeží tři hranaté věže a jedna kulatá. Stavba bývala zvenčí obílená – proto se jí začalo říkat White Tower čili Bílá citadela –, ale časem získaly její kameny zlatohnědý nádech. Vysoko nad ní se na stožáru v lehkém vánku třepotala britská vlajka. Gary věděl, že tahle starobylá pevnost je jedním ze symbolů Anglie, podobně jako Socha svobody v Americe.

Zajímalo by ho, co tady vlastně dělají. V taxíku, kterým přijeli, se o tom moc nebavili. Antrim se jen zmínil, že musí dotáhnout do konce pár nedořešených záležitostí a že to nepotrvá dlouho. Pak se prý vrátí do skladiště a počkají na telefonát od Garyho otce. Gary se zeptal, jestli bude smět zavolat matce, a Antrim ho ubezpečil, že i na to dojde.

Ozvat se jí musíš, řekl. A pak si s ní promluvím já. Ale napřed to musíme říct tvému tátovi.

S tím Gary souhlasil.

Táta by měl být první na řadě.

Den byl jasný a slunný, nebe nad hlavou zářivě modré. Tower si přišla prohlédnout spousta návštěvníků. Antrim jim oběma koupil plné vstupné a Gary si všiml, že je v něm zahrnut i vstup do královské klenotnice, kam šel Antrim.

Co tam uvnitř dělá?

A proč sem vůbec šli?

Rozhodl se, že to zjistí.

Antrim nevěřil vlastním očím. „Kde se tu bereš?“

Denise vypadala úžasně. Měla na sobě světlemodrou vlněnou sukni a stylové sako.

„Já jsem ten důvod, proč tě sem pozvali.“ Zaskočilo ho to a zostražitěl.

„Netvař se tak vyjeveně,“ řekla. „V Bruselu jsem tě celou dobu šmírovala.“

Cože? „Ty patříš k Daidalově společnosti?“

Lehounce přikývla. „Nasadili mě na tebe, aby věděli, co děláš. Sledovala jsem tě skoro celý rok.“

Naplnil ho úžas. Takže informace unikaly přes něj?

Zalétl pohledem k nablýskané skleněné vitríně o kousek dál, v níž spočívala prastará koruna svatého Eduarda, ta, kterou arcibiskup z Canterbury uctivě vkládá na hlavy nových panovníků, zatímco zdmi Westminsterského opatství burácí Bože, chraň krále nebo královnu.

Co má tohle všechno znamenat? Dal si dvě a dvě dohromady.

„Jak jsem tě v Bruselu zahlédl s tím mužským… To bylo naschvál?“

„Bylo potřeba, abychom se spolu rozešli. Tak jsme ti přihráli důvod, na který stoprocentně skočíš. Víme, jak násilnicky zacházíš se ženami. Necháváš za sebou nesmazatelnou stopu, Blakeu. Potřebovali jsme utnout náš vztah, a to tak, abys to udělal ty sám a aby ti to připadalo přirozené.“

„Co jste chtěli dělat potom? Měla tě nahradit nějaká jiná?“ Pokrčila rameny. „Kdyby to byla jediná možnost, tak ano. Ale rozhodli jsme se tě motivovat jinak.“

„Tím, že jste mi ve svatém Pavlu zabili agenta?“

„Lordi ti chtěli předvést, co dokážou, stejně jako teď tady. Je důležité, aby sis naplno uvědomil, kam až jsou odhodláni zajít.“ Pokynula mu, aby sestoupili z pohyblivého chodníku a mohli chvilku zůstat na místě. Poslechl ji. Ostře se nadechl.

„Tohle tady kolem jsou symboly minulosti,“ opsala rukou oblouk. „Památky na doby, kdy králové a královny třímali v rukou skutečnou moc. Dnes jim zbyl leda vliv.“

„Celý náš vztah byl jen předstírání?“ Zasmála se. „Co jiného?“

To zabolelo.

Znovu ukázala na klenoty. „Odjakživa mi připadalo, že si anglická monarchie hrozně uškodila, když se vzdala skutečné moci výměnou za přežívání na trůnu. Panovníci dovolili parlamentu vládnout, pokud jim ponechá královský titul. Úpadek začal roku

1603 Jakubem I.“

Antrim si vzpomněl na přednášku Farrowa Curryho. Jakub, první Stuartovec, který usedl na trůn, byl neschopný slaboch, jemuž záleželo víc na okázalé pompě a radovánkách než na vládnutí. Prvních devět let jeho panování se dalo snést díky silné ruce Roberta Cecila. Zbylých třináct – po Cecilově smrti roku 1612

– se neslo ve znamení královy vědomé lhostejnosti, která monarchii oslabovala a nakonec, třiadvacet let poté, vyústila v popravu jeho syna Karla I.

„Alžběta I. byla poslední panovnicí, která na trůnu vládla opravdovou mocí,“ pokračovala Denise. „Byla to královna v každém smyslu toho slova.“

„Až na jeden.“

Denise na něj zamířila štíhlým ukazováčkem. Nehet měla jako vždy pečlivě upravený a nalakovaný. „Občas se blýskneš jedinečným ostrovtipem, jako zrovna teď. Věčná škoda, že jinak jsi jen ubohá parodie na chlapa.“

Schválně ho provokovala. Věděla, že má navrch. A on si to musel nechat líbit.

„Co po mně Daidalovci chtějí?“ zeptal se.

„Momentálně je bohužel všechno jinak. Tomu tvému Cottonu Maloneovi se totiž povedlo z Hampton Court utéct. Je pořád naživu. Zato tvoji dva agenti to štěstí neměli.“

Antrim si uvědomil důsledky. Zůstal úplně sám.

„Pracuju pro CIA. Ta má agentů spousty.“

Na Denise jeho vychloubání nezabralo. „Jenže k tvojí smůle žádného tady. Chceme Iana Dunnea.“

„Máte ho mít. Je ve skladišti, o kterém určitě víte, protože váš nejvyšší Lord mi schválně popsal, co v něm je.“

„Víme o něm. Ale přemítám o něčem jiném, Blakeu. Znám tvoji zákeřnou povahu. Zažila jsem ji. Řekla jsem Lordům, že se ti nedá věřit. Přesto ti nabízím šanci, první a poslední. Existuje ještě něco dalšího, o čem prozatím nevíme?“

Antrimovi svitlo, že možná přece jen drží v ruce trumfové eso.

Kopie harddisků.

O těch nepadla jediná zmínka.

„Nevím o ničem, o čem byste nevěděli taky.“

Denise se otočila zpátky k pohyblivému chodníku. Předtím se ale ještě zastavila a zlehka mu přejela rty po tváři. Vtělená něha. Tyátr pro lidi kolem.

„Můj milý Blakeu,“ zašeptala. „Ty kopie harddisků, které jsi nechal u svého najatého experta, už máme. Hned jsem Lordům říkala, že zalžeš.“

Naskočila na chodník.

„Dávej na sebe pozor, drahoušku,“ poslala mu vzdušný polibek.

46

Malone došel k Thomasi Mathewsovi. Stáli na prostorném kurtu, obklopeni slunečním jasem padajícím shora okny.

„Od mojí londýnské návštěvy jsme se neviděli,“ řekl Malone.

„Jak je to dlouho? Sedm let?“

„Nezapomněl jsem na to.“

„Já taky ne,“ ujistil ho Malone. Kvůli Mathewsovi tehdy málem přišel o život.

„Povězte mi, Cottone: Vrátil jste se čistě kvůli Kathleen Richardsové?“

„Takže vy jste to sledoval?“

„Samozřejmě.“

„Říkáte to, jako bych udělal chybu.“

Mathews pokrčil rameny. „Záleží na úhlu pohledu.“

Šéf tajné služby zjevně našlapoval po špičkách; aspoň prozatím asi netušil, kde se vzal americký agent ve výslužbě uprostřed probíhající operace CIA.

„Zaútočil jste na moje lidi před knihkupectvím,“ vyčetl Maloneovi.

„Vaše? Nevzpomínám si, že by se mi o tom někdo z nich zmínil. Zato se mi zdálo, že Richardsová potřebuje pomoc.“ Udělal pauzu. „A taky že ji potřebovala.“

„Otázka zní, co vás přimělo, abyste jí pomáhal zrovna vy.“

Malonea ani nenapadlo odpovědět.

„Tady na kurtu hrával tenis Jindřich VIII.,“ poznamenal Mathews. „O popravě Anny Boleynové se prý dozvěděl uprostřed zápasu. Tehdy se hrálo trochu jinak než dneska, ale bylo to stejně napínavé.“

Ze všeho kolem navzdory starobylé skořápce dýchala modernost – rekonstruovaný kurt se stále používá. Za Jindřichových časů se tu hrál takzvaný „pravý tenis“, při kterém se k dopravení míčku přes síť smělo využívat odrazů nejen od podlahy, ale i od stěn a od stropu.

„Je úžasné, že něco tak starého zajímá lidi dodnes,“ předhodil mu Mathews zkusmo další návnadu – a Malone se tentokrát rozhodl, že se do ní zakousne.

„Jako například možnost, že Alžběta I. byla muž?“

Mathews si ho chladně měřil. Patřil mezi přední světové šéfy špionáže. Dokonce i Stephanie Nelleová o něm hovořila s úctou a obdivem. Malone si živě vzpomínal na setkání před sedmi lety.

Mathews tehdy prokázal, že dokáže nahánět strach. A teď se Malone zase dostal do jeho zaměřovače.

„Mrzelo mě, že jste odešel do výslužby,“ prohodil Mathews.

„Byl jste skvělý operativec. Stephanii musí váš talent chybět.“

„Má řadu dalších agentů.“

„A navíc jste skromný. Za všech okolností. I na to si vzpomínám.“

„Přejděte k věci.“

„Možná vám připadá, že na tom, jestli pod jménem Alžběty I. vystupoval podvodník, už po čtyřech stech letech nezáleží. Ale ujišťuji vás, Cottone, že ano. A hodně.“

„Tolik, že jste kvůli tomu zabil Farrowa Curryho?“

„To vám pověděl ten chlapec?“

Malone přikývl. „Proto se ho snažíte zmocnit. Jeho, ne toho flashdisku. Je totiž svědek. Chcete ho umlčet.“

„Stávající okolnosti bohužel vyžadují mimořádná opatření.

Taková, jaká bych normálně nepovolil. Zvlášť ne doma, na britské půdě.“

„Nezkřivíte mu ani vlásek. O to se postarám.“

„Od kohokoli jiného bych to pokládal za plané vychloubání.

Vám ale věřím. A co váš vlastní syn? Přikládáte jeho životu stejnou cenu?“

„To je ale hloupá otázka.“

„Ani ne, vzhledem k tomu, kdo ho má v moci právě teď, kdy tu spolu mluvíme.“

Malone přistoupil těsně k němu. „Dost těch řečí. O co tu sakra jde?“

Kathleen se v místnůstce posadila ke stolu, Eva Pazanová zůstala u dveří.

„Ten výstup u Ježíšovy koleje jsme sehráli kvůli vám,“ řekla Pazanová. „Abychom si zajistili, že budete pracovat s plným nasazením.“

„Připadá mi to jako ztráta času. Stačilo říct. Kdo mi přišlápl obličej k podlaze?“

Pazanová se zasmála. „Já tušila, že se vám to nebude líbit. Byl to jeden z mých kolegů, co jsou teď za dveřmi. Mysleli jsme, že demonstrace násilí vám v kombinaci s tím útokem na mě dodá motivaci. Bohužel jsme se spletli.“

„Patříte k Daidalově společnosti?“

„Žádná neexistuje.“

Kathleen to nepřekvapilo. „Vymyslel si ji Thomas Mathews, že?“

Pazanová přikývla. „Když vám to už došlo, tak proč jste sem chodila?“

„V tomhle případě si člověk nemůže být ničím jistý. A pokud vím, pořád platí, že mě Mathews chce zlikvidovat.“

Její věznitelka se usmála. „Zpravodajská profese je jiná než ta vaše. Vy sháníte fakta a podklady pro obžalobu. U nás se žádné soudy nekonají. Nemáme žádná vězení. Platí ‚život, nebo smrt‘ a důležité je jen jedno – úspěch.“

„Mathews si vymyslel Daidalovu společnost pro Antrima, viďte? Aby jím mohl manipulovat a přitom nevyšlo najevo, že se v té záležitosti angažuje SIS.“

„Chytrá hlavička. Sledovali jsme Antrima a jeho operaci od samého začátku. Potřebovali jsme se k němu dostat blíž a nezanechat po sobě stopy. Fiktivní starobylý spolek se jevil jako nejšikovnější možnost a naštěstí pro nás na to Antrim skočil. Vy ale ne.“

„To má být lichotka?“

„Kdepak. Ukázalo se, že jste horší než trn v patě. Doufali jsme, že nám pomůžete s Antrimem, jenže mezitím se situace změnila.“

A Kathleen bylo jasné proč.

„Kvůli Cottonu Maloneovi.“

Malone čekal na odpověď, ale předtím ještě dodal: „Vím o propuštění Abdela Baseta al-Megrahiho.“

„Pak také víte, že vaše vláda je proti tomu. Dožaduje se, abychom Edinburgh zarazili.“

„A vy byste mohli.“

Už si v duchu probral případné důvody, proč to neudělali.

A existovalo jen jedno vysvětlení, které dávalo smysl.

Ropa.

„Co za to od Libyjců chcete? Co vám výměnou za propuštění al-Megrahiho nabídli?“

„Řekněme, že jsme nemohli ignorovat jejich apel na humanitární ohledy.“

„Prodali jste ho za levnější ropu?“

Mathews pokrčil rameny. „Náš národ musí nějak přežít. Stejně jako všichni ostatní fungujeme na doraz. Máme něco, co chtějí. Oni mají něco, co chceme my. Je to prostě obchod.“

„Zavraždil britské, skotské a americké občany.“

„Ano. A brzy stane před Stvořitelem a zaplatí za svoje hříchy. Má rakovinu v posledním stadiu. Není to totéž, jako kdyby měl před sebou dlouhá léta na svobodě. Jestli na jeho propuštění v dlouhodobém horizontu vyděláme, tak proč ne?“

Teď už Malone chápal, proč britská vláda zachovává mlčení.

Kdyby na veřejnost prosákly sebemenší informace o chystaném obchodu, mělo by to nedozírné následky. Zničující novinové titulky. Velká Británie vyjednává s teroristy. Američané zastávají – a odjakživa zastávali – jednoznačnou pozici: s teroristy se nevyjednává, a basta. Ne že by se s nimi vůbec nediskutovalo, ale jednáním se jen získává čas k činu.

„Cottone, podívejte se na to takhle: po druhé světové válce jak Spojené státy, tak Británie využily bývalých nacistů. Stáli u zrodu vašeho vesmírného programu. Díky nim se váš průmysl letectví a elektroniky vypracoval na špičkovou úroveň. Zpravodajské služby expandovaly. A to vše zásluhou bývalých nepřátel. Z jejich otevřené pomoci těžila vláda poválečného Německa. Moje i vaše země jich využila k udržení Sovětů v patřičných mezích. Tak v čem je rozdíl?“

„Když to propuštění považujete za skvělý nápad, proč ho tutláte před světem?“

„Kéž by všechno bylo tak černobílé.“

„Právě tohle je jeden z důvodů, proč jsem odešel z branže.

Teď můžu dělat jen to, co pokládám za správné.“

Mathews se usmál. „Mám vás odjakživa rád, Cottone. Máte odvahu a čest. Na rozdíl od Blakea Antrima.“

Malone mlčel.

„Antrim už přes rok řídí tady na britské půdě schválenou operaci CIA nazvanou Královský klam. Systematicky rozkrádá naše národní bohatství. Šťourá do našich tajemství. Před osmačtyřiceti hodinami odsouhlasil vloupání do hrobky Jindřicha VIII. v kapli svatého Jiří. K roztříštění mramorového víka použil zápalnou výbušninu a prohrabal královské ostatky. Na-víc kývl na to, že za pět miliónů liber operaci Královský klam zastaví. Polovinu mu už vyplatili, druhou obdrží co nevidět.“

Malone zbystřil. „Jak to víte?“

„Protože jsem to sám zorganizoval. Vytvořil jsem mu fiktivního protivníka, Daidalovu společnost. A přesvědčil jsem ho, že ji má brát vážně.“

„Vraždou Farrowa Curryho?“

„Dobře víte, že takové věci bývají občas nutné. Curry toho věděl příliš. Odhalil naše tajemství. Věřil jsem, že jeho smrtí se problém vyřeší. Bohužel jsme museli zabít ještě jednou.“

To byla pro Malonea novinka.

„Jednoho Antrimova agenta, který nás za úplatek zásoboval informacemi. Jenže byl čím dál chamtivější a začal požadovat víc, než za kolik stál. A tak jsme využili jeho smrti, abychom se dostali Antrimovi na kůži. Výborně to fungovalo. Všechno běželo jako po drátkách a běželo by to tak dál, kdybyste se neobjevil vy.“

„Proto jste poslal svoje lidi, aby mě v tom tunelu zabili?“ Mathews na něj upřel oči.

„Ano.“

Kathleenin vztek nabíral každou vteřinou na síle.

„Malone pro nás byl velká neznámá,“ řekla Eva. „Jeho přítomnost vyhrotila situaci. Ale dneškem to končí, tady a teď.“

„Co končí?“

„Američané po nás chtějí jistou věc, do které se nám nechce.

A tak se rozhodli, že si pořídí nějakou páku. Že najdou způsob, jak nás k tomu donutit. Naštěstí jsme jejich záměr překazili. Teď už zbývá jen provést závěrečný úklid.“

„Tím myslíte mě?“

„A Antrima.“

Kathleen netrvalo dlouho dobrat se rozhodnutí.

„Nechci umřít.“

Zaklínila se do Pazanové pohledem.

„Udělám cokoli, co po mně budete chtít. Ale nechci umřít.“

Vstala ze židle.

Nespouštěla z Pazanové oči. Zaleskly se jí v nich slzy.

„Prosím! Prosím vás. Já nechci umřít.“

Pazanová jí pohled oplácela.

„Už mám dost utíkání. Už chápu, že tady poroučíte vy. Zajali jste mě. Co kdybyste zavolali Mathewsovi a řekli mu, že jsem udělala, co po mně chtěl?“ Kathleen hrábla do kapsy pro papíry. „Tohle jsem ukradla Maloneovi – jsou to vytištěné soubory z toho flashdisku. Když jste mě chytili, zrovna jsem je siru Thomasovi nesla. Netušila jsem, že pracujete pro něj. Copak mě to mohlo napadnout?“

Šourala se k Pazanové a třesoucí se levou rukou nesla papíry před sebou.

Pazanová po nich sáhla.

Kathleen jí je předala. „Už nechci žádné další problémy.“

Pravačkou zaťatou v pěst zasadila Pazanové do brady dokonalý zvedák a zepředu do ní drcla, až Pazanová zavrávorala. Pak popadla židli a udeřila jí Pazanovou do břicha. Agentka SIS se zkroutila bolestí. Kathleen posedla zuřivost. Znovu se rozmáchla a praštila Pazanovou židlí přes hlavu. Agentka se bezvládně sesula na zem.

Vtom se rozlétly dveře.

Dovnitř vpadl muž, který předtím doprovázel Pazanovou v paláci – možná ten, který Kathleen šlápl na obličej. Svíral v napřažené ruce pistoli.

Kathleen ho uhodila židlí přes zápěstí a zbraň mu vyrazila.

Další ranou, tentokrát do hrudi, ho zastavila v běhu.

Naposledy se rozmáchla a vzala ho přes hlavu takovou silou, že mu zapraštěla lebka. Zhroutil se vedle Pazanové. Kathleen odhodila svou improvizovanou zbraň a sebrala pistoli a papíry.

„Teď jsme si kvit,“ šeptla muži ležícímu na podlaze.

47

Ian stál vedle slečny Mary a společně pročítali soubor z Antrimova telefonu.

Překlad deníku Roberta Cecila.

O tom klamu mi pověděl můj otec. Povolal si mě ke smrtelnému loži a odhalil mi netušenou věc. Mladičká princezna Alžběta zesnula na horečku ve věku necelých třinácti let. Byla pohřbena v zahradě Overcourt House, v kamenné rakvi a bez obřadu. Věděli o tom pouze dva lidé, lady Kate Ashleyová a Tomáš Parry. Oba trnuli strachy o život, neboť král Jindřich VIII. je pověřil péčí o dceřino bezpečí. Jindřich tou dobou churavěl, břicho měl nestvůrně nafouklé, býval náladový, podrážděný a podléhal zlostným násilnickým výbuchům. Třebaže Alžbětinu smrt nikdo nezavinil, Ashleyová i Parry by za ni zaplatili životem. Okolnosti jim však přály. Alžbětin otec byl zcela pohlcen jinými záležitostmi a vídal svou dceru málokdy. Naštěstí právě probíhaly dvě války, jedna se Skotskem, druhá s Francií. Jindřichova pátá manželka Kateřina Howardová se dopustila cizoložství a byla popravena. Král se usilovně dvořil Kateřině Parrové a chystal se uzavřít šestý sňatek. Posledním rokům jeho vlády dominovaly též setrvalé obavy o zdraví jeho legitimního syna a dědice Eduarda, jakož i strach z vlastní smrtelnosti. Mladší dcera tedy pro něj byla vcelku nedůležitá.

Pomohlo rovněž, že Alžběta vedla odstrčený život daleko ode dvora a její jedinou stálou společnicí byla lady Ashleyová, její guvernantka. Když dívenka zemřela, bylo třeba něco podniknout a Tomáš Parry přišel s řešením. Věděl o vnukovi Jindřicha VIII., synovi Jindřicha FitzRoye a Marie Howardové. FitzRoy se až do své smrti roku 1536 těšil králově mimořádné přízni. Král schválil jeho sňatek s Marií Howardovou, ale zakázal novomanželům naplnit manželství, dokud nedosáhnou vyššího věku. Ti však neuposlechli a roku 1533 se jim narodil syn. Před Jindřichem VIII. to utajili.

Parry navrhl uskutečnit záměnu – nahradit zesnulou princeznu neznámým vnukem. Lady Ashleyové ten nápad připadal absurdní a bála se, že je oba bude stát hlavu. Parry ji však přesvědčil, že záměna je proveditelná, bude-li splněno pět podmínek. Za prvé, náhradník se musí princezně podobat, aby nevzniklo ani sebemenší podezření. Tato podmínka byla splněna, jelikož vnuk zdědil tudorovskou světlou pleť, zrzavé vlasy a rysy svého otce. Za druhé, musí být důvěrně obeznámen se způsobem princeznina života. Chlapce sice vychovávali Howardové v ústraní, ale tak, aby dostál svému urozenému původu. Za třetí, musí disponovat vzděláním a znalostmi podobnými těm princezniným. Též tato podmínka byla splněna, neboť chlapce vzdělávali v zeměpise, matematice, historii, mechanice a architektuře. Čtvrtým důležitým předpokladem byla znalost klasických a cizích jazyků. Jindřichův vnuk uměl mluvit i psát francouzsky, italsky, španělsky a vlámsky. A konečně poslední podmínkou bylo sebevědomé, uhlazené a vytříbené vystupování vysoce urozené osoby. V tom hoch přímo vynikal, neboť Howardové byli nejbohatšími šlechtici království.

Parry odcestoval na místo, kde chlapec žil, a předložil svůj plán jeho matce Marii Howardové. Ta okamžitě souhlasila. Od smrti jejího manžela uplynulo již třináct let. Vedla tichý život, přestože její bratr hrabě ze Surrey patřil k Jindřichovým oblíbencům. Parry však netušil, že v Howardově rodu bují spory. Mariin otec vznesl ke králi žádost, aby povolil sňatek jeho dcery s Tomášem Seymourem. Svolení obdržel, avšak Marie, podporována bratrem, manželství odmítla. Bratr jí obratem navrhl, ať svede krále a stane se jeho milenkou. Opět odmítla; ta představa se jí hnusila. Sourozenci se jeden druhému odcizili a Marie nakonec proti bratrovi svědčila, když ho Jindřich dal odsoudit a popravit za velezradu.

Marie tedy Parrův návrh přijala a úplně přerušila styky s rodinou. Již se nikdy neprovdala. Zemřela roku 1557, rok předtím, než byl její syn prohlášen královnou Anglie.

Vyzvídal jsem na otci, jak se dařilo ten klam udržovat; vždyť mnozí Howardové se dozajista museli zajímat o hochův osud. Jenže po popravě hraběte ze Surrey v roce 1547 pojali Howardové vůči Jindřichovi nesmírnou nenávist. Pokud byl někdo z nich do klamu zasvěcen, nikdy jej nevyzradil. Marie Howardová si uvědomovala, jak její rod prahne po královské moci, a jelikož otce a bratra nenáviděla, nepochybně ji hřálo pomyšlení, že ona, odstrkovaná a ponižovaná dcera, dosáhla toho, co se žádnému muži z rodu Howardů nikdy nepodařilo.

Můj otec se o tom klamu dozvěděl záhy poté, co byla Alžběta prohlášena královnou. Nová panovnice si jej povolala do své komnaty a pohovořila si s ním mezi čtyřma očima. Bylo jí dvacet pět let a mnoho let prožila téměř jako jeptiška. Svět ji ve všech ohledech přehlížel ve prospěch jejího bratra Eduarda, sestry Marie a dlouhé řady otcových manželek. Uvykla zapomnění. Nyní se stala královnou. Přijala mého otce hrdě vzpřímená a s pevným pohledem: vskutku královský zjev. Zdobily ji prsteny, vějíře, šperky, vyšívání, perly a krajky. Vlasy měla zlatě rezavé, pleť bílou jako sníh. V hluboko posazených očích se jí blýskalo.

„Jste muž, jemuž již dlouho důvěřujeme, lorde Cecile. Jak pro vaši moudrost, tak pro vaši diskrétnost.“

Otec se při tom komplimentu uklonil.

„Přejeme si, abyste nám sloužil jako první ministr. Nepochybujeme, že nám zachováte absolutní věrnost. Existuje však ještě něco, o čem si musíme pohovořit.“

A poté podvodník odhalil, kým je; objasnil vše, co jsem doposud podrobně popisoval. Můj otec naslouchal s trpělivostí, jež mu byla po celý život vlastní. Uvědomoval si, že se mu dostalo jedinečné příležitosti.

Z tohoto muže s tudorovskou krví, jenž však nebyl zrozen ke vládě, je nyní královna. Nikdo kromě lady Ashleyové a Tomáše Parryho nezná pravdu. Odhalit ji by znamenalo uvrhnout zemi do občanské války, jeli-kož na uprázdněný trůn by vznesli nárok mnozí. K ničemu dobrému by to nevedlo. Tento muž žije posledních dvanáct let životem ženy a nijak se neprozradil. Stal se ve všech ohledech Alžbětou Tudorovnou. Když je teď můj otec do jeho tajemství zasvěcen, jsou spolu spjati, dokud jeden či druhý neodejde na onen svět. Není mu nabízena pouhá funkce u dvora, ale spojenectví založené na obrovském klamu.

Můj otec ze svého smrtelného lože pozoroval, jak vstřebávám, co mi prozradil.

„Slíbil jsem mu, že jsem mu k službám a navždy budu, řekl.“ Mlčel jsem.

„Královna si uvědomuje, že ti toto velké tajemství předávám. Stojí o to, synu, abys jí sloužil stejně jako já. A já si to přeji též.“

„Mým jediným přáním je, abych byl alespoň zpoloviny tak věrným služebníkem, jakým jsi byl ty.“

Den poté, 4. srpna 1598, otec zemřel a já byl předvolán ke královně. Toho dne dovršila pětašedesátiny. Propadlé tváře, vysoké čelo, dlouhá brada a orlí nos podtrhovaly vyzáblost její seschlé vrásčité tváře. Ztratila většinu zubů. Hlavu jí kryla paruka vlnitých rezavých vlasů, kolem krku měla obrovský krajkový límec. Hleděla na mne pohledem, kterým už téměř čtyřicet let zajišťovala Anglii bezpečí.

„Nuže?“

Poklekl jsem na jedno koleno a sklonil hlavu. „Budu vám věrně sloužit stejně jako můj otec a zůstanu navždy loajální.“

„Staniž se tedy, lorde ministře. Společně udržíme Anglii silnou.“

„Znal pravdu,“ řekla slečna Mary.

Byli ve stanici metra, hodně daleko od skladiště. Slečna Mary byla zvědavá na obsah souboru, a tak nechali ujet dva vlaky a nejdřív si ho přečetli.

„Potvrzuje se všechno, co jsem kdy slyšela o chlapci z Bisley,“ dodala. „Legenda se z valné části zakládá na pravdě.“

Chvilku mlčela. Ian z ní nespouštěl pohled.

Na stanici čekala na metro jen hrstka lidí.

„Tímhle se může všechno změnit,“ zamumlala.

„Jak to?“

„Musíme o tom povědět panu Maloneovi.“

Vtom se její telefon rozvibroval. Oba sjeli očima k displeji.

„To číslo neznám.“

„Zvedněte to,“ řekl Ian.

Poslechla.

„Propána, Tanyo! Zrovna jsem na tebe myslela,“ vyhrkla vzápětí do telefonu. „Musím mluvit s panem Malonem. Jste pořád spolu?“

Nastalo ticho, jak slečna Mary poslouchala, a pak řekla: „Okamžitě tam jedeme.“

Odmáčkla hovor.

Tvářila se vážně. Ustaraně Ian čekal, až mu vysvětlí proč.

V Hampton Court došlo k potížím. Nějací lide se pokusili moji sestru a pana Malonca zabít. Musíme tam jet.“

48

Antrim vyšel z klenotnice do poledního slunce. Uvnitř mezi davy lidí, kamerami, hlídači a detektory kovů se cítil bezpečně. Venku na otevřeném prostranství mnohem méně. Ohrazenému nádvoří dominovala masivní budova White Tower obklopená cestičkami, stromy a trávníky.

Antrima polévala hrůza.

Denise je agentka Daidalovců? Celou dobu ho vodila za nos? O operaci Královský klam se nejspíš vědělo od samého začátku.

Co ale vyburcovalo všechnu tu pozornost britské tajné služby z posledních dnů a hodin? Farrowa Curryho údajně zavraždil Thomas Mathews. Ne Daidalovci. Anebo přece jen ano?

Hledal pohledem Garyho, který na něj měl čekat tady venku.

Po cestách proudily tisíce lidí, kteří přišli navštívit jedno z nejpamátnějších míst Anglie. Vtom mezi nimi o třicet metrů dál zahlédl Denise Gérardovou s nějakým mužem.

Mířili k němu.

Najednou se mu rozbřesklo.

Tohle je místo, kam ho chtěli dostat.

Rozhodl se utéct zpět do klenotnice, ale fronta u vchodu byla příliš dlouhá, a kdyby ji předběhl, upozornil by na sebe hlídače.

Mohl by je požádat o pomoc, ale brzy by se mu to vymstilo. Rozumnější bude co nejrychleji odtud vypadnout.

Jenže co s Garym?

Není čas.

Ať se o sebe nějak postará.

Antrim pro něj nemohl nic udělat. Přikázal mu přece, ať zůstane poblíž. Teď ho nemůže hledat. A tak kráčel dál kolem White Toweru a proplétal se mezi lidmi směrem k východu ve vnější hradební zdi. Sáhl do kapsy po mobilu; chtěl si ověřit, jestli Denise nelhala, že mu v Hampton Court zabili dva agenty. Opravdu zůstal sám? Jenže telefon v kapse nenašel. Celou ji prohmatal, ale přístroj byl pryč. Zavrtěl hlavou a šel dál, kličkoval v davu. Letmým ohlédnutím si ověřil, že Denise a její společník jdou pořád za ním.

Ještě nikdy se mu nestalo, že by ho vyhledala milenka, se kterou se předtím rozešel. Rozchody probíhaly v jeho režii, čistým řezem a definitivně, jak to měl rád. Nevyžíval se v bití ženských a obvykle si to pak vyčítal. Jenomže někdy to jinak nejde. Všechno to byla vina jeho otce – ale pochyboval, že by to Denise zajímalo.

Tahle operace, zpočátku čistě pracovní, se zvrhla v osobní záležitost.

Osobnější, než si kdy uměl představit.

Gary vyběhl z klenotnice.

Proklouznout ven nebylo snadné, musel se schovávat mezi lidmi, aby ho Antrim a ta žena nezahlédli. Stáli vedle pohyblivého chodníku u jedné vitríny a povídali si. Gary se vmísil hluboko do davu a odtamtud je schovaný pozoroval. Na Antrimovi bylo znát rozčilení.

Co se to děje?

A kam se poděl Antrim teď?

Zabočil doleva, prošel podél klenotnice a pak zahnul doprava na chodník mezi White Towerem a budovami označenými jako špitál a zbrojnice. Padesát metrů před ním se zvedala hradba s věží – Garymu bylo jasné, že za nimi prostory Toweru končí. Cesta, po které šel, se stáčela zpátky a vedla kolem impozantního průčelí White Toweru, před nímž se rozprostíral pás smaragdového trávníku. Po trávě se potulovalo několik krkavců a turisté si je fotografovali. Vzadu, na cestě souběžné s opačnou stranou White Toweru, spatřil Antrima.

Mířil k bráně, kterou se vychází z Toweru ven.

Pak Gary zahlédl tu ženu z klenotnice, jak s nějakým mužem po boku chvátá za Antrimem. Sjel pohledem doleva k východu a tam spatřil další dva muže. Stáli. Čekali. Hlavy měli otočené přímo k Antrimovi, ale tomu zřejmě dělala příliš velkou starost dvojice, kterou měl v patách, než aby dával pozor na to, co má před sebou.

Očividně mu teče do bot.

Gary mu musí přijít na pomoc.

Malone nespouštěl oči z Thomase Mathewse.

„Neměl jsem jinou možnost,“ vysvětloval Mathews. „Nijak mě netěšilo vydat těm mužům rozkaz, aby vás zastřelili.“

Malone zachovával ledový klid. „A přesto jste ho vydal.“

„Vaše přítomnost všechno změnila,“ opáčil Mathews. „A ne k lepšímu.“

„Zabil jste dva Američany.“

„Jeden byl chamtivec. Ten druhý až příliš chytrý. Jak sám víte, v našem oboru se takové kroky praktikují běžně. Musel jsem splnit úkol a měl jsem velmi omezený manévrovací prostor.“

„Chcete zabít i Iana Dunnea. Vlastně bych se asi měl opravit: vy ho musíte zabít.“

„Další politováníhodná okolnost.“

Malone věděl, že musí vypadnout. Každou vteřinou prodlení roste riziko, kterému se vystavuje.

„Víte, proč vás do toho Antrim zatáhl?“ zeptal se Mathews.

Stál vysoký a vzpřímený, se svou charakteristickou holí v pravé ruce. Malone si vzpomněl, že prý má cosi s kyčlem a že se mu neduh zhoršuje s věkem, takže se při chůzi bez opory neobejde.

„Požádal mě, abych našel Iana Dunnea. Tím to hasne.“

„Tohle jsem na mysli neměl. Proč jste vůbec tady, v Londýně?“

„Poskytl jsem jisté osobě menší službu.“

Na Mathewsově tváři se objevil zvláštní výraz. „Takže vy to skutečně nevíte.“

Malone čekal.

„Abyste Iana Dunnea doprovázel na zpáteční cestě ze Států právě vy, zařídil Antrim. Chlapce dopadli na Floridě a převezli ho do Atlanty, kde jste ho převzal. Proč to dělali? Copak na Floridě nejsou agenti, kteří by ho dokázali eskortovat domů? Místo toho Antrim požádal konkrétně o vás. Přiměl svého nadřízeného, aby kvůli tomu zavolal Stephanii Nelleové.“

„Jak to sakra víte?“

„Cottone, dělám tuhle práci už hodně dlouho. Mám spousty přátel. Spousty zdrojů. Došlo vám přece, že Garyho unesli muži najatí Antrimem?“

Ne, to tedy nedošlo.

„To divadýlko sehráli kvůli vám.“

Malonea se zmocnil děsivý pocit, že je za všemi ostatními o tři kroky pozadu.

A z toho obvykle koukají potíže.

Vytáhl telefon, zapnul ho a zavolal na Antrimovo číslo. Žádná odezva. Žádná hlasová schránka. Jen vyzvánění naprázdno.

Zas a znova.

Což věstilo další potíže.

Vypnul telefon a řekl: „Musím jít.“

„Nemohu vám to dovolit.“

Malone byl v tu chvíli zatraceně rád, že u sebe má pistoli.

Vytasil ji. „Já nejsem Antrim.“

Vtom zaslechl dusot a uviděl, jak z jedněch dveří k lóžím vybíhají na kurt dva muži.

Oba ozbrojení.

Kathleen zavřela dveře odpočívárny, za kterými nehybně leželi na podlaze oba agenti. Rozběhla se ke dveřím na tenisový kurt, s pistolí v ruce a rozlícená na nejvyšší míru. Za sebou, v úzké chodbě obtáčející ze dvou stran kurt, nikoho neviděla. Zato přes prosklené lóže zahlédla na kurtu čtyři muže. Ty dva ze zahrady, se zbraněmi v rukou. Thomase Mathewse. A Cottona Malonea – sice ozbrojeného, ale očividně v úzkých. Kde se tu bere? Už měl dávno odjet.

„Odložte laskavě zbraň,“ požádal Malonea Mathews. Kathleen na jejím pozorovacím stanovišti za vzdálenější krátkou stranou kurtu nikdo z té čtveřice neviděl.

O několik metrů dál spatřila otevřené dveře.

Sehnula se pod dolní okraj skla, doplížila se k nim a vklouzla do jedné lóže. Stály v ní tři řady sedadel. Kathleen, stále přikrčená, se přikradla k dveřím vedoucím na kurt.

Nadešel čas splatit dluh.

49

Ian nastoupil za slečnou Mary do vlaku metra.

Londýnskou podzemní dráhu dobře znal, často prolézal i místa, kam se nesmí. Tunely nabízely útočiště před zimním chladem i letním vedrem, mohl v nich nerušeně pobývat, dokud ho nepřistihl nějaký policajt nebo dělník. Teď už je dost dlouho nevyužíval – od té doby, co ho slečna Mary nechávala, aby hlídal její obchod. Byl jí vděčnější, než by kdy dokázal vyjádřit slovy, a moc ho těšilo, že je tu teď s ním.

Posadili se na prázdná sedadla.

„Nevím, jak ty,“ zašeptala, „ale já hořím zvědavostí, co píše dál Robert Cecil.“

Ian na tom byl stejně.

Slečna Mary sáhla po telefonu, znovu otevřela e-mail, který si přeposlala, a vyhledala v příloze místo, kde prve skončili.

Začal jsem sloužit královně 4. srpna 1598. Třebaže jsem to tenkrát netušil, měla před sebou pouze necelých pět let vlády. O tom klamu jsme spolu hovořili všehovšudy šestkrát, a z toho čtyřikrát v posledních měsících jejího života. První z oněch rozhovorů se mi vryl do paměti nejvíce.

„Zeptejte se, na cokoli chcete,“ vybídla mě královna.

Stál jsem v její ložnici v paláci Nonsuch, který si nechal vybudovat Jindřich VIII. jako místo radovánek. Na rozdíl od Jindřichovy prvorozené dcery Marie si jej tato královna oblíbila.

„Váš otec nám sloužil výtečně,“ pravila královna. „Vděčíme mu za naše úspěchy i dlouhý život. Vkládáme ve vás naděje, že nám též přinesete štěstí.“

„Po ničem netoužím více.“

„Pak se tedy zeptejte, nač chcete, a s tímto tématem jednou provždy skončíme.“

Náš rozhovor trval téměř dvě hodiny. Vyslechl jsem příběh neuvěřitelného umu a troufalosti. Alžbětin náhradník byl vnukem Jindřicha VIII., jeho otec se narodil jako královský levoboček Alžbětě Blountové a jeho matka náležela k rodu Howardů, byla dcerou významného lorda. Žil v ústraní, vychovávali ho Howardové a žádný Tudorovec o jeho existenci netušil. Bylo mu stěží třináct – pořád ještě věk nevinnosti – a dostávalo se mu vynikajícího vzdělání. Od narození byl veden k vědomí, že je výjimečný, neměl však sebemenší naději, že kdy bude něčím víc než jen synem levobočka. Veškeré tituly a privilegia, jimž se těšil jeho otec, vzaly zasvé s otcovou smrtí. Necelý rok poté porodila

Jana Seymourová králi legitimního syna a pak již nikoho z Tudorovců nezajímal Jindřich FitzRoy ani jakékoli dítě, jež snad zplodil. Když však nečekaně zesnula princezna Alžběta a Tomáš Parry přišel s plánem nahradit dceru vnukem, spatřovala v tom Marie Howardová příležitost.

Tou dobou si chlapec nechával růst rezavé vlasy až na ramena a měl útlou, pěstěnou, poněkud zženštilou postavu. Vlastně se odjakživa cítil polapen v nepatřičném těle. Bylo mužské, kdežto mysl měl ženskou. Ten vnitřní svár v něm zuřil, kam jeho paměť sahala. Příležitost, kterou mu předestřela matka, nabízela vysvobození. Stane se ženou a převezme Alžbětinu totožnost se vším všudy.

Došlo k tomu roku 1546. Nikoho tenkrát ani nenapadlo, že by se jednou mohl ujmout panování. Zamýšleli upokojit Jindřicha a zachránit život Kate Ashleyové a Tomášovi Parrymu. Cestu k trůnu blokovala řada překážek. Stále ještě žili Eduard a Marie. Alžběta byla třetí v pořadí, a to výlučně za předpokladu, že její nevlastní bratr a sestra zemřou bez dědiců. Klam se však osvědčil, a jak léta míjela, vnuk přímo rozkvétal pod tlustými vrstvami líčidel a v bohatě nabíraných šatech, jimiž později proslul. O veškeré jeho osobní potřeby dbala lady Ashleyová spolu s Tomášem Parrym a nikdy nevzniklo ani nepatrné podezření.

Minulo dvanáct let a Eduard i Marie zemřeli bez potomstva. Zemřela rovněž jeho matka, Marie Howardová. Zůstal sám a neměl jinou totožnost než tu, do níž vstoupil v roli princezny Alžběty. A potom, ve svých dvaceti pěti letech, byl provolán královnou. Když jsem vyzvídal, jak se mu dařilo udržovat zdání i po korunovaci, odpovídal vyhýbavě. Ujišťoval mě, že když si člověk dává pozor, není třeba bát se odhalení. A lady Ashleyová setrvala ve službách nové královny až do své smrti v roce 1565.

„Byl to jeden z nejsmutnějších dnů našeho života,“ dodal s očima zarudlýma i nyní, po třiceti třech letech.

Tomáš Parry zesnul roku 1560, necelé dva roky po korunovaci. Nikdy nebyl u dvora oblíben a traduje se, že zemřel na čirou rozmrzelost. Jakožto jeden ze spikleneckého kroužku samozřejmě dlel královně nablízku. Byl povýšen do šlechtického stavu a zastával úřad pokladníka královské domácnosti. Z otcova vyprávění jsem věděl, že mu královna zaplatila pohřeb ve Westminsteru, a dlouho jsem nechápal proč. Pochopil jsem až onoho dne v Nonsuchi.

Po úmrtí lady Ashleyové se stala první dvorní dámou Blanka Parryová a zastávala toto postavení do roku 1590. Nepochybně o klamu též věděla, ačkoli o tom nepadla zmínka. Královna s ní jednala jako s baronkou, věnovala jí dvě panství v Yorkshire a Walesu a dala ji pohřbít v kapli svaté Margarety ve Westminsteru se vší královskou pompou.

„Pokud činíme jisté věci v soukromí, nikdo se nic nedozví,“ vysvětlovala královna.

Což objasňovalo mnohé zvyky toho, kdo v roli královny vystupoval.

Převlékal se v přísném ústraní a v lázni mu pomáhali výlučně lady Ashleyová nebo Blanka Parryová. Vlastnil sbírku osmi paruk a trval na róbách, jež potlačují hruď a tvary postavy od pasu dolů. Tvář tonula pod tlustou vrstvou bílého líčidla, kterou mnozí pozorovatelé vykládali jako symbol čistoty, ale která též zastírala rysy obličeje. Jelikož královnin náhradník byl od narození spíše zženštilý než mužný, měl po těle pouze řídké ochlupení. Totéž platilo o vlasech, neboť zdědil neblahý tudorovský sklon plešatět. Pouštěl k sobě lékaře, ale nesměli vyšetřovat nic kromě očí, úst a hrdla. Nestrpěl, aby se ho kdokoli dotýkal, a bylo pramálo těch, kdo se o to někdy pokusili.

Onoho dne jsem po našem rozhovoru odcházel zděšen a uspokojen zároveň. Muž, jenž zdárně vládl Anglii již třicet devět let – patrně zdárněji než kterýkoli jeho předchůdce – byl podvodník. Nedisponoval sebemenším právem na trůn, a přesto se na něm usadil stejně rázně a nekompromisně, jako by to bývala učinila sama Alžběta, kdyby se té chvíle dožila. Lid ho miloval, královna se těšila nezpochybnitelné popularitě. Dodržel jsem přísahu danou otci a sloužil mu až do jeho skonu v roce 1603. Zůstal obezřetný do poslední chvíle. Zanechal výslovný rozkaz, že nesmí být provedena pitva, a ten byl dodržen. Já jsem obdržel podrobné pokyny, jak naložit s tělem, a dostál jsem jim víceméně přesně.

„Jak to tak vypadá, Robert Cecil si svou přezdívku zasloužil,“ poznamenala slečna Mary. „Byl to skutečně lišák.“

„Jak to myslel, víceméně přesně?“ zajímal se Ian.

„Že si sám vybral, co bude respektovat, a zbytek ignoroval. Tím se vysvětluje, že se dochoval jeho deník. Zřejmě si přál, aby se lidé dozvěděli pravdu.“

Metro zastavilo v přestupní stanici.

Ian se slečnou Mary vystoupili a došli k trase, která je zaveze k hotelu Goring.

Když nastoupili do dalšího vlaku, Ian se zeptal: „Nemůžeme si přečíst ještě kousek?“

Slečna Mary se usmála tím svým srdečným úsměvem. „Jistě. Jsem zvědavá stejně jako ty.“

V dobách, kdy královně sloužil můj otec, jsem se stejně jako mnozí jiní podivoval, proč se nikdy nevdala. Král Jindřich byl přímo posedlý touhou zajistit si mužského dědice. O totéž usilovala královna Marie, ačkoli se jí nepodařilo přivést na svět dítě. Alžběta obdržela řadu nabídek k sňatku z Anglie i z ciziny. Favoritem se jevil sir Robert Dudley, ale můj otec jím otevřeně pohrdal a královna se navenek sklonila před jeho vůlí a za Dudleyho se neprovdala. Odmítla rovněž Filipa II. Španělského, rakouského arcivévodu Karla a dva francouzské prince. Parlament na ni naléhal, aby svolila ke sňatku nebo alespoň jmenovala svého nástupce, ale odmítla se podvolit. Jelikož otec znal pravdu, chápal, proč manželství nepřipadá v úvahu. Ze všech nabídek, ze všeho naléhání a přesvědčování však vytěžili maximum politických výhod. Dolní sněmovně královna vzkázala, že se má spokojit „s mramorovou deskou hlásající, že královna, jež třímala vládu tak dlouho, žila a zemřela jako panna“.

Pro básníky se stala panenskou královnou, jež stojí pod ochranou nebes a provdala se za své království. „Všem mým manželům, mému dobrému lidu“ zněla fráze, kterou použila nejednou. Na svou povinnost zajistit budoucnost království však nezapomněla. Zemi svíral děs z občanské války. A tak mne požádala, abych zahájil korespondenci se skotským králem Jakubem, synem Marie Stuartovny, kterou dala popravit za velezradu. Na usmířenou za ten čin, jemuž se nemohla vyhnout, jsem měl Jakubovi nabídnout, že po královnině smrti usedne na anglický trůn. On měl na oplátku ustat s veškerými projevy nepřátelství a výhrůžkami vůči Koruně. Jakub nesl matčin osud velmi úkorně, ale naděje na anglický trůn jeho hlubokou nenávist uchlácholila. Byl to povrchní, snadno ovlivnitelný muž s vratkými zásadami. A tak se stalo, že když královna zemřela, došlo ke střídání u moci, aniž byla prolita jediná kapka krve.

Časem jsem pojal k podvodníkovi obdiv a úctu. Panoval obezřele a moudře. Též můj otec si jej hluboce vážil. Častokrát jsem přemítal, zda by si pravá Alžběta počínala lépe či hůře. Anglie získala monarchu, jenž vládl čtyřicet pět let a zajistil zemi tolik potřebnou stabilitu. Na rozdíl od tudorovských předků měl tuhý kořínek, jemuž vděčil za dlouhý život a poměrně dobré zdraví. O dni, kdy se ujal své role, jsme mluvili ještě jednou. Vyprávěl mi o své matce a otci.

„Naše drahá máti zesnula, ještě než jsme usedli na královský trůn. Litujeme, že se toho okamžiku nedožila. Od chvíle, kdy nás Tomáš Parry odvezl na Overcourt a stali jsme se princeznou, jsme se již nikdy nesetkali.“

„Ale vždyť mezitím uplynulo celých dvanáct let.“

„Ano. A jedenáct z nich byla matka naživu. Lady Ashleyová a Parry mě průběžně informovali o jejím životě a zdraví. Vzkazovali mi, že je z vývoje událostí šťastná. Hluboce milovala mého otce, ale nenáviděla mého děda, krále Jindřicha. Toho dne, kdy mne Parry odvážel do Overcourtu, mi kladla na srdce, že je to správné a že se to děje právem. Konečně se stanu v každém ohledu Tudorovcem. Přála si, abych jednoho dne získal královský titul. Mne ta představa děsila. Postupem času jsem si však na své povinnosti zvykl a se svým údělem se smířil.“

Všiml jsem si, že poprvé během našeho rozhovoru opustil majestátní plurál a neříká o sobě „my“, nýbrž „já“. Toto byl muž a syn, který se neprosil o to, co ho potkalo, ale neselhal při plnění svých povinností.

„Jste vládcem tohoto národa. Vaše slovo je nám rozkazem,“ pravil jsem.

„Až na jednu skutečnost, drahý Roberte. Skutečnost, která by jednou mohla převážit nad vším ostatním.“

Věděl jsem, o čem hovoří, neboť jsem rovněž uvažoval o tom, že jelikož není princeznou Alžbětou, není ani právoplatným legitimním vládcem Anglie. Každý skutek učiněný jeho jménem by mohl být anulován ab initio, od samého počátku, jakožto důsledek podvodu.

Jako by nikdy neexistoval.

50

Gary využil návalu návštěvníků a kličkoval mezi nimi k bráně, kterou se vychází z Toweru. K Antrimovi mu scházelo pořád ještě nějakých třicet metrů. Antrim si těch dvou, kteří na něj číhali u brány, zatím nevšiml. Kdyby ano, proč by šel rovnou k nim?

Zatímco byl Antrim v klenotnici, Gary se potuloval po cestičkách a prohlížel si White Tower. Naslouchal pestrobarevně oblečeným beefeaterům, jak na jednotlivých stanovištích baví skupinky turistů svými výklady. Ze všeho kolem dýchala spíš minulost než současnost. Dějepis nepatřil k jeho oblíbeným předmětům, jenže tady se ocitl rovnýma nohama uprostřed historie. To je něco úplně jiného než popsané stránky, obrázky nebo video. Stál v jedné z nejstarších pevností v Anglii, při jejíž obraně padla na hradbách spousta vojáků, a opět se tu odehrávalo cosi napínavého.

Právě teď. Právě tady.

Znovu zaostřil pohled na Antrima, chvátajícího k východu. Ti dva muži dál stáli u brány a Gary postřehl, že jeden z nich zašátral pod sakem. Zahlédl podpažní pouzdro podobné tomu, jaké nosil jeho otec, a vůbec nepochyboval, co je v něm. Zbraň se sice na světlo nevynořila, ale mužova ruka zůstávala pod sakem, mimo dohled.

Připravená. Antrim se blížil.

Garymu k němu chybělo patnáct metrů, byl skryt ve shluku lidí.

Nikdo si ho nevšímal.

Antrim se zastavil a pohlédl na ty dva před sebou.

Tváří mu prolétlo překvapení a úlek.

Zezadu se k němu přibližovala ta žena s dalším mužem.

Byl nejvyšší čas jednat.

Antrim viděl, že nemá kam utéci. Jediný východ z Toweru blokovali dva muži. Když couvne, narazí přímo na Denise. Uzavřel pakt s ďáblem a teď se Daidalovci rozhodli, že je jim na obtíž. Má sice na svém bankovním účtu několik miliónů z jejich kapes, jenže jako mrtvola si jich neužije. Zuřil sám na sebe, že se dopustil tolika chyb. Z operace, v níž spatřoval svoji záchranu, se vyklubala noční můra.

A co hůř, nejspíš neměl šanci hned od začátku.

Jeho nápad spočíval v tom, že najde informaci, s jejíž pomocí bude možno přimět britskou vládu, aby překazila Skotům úmysl propustit odsouzeného teroristu. Podle interního posouzení CIA měla operace Královský klam kýžený potenciál. Britové se pyšní tím, jak lpějí na vládě práva. Obecné právo se v jejich zemi zrodilo a rozšířilo se odtamtud do celého světa. Věrnost zákonům jim nejednou posloužila k nátlaku na krále, posílení role parlamentu či ovládnutí kolonií. Operace Královský klam zamýšlela obrátit tuto oddanost právu proti samotným Britům. Kdyby všechno proběhlo podle očekávání, Downing Street by nezbylo než u Skotů intervenovat. Washington žádal jen jedno jediné – ponechat vraha za mřížemi. Na oplátku by se nikdo nedozvěděl, co se přihodilo před čtyřmi staletími.

Jenomže Daidalova společnost udělala všem plánům čáru přes rozpočet.

Rád by o ní zjistil víc, ale neměl na pátrání čas, a kdyby se o ně pokusil, vzbudilo by to pozornost v Langley.

Momentálně už mu záleželo jen na jediném – vyváznout z Toweru se zdravou kůží. Chtějí ho zastřelit přímo tady? Mezi všemi těmi lidmi? Bůh ví. Jsou to fanatici, a fanatici se chovají nepředvídatelně.

Původně měl být zabit Cotton Malone. Jenže situace se změnila.

Teď se uprostřed nitkového kříže v zaměřovači ocitl on sám.

Gary se kradl k bráně schovaný v hloučku japonských turistů. Od mužů u brány dělilo Antrima šest metrů, žena s dalším mužem se zastavili deset metrů za ním. Kolem procházeli v obou směrech lidé.

Nově nalezený otec Garyho potřebuje a Gary ho nezklame.

Ti dva u brány o něm neměli potuchy, viseli očima na Antrimovi.

Blížil se k nim zprava, a jestli nemají oči na boku hlavy…

Dlouhým skokem se vrhl kupředu a ve vzduchu se stočil tak, aby do nich vrazil celou délkou trupu.

Sesypali se do jednoho chumlu na chodník. Gary se ocitl navrch, takže těla těch dvou ztlumila jeho pád.

Slyšel je vyheknout, jak se uhodili hlavou o dláždění.

Leknutí a pád je dočasně ochromily.

Gary vyskočil na nohy.

Antrimovi došlo, co se děje.

Jednomu z těch dvou chlapů při pádu vyjela zpod saka ruka s pistolí. Prsty mu při tvrdém dopadu povolily.

Antrim k němu přiskočil a zbraň mu vyškubl. Pohlédl na

Garyho. „Musíme odtud pryč.“

„Já vím. Viděl jsem tu ženskou vzadu.“

Antrima by zajímalo, jak se Gary o Denise dozvěděl, ale na vyptávání nebyl čas.

S ukazováčkem na spoušti se otočil.

Zamířil na Denise. Kdosi se rozkřičel. „Pistole!“ U brány se v obou směrech hemžilo tolik lidí, že chvilku trvalo, než si uvědomili, co se jim odehrává před očima. Dva hlídači po stranách vchodu opustili svá stanoviště a rozběhli se k němu.

Denise se mohutným skokem vrhla na trávník nalevo od cesty.

Sledoval její pohyb hlavní a vypálil ránu pro výstrahu.

Lidé kolem propadli při výstřelu panice a zablokovali přibíhajícím hlídačům cestu. Antrim si zastrčil pistoli do kapsy kalhot, obrátil se, vyhledal pohledem Garyho a naznačil mu, že je čas utéct. Všechno se seběhlo během okamžiku a několik příštích vteřin rozhodne. Poručil si tedy neztrácet hlavu, nenápadně se vmísit do davu a využít všeobecného chaosu ve svůj prospěch.

Lehce stiskl Garymu paži. „Hlavně hezky pomalu. Ať neupoutáme pozornost.“

Gary přikývl. Zamířili po betonovém chodníku doprava k Temži, pryč od Toweru. Pokřik a zmatky nechali za sebou. Tlačenice rozrušených lidí zafungovala jako ochranná hráz.

Antrimovi bušilo srdce až v krku.

Došli na rušnou hlavní třídu a Antrim mávl na taxi.

Nasedli a vůz se rozjel.

„Hoďte nás někam na metro,“ řekl Antrim taxikáři.

Metro představovalo nejrychlejší a nejbezpečnější cestu zpátky ke skladišti. Z nejbližší stanice stačilo dojít slabých tři čtvrtě kilometru. I když Daidalovci o skladišti vědí, Antrim si odtamtud potřeboval vyzvednout pár věcí.

Například Cecilův deník.

Když sebou hodí, předběhnou je.

„Bylo to od tebe odvážné,“ pochválil Garyho.

„Potřeboval jsi pomoc. Měl jsi v zádech tu ženskou.“

„Jak ses o ní dozvěděl?“

„Zašel jsem si do klenotnice a viděl tě, jak se s ní bavíš.“

Kolik toho ten kluk slyšel? Moc určitě ne. Když s Denise mluvili, poblíž se nikdo neochomýtal. A Garyho vůbec nezahlédl.

Rozhodl se nechat to plavat.

Vzal Garyho kolem ramen. „Zachránil jsi mi krk.“

Gary se usmál. „Ty bys to pro mě udělal taky.“

51

Kathleen se nenápadně plížila ke dveřím vedoucím z lóže na tenisový kurt. Střídavě kontrolovala, co se děje vpředu a jestli se neblíží nějaké nebezpečí zezadu. Pochybovala ale, že se ti dva v odpočívárně hned tak proberou. Budou potřebovat doktora. Nervy měla vybičované důvěrně známým návalem adrenalinu. Návalem, který má ráda. Tak to aspoň prohlašoval terapeut a Kathleen se neohradila. Zrovna teď jí adrenalin pomáhal přemýšlet a správně se rozhodovat v okamžicích, na kterých závisel její život.

Tak se jí to líbilo. Spoléhat sama na sebe.

Cotton Malone je v bryndě. Thomas Mathews ho zahnal do kouta. I když má Malone zbraň, není mu k ničemu.

„Co teď?“ zeptal se Malone, zaklesnutý očima do dvou ozbrojených mužů deset metrů od něj.

Mathews stál nalevo, mezi ním a místem, kde se skrývala Kathleen.

„Řekl bych,“ odvětil Mathews, „že dva z vás skončí bradou vzhůru a třetí odkráčí po svých.“

Měl pravdu. V nejlepším případě sundá Malone jednoho.

„Jaký to má smysl?“ zeptal se Malone, aniž spustil pohled z těch dvou se zbraní.

„Nehledejte v tom nic osobního, Cottone. Čistě pracovní záležitost. Jistě chápete.“

„Jde mi jedině o bezpečí mého syna, o nic jiného. Všechno ostatní je vaše věc, ne moje.“

„Víte, že Blake Antrim nechal udělat sobě a vašemu synovi test DNA?“

Malone strnul. „O čem to sakra žvaníte?“

„A já znám výsledek.“

Malone nevěřil vlastním uším.

„Už jsem vám říkal, že Antrim zmanipuloval situaci tak, abyste sem přivezl Iana Dunnea. Chtěl vás i vašeho syna mít tady v Londýně. Když jste přiletěli, přemluvil vás k pátrání po Dunneovi a sám se ujal vašeho syna.“

„Když Garyho unesli, našel ho.“

„Zahráli to na vás.“

„Proč?“

„Test DNA dokazuje, že Antrim je Garyho biologický otec.“

„Na tyhle vaše blbiny nemám čas.“

„Ujišťuji vás, Cottone, že mluvím pravdu.“

A Maloneovi cosi říkalo, že tomu tak je.

„Donedávna jsem vaši osobní situaci neznal,“ pokračoval Mathews. „Syn není váš vlastní. Ještě před několika měsíci jste to nevěděl ani vy.“

„Odkud jste se to dozvěděl?“

„Antrim už několik měsíců nechává sledovat vaši exmanželku. Monitorujeme jeho telefonní hovory s člověkem, kterého si na to najal v Georgii.“

„Proč by to dělal?“

„Jak to tak vypadá, vaše žena ho nesnáší. Odmítla mu zprostředkovat jakýkoli kontakt s chlapcem. A tak se zřejmě rozhodl, že si vytvoří vhodnou příležitost k seznámení sám.“

Malonea to poznání zasáhlo jako rána pěstí.

Garyho pravý otec, a tady?

„Ví o tom Gary?“ zeptal se.

Mathews přitakal. „Bohužel ano.“

„Musím jít.“

„Nemohu vám to dovolit,“ opáčil Mathews.

Kathleen naslouchala jejich rozmluvě. Mezi Blakem Antrimem a Maloneovým synem tedy existuje pouto.

A Malone o něm očividně neměl tušení.

Jelikož Antrima znala, ani ji to nepřekvapilo. Takže on zplodil děcko? A matka toho dítěte ho nenávidí? Asi ji taky párkrát zmlátil.

Oba muži s pistolemi vytrvale drželi Malonea na mušce.

Rozhodla se srovnat šance. Tryskem vyběhla z tmavé lóže, v běhu vystřelila a vpálila jednomu z těch dvou kulku do stehna.

Druhý okamžitě zareagoval a stočil hlaveň k novému cíli.

K ní.

Malone uslyšel výstřel a viděl jeho výsledek. Zalétl pohledem doleva a spatřil Kathleen Richardsovou. Jednoho z těch dvou postřelila a druhý se zrovna snažil zamířit na ni. Malone se zařídil podle jejího příkladu a sundal ho ranou do stehna. Richardsová ke zraněným bleskurychle přiběhla a sebrala jim pistole. Svíjeli se na zemi bolestí a povrch kurtu rudl krví.

„Odcházíme,“ oznámil Malone Mathewsovi.

„Děláte chybu.“

Malone k němu popošel blíž. „Jdu dohlédnout na svého kluka.“ Když si spojil informaci, kterou se právě dozvěděl, s tím, že mu Antrim nebere telefon, bylo mu jasné, že to znamená velké potíže. „Nepokoušejte se mi plést do cesty.“

„Možná se vám nebude líbit, co zjistíte.“

„Já to zvládnu.“

Sám si tím ale nebyl jistý.

„Vaši čtyři agenti budou potřebovat doktora,“ upozornila Mathewse Kathleen. Nepřestávala na něj mířit.

Mathews potřásl hlavou. „Vy jste ale případ.“

„Udělala jsem dobrý skutek, když jsem tamhletomu prostřelila jenom nohu. Příště tak velkorysá nebudu.“

„Já taky ne,“ připojil se Malone.

„Stojí vám tohle všechno za to, abyste riskoval život?“ zeptal se ho Mathews.

„Otázka zní: A co vám?“

Malone pokynul Richardsové a oba vyběhli z budovy ven do odpoledního slunce. Nikde v dohledu nebyli žádní další agenti. Zahnuli doleva kolem proslulého zahradního bludiště, vyšli na ulici a po ní se vrátili k hlavnímu průčelí paláce. Podél příjezdové cesty postávaly taxíky. Na jeden si mávli, nastoupili a odjeli.

„Vážím si toho, co jste pro mě udělala,“ řekl Malone Richardsové.

„Rádo se stalo.“

Malone přemýšlel na plné obrátky.

Vytáhl telefon a znovu zkusil Antrimovo číslo. Nic.

„Nevíte, kde ho hledat?“ zeptala se Richardsová.

Malone zavrtěl hlavou.

„Kam to bude?“ zeptal se jich taxikář zpoza plexisklové přepážky.

„K hotelu Goring.“

„Slyšela jsem, co Mathews povídal o vašem chlapci.“

Pohlédl jí do očí.

„Potřebuju, abyste mi pověděla úplně všechno, co víte o Blakeu Antrimovi.“

52

Královna pokojně zesnula ve své ložnici. Upadla do dlouhého spánku a již se z něj neprobrala. Naplnil mne smutek. Nikdy jsem na podvodníka na trůnu nepomyslel jinak než jako na korunovanou hlavu země. Uhýbal před manželstvím a plozením potomstva, ale přesto posílil monarchii i národ. Král Jindřich bude navždy vzpomínán pro své nepřátele, Alžběta pro své úspěchy.

Muž, který pod její identitou vystupoval, zanechal pečlivé pokyny, jak si máme po jeho smrti počínat. Den předtím si mne povolal ke svému loži.

„Poslouchejte,“ vydechl sotva slyšitelně.

Hovořil bez přerušení několik minut a ta námaha z něho vysála i poslední nepatrné zbytky sil. Vyprávěl mi o královně Kateřině Parrové krátce poté, kdy se s klamem začalo. Král Jindřich již byl po smrti a jeho samotného poslali do domácnosti královny vdovy.

„Odhalila ten podvod,“ řekl mi. „Věděla, že nejsem princezna.“

Bylo to logické, neboť během Jindřichova života královna trávila s princeznami Marií a Alžbětou hodně času.

„Ale neprozradila mne. Shledávala v tom jistou ironii osudu, jistou spravedlnost, kterou si její nebožtík manžel zaslouží. Nepatřila k těm, kdo Jindřicha nadšeně obdivovali. Nechtěla se za něj provdat, donutili ji k tomu. Neměla ho ráda, považovala ho za tyranského mrzouta. Vykonávala povinnosti královny neradostně, prahla jen po svobodě a té se jí po králově smrti konečně dostalo.“

Špatně si však vybrala čtvrtého manžela. Tomáš Seymour byl manipulátor a pletichář. Toužil po sňatku s princeznou Alžbětou a využíval každé příležitosti, aby se jí vetřel do přízně. Královna sledovala jeho milostné dotírání na mladičkou princeznu s velkým pobavením, jelikož věděla, že z toho mráčku nezaprší. Když se však ukázalo, že manžel s tou pošetilostí ne a ne přestat, raději vystěhovala podvodnou princeznu z domu, aby nedošlo ke skandálu a možnému odhalení.

„Se Seymourovým dvořením jsme nepočítali. Bylo to jediné údobí mého života, kdy se mé tajemství ocitlo v ohrožení. Královna vdova mne však chránila a litovala našeho rozloučení. V den mého odjezdu jsme spolu důvěrně hovořili a kladla mi na srdce, abych na sebe dával pozor a byl opatrný. Několik měsíců poté zemřela, ale předtím mi ještě napsala dopis, který mi doručili po její smrti a v němž mne ujišťovala, že se jednoho dne dočkám královské koruny.“

Podal mi ten list.

„Pohřběte ho se mnou.“

Přikývl jsem na znamení, že se úkolu ujímám.

„Během našeho posledního rozhovoru se mi královna Kateřina svěřila také s tím, co jí prozradil můj děd. S tajemstvím. Je určeno výlučně Tudorovcům z královské větve rodu, žádní další však již nezbývají.

Vyslechněte mne tedy vy, drahý Roberte, a neochvějně se řiďte mými příkazy.“

Opět jsem přikývl.

„Král Jindřich si povolal královnu vdovu ke svému smrtelnému loži, tak jako já nyní vás. A podobně byl předtím povolán ke svému umírajícímu otci i on sám. Vždy došlo k předání tajemství. Král Jindřich po královně vdově žádal, aby je přetlumočila jeho synu Eduardovi. Ona však neuposlechla. Namísto toho se svěřila mně, s důvěrou, že s onou informací naložím co nejlépe.“

Naslouchal jsem se zaujetím, jež mne samotného udivovalo.

„Existuje místo známé všehovšudy čtyřem lidem na světě. Tři z nich jsou mrtvi a já budu brzy též. Vy se o něm dozvídáte jako pátý.

Na tom místě uchovávám značné bohatství, stejně jako přede mnou můj děd a praděd. Uložil jsem tam rovněž ostatky princezny Alžběty.

Tomáš Parry je již dávno vyzvedl z hrobu v Overcourtu a přenesl právě tam. Nesmíte mne pohřbít v královské hrobce. Nelze vyloučit, že hrob bude jednoho dne otevřen. Kdyby k tomu došlo dřív, než moje tělo zetlí na prach, moje tajemství, které jsem za života tak úzkostlivě střežil, by vyšlo najevo. Uložte tedy do mého hrobu princeznu Alžbětu a mne do jejího. Tím se kruh uzavře a veškeré nebezpečí pomine. Žádám vás ve jménu Božím: přísahejte, že tak učiníte.“

Odpřisáhl jsem to a umírající se zdál potěšen.

Vložil třesoucí se ruku do mé. „Ten poklad je určen Jakubovi. Povězte mu, ať ho užívá s rozumem a vládne národu moudře a spravedlivě.“

Byla to poslední slova, jež jsme si vyměnili.

Královnina smrt vyvolala všeobecný smutek. Byl jsem pověřen, abych se postaral o uložení jejího těla k poslednímu odpočinku. Osobně jsem dohlížel na přípravu tělesných pozůstatků. Poté podvodník spočinul po boku svého velkého praděda Jindřicha VII. v kryptě Tudorovců, dokud se pro něj nevybuduje vhodná hrobka. Mezidobí trvalo tři roky. Během něj bylo podvodníkovo tělo nahrazeno Alžbětiným, jež jsem objevil na místě mně svěřeném. Učinil jsem tak vlastnoručně, bez cizí pomoci. Rozhodl jsem se, že nejlepší bude, když královna Marie a princezna Alžběta, jež kráčely životem jako sestry, budou dlít pospolu i ve smrti a jejich kosti se smísí v jedné hrobce. Připadalo mi to jako vhodný způsob, jak ještě více zamaskovat pravdu. Když byly ostatky konečně uloženy do mramorového sarkofágu, sestavil jsem epitaf, který shrnuje podvodníkovu životní pouť.

Na věčnou paměť: Náboženství znovuobnoveno ve své prazákladní čistotě, mír uzavřen, penězům vrácena hodnota, domácí rebelie potlačena, klid ve Francii rozervané vnitřním svárem nastolen, Nizozemí podpořeno, španělská Armada poražena, Irsko téměř vyrváno rebelům zkroceným drtivou porážkou Španěla, příjmy obou univerzit znásobeny zákonem o finančním zajištění, a především, celá Anglie bohatší než kdy dříve. Alžběta, po čtyřicet pět let přepečlivá správkyně, vítězná a triumfující královna, přezbožná a přešťastná, opustila v sedmdesátém roce svého života v pokoji a s pokorou svou smrtelnou tělesnou schránku, aby spočinula v lůně církve, dokud ji Kristus nepovznese k nesmrtelnosti. Zesnula dne 24. března, léta Páně 1603, v čtyřicátém pátém roce své vlády ve věku sedmdesáti let.

Zpronevěřil jsem se slibu danému královně ve dvou ohledech. Za prvé, ponechal jsem si dopis od Kateřiny Parrové, neboť byl pravděpodobně jediným zbylým hmatatelným důkazem. Po dopsání tohoto deníku jsem jej však spálil. Za druhé, nikdy jsem nikomu neřekl o bohatství uloženém v tajné komoře. Král Jakub není čestný muž. Nechovám vůči tomuto Stuartovci pražádnou úctu ani obdiv. Má-li býti předzvěstí toho, co přijde, troufám si tvrdit, že osud monarchie je zpečetěn.

Okamžik mé vlastní smrti se blíží. Je-li tento deník právě čten, znamená to, že kdosi chytrý a vytrvalý nalezl kámen, jejž jsem poručil zhotovit pro palác Nonsuch. Podivná změť písmen a symbolů navenek ladí s rozmarným prostředím královské rezidence. Co by to však bylo za tajemství, kdyby nemohlo být odhaleno? Tím lépe, když klíč k odhalení leží všem na očích. Tento deník zůstane mezi mými písemnostmi, opatrován mými dědici. Pokud se jednoho dne stane, že někdo nalezne spojitost mezi ním a kamenem, nechť pravda vyjde najevo. Tomu odvážlivci pravím: troufneš-li si, vyhledej místo, které si vybudovali Tudorovci. Buď však varován: čekají tě tam další výzvy. Přetrvávají-li v tobě pochybnosti o mém vyprávění, zanechal jsem ještě jedno vodítko. Obraz královny, jejž jsem osobně poručil namalovat a poté ponechat vystavený v Hatfield House, dokud toto sídlo zůstane majetkem mých dědiců. Pečlivě si jej prohlédni. Je dobře neupadnout v zapomnění. Památka mého otce se těší všeobecné úctě. Kéž bude totéž platit o té mojí.

Ian vzhlédl od obrazovky počítače.

Dorazili se slečnou Mary do hotelu Goring v Belgravii, luxusní a drahé čtvrti přiléhající k Buckinghamskému paláci v samém srdci města. Když se Ian seznámil s Maryinou sestrou Tanyou, užasl. Ty dvě byly identická dvojčata nejen vzhledem, ale i hlasem a chováním, přestože Tanya mu připadala temperamentnější a ne tak trpělivá. Tanya najala pokoj ve třetím podlaží, prostorné apartmá s hlubokými pohovkami a měkkými křesly a řadou oken do poklidné ulice. Hotel jí poskytl notebook, na kterém si otevřeli e-mailovou schránku slečny Mary, a díky tomu si mohli dočíst zbytek toho, co před čtyřmi sty lety sepsal Robert Cecil.

„Je úžasné, jaký život ten podvodník vedl,“ vydechla Tanya.

„Jak je možný, že na to nikdo nepřišel?“ nechápal Ian.

„Protože alžbětinská Anglie nebyla stejná jako ta dnešní. Neexistovala televize ani noviny, které by se vtíraly lidem do soukromí. Trestem za porušení královské etikety mohla být smrt a často také byla. Z deníku vysvítá, že královnini nejbližší – lady Ashleyová, Tomáš Parry a oba Cecilové – o klamu věděli. To určitě hodně pomohlo.“

„Proč to dělali?“ zajímal se Ian.

Tanya se usmála. „Z toho nejprostšího důvodu. Zajistili si natrvalo místo v těsné blízkosti panovníka, a být co nejblíže Korunně bylo vytouženým cílem všech dvořanů. Podvodník chápal, že se bez pomocníků neobejde, a vybral si spoluspiklence moudře.

Je to pozoruhodný příběh. Takže legenda o chlapci z Bisley je pravdivá.“

„Stejně pořád nechápu, jak mohli tak dlouho tahat lidi za nos,“ utrousil Ian.

Tanya se usmála. „Vždyť vlastně ani nevíme, jak Alžběta doopravdy vypadala. Žádný z dochovaných portrétů není věrohodný. A rozhodně mívala divné zvyky. Jak se zmínil Robert Cecil, nosila paruky, silný makeup a šaty, které potlačovaly postavu. Podle dobových líčení byla nehezká, vyjadřovala se hrubě a měla drsné chování. Vládla pevnou rukou nad svým životemi okolním světem. Nepřipadalo v úvahu zpochybnit její rozhodnutí a nikdo se o to ani nepokoušel. Takže ten podvod klidně mohl fungovat.“

Ian si povšiml, že slečna Mary mlčí.

„Co je?“ zeptal se.

„Mám strach o Garyho. Možná jsme neměli z toho skladiště odcházet.“

53

Antrim a Gary dorazili ke skladišti. Všude vládl klid. Okolí sloužilo jako logistický areál, což byl ostatně jeden z důvodů, proč si to tu Antrim vybral. Přesto se blížil ke dveřím obezřetně a otevíral je pomalu. Uvnitř se pořád svítilo, stoly s ukradenými předměty stály nedotčené, ale po majitelce knihkupectví a Ianu Dunneovi se slehla zem.

„Kde jsou?“ vyjevil se Gary.

Antrim slyšel z jeho hlasu obavy. „Říkal jsem jim přece, ať tu počkají. Mrkni se na záchod.“

Gary oběhl vestavěnou kancelář a Antrim zaslechl, jak klaply plechové dveře.

Chlapec se znovu objevil a zavrtěl hlavou. „Nejsou tam.“ Druhý východ na opačné straně zůstal zavřený. Byl zajištěn digitálním zámkem. Kam se poděli? Že by je někdo unesl? Nevadí. Když jsou pryč, aspoň si ušetří práci s odklízením mrtvol.

Vešel do kanceláře a spatřil na kovovém psacím stole mobil. Jak se sem dostal?

Vtom mu svitlo.

Ian Dunne do něj vrazil. Ten parchant zlodějská mu vybral kapsy. Bylo to jediné vysvětlení, které dávalo smysl. Shrábl telefon a zkontroloval ho. Jen jeden nový e-mail. Od toho hackera, který se zabývá harddiskem Farrowa Curryho. Přečetl si krátký vzkaz, že se mu podařilo probourat do zaheslovaného souboru a přikládá rozšifrovaný text.

Rychle přílohu otevřel a pročítal si ji.

„Co je to?“ vyzvídal Gary.

Aniž přestal číst, odpověděl: „Věc, na kterou jsem čekal.“ Obratem dospěl k dalšímu rozhodnutí. Z původně dobrého nápadu se začíná stávat problém. Určité věci musí zařídit sám. Daidalova společnost ať táhne k čertu. Má na účtu polovinu toho, co mu slíbili, a to bude stačit. Z toho mála, co si právě přečetl z Cecilova deníku, jasně vysvítalo, že na legendě je víc pravdy, než by kdy věřil. Irští právníci před čtyřiceti lety narazili na poklad, který má mnohem vyšší cenu než pět miliónů liber. Vzpomněl si, jak Farrow Curry celý hořel vzrušením, a nejspíš právě kvůli deníku Roberta Cecila. Musí si ho důkladně přečíst.

Jenže nemůže, dokud se mu bude plést pod nohama Gary Malone.

Celý svůj dospělý život se obešel bez dětí. Asi by u toho měl zůstat. Bude se muset vypařit, aby unikl Daidalovcům i CIA. Neproveditelný úkol, jestli bude mít na krku nedospělého kluka. Zvlášť když ho máma toho kluka nenávidí a jeho táta je houževnatý paličák a bývalý agent.

Malone vyklouzl Daidalovcům.

Není pravděpodobné, že se naskytne další šance, jak ho sejmout.

Je nejvyšší čas fofrem vypadnout. Jenže co s Garym?

Nejdřív je potřeba zabezpečit ten e-mail. Přišel mu na adresu, kterou dal tomu počítačovému expertovi. Jiné, bezpečnější, si nechával pro sebe. A tak si e-mail i s přílohou přeposlal do schránky chráněné za mnohonásobnými firewally a pak ho smazal z paměti telefonu.

„Musíme najít slečnu Mary a Iana,“ připomněl Gary. Antrim ho ignoroval a dál úporně přemýšlel.

„Můžu z toho telefonu brnknout tátovi?“ dožadoval se Gary. Už měl na jazyku „ne“, když vtom k němu dolehly zvuky zvenčí. Hukot motoru auta, který vzápětí ztichl. Klapnutí, jak se otevírala a zavírala dvířka. Přiskočil k jedinému oknu a spatřil dva vozy.

Z předního vystoupili dva muži. Tytéž obličeje, které viděl v Toweru. Ze zadního se vynořila Denise. Všichni s pistolemi.

Přeběhl ke stolu a vytáhl šuplík. Po zbrani ani památky. Pak si vzpomněl. Vzal si ji odtud včera večer a nechal ji v hotelovém pokoji. Nečekal, že ji dneska bude potřebovat. Proč taky? Na dnešní ráno měl na programu už jenom úklid, nic víc. A pak sbohem a šáteček, pojede si užívat peněz a taky se sbližovat se synem, aby vytočil Pam Maloneovou.

Jenže teď už na ničem z toho nezáleželo. Jenom na těch penězích. Aby si jich užil, musí odtud ze skladiště vyváznout živý. Vtom ho něco napadlo.

„Poběž,“ křikl na Garyho.

Vyřítili se z kanceláře a doběhli ke stolům s rozloženými věcmi. Antrim spoléhal na to, že než Denise s doprovodem vtrhne dovnitř, porozhlédne se nejdřív kolem a prohledá okolí.

On tím získá trochu času.

Našel na podlaze umělohmotnou krabici a zvedl ji na stůl. Strhl víko a pod ním se objevilo osm hrudek světlešedé hmoty připomínající hlínu – zbytek výbušniny, kterou použil, aby se proboural do hrobky Jindřicha VIII. ve Windsoru.

Ošklivá hračka. A zrádná.

Uvnitř leželo také osm rozbušek. Vmáčkl je do čtyř hrudek a aktivoval. Popadl dálkový ovladač s jediným tlačítkem a připravil si na něj prst. Zbylou výbušninu a rozbušky si nacpal do batohu, který se válel na stole. Než vrátil na umělohmotnou krabici víko, přihodil do ní svůj mobil. Už ho nebude potřebovat.

Ukázal za sebe. „Tamhlety dveře se otevírají zevnitř digitálním zámkem. Běž je otevřít. Kód je 35. 7. 46.“ Gary přikývl a odběhl.

Antrim sebral zpod skleněného poklopu Cecilův deník a schoval ho do batohu.

Hlavní dveře skladiště se rozlétly.

Dovnitř vpadla Denise se dvěma muži v patách, pistole připravené k výstřelu. Antrim si hodil batoh na rameno a rozběhl se k druhým dveřím, kde už o třicet metrů dál čekal Gary.

„Stát!“ vykřikla Denise. Antrim běžel dál. Třeskla rána.

O beton u jeho pravé nohy zazvonila kulka. Ztuhl na místě.

Denise a ti dva stáli na protějším konci skladiště a drželi ho na mušce. Antrim si dával záležet, aby nezahlédli ovladač v jeho pravé dlani. Přikrýval ho prsty, stačilo zmáčknout knoflík.

Otevři, naznačil Garymu pohybem rtů, než se otočil.

„Ruce vzhůru,“ zahulákal jeden z těch dvou mužů. „A ať na ně vidíme!“

Antrim pomalu zdvihl paže, ale tak, aby k nim pravačka zůstala natočená hřbetem ruky. Natáhl čtyři prsty, ale palcem dál přidržoval ovladač.

„Tvůj počítačový analytik nám vyklopil, že ti poslal rozluštěný text Farrowa Curryho,“ zavolala Denise.

„Poslal. Ale vtrhli jste sem dřív, než jsem si ho stačil přečíst.“

Došla ke stolům a obdivovala ukradené knihy a listiny.

„Tajemství staré přes čtyři sta let,“ poznamenala. „A my máme klíč k jeho rozluštění.“

Dráždilo ho, jak nadutě se přitom tváří. Myslí si, bůhvíjak není mazaná. A že ho má na háku. Její urážky z Bruselu i z Toweru ho pálily jako žhavé železo. Z duše nenáviděl nafoukané ženské, zvlášť když se jejich arogance opírala o hezký vnější obal, prachy, sebevědomí a moc. Přinejmenším o tři z těch věcí neměla Denise nouzi a dobře to věděla.

Došla k prázdnému skleněnému poklopu. „Kde je Cecilův deník?“

„Fuč.“

Umělohmotné krabice se zatím nevšímala.

„To pro tebe není dobré, Blakeu.“

„Víš, co se v něm píše?“ zeptal se jí.

„Jistě. Tvůj člověk nám vyklopil snad i to, co nevěděl. Nechal se přimět k řeči skoro až moc snadno. Máme kopie těch harddisků a kompletní překlad.“

Druzí dva muži stáli za ní, už také blíž ke stolům, a pořád na Antrima mířili pistolemi. Antrim držel ruce nad hlavou a dával si záležet, aby jimi ani nepohnul. Tyhle zápalné výbušniny jsou skvělý výdobytek moderní vědy. Vyvolávají obrovský žár, poměrně přijatelnou tlakovou vlnu a nedělají zbytečný hluk. Účinek zajišťuje správně zacílená žhavá vlna, která dokáže zdolat kdejaký povrch.

Třeba i kámen.

Žár naruší jeho strukturu.

Tohle bude brnkačka.

Spousta papíru, plastu, skla a lidského masa.

„Potřebujeme ten deník, Blakeu.“

Byl přinejmenším patnáct metrů od nich.

To by mělo stačit.

„Shnij v pekle, Denise.“

Stiskl palcem knoflík.

Vrhl se na zem směrem ke Garymu, praštil sebou na beton a zakryl si pažemi hlavu.

Garymu nedalo moc práce postřehnout, že Antrim drží mimo dohled těch tří v pravé ruce ovladač. Však už si lámal hlavu, k čemu asi jsou ty kusy hlíny.

Teď to pochopil.

Antrim se vrhl na podlahu a v téže chvíli u stolu vyšlehl oslnivý záblesk. Skladištěm se přelila vlna horka. Garymu se podařilo zdolat zámek, ještě než ti tři zastavili Antrima v běhu, takže dveře byly pootevřené. Rozrazil je, až z vnější strany bouchly o zeď, prolétl jimi ven a plácl sebou na chodník. Žhavá vlna ho olízla a vzedmula se k nebi. Gary se otevřenými dveřmi podíval dovnitř. Záblesk zhasl. Ale stoly byly ožehnuté a všechny věci na nich spálené na popel. Ta žena a dva muži leželi na podlaze a z jejich zčernalých těl se kouřilo.

Nic takového Gary nikdy předtím nezažil.

Antrim vstal.

Unikl pohromě jen o vlásek. Žár ho sice zasáhl, ale jen na vteřinu.

Denise a její doprovod byli po smrti.

Zaplaťpánbůh za ty dary.

Všechno na stole shořelo na troud. Jen kamenná deska na zemi přežila, ožehnutá a skrznaskrz zbytečná.

Ať se jde Daidalova společnost bodnout.

Těmi třemi mrtvými si s ní aspoň jakžtakž vyrovnal účty.

Hodil si batoh na záda a vyběhl ven. Přede dveřmi našel na zemi ležet Garyho.

„Jsi v pořádku?“ ujišťoval se.

Chlapec přitakal.

„Promiň, žes to musel vidět. Ale jinak to nešlo.“

Gary vstal.

Antrim si uvědomoval, že nebezpečí může hrozit i venku, a tak zavelel: „Musíme fofrem odtud.“

54

Malone poslouchal, jak mu Kathleen Richardsová vypráví o Blakeu Antrimovi, a to, co slyšel, se mu ani trochu nezamlouvalo. Před deseti lety měla s Antrimem poměr a při rozchodu se k ní zachoval surově. Vylíčila Blakea jako narcise a egoistu, který neunese prohru, zvlášť v osobních vztazích. Je na ženské, ale po čase s nimi začne zacházet hrubě a nesnáší, když ho odmítnou. Malone si vzpomněl, co mu řekl na tenisovém kurtu Mathews. Pam Antrima nenávidí. Nechce mu dovolit, aby se stýkal s Garym. Richardsová Maloneovi popsala svou poslední hádku s Antrimem a dalo se předpokládat, že rozchod s Pam probíhal hodně podobně. Tím se vysvětlovalo, proč Pam nechtěla Garymu prozradit, kdo je jeho pravý otec.

Jenomže teď to Gary ví. Aspoň to tvrdil Mathews.

Vraceli se taxíkem do Londýna, měli namířeno k hotelu Goring, kde by měla čekat Tanya Carltonová. Svěřil jí flashdisk, protože v danou chvíli neměl jinou možnost. Teď ale potřeboval informace, které na něm jsou.

„Už podruhé jste mi přišel na pomoc,“ řekla Richardsová. Působila sebevědomě a očividně byla schopná. Obojí ho přitahovalo. Od rozvodu navázal vztah s několika ženami podobného typu. Zdálo se, že ho to táhne k těm chytrým a odvážným.

„Proč jste v Hampton Court sebrala ty vytištěné papíry a utekla s nimi?“ zeptal se jí.

„Byla jsem přesvědčená, že plním pracovní úkol. Sir Thomas chtěl ten flashdisk. Prý kvůli národní bezpečnosti. Věřila jsem, že projednou dělám správnou věc. Vůbec jsem o tom nepochybovala.“ Takové vysvětlení mělo hlavu i patu.

Polovinu Maloneovy duševní kapacity zaměstnávaly obavy o Garyho, druhá analyzovala situaci. Proč by mělo záležet na tom, jestli Alžbětu ve skutečnosti nahradil nějaký podvodník? Proč by se o to zajímala CIA a britská vláda se mermomocí snažila udržet pravdu pod pokličkou? Z čiré marnivosti? Kvůli místu v dějinách? Z vlastenecké pýchy? Kdeže. Jde o daleko víc.

Promítl si v duchu několik scénářů. Jeden se mu znova a znova vracel. A tak sáhl po telefonu a zavolal Stephanii Nelleové do Washingtonu.

„To je ale blázinec,“ povzdechla si. „Zrovna před chvilkou jsem se dozvěděla, že včera, zrovna když jsi přijel do Londýna, zabili ve Svatopavelské katedrále agenta CIA. Patřil k Antrimovu týmu, k operaci Královský klam.“

„A já vím, kdo ho oddělal.“ Řekl jí to.

Thomas Mathews.

„Tím hůř,“ konstatovala. „Získala jsem tu informaci ze zákulisních zdrojů. Pánové z Langley, kteří mi volali kvůli tobě, se o tom jaksi pozapomněli zmínit.“

Žádný div. Ve zpravodajské branži se čest nenosí a ti nejvýše postavení lžou nejvíc. Malone si Stephanie Nelleové vážil právě proto, že byla jiná. Odjakživa ji kvůli tomu obdivoval. Zásadně jednala na rovinu. Pravda, občas si svou upřímností zadělala na politické průšvihy, ale přežila ve funkci několik washingtonských vlád včetně té poslední, vedené prezidentem Dannym Danielsem.

Pověděl jí, v jaké patálii se ocitl Gary.

„To mě hrozně mrzí,“ omlouvala se. „Namouduši. Namočil ses do toho mojí vinou.“

„Ne tak úplně. Převezli nás všechny. Teď ale hlavně musím najít Antrima.“

„Zjistím přes jeho nadřízené v Langley, co by se dalo podniknout.“

„Udělej to. A nezapomeň patřičně vypíchnout, že tady v Londýně mají na krku jednoho krajně nasraného ex-agenta, který nemá co ztratit.“

Malone věděl, že tohle CIA přiměje zbystřit uši.

„A co Mathews?“ zeptala se Stephanie. „Hrubě porušil protokol. Pochybuju, že mu to u našich jen tak projde a že nebudou chtít pomstít dva zabité agenty.“

„Nikomu o tom neříkej. Aspoň zatím. Ze všeho nejdřív musím dostat do bezpečí Garyho.“

„Máš moje slovo.“ Ukončil hovor.

„Myslím, že Blake Garymu neublíží,“ řekla konejšivě Richardsová.

Moc ho tím neuklidnila. Nechal Garyho v Antrimově péči. On sám, dobrovolně. Gary je v nebezpečí jeho vinou. Jistě – kdyby se Pam zachovala fér a řekla mu, s kým to kdysi táhla, byl by věděl, co je Antrim zač. Kdyby byla upřímná ke Garymu, věděli by to oba dva. A kdyby se sám před šestnácti lety nechoval jako pitomec a nezahýbal jí, nic z toho všeho by se nestalo.

Kdyby… kdyby… kdyby. Poručil si přestat honit bycha.

V mizerné situaci se ocitl už nejednou. Ale v takhle mizerné ještě ne.

Antrim se nutně potřeboval dozvědět, co stojí v tom souboru od počítačového analytika. Denise se stůj co stůj snažila dostat ty informace pod kontrolu, jenže on jí dal za vyučenou. Ať si o něm Daidalovci myslí, co chtějí, není žádný břídil. Umí se o sebe postarat.

Utekli s Garym ze skladiště, doběhli ke stanici metra o pár ulic dál a naskočili do prvního vlaku, který zastavil u nástupiště. Antrim se rozhodl převzít Maloneovu taktiku a vyhledat nějakou internetovou kavárnu. Odtamtud se naloguje na svůj tajný e-mailový účet a zjistí, co je v tom souboru tak důležitého.

„Proč jsi ty lidi musel zabít?“ zeptal se ho Gary, když nedaleko Marble Arch vystoupili z metra.

Antrima poháněl pud sebezáchovy a přítomnost zvědavého patnáctiletého kluka mu šeredně komplikovala situaci. Ale na tuhle otázku mu byl ochoten odpovědět.

„V každé akci figuruje na jedné straně dobro a na druhé zlo.

A ti lidé patřili ke zlu.“

„Tím výbuchem jsi je zabil. Neměli šanci.“

„A jak bychom asi dopadli, kdybych to neudělal? Byli bychom sami mrtví nebo v zajetí. Nestál jsem ani o jedno, ani o druhé.“

Promluvil zostra, úsečným tónem.

Vyšli z podzemky nahoru na ulici. Gary mlčel. Antrim se rozhodl, že si to u něj radši úplně nerozhází. Až bude po všem a situace se zklidní, zkusí navázat, kde přestali. Příčila se mu představa, že by nad ním Pam v souboji o Garyho vyhrála. Navíc má pořád na krku Cottona Malonea. Jestli Garyho předá živého a zdravého, i když nebude u znovushledání osobně přítomen, bude mít mnohem větší šanci toho buldoka setřást a mít od něj pokoj.

Zastavil se.

„Hele, nechtěl jsem na tebe tak vyjet. Ale děje se toho moc a jsem trochu nervózní.“

Gary přikývl. „To nic. Já to chápu.“

Kathleen kráčela s Malonem do hotelu Goring. Znala to tam. Před sto lety muž jménem Goring přesvědčil vévodu z Westminsteru, aby mu prodal kus pozemku za Buckinghamským palácem. Vybudoval na něm poslední velkolepý hotel edwardiánské éry: místo jednotlivých pokojů nabízel apartmá a byl vybaven ústředním vytápěním, na tehdejší dobu pozoruhodně moderní vymožeností. Kathleen si tam kdysi zaskočila na odpolední čaj, popíjela ho na terase a k němu jí přinesli přímo božské sušenky a šlehačku.

Jenže na podobné příjemnosti nebude tentokrát čas. Malone měl viditelně nahnáno. Dvakrát se pokusil dovolat Blakeu Antrimovi, ale marně. Soucítila s ním, přestože se neuměla do jeho rodičovské úzkosti dost dobře vžít. Díky jejímu odznaku SOCA hladce získali od recepčního číslo Tanyina pokoje.

Našli ve třetím poschodí ty správné dveře a zaklepali. Otevřel jim Ian Dunne. Bylo na něm vidět, že je hodně rád, že je oba vidí.

„Proč nejste s Garym?“ vypálil na něj Malone. Zaregistrovala v jeho hlase rostoucí úzkost. „Měli jste přece zůstat pohromadě.“ Tanya Carltonová seděla u konferenčního stolku, její sestra-dvojče vedle ní. Před sebou měly otevřený laptop.

„Gary odešel s Antrimem,“ vysvětloval Ian. „Radili jsme mu, ať nechodí, ale nedal si říct.“

„A tak jsme se rozhodli, že bude lepší odejít taky,“ doplnila slečna Mary „Bylo jasné, že Antrim s námi skončil. Z toho místa jsem měla špatný pocit.“

„Z jakého místa?“ zpozorněl Malone.

Slečna Mary mu pověděla o skladišti u řeky.

„Nemáte tušení, kam Antrim a Gary šli?“ zeptal se.

Slečna Mary zavrtěla hlavou. „Antrim nám nic neřekl. Jen že se brzy vrátí. Ale instinkt mi napovídal, že ho to ani nenapadne. A tak jsme odtamtud radši zmizeli. Předtím se ještě Ianovi povedlo ukrást Antrimovi mobil. A jak se ukázalo, vyplatilo se to.“

„Opravdu?“ neodpustil si Malone. „Není divu, že se mu na něj nemůžu dovolat.“

„Nechali jsme ho ležet ve skladišti,“ vysvětlil Ian.

Takže Antrim ani Gary nepřišli telefon hledat, anebo se něco stalo.

Tanya ukázala na laptop. „Zjistili jsme, kvůli čemu se tohle všechno děje.“

Malone přikývl.

„Já taky.“

55

Na těchto stránkách jsem vyjevil důležité tajemství, jež v případě odhalení může mít vážné následky. Doufám pouze, že v dobách, kdy bude můj zápis rozluštěn, již nebude skutečnost, že Její Veličenstvo Alžběta I. nebyla tím, kým se zdála, ničím víc než pouhou historickou kuriozi– tou. Otec mne poučil, že historie je pomíjivá a její výklad se mění podle doby a okolností. To, co se odehrálo, je nejlepším dokladem moudrosti jeho slov. Čtenáři, jistě jsi nezapomněl na tajemství, jež se předávalo mezi oběma králi Jindřichy, Kateřinou Parrovou a podvodníkem. Tvou odměnou za rozluštění tohoto deníku budiž příležitost zhlédnout místo, jež bylo vyhrazeno výlučně očím vladařů. Zanechal jsem na něm poklad Tudorovců. A v bezpečí před zvědavými zraky tam v míru a pokoji spí věčným spánkem též podvodník, jenž býval královnou Alžbětou. Anglie může blahořečit štěstěně, že jí byl dopřán, třebaže z právního hlediska postrádal legitimitu. Leč dosti výčitek svědomí. Jejich čas již minul. Odcházím do hrobu bez lítosti, šťasten, že nebudu svědkem rozpadu všeho, co bývalo mému rodu tak drahé. Obávám se, že bylo tragickou chybou pověřit vládou Stuartovce. Kralování vyžaduje víc než jen nosit královskou korunu. Svého času jsem uvažoval, že Jakubovi prozradím, co vím. To však bylo předtím, než jsem si uvědomil, že se za krále na– prosto nehodí. Nic tudíž netuší ani on, ani žádná jiná lidská bytost. Zbývám pouze já, poslední. Ty, čtenáři, jsi nyní naopak první. Nalož s nabytou znalostí, jak uznáš za vhodné. Mohu jen doufat, že prokážeš stejnou moudrost, jakou během čtyřiceti pěti let na trůnu prokazovala dobrá královna Alžběta.

To, co hledáš, se nalézá pod bývalým opatstvím Blackfriars. Nacházelo se to tam již dávno před vznikem opatství. Jeden z mnichů to místo objevil za vlády Richarda III. Přístupová cesta vede přes bývalý vinný sklep: pod jedním sudem se skrývá otvor v podlaze. Na sudu je vyřezáno prastaré mnišské pořekadlo: „Kdo pije víno, dobře spí. Kdo dobře spí, nemůže hřešit. Kdo nehřeší, půjde do nebe.“

Antrim dočetl vyprávění Roberta Cecila.

Seděl v internetové kavárně u stolního počítače a Gary stál vedle něj.

„Kde je to opatství Blackfriars?“ zeptal se.

Dobrá otázka.

Jméno znělo Antrimovi povědomě. Nazývá se tak oblast v City, na břehu Temže nedaleko Inns of Court. Žádné opatství tam ale nestojí, jen stejnojmenná stanice podzemní dráhy. Naťukal Blackfriars do vyhledávače Google a přečetl si, co objevil na jedné stránce:

Roku 1276 přestěhovali dominikáni své opatství z Holbornu na místo u řeky Temže a Ludgate Hill. Nově vybudovanému opatství se podle tmavých mnišských kuten dostalo jména Blackfriars. Opatství se proslavilo pravidelnými zasedáními parlamentu a královské tajné rady. Roku 1529 v něm proběhlo rozvodové řízení krále Jindřicha VIII. a Kateřiny Aragonské. Roku 1538 Jindřich VIII. opatství uzavřel v rámci rušení klášterů. Naproti přes řeku sídlilo Shakespearovo divadlo Globe. Skupina herců si některé budovy opatství pronajala a otevřela si v nich konkurenční divadlo. V dalších prostorách se roku 1632 usadilo Sdružení lékárníků. Stavba vyhořela při Velkém požáru roku 1666, avšak Síň lékárníků stojí dodnes. Na místě někdejšího opatství se dnes nachází železniční stanice Blackfriars a zastávky tras Circle a District Line londýnské podzemní dráhy.

„Už neexistuje,“ odpověděl Antrim Garymu. „Zaniklo.“ Tížilo ho vědomí porážky.

Co teď?

„Honem,“ vykřikl Gary. „Podívej se na monitor.“

Antrim se zadíval na obrazovku počítače. V jeho zabezpečené schránce naskočil nový e-mail. Přečetl si jméno odesílatele. Thomas Mathews. A potom předmět. Váš život.

„Počkej chvíli tamhle,“ ukázal Garymu. V chlapcových očích probleskl vzdor.

„Jde o záležitost CIA. Počkej tamhle.“ Gary poodešel na druhý konec kavárny. Antrim si otevřel e-mail a přečetl si vzkaz.

Chytré, ten váš útěk. Tři agenti Daidalovy společnosti mrtví. To ji nepotěší. Jak už si jistě uvědomujete, vím o operaci Královský klam. Rovněž vím, že jste se z překladu Farrowa Curryho dozvěděl o místě, kde se nalézá tajná skrýš Tudorovců. Musíme si pohovořit osobně. Proč byste na to měl přistoupit? Protože když to neuděláte, pane Antrime, můj příští e-mail poputuje do Spojených států a nepochybně je vám jasné, čeho se bude týkat. Vím o penězích, které vám vyplatila Daidalova společnost. My dva si momentálně přejeme totéž. Sledujeme podobný cíl. Chcete-li spatřit, co jste hledal, řiďte se přiloženými instrukcemi. Musíte dorazit během půl hodiny. V opačném případě vás přenechám vašim nadřízeným, které nepotěší, co jste udělal.

Zvedl oči od obrazovky.

Takže o operaci ví první poslední taky MI6. Copak má na vybranou?

Pročetl si instrukce. Cíl byl nedaleko. Za půl hodiny se tam dostane. Batoh, který si přinesl ze skladiště, měl postavený u nohou a v něm originál Cecilova deníku a zbylou výbušninu. Udělal chybu, že nesebral některému z těch mrtvých pistoli, ale myslel jen na to, jak se odtamtud co nejrychleji zdekovat.

Zalétl pohledem přes místnost ke Garymu. Chlapec vyhlížel oknem kavárny ven na ulici. O klukovi se Mathews nezmínil ani slůvkem. Antrima napadlo, že by mohl Garyho využít. Ve svůj prospěch.

Gary nevěděl, co si myslet.

Tenhle člověk, který je jeho pravým otcem, se tolik liší od táty!

Je náladový. Horkokrevný. Každou chvíli vyjede. Ale Gary si říkal, že už není malý a nějak se s tím srovná, i když je to pro něj nezvyk.

Zrovna toho člověka na vlastní oči viděl, jak bez nejmenších výčitek svědomí uškvařil tři lidi. Ta žena ho očividně znala, vždyť ho dvakrát oslovila křestním jménem. A on se jí těsně před odpálením výbušniny posmíval. Shnij v pekle, Denise.

Garyho otec mluvil o zabíjení jen jednou. Před měsícem, když byli i s matkou v Kodani. Není to nic, co by člověk dělal rád, ale někdy není vyhnutí. Tomu Gary rozuměl.

Blake Antrim zřejmě zastával jiný přístup. To ale nemusí nutně znamenat, že špatný. Prostě jen jiný.

Antrim vypadal nervózně. Rozčileně. Ustaraně. Nepůsobil sebevědomě jako včera, když Garymu poprvé oznámil, že právě on je ten muž, který spal s jeho matkou.

Všechno se změnilo.

Gary ho pozoroval, jak zvedá batoh ze země a míří k němu.

„Musíme jít.“

„Kam?“

„Na to místo popsané v deníku. Už vím, kde to je.“

„A co můj táta?“

„Nemám žádnou možnost, jak ho kontaktovat. Nejdřív vyřešíme tohle a pak vymyslíme, jak ho najít.“

To znělo logicky.

„Ale budu potřebovat, abys pro mě něco udělal.“

56

Malonea svrbělo po těle touhou něco podniknout. Cokoli. Jenže měl smůlu. Nevěděl o žádném způsobu, jak navázat kontakt s Blakem Antrimem nebo najít Garyho. Zuřil na sebe, že se dopustil tolika chybných rozhodnutí a svou neopatrností přivedl syna do nebezpečí. Slečna Mary a Tanya mu alespoň ukázaly překlad Cecilova deníku a Malone s Kathleen Richardsovou si ho přečetli od začátku do konce.

„Opatství Blackfriars už neexistuje,“ řekla Tanya. „Už dávno ne.“

Další mizerná zpráva, jako by jich nebylo i tak dost.

„Dnes je tam stanice metra,“ dodala. „Momentálně je zavřená, probíhá tam kompletní rekonstrukce.“

Sestry mu převyprávěly, co o stanici vědí. Stojí na svém místě od 19. století. Křižují se v ní trasy metra a železnice. Nádraží loni zbourali a na jeho místě roste nová skleněná budova, už se pomalu začíná rýsovat její tvar. Vlaky tam už přes rok nestaví. Ale podzemní dráha je v provozu pořád.

„Všechno je tam vzhůru nohama,“ doplnila slečna Mary. „Všude se staví. Chodníky v širokém okolí jsou pozavírané. Stanice je na nábřeží, na frekventované ulici.“

„Jinými slovy říkáte, že naše hádanka stará čtyři sta let končí ve slepé uličce.“

„Tak proč se o ni tolik zajímá SIS?“ namítla Richardsová.

„Jestli není co najít, proč se v tom angažuje Thomas Mathews?“

Maloneovi byla odpověď jasná. „Protože je co najít.“

Rychle si zrekapituloval svoje možnosti a zjistil, že jich má zatraceně málo. Nic nedělat? Nepřipadá v úvahu. Znova zavolat Stephanii Nelleové? Možná, ale než z toho něco kápne, uteče spousta času. Pokusit se najít Antrima po vlastní ose? Vyloučeno. Londýn je velkoměsto.

Jak to tak vypadalo, zbývalo jen jediné.

Pohlédl na Richardsovou. „Můžete kontaktovat Mathewse?“

Přikývla. „Mám jeho číslo.“

Ukázal na pokojový telefon. „Zavolejte mu.“

Kathleen měla pro Malonea pochopení. Kdo by mu mohl tu žádost zazlívat? Ocitl se v nezáviděníhodné situaci, protože jediný, kdo ho může dostat z mrtvého bodu, je muž, který se je oba pokusil zabít. Tahle špionážní akce se úplně vymykala jejím běžným zkušenostem. Situace se měnila každou minutou, bez varování, a skoro neumožňovala včas reagovat. Svým způsobem se jí to líbilo. Frustrovalo ji ale, že neví, na které straně kdo stojí a jak do toho všeho zapadá ona.

Ale když nic jiného, aspoň je pořád naživu. A ve hře.

Což není zrovna málo.

Vyťukala číslo z papírku, který dostala od Mathewse.

Dvojí zazvonění.

Pak se dočkala.

„Čekal jsem, že se dříve nebo později ozvete,“ zazněl jí do ucha Mathewsův hlas.

Předala telefon Maloneovi.

Malone převzal sluchátko a řekl: „Poslouchejte mě. Můj syn je bůhvíkde. Neprosil se o to, aby…“

„Ne. Do téhle situace ho vmanévrovali.“

„A vy jste to dovolil. Já nic nevěděl, zato vy ano. Využil jste mě a využil jste Richardsovou.“

„Zrovna jsem hovořil s Blakem Antrimem.“ Přesně tohle chtěl Malone slyšet.

„Má u sebe Garyho?“

„Má. Jsou na útěku. Antrim zabil tři mé agenty.“

„Jak?“

„Výbušninou. Považoval je za nepřátele.“

„A Gary?“

„Byl u toho. Ale nic se mu nestalo.“

Malonea vůbec netěšilo, co se právě dozvěděl. Bylo načase vyrukovat s trumfem. „Mám ten flashdisk s úplným překladem deníku Roberta Cecila. Přečetl jsem si ho. A co si jednou přečtu, to už nezapomenu.“

„Já už mám ten překlad také.“

„Kromě toho vím, oč vám celou dobu jde.“ Udělal odmlku.

„O Irsko.“

Mlčení na druhém konci linky jeho domněnku potvrdilo.

„Co po mně chcete?“ ozval se konečně Mathews.

„Svého syna a možnost odjet.“

„A co bude s tím, co víte?“

„Je to moje pojistka, že budete sekat dobrotu. Stačí jedno kliknutí, a pošlu obsah té flešky e-mailem Stephanii Nelleové. Už jsem si ho stáhl do počítače jako přílohu. Tak co, mám jí ho odkliknout? CIA bude blahem bez sebe, až zjistí, že to, po čem šli, je pravda. A přímo je nadchne, když se dozvědí, kdo jim odpráskl dva agenty. Možná se vám odmění tím, že obsah té flešky rozhlásí po celém světě, aby si zgustli na Downing Street.“

Mathews se zasmál. „Oba dva víme, že kdybyste to udělal, už bych neměl co získat. Zato vy – vy máte co ztratit. Syna.“

„To je fakt, ty parchante. Tak dost keců a dohodneme se.“

„Vím, kam Antrim jde. Také zná ten překlad.“

„Opatství Blackfriars už neexistuje.“

„Vidím, že opravdu máte správné informace. A nemýlíte se – opatství už neexistuje. Ale tudorovská skrýš ano. Když vám předhodím Antrima, dáte mi ten flashdisk?“

„Pořád ještě můžu zavolat do Washingtonu.“

„Můžete, ale nezavoláte. Tohle je pro vás osobní záležitost, ne pracovní. V sázce je život vašeho syna. V mém případě je to přesně naopak.“

Malone spolkl, co se mu dralo na jazyk, a řekl, co se od něj čekalo: „Dohodnuto.“

„Pak tedy musíte přijít sem.“

V hotelovém pokoji vládlo hrobové ticho, takže Ian slyšel ze sluchátka každé slovo. Všechny tři ženy napínaly uši stejně jako on. Malone hrál s tím dědkem svou hru, krotil vztek, snažil se zachovávat klid a používat mozek. Ian v tom nacházel sám sebe. Díky tomuhle chování se mu dařilo přežívat na ulici. Trápilo ho ale, že za většinu potíží může nejspíš on. To on ukradl tu flešku. Postříkal toho dědka pepřákem. Vzal roha do Ameriky. A zdrhnul z té garáže.

Ale pak se vrátil.

A šlohnul Antrimovi telefon. Díky tomu si pomohli k překladu.

Nebýt jeho, neměl by Malone s čím kšeftovat. Takže mu aspoň trochu pomohl. Stejně si ale přičítal vinu za jeho strach o Garyho.

A chtěl mu pomoct znova.

Malone zavěsil.

Ohlédl se a zachytil pohled Kathleen Richardsové. Pochopil, že všichni přítomní slyšeli, co Mathews povídal.

„Nedá se mu věřit,“ varovala Richardsová.

„Jako bych to nevěděl.“

Myšlenky mu uháněly jako o závod.

Chce to ještě jeden telefonát.

Zvedl sluchátko, vytočil americkou předvolbu a číslo Stephanie Nelleové.

„Zaangažuju do věci Thomase Mathewse,“ oznámil.

Pak jí vylíčil, co se odehrálo.

„Potřebuju jednoznačnou odpověď,“ prohlásil. „Žádné mlžení. Vysvětlila ti CIA, čeho se týká operace Královský klam?“

„Když se na to ptáš, znamená to, že předem znáš odpověď.“

Jistěže ano. „Jde o Irsko, nemám pravdu?“

A Stephanie mu poskytla vysvětlení.

Novodobý konflikt v Severním Irsku propukl roku 1966 a trval až do roku 2003. Násilnosti si vyžádaly 3703 životů. Téměř čtyřicet tisíc lidí bylo zraněno. Neuvěřitelný chaos, vezme-li se v úvahu, že tou dobou žilo v Severním Irsku pouze 900 000 protestantů a 600 000 katolíků. Po více než tři desetiletí ničila zemi vlna násilí, vzájemné podezíravosti, strachu a nenávisti a nakonec se rozšířila do Anglie i kontinentální Evropy.

Zárodky konfliktu však sahají mnohem hlouběji.

Někteří odborníci je spatřují v anglo-normanské invazi do Irska, kterou vedl roku 1169 Jindřich II. Je však pravděpodobnější, že všechno začalo za Tudorovců. Na Irsko se jako první cíleně zaměřil Jindřich VIII. Vpadl do něj s armádou a dobyl Dublin s okolím. Pomalu rozšiřoval svou moc a získával si místní šlechtu smířlivým vyjednáváním a zaváděním novot. Vedl si tak úspěšně, že irský parlament vydal roku 1541 zákon, jímž Jindřichovi udělil titul krále Irska. Ustavičně však hrozilo povstání. Rebelové tu a tam zničili nějaký vojenský oddíl, propukaly šarvátky. Situaci komplikoval fakt, že většina Irska zachovávala loajalitu Římu a papeži, zatímco Jindřich po Irech požadoval, aby se připojili k jeho novému protestantskému náboženství.

Tak došlo k duchovnímu rozdělení země – místní irští katolíci versus nově přistěhovaní angličtí protestanti.

Za krátké vlády následujících dvou Tudorovců, Eduarda VI. a Marie, ztratilo Irsko na významu.

Za vlády Alžběty I. se situace od základu změnila.

Z čistě osobního hlediska Alžběta považovala irský ostrov za divočinu a nejraději by ho ignorovala. Série rebelií, jež zpochybnily celou její zahraniční politiku, ji však donutila jednat. Vyslala do Irska mohutnou armádu, povstání potlačila a jako trest za ozbrojený odpor zemi zabrala.

Vliv gaelských klanů a anglo-normanských dynastií žijících v zemi po staletí záhy zanikl. Vlastnictví veškeré půdy přešlo do rukou Koruny. Alžběta rozdávala pozemky a udělovala léna a pronájmy anglickým kolonistům. Konfiskace sice započaly už za vlády Jindřicha VIII. a pokračovaly menší měrou i za Eduarda a Marie, tempo však nabraly teprve za Alžbětiny vlády a dosáhly vrcholu za jejího následovníka Jakuba I. Do Irska se ve velkém počtu stěhovali Angličané, Skotové a Velšané, aby obdělávali nově získanou půdu. Anglická vláda kolonizaci povzbuzovala, jelikož plánovala dobýt zemi zevnitř – osídlit ji loajálními anglickými poddanými. Přistěhovalci si s sebou přivezli i angličtinu jakožto dorozumívací jazyk a anglické zvyky. Irská kultura měla být vymýcena.

Tak bylo zaseto semínko trpkých kulturních a náboženských konfliktů, které přetrvalo staletí: irští katoličtí nacionalisté proti anglickým protestantským unionistům.

Ve čtyřicátých letech sedmnáctého století vtrhl do Irska Cromwell a zmasakroval tisíce lidí. Mohutné povstání o zhruba sto padesát let později bylo rovněž brutálně potlačeno. V polovině devatenáctého století zemi prakticky vylidnil hladomor. Koncem devatenáctého a počátkem dvacátého století došlo k pokusům o ustavení domácí vlády. Irsku sice vládl dublinský parlament, ale nadále podléhal Londýnu. Byla to fraška, která vnitřní spory dále vyhrotila. Irská společnost se prudce radikalizovala a stávala čím dál tím militantnější. Válka o nezávislost, v níž proti sobě roku 1919 stanuli Britové a Irská republikánská armáda, skončila řešením, které neuspokojilo ani jednu stranu. Irsko bylo rozděleno. Zůstalo mu 26 hrabství z původních 32, všechna na jihu, kde mezi obyvatelstvem převládali katoličtí nacionalisté. Zbylých šest severních hrabství, kde tvořili většinu protestantští unionisté, se odtrhlo a v rámci Velké Británie utvořilo stát Severní Irsko.

Okamžitě propuklo násilí.

Vznikala jedna frakce za druhou, každá se svou vlastní radikální agendou. Nepokoje byly na denním pořádku. Katolická menšina v Severním Irsku se cítila ohrožena a uchylovala se k protiakcím, unionisté jim opláceli stejnou mincí a vznikl začarovaný kruh vzájemných útoků a protiútoků. Objevily se pokusy o vytvoření koaličních vlád. Všechny selhaly. Irové na jihu a nacionalisté na severu se domáhali odchodu anglických protestantů. Protestantští unionisté se dožadovali ochrany svých práv a majetku u Londýna, protože právě britská Koruna jim je původně zaručila. Půdu zkonfiskovanou Irům jim kdysi přidělila Alžběta I. a veškeré vlastnické nároky přistěhovalců se odvíjely od jí vydaných královských dekretů. Unionisté argumentovali, že kdyby nic jiného, je Londýn povinen hájit jejich zákonná práva.

A Londýn se za ně postavil.

Vyslal proti nacionalistům armádu.

V nejvypjatější fázi střetů rozšířili nacionalisté konflikt až do Londýna a zbytku Británie. Vlna pumových útoků se přelila i na evropský kontinent. Roku 1998 byla pracně uzavřena mírová dohoda a od té doby trvá. Na obou stranách však panuje hluboká vzájemná podezíravost a jen váhavě spolupracují na tom, aby se předcházelo dalším krveprolitím.

Kořeny konfliktu nebyly odstraněny.

Debata zahájená před dávnými lety dodnes beze změny pokračuje.

Hořkost přetrvává.

Nacionalisté chtějí sjednocené Irsko pod irskou vládou.

Unionisté chtějí, aby Severní Irsko zůstalo součástí Velké Británie.

Ian poslouchal, jak se ti čtyři dospělí spolu baví. Když Malone zavěsil telefon, oznámil, že prý mu jeho bývalá nadřízená, nějaká Stephanie Nelleová, potvrdila, že se Antrimovi jedná o Severní Irsko a o nějakého arabského teroristu, kterého mají propustit ze skotského vězení. Američané po Britech chtějí, aby propuštění zatrhli, a míní je k tomu donutit tak, že najdou důkazy, že Alžběta I. nebyla pravá královna, a tím pádem zpochybní celou její vládu i legitimitu Severního Irska.

„Je to bezohledný plán,“ prohlásil Malone.

„A nebezpečný,“ dodala Richardsová. „Chápu, proč má Mathews obavy. Nedá moc práce roznítit v Severním Irsku další obří výbuchy násilí. Obě strany na sebe pravidelně útočí. Střety ani zdaleka neskončily. Jen doutnají a kdekdo čeká na záminku, aby vraždění zase začalo.“

„Na mírovou dohodu kývli jedině proto, že tehdy neměli jinou možnost,“ dodala Tanya. „Britové v Severním Irsku prostě jsou.

K odchodu se nemají. A vražděním lidí se ničeho nedosáhne.“

„Představte si, co by se dělo, kdyby pravda vyšla najevo,“ řekla tiše slečna Mary. „Jestli pod jménem Alžběty I. skutečně seděl na trůnu podvodník, zpochybnilo by se tím všechno, co tehdejší vláda udělala. Bylo by to právně neplatné. Nelegální.“

„Včetně záboru každého kousku půdy v Severním Irsku a jejího pozdějšího přidělení Angličanům,“ doplnil Malone. „Všechno by to ztratilo právní platnost. Těch šest hrabství, ze kterých se Severní Irsko skládá, zkonfiskovala právě Alžběta.“

„Záleží na tom ještě?“ zeptala se Tanya. „Po čtyřech staletích?“

„Rozhodně záleží,“ ujistil ji Malone. „Je to stejné, jako kdybych vám prodal svůj dům a vy jste v něm desítky let bydlela. Pak by se jednoho krásného dne objevil kdosi s důkazem, že smlouva, kterou jsem s vámi uzavřel, je podvod. Že jsem od samého začátku neměl právo domem disponovat. Z nejvlastnější podstaty majetkového práva vyplývá, že taková smlouva je neplatná. Nemá právní dopad. Každý soud tady i v Americe by uznal právoplatný nárok, a ne podvodný převod na nového majitele.“

„Bitva by proběhla u soudu,“ poznamenala Richardsová.

„A Irové by ji vyhráli,“ doplnil Malone.

„Kdyby jen to,“ řekla Richardsová. „Pravda by sama o sobě bohatě stačila, aby si unionisté a nacionalisté znova vjeli do vlasů. Jenže tentokrát by se oháněli právními důvody. Přímo slyším irské nacionalisty, kteří se snaží donutit Brity k odchodu už pět set let. Teď by spustili: Vaše podvodná královna vpadla do naší země a ukradla nám naši půdu. To nejmenší, co můžete udělat, je vrátit nám ji a klidit se odtud. Jenže k tomu by nedošlo. Londýn by odmítal. Nic jiného by mu nezbylo. Nikdy neodepřel unionistům v Severním Irsku podporu a neudělal by to ani teď. Vždyť tam proinvestoval miliardy liber. Stál by si na svém a bojoval. Ať už u soudu, nebo v ulicích. Propukla by válka na všech frontách. Ani jedna strana by neustoupila.“

„Kdyby ovšem vaše vláda prostě jen Edinburghu zabránila předat vraha Libyjcům, k žádným problémům by nedošlo,“ připomněl Malone.

„Propuštění toho teroristy se mi nelíbí o nic víc než vám. To ale neomlouvá tak nerozumnou taktiku. Víte, kolik tisíc lidí by kvůli tomu přišlo o život?“

„Právě proto předám ten flashdisk Mathewsovi,“ řekl Malone.

„A co bude s Ianem?“ zeptala se Richardsová.

„Dobrá otázka. Co bude se mnou?“ zeptal se Ian.

Malone se k němu obrátil. „Víš, že tě Mathews chce zabít, že ano?“

Ian přikývl.

„Otázka je, kam až je ochoten zajít, aby tuhle záležitost zametl pod koberec,“ řekl Malone. „Zvlášť když o ní teď ví daleko víc lidí. Nejsi jeho jediný problém. Takže se postarám i o tohle.“

Pohlédl na Richardsovou.

„Musíme jít.“

„Sir Thomas neříkal, že mám přijít taky.“

„Potřebuju vaši pomoc.“

„Jdu s váma,“ ozval se Ian.

„Ani náhodou. Mathews se o tobě do telefonu nezmínil. To znamená jedno z dvojího. Buď neví, kde jsi, nebo se spuštěním akce čeká, až odejdeme. Řekl bych, že spíš to první. Seběhlo se toho příliš mnoho a příliš rychle, než aby si opatřil informace.

Kdyby je měl, už dávno by jednal. Navíc tě potřebuju udržet stranou, abych mohl o tvém bezpečí vyjednávat. Kdyby ses dostal Mathewsovi do rukou, ztratil bych na něj páku.“

Malone se obrátil k sestrám-dvojčatům.

„Zůstaňte s Ianem tady za větrem, dokud se vám neozvu.“

„A co s námi bude, jestli se už neozvete?“ zeptala se slečna Mary.

„Ale ozvu, nebojte se.“

57

Antrim a Gary společně došli ke staveništi. Starou stanici metra zlikvidovaly demoliční čety a nahradila ji blýskavá skleněná budova, už zpola dokončená. Stavbu oddělovala od chodníku překližková ohrada. O necelých sto metrů dál plynula Temže. Přes ni se klenul zrekonstruovaný viktoriánský železniční most, který se stal součástí nového moderního nádraží. Antrim kdesi četl, že je to první londýnský dopravní uzel vybudovaný nad vodou.

Skulinou v překližkové ohradě nebylo vidět žádné dělníky. Byla sice sobota, ale i tak by se tu mělo pracovat. Mathews Antrima instruoval, ať přijde právě sem, na tenhle roh staveniště. Napravo se valil proud aut po rušné třídě směřující přes Temži na jih. Antrim nesl na zádech batoh s výbušninou. Byla to jediná zbraň, kterou u sebe měl, a rozhodně nehodlal vkráčet do téhle pasti s úplně prázdnýma rukama.

Na rozryté zemi nečinně postávala nepřehledná změť těžkých stavebních strojů. K řece se táhly několik metrů široké zahloubené rýhy. Na jejich dně se leskly koleje. Stříbřité linie mizely v prostorách nového nádraží na mostě, odkud vedly na jižní břeh. Antrim si vzpomínal, jak to tu vypadalo za jeho mládí. Nádraží kypělo ruchem. Spousty lidí se dennodenně hrnuly dovnitř i ven. Dnes tu nebyla ani noha. Staveniště zelo prázdnotou.

Přesně tak si to Thomas Mathews určitě přál. Prozatím se Antrim řídil jeho pokyny.

Teď nadešla chvíle na malou improvizaci.

Malone seděl ve vagónu metra, Kathleen Richardsová vedle něj na sousedním sedadle. Nastoupili do vlaku, který jel z Belgravie na stanici poblíž Inns of Court, odkud to bylo k Blackfriars pěšky jen kousíček. Maloneovi pořád znělo v uších, co mu před půlhodinou oznámila do telefonu Stephanie Nelleová.

„CIA se na poslední chvíli chytá záchranného lana,“ řekla. „Před čtyřiceti lety se skupina irských právníků pokusila dokázat, že pod Alžbětiným jménem vládl podvodník. Vycházeli z legendy o chlapci z Bisley.“

„Stejně jako Bram Stoker ve své knize.“

„Musí se jim nechat, že chtěli Brity donutit k odchodu ze Severního Irska pomocí právního, nenásilného řešení. Tehdy řádily konflikty naplno. Den co den umírali lidé a konec byl v nedohlednu. Kdyby u soudu prokázali, že veškeré britské nároky na jejich území se zakládají na podvodu, mohli by ke znovu sjednocení Irska využít soudních precedentů.“

„Chytré. Tehdy to možná byl dobrý nápad, ale dneska už ne.“

„Souhlasím. Stačí sebemenší provokace a násilí propukne znova.

Jenže CIA si zoufá. Vyvinuli obrovské úsilí, aby al-Megrahiho našli a postavili před soud. Představa, že si teď svobodně odkráčí, je dohání k nepříčetnosti. Bílý dům po nich chce, aby něco podnikli. Cokoli, jen aby propuštění zabránili. A tak v Langley usoudili, že by mohlo zabrat menší vydírání. Naneštěstí zapomněli, že stávající prezident na to není ten správný typ, zvlášť když jde o vydírání spojence.“

Souhlasil.

„Zrovna jsem dotelefonovala s ředitelem CIA,“ pokračovala Stephanie. „Bílý dům o jejich akci prozatím nic netuší a CIA by byla ráda, kdyby to tak zůstalo. Zvlášť když jim ta operace vybouchla. Jenže když se teď do věci zapletla SIS, může z toho všechny zúčastněné pořádně rozbolet hlava.“

„A po mně se chce, abych dal ten binec do pořádku.“

„Tak něco. S předáním vězně už bohužel nic nenadělají. Momentálně jim jde hlavně o to, aby situaci ještě nezhoršil mezinárodní skandál v médiích. Zdá se, že Britové vědí o Královském klamu úplně všechno.

Máme štěstí, že taky nechtějí, aby se ta informace roznesla po celém světě.“

„Na to já kašlu.“

„Chápu, že ti jde jedině o Garyho. Ale jak sám říkáš, je s Antrimem.

A Langley nemá tušení kde.“

To byl důvod, proč zavolal Mathewsovi.

A proč kráčel rovnou za nosem do léčky.

„Co po mně budete chtít?“ zeptala se ho Richardsová.

Pohlédl na ni. „Proč vás postavili mimo službu?“

Viděl, jak ji překvapilo, že o tom ví.

„Přidělala jsem jim spoustu potíží, když jsem se pokoušela zatknout jisté lidi. Ale to u mě není nic nového.“

„Výborně. Protože dělat potíže je přesně to, co potřebuju. Čím víc potíží, tím líp.“

Ianovi se vůbec nelíbilo, že mu Malone zakázal jít s nimi. Nebyl zvyklý, aby mu někdo poroučel. Rozhodoval se sám. Nenechal si do ničeho mluvit ani od slečny Mary.

„Je to všechno neuvěřitelné,“ prohodila Tanya. „Naprosto neuvěřitelné. Představte si ty historické dopady.“

Jenže ty Iana nezajímaly.

Chtěl být tam, kde se bude něco dít.

A to je na stanici Blackfriars.

Místo toho dřepí v křesílku v hotelovém pokoji.

„Nemáš hlad?“ zeptala se ho slečna Mary.

„Mám,“ přikývl.

„Něco ti objednám.“

Vstala a zamířila přes pokoj k telefonu. Její sestra zůstala sedět u stolku s laptopem. Ian vystřelil jako šipka ze dveří a upaloval chodbou. Jako nejlepší cesta dolů se mu jevily schody, a tak uháněl k podsvětlenému nápisu Východ.

Zaslechl, jak se za ním otevřely dveře pokoje, a ohlédl se.

Slečna Mary se za ním ustaraně dívala.

Zastavil se a otočil se k ní.

Neřekla ani slovo. Zvlhlé oči mu prozradily, co si myslí.

Že by neměl chodit.

Ale vyčetl jí z očí taky to, že mu v odchodu nebude bránit.

„Buď opatrný,“ řekla. „Dávej na sebe pozor.“

Gary vešel za Antrimem na staveniště. Brodili se blátem mezi stavebními stroji a přeskakovali louže, které po včerejším dešti ještě nestačily vyschnout. V jedné otevřené jámě bylo v šestimetrové hloubce vidět betonovou skořepinovou konstrukci obdélníkového tvaru. Tu už slunce vysušilo. Časem ji stavbaři zasypou hlínou. Prozatím byla odkrytá, trčely z ní roury a kabely. Táhla se směrem k řece a mizela v podzemí pod dočasně uzavřenou ulicí.

Sešplhali po dřevěném žebříku na dno vlhké jámy a zamířili k zejícímu ústí tmavého tunelu. Gary zamrkal, aby si po slunci venku zvykl na přítmí. Nalevo se zvedala betonová stěna, napravo jen holá hlína. Zdálo se, že se tudy chodí často. Pod teniskami cítil, že dno tunelu je suché a pevné.

Antrim se zastavil a dal mu znamení, ať je zticha. Gary neslyšel nic než dunění nedaleké dopravy. Kus vepředu uviděl ve stěně otvor.

Antrim k němu došel, nakoukl dovnitř a mávl na Garyho, ať jde za ním. Prošli otvorem na druhou stranu a zjistili, že tunelem vedou koleje, staré a očividně v havarijním stavu. Všude kolem se povalovaly armatury čekající na zabetonování. Prostor osvětlovala pronikavá zář reflektorů. Garyho by zajímalo, jak Antrim věděl, kam mají jít, ale pak usoudil, že se asi řídí podle pokynů, které si přečetl v e-mailu v kavárně.

Antrim přelezl koleje a za nimi vyskočil z bahna nahoru na vyšší úroveň terénu. Pokračovali dál, hlouběji do tunelu. Páchlo to v něm rozblácenou hlínou a zaschlým cementem. I tady osvětlovaly cestu trojnožky s reflektory. Gary odhadoval, že jsou přinejmenším šest, sedm metrů pod zemí, pod tou prosklenou budovou nahoře. Vyšli do rozlehlého prostoru, z něhož vedly trychtýřovitě se zužující šachty hlouběji do podzemí.

„Sem do haly budou shora sjíždět cestující a odtud pak půjdou dolů na nástupiště,“ zašeptal Antrim.

Gary nakoukl do jedné šachty. Dolní patro bylo o patnáct metrů níž a i v něm se svítilo. Nevedl tam žádný eskalátor ani schody, slézalo se po dřevěných žebřících opřených o stěnu šachty.

„Musíme tam dolů,“ prohlásil Antrim.

Kathleen a Malone vyšli ze stanice metra na nábřeží. Nedaleko se tyčila katedrála svatého Pavla, napravo tekla kousek od nich Temže. Stanici Blackfriars měli o kus dál přímo před sebou. Oba si s sebou vzali zbraň. Malone od chvíle, kdy Kathleen vysvětlil, co po ní bude chtít, nepromluvil ani slovo. Přijala plán bez protestů. Tohle byla past, nedalo se to vykládat nijak jinak. Jít do ní bez přípravy by bylo bláznovství.

A přestože Thomas Mathews měl nad nimi navrch – věděl, kde přesně bude Blake Antrim –, Malone si po něm moudře vyžádal důkaz, že je Gary opravdu nablízku.

A tak teď čekali.

Maloneovi zavibroval v kapse telefon a ohlásil příchozí e-mail. Malone zprávu otevřel. V příloze bylo video.

Sledovali na displeji, jak Blake Antrim a Gary procházejí jakýmsi staveništěm. Vešli do tmavého otvoru. Antrim začal slézat po žebříku a zmizel kamsi dolů.

Pak šplhal příčel po příčli dolů i Gary, až zmizel také.

Text v těle e-mailu byl stručný.

Tenhle důkaz stačí?

Kathleen viděla, že se Malone tváří ustaraně. A postřehla na něm bezmoc, protože neexistoval způsob, jak zjistit, kde video natočili.

Nejpravděpodobnější možnost?

Stanice Blackfriars. Kilometr od nich. Stáli u Inns of Court z vnější strany. Vrátili se na místo, kde to včera pro Kathleen všechno začalo.

„Udělejte, co jsem vám řekl,“ promluvil konečně Malone.

A odkráčel.

58

Antrim seskočil ze žebříku a zjistil, že stojí na betonové ploše, ze které časem bude nástupiště. Pod ní, o necelé dva metry níž, vedly koleje. Na obou koncích se ztrácely v černém ústí tunelů. Antrim si všiml kontrolek upozorňujících, že koleje jsou pod proudem, a nápisů varujících před vysokým napětím. Stanicí Blackfriars procházejí trasy Circle a District, dvě hlavní podzemní tepny spojující východní a západní Londýn. Každý týden přepraví milióny cestujících. Přerušit je kvůli výstavbě nepřipadalo v úvahu. A tak tudy oběma směry projížděly vlaky metra, přestože nestavěly.

Gary už také sešplhal dolů a stanul vedle něj.

Prostor, kde probíhaly stavební práce, i tady ozařovala světla reflektorů na trojnožkách. Stěny byly obloženy pestrobarevnými dlaždičkami v mozaikovém vzoru. Nástupiště se renovovalo, všude se povaloval stavební materiál.

„Pane Antrime.“

Antrim se toho drsného chraplavého hlasu skoro lekl.

Otočil se a spatřil o patnáct metrů dál Thomase Mathewse s jeho typickou holí.

Starý muž mu pokynul.

„Tudy.“

Malone vešel do Inns of Court a v duchu si procházel pokyny od Thomase Mathewse. Pod zemí, po které kráčí, teče řeka Fleet. Začíná o šest kilometrů dál na sever a kdysi bývala hlavním vodním zdrojem Londýna. Jenže za středověku rychle přibývající obyvatelstvo její tok znečistilo a začala páchnout tak příšerně, že ji viktoriánští inženýři nakonec uzavřeli do podzemí, a tak z ní udělali největší londýnskou podzemní řeku. Malone kdysi četl o spleti podzemních komor a tunelů křižujících Holborn a odvádějících říční vodu do Temže.

„Běžte do Inns,“ přikázal mu Mathews. „Severně od Templářského chrámu sousedí s domem správce Goldsmithova budova. Vstup se nachází v jejím suterénu. Bude otevřený a bude na vás čekat.“

„A kam mám jít potom?“

„Podle kabelů elektrického vedení.“

Zahnul doprava a přešel King’s Bench Walk. Vstoupil na nádvoří chrámu, plné víkendových návštěvníků, a minul Rotundu. Zahlédl cihlový dům s cedulí Goldsmith, vešel hlavními dveřmi a zajistil je za sebou na zástrčku. Na konci krátké chodby spatřil schodiště. Sešel po něm do sklepení se stěnami z otesaných balvanů. Z nízkého stropu visely dvě holé žárovky. V podlaze naproti schodům uviděl železná padací dvířka. Otevřená dokořán.

Došel k nim a nahlédl dovnitř.

Dolů vedl kovový žebřík a končil o tři metry níž na udusané hliněné podlaze.

Cesta ke Garymu.

V každém případě jediná, kterou má k dispozici.

Gary seskočil z vybetonované plochy budoucího nástupiště a vpochodoval za elegantně oblečeným starým pánem do vlakového tunelu. Na stěnách svítila v rozestupu patnácti metrů světla. Vtom zaslechl rachot a ucítil nápor vzduchu. Stařec se zastavil, ohlédl se a varovně zvedl ruku.

„Koleje jsou pod proudem. Držte se těsně u zdi a dávejte si pozor. Proud v kolejnicích dokáže zabíjet.“

Gary uviděl, jak se z ústí tunelu na protějším konci nástupiště vylouplo světlo. Jasnělo každou vteřinou a vibrace sílily. Náhle se na kolejích objevil vlak řítící se přímo k nim. Prohřměl kolem. Ve vagónech se tísnili lidé. Gary se stejně jako Antrim a ten starý pán přitiskl ke zdi. Za pár vteřin byl vlak pryč a rachot se vzdaloval. Vzduch opět znehybněl. Starý pán znovu vykročil kupředu. A Gary zahlédl dalšího muže stojícího u kovových dveří.

Došli k němu a zastavili se.

„Chlapec dál nepůjde,“ řekl starý pán.

„Patříme k sobě,“ prohlásil Antrim.

„V tom případě nepůjdete dál ani vy.“

Antrim zmlkl.

„Otec na tebe čeká ve Svatopavelské katedrále,“ řekl stařec

Garymu. „Tenhle pán tě tam dovede.“

„Odkud znáte tátu?“

„Známe se už spoustu let. Slíbil jsem mu, že tě k němu dopravím.“

„Běž,“ řekl Antrim.

„Ale…“

„Poslechni a běž,“ zopakoval Antrim.

Výraz v jeho očích Garyho nijak neuklidnil.

„Přijedu za tebou do Kodaně,“ slíbil Antrim. „Pak si promluvíme s tvým tátou, jak jsme to plánovali.“

Ale Garymu něco říkalo, že ho jen odbývá a nechystá se za ním přijet.

Ten další muž k nim přistoupil, stáhl Antrimovi batoh z ramen, rozepnul ho a ukázal starému pánovi, co je uvnitř. „Výbušnina,“ konstatoval stařec. „Nic krotšího bych od vás ani nečekal.

Tuhletu jste použil, abyste se vloupal do hrobky Jindřicha VIII.?“

„A abych zabil tři operativce Daidalovců.“

Starý muž na něj upřel dlouhý pohled. „Tak si ji tedy pro všechny případy vezměte s sebou. Může se vám hodit.“

Antrim se obrátil ke Garymu. „Dej mi ten dálkový ovladač.“

Naplánovali si to tak, že Antrim ponese výbušninu s připravenými aktivovanými rozbuškami a Gary si u sebe nechá dálkové ovládání. Doufali, že nikoho nenapadne šacovat kluka, ještě napůl dítě, jestli nemá zbraň.

Jenže teď se všechno změnilo.

„Chci tady zůstat,“ prohlásil Gary.

„Vyloučeno,“ odmítl stařec. Pokynul svému pomocníkovi a ten Garyho začal postrkovat pryč.

Gary se mu vyškubl.

„Dokážu jít sám.“

Antrim se starcem prošli kovovými dveřmi.

„Kam to vede?“ zeptal se Gary.

Jenže odpovědi se mu nedostalo.

Ian byl na sebe pyšný. Povedlo se mu pohotově ukrást permanentku na dopravu a dojet metrem na stanici kousek na východ od Blackfriars. Pro jistotu se vyhnul stanici Temple hned vedle Inns of Court, protože tam budou vystupovat Malone a Richardsová. Radši dojde k Blackfriars z opačné strany. Cestou přemýšlel, co si počne, až tam dorazí. Nevěděl jistě, ale aspoň nebude trčet jako bluma někde v hotelu a čekat.

Mrzelo ho, že ublížil slečně Mary. Poznal to z jejího výrazu. Bylo na ní vidět, že ji mrzí, že utekl. Možná by ji měl víc poslouchat a dát na její názor.

Zahlédl staveniště. Po bulváru, který ho lemoval ze dvou stran, se sunuly průvody aut. Napravo čněly věže Svatopavelské katedrály. Staveniště bylo obehnané překližkovou ohradou, ale Ianovi se povedlo proklouznout dovnitř dírou v křoví, napůl zadušeném haldami odpadků. Vevnitř nebyla ani noha, ale stejně radši přebíhal od jednoho stavebního stroje k druhému, schovával se za nejrůznějším harampádím a moc nevystrkoval nos na otevřené prostranství.

Vplížil se do hlavní budovy a kradl se dál. Pod botami mu povrzával drobný štěrk.

A pak uslyšel hlasy.

Napravo stálo lešení a u něj stoh beden a krabic.

Doběhl k nim a schoval se za nimi.

Kathleen vešla na staveniště Blackfriars od západu a zamířila k nové nádražní budově. Svírala v ruce pistoli připravenou k výstřelu. Malone si nepřál, aby ho doprovázela, protože Mathews výslovně žádal, ať přijde sám. Místo toho po ní chtěl, ať se porozhlédne kolem a zůstane ve střehu. Mathews tvrdil, že Antrim půjde do prostoru pod stanicí, a video, které si přehráli, potvrzovalo, že Antrim a Gary jsou na nějakém staveništi. Zdálo se logické, že budou právě tady, a tak ji Malone pověřil průzkumem. A potom prý má improvizovat.

Opatrně se připlížila k budově, vešla dovnitř a proplétala se řadou nástupišť a chodeb. Reflektory na trojnožkách svítily a Kathleen nevěřila, že je stavbaři nechávají zbůhdarma rozsvícené celý víkend. Podle všech informací, které o přestavbě sehnala, by se tu mělo pracovat nonstop, dokončení spěchalo. Tak kde jsou dělníci? SIS je nejspíš pro dnešek poslala pryč.

Vtom zahlédla povědomý kout.

Znala ho z videa.

Zírala do otvoru vedoucího do nižšího podlaží, kudy procházely koleje metra. Slézalo se tam po žebříku. Přesně takový viděli s Malonem na displeji telefonu.

Najednou zaslechla nějaké zvuky.

Odněkud zprava.

Ze stejného podlaží, kde stála.

Vyrazila tím směrem.

Ian sledoval Garyho Malonea, kterého odváděl nějaký cizí chlap. Vysoký. Mladý. Tutově polda.

„Nechci jít pryč,“ protestoval Gary.

„Ty tady nerozhoduješ. Hejbni kostrou.“

„Vy mi lžete. Táta není ve svatém Pavlu.“

„Je. Padej.“

Gary se zastavil a pohlédl na svého průvodce. „Jdu zpátky.“

Muž zalovil pod sakem, vytáhl pistoli a zamířil na Garyho.

„Řekl jsem padej.“

„Když neposlechnu, zastřelíte mě?“

Gary měl odvahu, to mu Ian musel nechat. Ale sám by si na jeho místě nebyl úplně jistý odpovědí.

Kolečka v hlavě se mu roztočila plnou rychlostí. Co teď?

A vtom dostal nápad. Stejně jako před měsícem v tom autě, kde ho Mathews a ten druhý chtěli oddělat. Igelitku se svými poklady sice nechal v knihkupectví slečny Mary, ale nůž a pepřový sprej si z ní vzal.

Obojí měl v kapse. Usmál se.

Tehdy to zabralo.

Tak proč ne ještě jednou?

Gary se odmítal hnout z místa a spoléhal, že ten chlap spoušť nezmáčkne. Sám žasl nad svou odvahou, ale o otce se bál víc než o sebe.

A taky o Antrima, i když ten ho poslal pryč. Garyho to mrzelo.

Koutkem oka zaregistroval pohyb, pootočil se a zjistil, že k nim kráčí Ian.

Kde se tady krucinál bere?

Muž s pistolí Iana zpozoroval také. „Sem se nesmí.“

„Courám tudy v jednom kuse,“ odpálkoval ho Ian a pokračoval v chůzi.

Muži zřejmě došlo, že Ian má na očích namířenou zbraň, a spustil ji. Čímž Garymu jen potvrdil, že nemá v úmyslu střílet.

„Ste polda?“ houkl Ian.

„Správně. A ty tady nemáš co pohledávat.“

Ian k nim došel a zastavil se. Švihl pravou rukou a Gary uslyšel zasyčení spreje. Muž s pistolí zaječel a oběma rukama se popadl za oči. Ian ho nakopl do břicha a povalil ho na betonovou podlahu.

Oba kluci se dali na útěk.

„Slyšel jsem, co se ti snažil nakecat,“ vyhrkl v běhu Ian. „Tvůj táta ve svatým Pavlu není.“

59

Postupovali kupředu úzkou chodbou s nízkým stropem, takže Antrim musel jít přikrčený. Pod stropní klenbou se táhly elektrické kabely a na každých dvaceti metrech bylo připevněno světlo v drátěné klícce. Jejich zář skoro oslepovala.

„Tyhle tunely jsme objevili v sedmdesátých letech, když se stanice Blackfriars poprvé přestavovala,“ řekl Mathews. „Do nové stanice jsme zakomponovali pohodlný přístup a hlídáme ho. Natáhli jsme sem elektřinu a brzy zjistíte proč.“

Mathews byl menší a nemusel si dávat pozor, aby se nepraštil do hlavy. Kulhal dál, pod nohama udusanou hlínu vyprahlou jako poušť.

„Říkal jsem si, že byste asi rád viděl, za čím jste se to vlastně honil. Koneckonců jste do hledání investoval poměrně dost námahy i rizika.“

„Skutečně to existuje?“

„Ale no tak, pane Antrime. Přece byste nepochyboval.“

„Kdo tyhle tunely postavil?“

„Dohadujeme se, že si je původně prokopali Normané jako únikovou cestu. Později je vylepšili templáři a obezdili je cihlami. Jsme kousek od jejich bývalé komendy v Inns of Court, takže předpokládám, že těchhle cest využívali k nejrůznějším účelům.“

Antrim slyšel blížící se hukot a napadlo ho, jestli někde poblíž neprojíždí nějakým modernějším tunelem další vlak metra.

„To hučí řeka Fleet,“ řekl Mathews. „Přímo před námi.“

Tunel vyústil otevřenými dveřmi na další prostranství vykutané lidskou rukou, tentokrát široké a vysoké, jímž se hnala voda. Stanuli na železném můstku tři metry nad vodním proudem, za kterým tunel pokračoval dál.

„Most jsme postavili dodatečně, když byla objevena chodba, kterou jsme přišli,“ vysvětlil Mathews. „Když viktoriánci uzavřeli Fleet do kanálu, nevědomky ji přerušili. Momentálně je odliv, ale to se brzy změní. Za přílivu sahá voda skoro až k místu, kde stojíme.“

„Tou dobou by člověk asi radši neměl být tady dole.“

„Ne, to tedy rozhodně neměl, pane Antrime.“

Malone procházel podzemním kanálem dobrých šest metrů širokým a čtyři a půl metru vysokým, který byl úhledně obezděn cihlami hladkými jako sklo. Dostal se sem vchodem z Goldsmithovy budovy. Voda už mu sahala do poloviny lýtek a vytrvale stoupala. Určitě se právě brodí řekou Fleet. Voda studila. Už dávno nebyla špinavá, ale zatuchlý vzduch štiplavě páchl. Kdysi četl knihu o mnoha londýnských podzemních řekách se jmény jako Westbourne, Walbrook, Effra, Falcon, Peck a Neckinger. Nejvýznamnější byly Fleet a Tyburn. Přes sto šedesát kilometrů podzemních toků, pokud si dobře vzpomínal. Nadnášejí město jako vodní postel. V cihlové klenbě stropu vysoko nahoře byly v pravidelných odstupech proraženy větrací šachty, shora uzavřené kovovou mříží, která propouštěla světlo a vzduch. Takže se už zase ocitl v podzemí, tentokrát v impozantním viktoriánském výtvoru, a kolem nohou se mu neméně impozantním tempem hnala řeka Fleet. Díky široké chodbě a vysokému stropu na něj nepadala taková tíseň z uzavřeného prostoru jako jindy. Navíc tu někde byl Gary. Bůhvíkde.

A to znamenalo, že musí jít dál.

Mathews mu řekl, že se má nechat vést elektrickými kabely.

Ten, který ho sem dovedl klikatou cestou z Inns of Court, byl uchycen vysoko nad jeho hlavou, kam voda ani v nejvyšším bodě nedosáhla. Ztrácel se vpředu v přítmí. Malone cítil na páteři pod bundou uklidňující tlak pistole. Lákají ho do pasti, o tom nepochyboval. Ale není to poprvé. V Magellan Billetu mu platili za to, že čelil nebezpečím nejrůznějšího druhu. Věděl, co dělá. Zato však nevěděl, co se odehrálo mezi Antrimem a Garym. Neublížil mu Antrim nějak? Nezranil ho? Kdyby nic jiného, vtrhl jim ten cizí člověk do rodiny a postavil se mezi něj a syna. A co hůř, nedá se mu věřit. Vždyť za pár miliónů liber prodal svou vlast. Nemá na svědomí i smrt těch dvou amerických agentů? Stoprocentně. A teď má ten zrádce ve spárech Garyho.

Ošklivý propletenec.

A jen kvůli pitomostem, kterých se Malone dopustil dávno před lety.

Kathleen objevila zdroj hluku a zahlédla, jak Ian Dunne stříkl nějakému muži do obličeje sprej. Nejspíš pepřový, soudě podle mužovy reakce. Takže neposlechl Maloneův rozkaz, ať zůstane v bezpečí v hotelu. Schovávala se za míchačkou pocákanou šedými stříkanci betonu. Viděla, jak kluci berou nohy na ramena, a došlo jí, že ten druhý je Maloneův syn Gary. Slyšela Iana vysvětlovat, že Malone je někde tady, a Garyho, jak tvrdí, že ví kde. Rozhodla se, že se jim aspoň prozatím neukáže, skrčila se ještě víc a nechala je proběhnout kolem.

Vydala se za nimi, ale dala jim náskok.

Měla po ruce spoustu úkrytů za hromadami stavebních materiálů a zařízení. Sledovala, jak se kluci zastavují u žebříku z videa a slézají po něm dolů. Došla k němu, a když dole nikoho neviděla, rychle slezla také. Letmé rozhlédnutí jí prozradilo, co potřebovala – zahlédla Garyho Malonea mizet v tunelu napravo.

Z tunelu nalevo se vyvalil vzduch.

Vzápětí prorachotil kolem vlak metra a vřítil se do otvoru, kam zašli kluci. Rozběhla se tím směrem, počkala, až všechny vagóny přejedou, a nakoukla do tmy.

Kluci se prve přitiskli k betonové stěně a teď znova vyrazili kupředu. Doběhli k jakýmsi dveřím a prošli jimi.

Antrim sešel po mramorových schodech do osvětlené komory. Klenutá místnost měla oválný tvar. Strop podepíralo osm pravidelně rozmístěných sloupů. Většinu stěn zabíraly police, rozdělené na jednotlivé úseky tesanými pilastry. Na policích stály jako na výstavě poháry, svícny, konvice, lampy, mísy, porcelán, kalichy, džbány a korbele.

„Královské hodovní náčiní,“ řekl Mathews. „Součást tudorovského pokladu. Tyhle věci měly před pěti sty lety velkou cenu.“

Popošel do středu oválné místnosti a vzhlédl k dekorativním volutám s nápodobou révových úponků, jimiž byly vyzdobeny sloupy. Nad každým pilířem zářila barevná freska zobrazující anděla a další pestrobarevné nástěnné malby se nacházely nahoře v klenebních polích.

„V tomhle stavu jsme to našli,“ pravil Mathews. „Naštěstí sem jako první vstoupila SIS a od sedmdesátých let je komora trvale zapečetěná.“

O deset metrů dál stál kamenný sarkofág. Antrim k němu došel a zjistil, že mu schází víko. Pohlédl na Mathewse.

„Jen do toho,“ pobídl ho Mathews. „Podívejte se.“

Malone postupoval podél elektrických kabelů. Konečně se stočily pryč od říčního kanálu a nořily se úzkým tunelem hlouběji do podzemí. Ale moc daleko ne. Stěží nějakých deset metrů. Blesklo mu hlavou, že až řeka stoupne, zaplaví to tady. I když ne celé, jelikož tunel povlovně stoupal.

Končil klenutým dveřním obloukem bez dveří.

Na druhé straně spatřil Malone zšeřelou komoru zhruba deset metrů v průměru a za ní další klenutý průchod, za kterým zářilo světlo.

Uslyšel povědomé hlasy.

Mathews a Antrim.

Vytáhl pistoli a vešel do první komory. Hlídal si každý krok a tiše se kradl po dlážděné podlaze k průchodu na opačném konci. Strop prázdného obdélníkového prostoru podepíraly tři pilíře, za kterými se mohl jakžtakž krýt.

U osvětlené místnosti se opřel o zeď a krátce se nadechl nosem.

Pak nakoukl dovnitř.

Ian se ujal vedení a Gary se mu držel v patách. Šli podél elektrických kabelů s osvětlením, jak to Maloneovi poradil Mathews, když si spolu telefonovali z hotelu Goring. Gary Iana dovedl ke kovovým dveřím a popsal mu starého pána, který tam předtím na něj a Antrima čekal.

Ian ho podle popisu poznal. Thomas Mathews.

Doléhal k nim ustavičně sílící hukot vody a Ian objevil jeho zdroj kousek za dalšími otevřenými kovovými dveřmi. Věděl, že pod Londýnem teče řeka Fleet, a dokonce se v tunelech už párkrát potuloval. Vzpomněl si na varovné cedule, že během přílivu bývá podzemí zaplaveno a hrozí utopení. Teď stáli na železném můstku nad řekou, voda se řítila kolem podpěr a její hladina v kanálu rychle stoupala. Proud byl tak silný, že můstek Ianovi pod nohama vibroval.

„Tady nemůžeme zůstat,“ ozval se Gary. Ian souhlasil.

Vykročili dál, prošli dalšími plechovými dveřmi dokořán a podle světel došli do malé komory. Elektrické vedení zamířilo od stropu k zemi a po ní se protějším dveřním otvorem vplazilo do další místnosti.

Tichem prorazily hlasy.

Gary se přikradl ze strany ke dveřím.

Ian se držel v těsném závěsu.

Oba nastražili uši.

Antrim zíral do nitra sarkofágu. Nekrášlily ho žádné ozdoby ani žádná mistrná řemeslnická práce. Nikde žádný nápis, žádné umělecké dílo. Jen holý kámen.

A uvnitř jen kosti a prach.

„Tělo patřilo muži, který se dožil zhruba sedmdesáti let,“ řekl

Mathews. „Potvrdila to forenzní analýza. Díky vašemu vpádu do hrobky Jindřicha VIII. jsme získali srovnávací vzorek přímo od krále.“

„Těší mě, že jsem vám posloužil.“

Mathews ten sarkasmus zřejmě neocenil. „Analýza DNA obojích pozůstatků prokázala, že genetický profil tohoto muže vykazuje po otcovské linii shody s Jindřichem VIII.“

„Takže se díváme na to, co zbylo ze syna Jindřicha FitzRoye.

Královského podvodníka. Muže, který vystupoval jako Alžběta I.“

„Dnes už o tom není sebemenších pochyb. Legenda se zakládá na skutečnosti. To, co se běžně považovalo za fantastickou povídačku, kterou se baví lidé v Bisley a okolí, je pravda. Prozatím ovšem byla naprosto neškodná…“

„Dokud jsem se neobjevil já.“

Mathews přikývl. „Tak nějak.“

Robert Cecil popsal všechno pravdivě. Skutečně pohřbil podvodníka pod opatstvím Blackfriars a zemřelou Alžbětu, sotva třináctileté děcko, přemístil do Westminsteru a uložil k věčnému odpočinku spolu s její sestrou.

Neuvěřitelné.

„Když jsme tuhle místnost objevili,“ pokračoval Mathews,

„byly tu i truhly plné zlatých a stříbrných mincí. V hodnotě miliard liber. Roztavili jsme je a drahé kovy vrátili do státního pokladu, kam náležejí.“

„Pro sebe jste si žádné neulili?“

„To tedy ne.“

Antrim zachytil v Mathewsově hlase pohrdání.

„A teď, když dovolíte, bych rád dostal deník Roberta Cecila.“

Antrim shodil z jednoho ramene batoh, vytáhl knihu a podal mu ji.

„Už jsem ho viděl dřív,“ poznamenal Mathews.

„Nechtěl jsem, aby padl do rukou Daidalovcům. A vůbec, co bude s nimi? Nebudou dělat potíže?“

Mathews zavrtěl hlavou. „Ne takové, abych se s nimi nevypořádal.“

„Co zamýšlíte provést s tímhle místem?“ zajímal se Antrim.

„Jakmile zničíme deník, stane se z téhle komory běžná, neškodná archeologická památka. Její pravý účel se nikdy nikdo nedozví.“

„S pomocí Královského klamu bychom bývali dosáhli svého.“

„Bohužel máte pravdu, pane Antrime. Za žádnou cenu bychom nedopustili, aby pravda o královně Alžbětě vyšla najevo.“

Antrima potěšilo, že se nepletl.

„Ale mám k vám dotaz,“ řekl Mathews. „Vylákal jste Cottona Malonea a jeho syna do Londýna z jistého konkrétního důvodu. Podařilo se mi ten důvod zjistit. Ten chlapec je váš rodný syn. Jak míníte tu situaci vyřešit?“

„Jak jste se to sakra dohmátl?“

„Díky padesáti letům u zpravodajské služby.“

Antrim se rozhodl pro upřímnost. „Dospěl jsem k názoru, že mít syna je balvan na krku.“

„S dětmi je to někdy těžké. Ale stejně – je to váš syn.“

„Několik miliónů liber od Daidalovy společnosti mi jeho ztrátu bohatě vynahradí.“

Mathews zvedl deník výš. „Uvědomujete si, že to, co jste zamýšlel, bylo bohapusté šílenství?“

„Vážně? Jak to tak vypadá, to šílenství vás zatraceně zajímalo.“

„Zjevně nechápete problematiku Severního Irska. Znal jsem muže a ženy, kteří během konfliktu zahynuli. Ztratil jsem tam hodně agentů. O život přišly tisíce civilistů. Existují stovky fanatických seskupení, která dychtivě čekají na jakoukoli šikovnou záminku, aby se zase začala navzájem vraždit. Některá se chtějí zbavit Angličanů. Jiná si přejí, abychom v Severním Irsku zůstali. Obě strany jsou ochotné zabíjet po tisících, aby prosadily svou. Kdyby se Alžbětino tajemství provalilo, zaplatila by za to životem spousta lidí.“

„Stačilo by, abyste Skotům nařídili, ať nepropouštějí toho Libyjce.“

„Zajímavý způsob, jak zacházet se spojencem.“

„My si myslíme totéž o vás.“

„Americe do toho nic není. K pumovému útoku na letadlo došlo nad skotským územím. Al-Megrahiho soudili a odsoudili skotští soudci. Je čistě na Skotech, jak se rozhodnou se svým vězněm naložit.“

„Netuším, co vám nebo jim Libye slíbila, ale zřejmě to muselo stát za to.“

„Zkoušíte to na mě s morálkou?“ řekl uštěpačně Mathews.

„Vy, který jste prodal svou vlast, svou kariéru i svého syna za pár miliónů liber?“

Antrim mlčel. Neměl se zapotřebí obhajovat. Teď už ne.

„Manipuloval jste Cottonem Malonem,“ pokračoval Mathews. „Jeho synem, bývalou manželkou, CIA, Daidalovou společností. Pokoušel jste se manipulovat mojí vládou, ale pak jste se rozhodl, že osobní zájem je pro vás důležitější než všechno ostatní. Jakýpak je to pocit, pane Antrime, být zrádce?“

Antrim už toho měl dost.

Shodil batoh ze zad a pohodil ho na zem k jednomu sloupu. Rozbušky byly na svém místě, aktivované, připravené k odpálení.

„A co dál?“ zeptal se.

Mathews se usmál. „Dojde na trochu spravedlnosti, pane Antrime.“

60

Malone naslouchal rozhovoru Antrima a Mathewse a každou vteřinou v něm rostl vztek. Antrim je sobec, kterému záleží jen na něm samém. Gary pro něj nic neznamená. Ale kam se Gary poděl? Měli být s Antrimem pohromadě. Položil ukazováček na spoušť, sevřel pistoli a vykročil ze tmy do záplavy ostrého světla.

Mathews k němu stál zády, ale Antrim měl ničím nekrytý výhled. V jeho tváři se objevil úlek.

„Co ten tady sakra dělá?“

Mathews se pomalu otočil. „Pozval jsem ho. Předpokládám správně, že jste nás slyšel, pane Malone?“

„Každé slovo.“

„Usoudil jsem, že abyste si vy dva vyřešili svoje spory, potřebujete trochu soukromí. A tak jsem vás oba zavedl sem.“ Mathews ukázal na schody vedoucí k druhému východu. „Půjdu pryč a nechám vás, abyste si to spolu vyříkali.“

„Kde je Gary?“ zeptal se Malone.

Mathews se zastavil a ohlédl se po něm. „U mě. V bezpečí.

Teď se vypořádejte s panem Antrimem.“

Gary slyšel, co Mathews povídal. Lhal.

Vyrazil kupředu, aby se jim ukázal.

Táta se musí dozvědět, že je tady.

Ian ho popadl za rameno a zašeptal: „To nesmíš! Ten dědek je úskočnej hajzl. Chce mě zlikvidovat a tebe nejspíš taky.“

Gary mu pohlédl do očí a vyčetl z nich pravdu.

„Ani nedutej,“ šeptl Ian. „Počkej chvíli. Nech tátu, ať to vyřídí.“

Malone upíral oči na Mathewse a Antrima, zbraň připravenou k výstřelu.

Mathews se usmál. „Ale jděte, Cottone. Vy i já dobře víme, že mě nesmíte zastřelit – a že to neuděláte. Celé tohle fiasko si vykoledoval Washington. Já nedělal nic víc, než že jsem bránil bezpečnost své země. Chápete důležitost toho, co bylo v sázce.

Nebudete přece házet vinu na mě. Udělal jsem přesně totéž, co byste na mém místě dělal vy. O všem, co se tu děje, je osobně informován premiér. Můžete mě zabít, ale k předání vězně dojde tak jako tak a moje smrt bude mít pro Washington katastrofální důsledky.“

Malone věděl, že Mathews má pravdu.

„Tahle patálie je vlastně jeho dílo,“ ukázal Mathews na Antrima. „Upřímně řečeno, doufám, že mu ukážete, zač je toho loket.

Zabil tři moje agenty.“

„O čem to hergot mluvíte?“ vybuchl Antrim. „Nezabil jsem nikoho, kdo pro vás pracoval.“

Mathews znechuceně potřásl hlavou. „Hlupáku. Daidalovu společnost jsem si vymyslel. Její zástupci, se kterými jste jednal, byli mí agenti. Peníze, které vám dali, pocházely z mých zdrojů. Sehráli jsme pro vás představení. Nejste jediný, kdo dokáže manipulovat okolím.“

Antrim strnule mlčel, jak mu pomalu docházela skutečnost. Pak se ohradil: „Vy jste mi zavraždil dva lidi. A ti tři od vás mě přišli zabít. Jen jsem se bránil.“

„Což mě, popravdě řečeno, dost překvapilo. Jste neschopný břídil. Je mi záhadou, jak jste dokázal rozlousknout tuhle hádanku. Takovou dobu zůstávala nerozluštěná. A vy najednou bůhvíjak zakopnete o správné řešení. K nevíře! Neměl jsem jinou možnost. Nedal jste mi na vybranou.“

„Odváděl jsem svou práci.“

„To myslíte vážně? Při první příležitosti jste kývl na to, že svou zemi prodáte. Za pár miliónů liber jste byl ochoten na všechno zapomenout, ty dva mrtvé americké agenty nevyjímaje.“

Na to neměl Antrim co říct.

„A vaše jméno – taková ironie! V Severním Irsku je šest hrabství: Armagh, Down, Fermanagh, Londonderry, Tyrone…“ Mathews udělal dramatickou pauzu, „… a Antrim. Je to místo s prastarou historií. Možná máte mezi předky někoho s irskou krví.“

„Co mi na tom záleží?“ vyjel Antrim.

„Právě o to jde. Na ničem vám nezáleží, jen na vás. Jdu pryč a nechám vás dva tady, abyste si vyříkali svoje spory.“

A Mathews vykročil nahoru po kamenných schodech.

Gary se zařídil podle Ianovy rady a zůstal schovaný. Od chvíle, kdy mu matka řekla o jeho pravém otci, si představoval, jaký asi je. Teď to věděl. Lhář, zrádce a vrah. Naprostý opak všeho, v co doufal.

Zaslechl škrábání podrážek po hrubém kameni. Blížilo se.

„Někdo sem jde,“ zašeptal Ian.

Místnost, kde stáli, byla malá. Nevedla z ní žádná cesta kromě té, kterou přišli, a dveří do sousední komory. Silná žárovka v drátěné klícce sice rozpouštěla tmu, ale ne úplně. V koutě napravo vzadu zůstávalo husté šero. Gary a Ian tam přeběhli a skrčili se do rohu. Čekali, kdo se z průchodu vynoří.

Byl to ten starý pán.

Vešel do místnosti a zamířil k druhému východu.

Pak se zastavil.

A otočil se.

Upřel pohled jejich směrem.

„Dobrý výkon, že jste to tu oba našli,“ řekl tlumeným hrdelním hlasem. „Možná je to tak nejlepší. Měli byste vidět, co se stane.“

Gary ani Ian se nepohnuli. Garymu bušilo srdce až v krku.

„Nemáte mi co říci?“

Ani jeden z chlapců nepromluvil.

Konečně se ozval Ian. „Chtěl jste mě zabít.“

„To je pravda. Víš věci, které bys vědět neměl.“

Starý pán držel v jedné ruce knihu, kterou Gary poznával.

„To je Cecilův deník,“ řekl.

„Správně. Ty evidentně taky víš, co bys neměl.“ A s těmi slovy stařec odešel.

Vnořil se do tunelu vedoucího na můstek a zpátky na staveniště.

Kluci vyčkávali, dokud neměli jistotu, že je opravdu pryč. Pak se znovu přikradli ke dveřím.

Antrimovi se tahle situace ani trochu nezamlouvala. Mathews ho sem vylákal, aby se tu utkal s Malonem, a ten ho teď držel na mušce a nespouštěl z očí. Batoh s výbušninou ležel na zemi u sloupu. Malone mu nevěnoval pozornost. Dálkový ovladač měl Antrim v kapse. Vlastně ho ani nemusí vyndávat. Stačí se plácnout do stehna, a hotovo.

Ale zatím ještě ne. Stojí příliš blízko.

Mathews o výbušnině pomlčel. Nevaroval Malonea jediným slovem. Jako by si přál, aby ji Antrim použil. Jak že to říkal? Vezměte si ji s sebou. Může se vám hodit.

Malone blokoval Antrimovi cestu ke schodům a ke dveřím, kterými odešel Mathews. Ale druhý východ, ten, kterým sem přišel Malone, Antrimovi přímo kynul.

Tamtudy to půjde.

Vydá se na opačnou stranu, než šel Mathews.

Potřebuje s celou touhle záležitostí skoncovat, vypařit se odtud a užívat si svých peněz.

„S tou pistolí vypadáte jako správný drsňák,“ poškleboval se Maloneovi. „Zvlášť když já žádnou nemám.“

Malone pistoli odhodil.

S rachotem odlétla po podlaze.

Přijal výzvu.

Kathleen sledovala Iana a Garyho kovovými dveřmi do osvětleného tunelu, šla pomalu a pistoli nesla v natažené ruce před sebou. Udržovala si od chlapců odstup a pokaždé si počkala, až bude moci bezpečně popojít dál. Nechtěla se jim prozradit, i když byla připravená na všechno. Hukot vody zesílil a Kathleen došla na železný můstek nad prudkým tmavým proudem.

Řeka Fleet.

Ve zdejších tunelech byla předtím dvakrát, jednou tu honila uprchlého zločince a podruhé hledala mrtvolu. Podzemní řečiště tvoří série tunelů místy až deset metrů vysokých a voda momentálně sahala skoro do poloviny té výšky. Valila se těsně pod můstkem.

Vtom Kathleen postřehla na druhém konci můstku pohyb.

Ucouvla zpátky do tmy.

Za můstkem se objevil Thomas Mathews. Obrátil se a zavřel za sebou dveře. Viděla ho, jak strká klíč do zámku a zamyká.

Než znovu vykročil, sáhl si do vnitřní kapsy saka a vytáhl malou vysílačku.

Kathleen vyšla na můstek.

Ve starcově tváři se neobjevil ani stín překvapení.

„Říkal jsem si, kdy se asi objevíte,“ utrousil.

Popošel blíž a zastavil se dva metry od ní.

Namířila na něj pistoli. „Kde jsou ti dva kluci?“

„Za těmi zamčenými dveřmi.“

Rozbřesklo se jí. „Schválně jste je tam vlákal.“

„Jen Antrima a Malonea. Ian Dunne je nečekaný bonus. Teď je tam i s Maloneovým synem.“

Co se asi za těmi dveřmi odehrává?

Vtom si všimla, co dalšího Mathews drží. Pevně tiskl starou knihu vázanou v popraskané kůži.

„Co je to?“ zeptala se.

„To, co jsem hledal. To, co jste pro mě původně měla najít vy.“

Kathleen pochopila. „Deník Roberta Cecila.“

„Jste skutečně skvělá agentka. Máte úžasnou intuici. Škoda, že s tím obdivuhodným darem nejde ruku v ruce disciplinovanost.“

„Chápu, co je v sázce,“ překřikovala hukot vody. „Vím, čeho jsou schopni někteří lidé v Severním Irsku a co tam hrozí. Vadí mi, že se Američané míchají do našich záležitostí, ale na druhou stranu chápu jejich důvody. Ten zkurvený terorista by měl zůstat v kriminále. Všichni jste to totálně podělali.“

„Ostrá kritika z úst zdiskreditované agentky.“

Spolkla urážku. „Zdiskreditované agentky, která se bojí o dvě děti v nesnázích.“

„Ian Dunne se stal svědkem vraždy, kterou spáchala SIS.

Tady, na britské půdě. Což je – jak jste správně poznamenala v Královnině koleji – proti zákonu.“

„Pro vás a premiéra z toho kouká skandál. Povězte mi, ví premiér o všem, co děláte?“

Mathews mlčel, a to jako odpověď stačilo.

„Řekněme, slečno Richardsová, že to řeším. Ta věc musí definitivně skončit. Tady a teď. Pro dobro národa.“

„A pro vaše dobro.“

Už toho slyšela dost.

„Dejte mi klíč k těm dveřím.“

61

V Maloneovi se vzteky pěnila krev a nervy mu jen hrály. Sledoval každý Antrimův pohyb. „Stálo vám to všechno za to?“

„To si pište. Topím se v penězích. A vy budete za chvíli kaput.“

„Trochu moc si věříte.“

„Nejsem žádný zelenáč, Malone.“

„A já nejsem jeden z vašich externistů. Možná zjistíte, že se mnou budete mít kapku víc práce.“

Antrim se přesunul doprava, blíž k otevřenému sarkofágu.

K pistoli měli oba asi tři metry, ale nezdálo se, že by Antrima zajímala. Sunul se opačným směrem.

„O co vám vlastně jde?“ zeptal se Malonea. „Hájíte čest svojí bejvalky? Před šestnácti lety jste si o ni tolik starostí nedělal.“

Malone neskočil na udičku. „Rád bijete ženské?“

Antrim pokrčil rameny. „Tý vaší to tenkrát nevadilo.“

Jeho slova Malonea bodla, ale navenek zachoval klid.

„Jestli vás to trochu utěší, Malone, tak ten kluk je mi ukradenej. Jen jsem chtěl vidět, jestli ho utáhnu na vařený nudli. Pam mě před několika měsíci vytočila. Myslela si, že mi může poroučet. Celej život se řídím jedním pravidlem: Nikdy nenech ženskou, aby měla navrch.“

Gary slyšel každé Antrimovo slovo. Vzedmula se v něm vlna hnusu a vzteku.

Pohnul se a chtěl vtrhnout do vedlejší místnosti, ale Ian ho i tentokrát zadržel a zavrtěl hlavou.

„Nech to na tátovi,“ zašeptal. „Je to jeho boj.“

Měl pravdu. Teď není vhodná chvíle. Kdyby se Gary nečekaně objevil, všechno by se zkomplikovalo. Ať to radši vyřídí táta.

„Zvládáš to?“ zeptal se tiše Ian.

Gary přikývl.

Ale nezvládal.

Antrim Malonea schválně provokoval, strefoval se do kdekterého citlivého bodu, aby ho vydráždil k reakci. Ale vlastně nelhal. O Pam ani o Garym. Ani jeden z těch dvou už pro něj nic neznamenal. Potřeboval Malonea zlikvidovat, utéct druhým východem a na útěku odpálit výbušninu. Patnáctimetrový odstup by měl jako ochrana bohatě stačit. Kamenné sloupy žárem a tlakovou vlnou popukají a komora se zbortí. Jako hrob pro bývalého agenta Magellan Billetu Cottona Malonea se bude báječně hodit. Nepotřeboval nic víc než proběhnout dveřním otvorem o pár metrů dál.

Čili musí Malonea aspoň na pár vteřin vyřadit z provozu. To mu postačí, aby odtud vypadl a zmáčkl v kapse ovladač. Jen si musí dávat pozor.

Nemůže si dovolit rvačku, aby nezavadil o tlačítko nedopatřením.

Ale nějak to zvládne.

Malone se vymrštil a sevřel Antrima oběma rukama kolem pasu.

Svalili se na jednu hromadu na zem. Držel ho a nepouštěl.

Ian slyšel žuchnutí a hekání. Odvážil se vykouknout a uviděl ty dva, jak se rvou. Antrim ze sebe Malonea shodil a vymrštil se na nohy. Ale to už Malone taky stál a rozmáchl se pěstí. Antrim jeho ránu odblokoval a oplatil mu protiúderem do žaludku.

Gary je pozoroval taky.

Ian přelétl komoru očima a všiml se pistole. Válela se napravo od vchodu, hned pod schody.

„Musíme se dostat k tý bouchačce,“ vyhrkl.

Jenže Gary jako uhranutý sledoval rvačku.

„Antrim má výbušninu,“ řekl Ianovi.

Gary viděl, že Ianovi jeho oznámení vyrazilo dech.

„Je v tom báglu na podlaze. Ovladač má v kapse.“

„A to mi říkáš až teď?“

Gary už na vlastní oči viděl, co těch pár kusů šedé hmoty provede s lidským tělem.

Speciální materiál, tak se o nich vyjádřil Antrim.

Vzpomněl si, že Antrim byl od zdroje zkázy ve skladišti asi patnáct metrů a vyvázl bez úhony. Kdyby se mu povedlo prohodit batoh dveřmi na opačném konci místnosti, snad by to stačilo.

Pochyboval, že Antrim vyhodí komoru do vzduchu, dokud je sám uvnitř.

Jenomže ten ovladač…

Antrim ho má v kapse.

Může ho při rvačce zmáčknout náhodou.

Táta je v bryndě.

„Ty běž pro pistoli,“ řekl Ianovi. „Já odtamtud vyhodím ten bágl.“

Malone se rozmáchl k pravému háku a tvrdě nabral Antrima do brady. Ten zavrávoral a pozadu odlétl ke zdi, ale okamžitě se vzpamatoval a zaútočil.

Údery z obou stran jen pršely.

Jeden zasáhl Malonea do rtu. V ústech ucítil slanou chuť. Krev. Zasypal Antrima ranami do hlavy a do prsou, ale než se rozmáchl znova, Antrim popadl jeden z kovových džbánů na polici a hodil ho po něm.

Malone uhnul.

Jenže Antrim toho okamžiku využil, vrhl se k němu a praštil ho něčím těžkým do zátylku. Šeredně to zabolelo. Malone se otřepal a spojenýma rukama vyrazil zdola nahoru. Zasáhl Antrima zespodu do brady.

Antrimovi vylétl z ruky bronzový pohár a třeskl o podlahu. Maloneovi se točila hlava a ve spáncích mu tepala ohlušivá bolest.

Kopanec ze strany přes kotníky mu podrazil nohy.

Překulil se na záda a tvářil se, že si pádem vyrazil dech, ale přitom se připravoval k útoku.

Vtom se do místnosti vřítil Ian – seskočil z kamenných schodů a vrhl se po pistoli.

A vzápětí se objevil Gary. Co to má sakra znamenat?

Malone na okamžik strnul překvapením.

Ian užuž sahal po pistoli, ale Antrim po něm skočil, vyškubl mu zbraň zpod ruky a praštil ho pažbou do obličeje.

Gary chňapl z podlahy batoh a vyhodil ho otevřenými dveřmi do vedlejší místnosti.

Antrim si přehodil v ruce zbraň, aby měl prst na spoušti, a zamířil. „Dost.“

Malone vypadal omámeně, kluci jen zírali. Ian si třel bolavé místo, kam ho zasáhla rána.

Antrim cítil, jak se mu žilami plíží strach. Celý se zpotil a jeho pot vydával nasládlý pižmový zápach.

V hlavě měl jen jedinou myšlenku.

Pryč odtud. Hned.

„Padejte dozadu ke schodům, vy všichni.“

Levé oko měl po zásahu Maloneovou pěstí oteklé, brada, spánky a čelo mu třeštily bolestí. Couval ke dveřím na druhé straně a srdce mu bušilo tak divoce, že div neprorazilo žebra.

Malone si dával na čas, a tak Antrim stočil hlaveň ke Garymu a zařval: „Mám ho odprásknout? Mazej k těm schodům!“

Malone se napřímil a pomalu ustupoval dozadu. Ian a Gary se k němu přidali.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Malone Iana.

„To bude dobrý.“

Gary se zastavil a udělal krok dopředu. „Ty bys mě fakt zastřelil? Vlastního syna?“

Antrim neměl na sentimentální výlevy čas. „Hele, patnáct let jsme se neznali. Není proč s tím začínat. Takže jo, zastřelil bych tě. A teď už sakra drž hubu.“

„Všechno jsi to dělal, jen abys ublížil mámě?“

„Tys poslouchal venku? Fajn. Takže to aspoň nemusím opakovat.“

Malone položil Garymu ruku na rameno a přitáhl si ho k sobě, ale chlapec nespouštěl oči z Antrima.

Antrim docouval k druhému východu a rychlým ohlédnutím si ověřil, že ve vedlejší místnosti nečíhá nějaké nebezpečí. Byla tam tma, že by se dala krájet, ale v pruhu světla ode dveří se naproti o deset metrů dál rýsovaly obrysy dalšího průchodu.

Sáhl do kapsy a nahmátl ovladač.

„Zůstaň, kde jsi,“ poručil Maloneovi.

S namířenou zbraní couval z místnosti.

62

Kathleen držela na mušce Thomase Mathewse. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že pro ni bude nepřítelem britský špión číslo jedna. Ale právě tak se události posledních dvou dní vyvinuly.

„Dejte mi klíč k těm dveřím,“ zopakovala.

„Co s ním chcete dělat?“

„Pomůžu jim.“

Rozesmál se. „Co když vaši pomoc nepotřebují?“

„Za těmi dveřmi se sešly všechny vaše problémy, viďte? Máte je všechny pěkně pohromadě. Hezky uklizené.“

„K tomu výsledku jsem se dopracoval díky dobrému plánování a přípravě.“

Ale jak si může být Mathews tak jistý, že tím všechny svoje problémy opravdu vyřeší? Nedalo jí to a zeptala se: „Odkud berete tu svou jistotu?“

„Normálně bych na takovou otázku neodpovídal. Ale doufám, že vám poskytnu užitečnou lekci. Váš Blake Antrim si s sebou přinesl výbušninu. Tutéž, kterou použil v kapli svatého Jiří.“

Tečky se propojily. „A vy chcete, aby ji odpálil.“

Pokrčil rameny. „Jde jen o to, jak k tomu dojde. Jestli úmyslně. Nebo náhodou. Tak či onak bude konec.“

„A jestli se Antrimovi povede utéct, až všechny ostatní zabije výbuchem?“

„Bude sám zabit.“

Uvědomila si, že Mathews hraje o čas – schválně natahuje řeč, aby se za uzamčenými dveřmi stalo, co se má stát.

Což znamená, že moc času nezbývá. A jsou tam ti dva kluci.

„Dejte sem ten klíč.“

Ukázal jí ho ve své pravé ruce, v té, v níž držel vysílačku.

Pak natáhl ruku přes zábradlí.

„Nedělejte to,“ vykřikla.

Mathews upustil klíč do vody.

Ten okamžitě zmizel v divokém proudu.

„Děláme, jen co musíme,“ prohlásil Mathews s tváří nehybnou jako posmrtná maska. „Prospěch vlasti je pro mne nadevše a očekávám, že pro vás též.“

„Prospěch vlasti znamená zabíjet děti?“

„V tomto případě ano.“

Kathleen si vyčítala, že Garyho a Iana včas nezastavila. Je to její vina, že teď uvázli za těmi zamčenými dveřmi. „Jste ze stejného těsta jako Antrim.“

„Ale kdeže. Jsem úplně jiný. Já totiž nejsem zrádce.“

„Zastřelím vás.“

Usmál se. „Myslím, že ne. Hra skončila, slečno Richardsová.

Vzdejte to.“

Viděla, jak prstem zapnul vysílačku. Určitě má někde poblíž svoje lidi, takže tady už brzy nebudou sami. Slýchala, že někdy člověku ve vteřině prolétne před očima celý život. Bývá to v rozhodujících okamžicích, kdy musí učinit nějaké životní rozhodnutí. Buď – anebo. V bodech zlomu, jak se jim také říká. Několikrát takový zlomový okamžik zažila, když se ocitla v nebezpečí smrti.

Ale nikdy to nebylo takovéhle.

Sir Thomas Mathews se jí v podstatě vysmíval, že nic nezmůže.

Hodil ten klíč do vody jako výzvu.

Po profesionální stránce ji definitivně odepsal.

Prohrála.

Ale to neznamená, že prohraje i po té lidské.

Malone a ty dvě děti jsou v úzkých.

A jí stojí v cestě jediný starý muž.

Mathews si zvedl vysílačku k ústům. „Musejí zemřít, slečno

Richardsová. Je to jediný možný způsob, jak celou záležitost uzavřít.“

Ne, není.

Ať jí Bůh odpustí.

Vpálila mu kulku do hrudi.

Výstřel ho odhodil k nízkému zábradlí.

Deník mu spadl k nohám.

Obličejem mu prokmitl šok.

Kathleen k němu popošla. „Dokonce ani vy nemáte vždycky pravdu.“

Strčila do něj, takže přepadl přes zábradlí.

Potopil se pod hladinu, ale hned se zase vynořil, lapal po dechu a mával kolem sebe rukama. Pak ho síly opustily a znovu klesl pod vodu. Proud odnášel jeho mrtvolu do tmy směrem k Temži.

Kathleen neměla čas přemýšlet o důsledcích svého činu. Rozběhla se ke dveřím a prohlížela si zámek. Mosazný. Úplně nový.

A celé dveře plechové.

Několikrát do nich kopla.

Byly pevné a otevíraly se směrem k ní, takže vzdorovaly zvlášť úporně.

Existovala jen jedna možnost.

Kathleen ucouvla, zamířila a vyprázdnila do zámku celý zásobník.

Gary ani na okamžik nedovolil svým očím uhnout.

Všechno se seběhlo tak rychle, že si Antrim nejspíš neuvědomil, že batoh zmizel. Soustředil veškerou pozornost na Iana a pistoli. Teď couval do tmy ve vedlejší místnosti a dál na ně mířil zbraní. Zmizel jim z dohledu, ale sám je měl jako na dlani, protože stáli v osvětleném prostoru.

Jeho otec ho pozorně sledoval také.

„Nech ho jít,“ varoval Gary otce spíš jen pohybem úst.

Malone Garyho varování zachytil.

„Co to u sebe má?“ zeptal se tiše, aniž spustil oči z tmavého dveřního otvoru naproti.

„Výbušninu,“ zamumlal Gary. „Dělá strašnej žár. Spálí lidi na uhel. Přinesl si ji v báglu.“

Co že to říkal Mathews v Hampton Court? O Antrimovi a hrobce Jindřicha VIII.? Aby rozbil mramorové víko rakve, použil zápalnou výbušninu. Malone znal její klady. I zápory.

Přejel zrakem místnost a potvrdil si, co už zjistil před chvílí.

Batoh byl pryč.

„Nech ho jít,“ zopakoval šeptem Gary.

Antrim nahmátl pravou rukou ovladač. Už byl ve vedlejší místnosti, a tudíž v bezpečí. Od výbušniny ho dělila vzdálenost, která bohatě stačila. Malonea a ty dva kluky viděl dveřmi. Pořád je měl na mušce a Malone namířenou hlaveň respektoval. Ani jeden z těch tří se nepohnul z místa. Antrim se rychle ohlédl a ověřil si, že východ se černá jen pár kroků za ním. Neměl tušení, kam vede, ale určitě se dřív nebo později dostane ven z podzemí a rozhodně mu bylo milejší jít jinudy než Thomas Mathews. Jeho zorničky ještě nepřivykly tmě, a tak jim dopřál chvilku, aby se přizpůsobily. Neměl s sebou baterku, ale Malone taky ne, takže se podzemím patrně dá projít i potmě. Hlavně si musí zakrýt oči před explozí.

Thomas Mathews po něm chtěl, aby zabil Malonea. A ty kluky? Nevyhnutelné vedlejší ztráty. Aspoň bude o dva očité svědky míň.

Že to odnese i Gary? To je jedno.

On se pro otcovskou roli nehodí.

Během posledních čtyřiadvaceti hodin se to jasně ukázalo.

Je mu líp samotnému.

A sám taky zůstane.

Dřepl si na podlahu a připravil se padnout na zem a zakrýt si hlavu pažemi.

Natočil ovladač správným směrem. A stiskl knoflík.

Tři metry od něj se zajiskřilo.

Tady.

V téhle místnosti.

Tmu prozářil oranžový záblesk, změnil barvu ve žlutou a v modrou.

Antrim zaječel.

Malone spatřil, jak vyšlehlo světlo, uslyšel vyděšený výkřik a představil si Antrimův obličej, tu čirou hrůzu, která se v něm rozhostila, když si uvědomil, co bude následovat. Vrhl se doleva a strhl Garyho i Iana s sebou. Dopadli v jednom chumlu na podlahu a Malone chlapce přikryl vlastním tělem, aby je ochránil před žhavou rázovou vlnou. Pronikavý záblesk se rozšířil vzhůru a olízl strop. Mezi dveřmi do vedlejší komory a trojicí na zemi stál sarkofág a odclonil hlavní sílu výbuchu. Díkybohu, že Antrim nepoužil běžnou trhavinu, protože ta by kompletně zničila obě dvě místnosti.

I tahle ale napáchala škodu.

Elektrické vedení se zpřetrhalo a žárovky v gejzíru modrých jisker popraskaly. Nálož během několika vteřin vyhořela jako kouzelnický papírek a místnost se ponořila do naprosté tmy. Malone zvedl hlavu a nasál nahořklý pach spáleniny. Chlad podzemí vystřídalo horko jako na sluníčku v pravé poledne.

„Nestalo se vám nic?“ zeptal se kluků.

Ujistili ho, že ne.

Ten výkřik odvedle prve slyšeli všichni.

„Udělal jsi, jen co bylo nutné,“ utěšoval Malone Garyho.

„Byl by nás zamordoval,“ připojil se Ian.

Ale Gary mlčel.

Do ticha se ozvalo prasknutí. Jako když se zlomí klacek, ale mnohem hlasitější a ostřejší. Vzápětí druhé. A další a další. Malone strnul. Projela jím zlá předtucha. Došlo mu, co se děje. Prastaré cihly, které tvořily zdi a strop přilehlé komory, nesnesly nápor enormního žáru a popraskaly. Když se k tomu připojí tíha tun zeminy, kterou nesou, chybí jen málo, aby to všechno povolilo.

Vedle něco žuchlo.

Něco tvrdého a těžkého.

Vzápětí se ozvala další hromová rána, až se zatřásla podlaha. Ze stropní klenby začínaly vypadávat kameny. Jejich místnost byla prozatím v pořádku. Ale museli rychle pryč.

Jenže tu byl problém.

Obklopovala je tma jako v pytli.

Neviděl si vlastní ruku, ani když si ji strčil těsně před oči.

Neměli jak poznat, kudy jít.

A nezbývalo jim moc času, aby to zjistili.

Kathleen odhodila pistoli na můstek a vší silou kopla do dveří. Předtím vpálila do zámku čtyři rány a rozstřílela ho napadrť. Bylo to riskantní, kousky kovu létaly na všechny strany, ale neměla na vybranou. Dveře neměly kliku, držely zavřené jen na zámek a otevíraly se dalším pootočením klíče, když se stavítka zámku uvolnila.

Jenomže ona klíč neměla.

Další kopanec, a plech se prohnul. U rámu vznikla skulina dost široká, aby Kathleen prostrčila prsty na druhou stranu a mohla dveřmi škubnout k sobě. Dvě další škubnutí, a zmrzačený zámek se vzdal. Dveře se rozlétly.

Okamžitě ucítila ten pach. Karbon. Spálenina. Stejně jako u hrobky Jindřicha VIII. ve Windsoru. Následek exploze Antrimovy speciální výbušniny.

Něco se stalo.

Před ní se táhla chodba tak tmavá, že by se tma dala krájet. Jediné světlo do ní prosakovalo od říčního kanálu, kam padalo shora větracími šachtami.

Dolehl k ní třesk.

Pád něčeho nesmírně těžkého. Neměla nad čím váhat.

„Iane? Gary? Malone?“

Malone Kathleen Richardsovou slyšel. Jde za nimi.

Svářila se v něm radost s panikou.

Volání Richardsové utonulo v rachotu dalšího vodopádu kamení. Pak se něco roztříštilo na kusy jen pár metrů od nich. Zkáza postupovala a halil je dusivý mrak prachu.

Dýchalo se čím dál hůř. Museli odtud.

„Tady jsme,“ křikl. „Nepřestávejte mluvit.“

Také Ian Richardsovou slyšel. Její hlas přicházel z dálky, zřejmě z tunelu, který vedl k můstku.

„Je vzadu, odkud jsme přišli s Garym,“ řekl Maloneovi, i když ho v té tmě neviděl.

Kousek od nich zaduněly o zem další kameny.

„Všichni vstát,“ zavelel Malone. „Chyťte se za ruce.“ Ucítil v dlani Garyho prsty.

„Jsme v nějaké komoře,“ křikl na Richardsovou. „Na konci chodby, ve které jste.“

„Budu počítat,“ ozvalo se v odpověď. „Jděte po hlase.“

Gary držel otce i Iana za ruce.

Komora se hroutila a z té, kde zemřel Antrim, už nejspíš nezbývalo vůbec nic. Vzduch houstl a všechny tři je přepadaly záchvaty kašle. Nebylo možné nevdechovat prach.

Otec šel vpředu a vedl je.

Těsně vedle Garyho žuchl kámen a otec ho rychle povytáhl výš na schody. Gary se ho držel jako klíště a táhl Iana za sebou.

Slyšel ženský hlas, jak odpočítává od sta. Pozpátku.

Malone stoupal po schodech a plně se soustředil na hlas Richardsové. Pravou rukou šátral před sebou ve vzduchu, aby nahmatal dveřní otvor. Do uší mu zněla čísla.

„87, 86, 85.“ Ukročil doprava. Hlas zeslábl.

Zpátky doleva. Za nimi duněly o zem další popadané kameny, jak staletá stavba podléhala zemské přitažlivosti.

„83, 82, 81, 80.“

Konečně zavadil rukou o okraj dveří a vyvedl chlapce ven.

Tady byl vzduch trochu lepší a dýchalo se snáz.

A nic tu nepadalo.

„Jsme venku,“ zavolal do tmy.

„Tady jsem,“ odpověděla Richardsová.

Její hlas se ozval přímo před nimi.

Nedaleko.

Pokračoval v chůzi a hlídal si každý krok.

„Tady kolem nic není,“ řekl mu Gary. „Jen prázdná místnost.“

To je dobře.

„Mluvte dál,“ požádal Malone Richardsovou.

Začala zase počítat. Vedl chlapce za hlasem, razil si cestu tmou, dokud pod pravou rukou nenahmátl stěnu. Dal se vést svou dlaní a konečky prstů.

Komora, z níž právě utekli, jako by vybuchla a dunění přešlo v hromový rachot. Ruka mu sjela do prázdna.

A narazila na Richardsovou.

Richardsová ho za ni vzala, vtáhla ho do dalšího tunelu a odváděla je pryč. Za dvěma zákruty zpozoroval slabý přísvit. Modravý. Jako bledou zář měsíčního světla.

Došli k východu.

Malone si povšiml dveří a rozstříleného zámku. Stáli na můstku v dalším úseku říčního kanálu, kterým se brodil cestou sem. Příliv zvedl hladinu a zaplavil širokou chodbu, řeka Fleet stoupla o dobré dva, tři metry. Můstek se naštěstí klenul vysoko nad vodou a měl rezervu ještě skoro metr.

Malone zkontroloval Garyho a Iana. Oba byli v pořádku.

Obrátil se k Richardsové. „Děkuju. Zatraceně jsme to potřebovali.“

Všiml si, že na můstku za ní cosi leží.

Deník Roberta Cecila.

Pak uviděl pistoli.

A pochopil.

Zvedl zbraň a zkontroloval zásobník.

Byl prázdný.

„Potkala jste se s Mathewsem?“

Přikývla.

„Věděl, že Antrim má u sebe výbušninu,“ prohlásil Gary.

„Řekl mu, že ji možná bude potřebovat.“

Malone pochopil. Mathews očividně chtěl, aby ho Antrim zabil. Zřejmě doufal, že Antrim přitom neúmyslně zabije i sám sebe. Kdyby ne, určitě by ho dorazili agenti SIS. Antrim byl buď příliš hloupý, nebo příliš vyděšený na to, aby mu včas došlo, že nemůže vyhrát.

„Mathews věděl i o tom, že tu jsou Gary a Ian,“ dodala Richardsová.

„Viděl nás,“ potvrdil Ian. „Když odcházel.“

Malone znal pravidla. Nesmějí zůstat svědkové.

Ten parchant.

Stále s pistolí v ruce popošel ke Kathleen Richardsové a přečetl si v jejích očích pravdu. Zabila šéfa SIS.

Bude lepší o tom pomlčet.

Platí totéž pravidlo.

Žádní svědkové.

Ale jednu věc jí přece jen říci chtěl.

A tak jí oplatil pohled a vložil do něj vzkaz.

Dobrá práce.

63

HATFIELDHOUSE

NEDĚLE 23. LISTOPADU

09: 45

Malone vešel do panského sídla ležícího třicet kilometrů na sever od Londýna. Přijel vlakem společně s Kathleen Richardsovou, Ianem, Garym, Tanyou a slečnou Mary. Nádraží bylo hned vedle domu. Den začínal počasím typickým pro anglický podzim – tu a tam proráželo slunce, tu a tam se zčistajasna přihnala přeháňka. Maloneovi se podařilo na pár hodin usnout, aniž ho budily divoké sny. Všichni se osprchovali, převlékli do čistého a nasnídali. Včerejší hrůzy pominuly a zavládla úleva, přestože stále podbarvená nepříjemným pocitem. Telefonáty z předešlé noci konečně přinesly ovoce.

Washington a Londýn se zaťatými zuby uzavřely mír. Ani jedna strana nebyla spokojená.

Washington se hněval, protože k předání libyjského vězně dojde. V Londýně přetrvávalo rozhořčení nad tím, co bylo vnímáno jako neospravedlnitelný vpád do nejdůvěrnějších zákoutí dějin blízkého spojence. Nakonec se obě strany dohodly, že udělají za celou záležitostí tečku. Předání vězně se uskuteční a obě strany se vzdají jakýchkoli protiopatření či odvety za operaci Královský klam.

Ujednání mělo být zpečetěno právě tady v Hatfield House, dědičném sídle Cecilova rodu, které dosud vlastnili markýz a markýza ze Salisbury, vzdálení příbuzní obou Cecilů. Pozemek prodal Jakub I. roku 1607 Robertu Cecilovi a ten si na něm vybudoval rozlehlou rezidenci ve tvaru písmene E – kratší křídla propojená hlavní budovou – v kombinovaném jakubovském a tudorovském slohu. Tanya Maloneovi prozradila, že na vnějším vzhledu domu se toho od Cecilových časů příliš nezměnilo.

„Tohle místo má úžasnou historii,“ řekla. „Přijížděla sem dlouhá řada králů a královen.“

Interiér byl prostorný a vzdušný, zařízení prosté, ale v nejvybranějším stylu. Všude to vonělo fermeží z prohřátého dřevěného obložení, parketovým voskem a ohněm z krbu.

„V dětství jsme to tu navštívily několikrát,“ poznamenala slečna Mary, „a pokaždé to tu voní stejně.“

Stáli v Mramorovém sále, jakubovském zázraku, který se táhne přes celou délku domu a svou výškou se klene přes dvě poschodí. Na dřevěné obložení dopadaly arkýřovými okny zlaté obdélníky slunečního světla. Malone obdivoval galerii pro hudebníky, tapisérie na stěnách a šachovnicovou mramorovou podlahu. V krbu praskal oheň a před krbem stála řada dubových stolů s lavicemi, o nichž se dozvěděl, že patří k původnímu zařízení z Cecilových časů.

Před několika hodinami říční policie vylovila z Temže tělo Thomase Mathewse se střelnou ranou v prsou. Předběžná pitva odhalila v jeho plicích vodu, takže smrt nastala utopením. Stephanii Nelleové neprozradili, že Mathewse zabila Kathleen Richardsová. Pistoli pohltily vlny řeky Fleet a voda se nad ní navždy zavřela. Pravdu znali jen Malone a Richardsová. Oficiálně byla Mathewsova smrt připsána nezdařené operaci kontrarozvědky. Že smrt Mathewse, Antrima i dalších pěti agentů zůstane neobjasněna, bylo součástí uzavřené dohody.

Stephanie jim oznámila, že SIS se pokusila proniknout do podzemních prostor, kde došlo k výbuchu, ale že obě komory jsou zničené. Miniaturní kamery používané záchranáři po zemětřeseních odhalily pod lavinou trosek a kamení ohořelé lidské pozůstatky a tak potvrdily Antrimovu smrt.

Operace Královský klam skončila. Nyní už zbývalo jen to poslední.

Na protějším konci vstoupila do sálu žena. Byla vysoká a štíhlá, s pevnou postavou. Lesklé, medově zbarvené vlasy měla upravené do dokonalých vln. Kráčela k nim rázným krokem, klapot vysokých podpatků tlumilo jen dřevěné obložení. Maloneovi už řekli, jak se jmenuje. Elizabeth McGuireová. Ministryně vnitra. Pověřená záležitostmi národní bezpečnosti, včetně dohledu nad SIS. Thomas Mathews byl jejím zaměstnancem.

Zastavila se před Malonem. „Smím vás ostatní požádat, abyste nás laskavě omluvili? Potřebuji si s panem Malonem promluvit mezi čtyřma očima.“

Kývl na ostatní, že je to tak v pořádku.

„Zabavte se prohlídkou sídla,“ navrhla jim McGuireová.

„Kromě nás uvnitř nikdo není.“

Malone přihlížel, jak Richardsová a sestry-dvojčata odvádějí chlapce ze sálu.

Když odešli, McGuireová prohlásila: „Vyvolal jste pořádný rozruch.“

„Mám už takový dar,“ utrousil Malone.

„A dobře se tím bavíte?“

Očividně sem nepřišla žertovat a vyměňovat si zdvořilosti.

„Celá ta věc byla nebetyčná pitomost,“ řekl. „Na obou stranách.“

„V tom se shodneme. Ale dovolte, abych zdůraznila, že si začali Američané.“

„Skutečně? To nás napadlo kšeftovat s teroristickým vrahem?“

Chtěl jí dát jasně najevo, na které straně barikády stojí.

Její výraz změkl. „Se Stephanií Nelleovou jsme dobré přítelkyně. Říkala, že jste byl její nejlepší agent.“

„Platím jí, aby to o mně vykládala.“

„Obě nás šokovalo, k čemu došlo. Zvlášť ohledně Iana Dunnea. A vašeho syna. Ohrozit na životě dvě skoro ještě děti je neodpustitelné.“

„A přesto jste dosáhli svého,“ vyčetl jí Malone. „Ten Libyjec pojede domů a Velká Británie od Libye dostane, co má slíbeno.“

„Tak už to na světě chodí. Spojené státy uzavírají podobné obchody denně. Takže pokrytecké kázání není na místě. Děláme, jen co je nezbytné.“ Odmlčela se. „V patřičných mezích.“

Horní hranice oněch mezí zřejmě sahá dost vysoko, ale čas na debatu už minul.

McGuireová pokynula k protějšímu konci sálu a odvedla tam Malonea. „Zvolila jsem za místo našeho setkání Hatfield House kvůli tomuhle portrétu.“

Malone si plátna už všiml. Viselo na čestném místě uprostřed stěny, mezi dvěma klenutými průchody. Ze stran ho provázely dvě menší olejomalby – na jedné byl Richard III., na druhé Jindřich VI. Pod obrazem stála starobylá vyřezávaná dubová truhlice vykládaná zlatem a stříbrem.

„Portrét s duhou,“ řekla McGuireová.

Vybavil si zmínky, které o něm padly v poznámkách Farrowa Curryho a v Cecilově deníku. Tvář na obrazu patřila mladé ženě, přestože podle toho, co mu právě vykládala McGuireová, vznikl v době, kdy bylo Alžbětě sedmdesát.

„Všimněte si, kolik je v něm symboliky,“ upozornila. Dala se do vysvětlování a Malone naslouchal.

Živůtek je vyšívaný jarními květy, maceškami, prvosenkami, zimolezem, aby evokoval období jara. Oči a uši, jimiž je poset oranžový plášť, zdůrazňují, že Alžběta vidí a slyší všechno. Had na levém rukávu, jemuž visí z tlamy srdce, symbolizuje vášeň a moudrost.

„Ale portrét se jmenuje podle duhy, kterou královna drží v pravé ruce.“

Malonea zaujalo, že duha postrádá barvy.

„Alžběta si pečlivě vybírala, jak ji mají umělci zachytit. Tenhle obraz však byl dokončen až po její smrti, takže malíř měl volnou ruku.“

Byl to pozoruhodný obraz, to musel Malone uznat.

„V této místnosti se odehrálo poslední Alžbětino velké vystoupení na veřejnosti,“ řekla McGuireová. „Královna navštívila Roberta Cecila v prosinci 1602. Byla to velmi obřadná návštěva doprovázená honosnými zábavami. Velkolepé finále dlouhé vlády. Tři měsíce poté zemřela.“

Malone si všiml, že o královně bez zaváhání mluví v ženském rodě.

Všiml si také nápisu nápadně umístěného na levé straně obrazu.

Non sine sole iris.

Latině rozuměl, stejně jako několika dalším jazykům. Byla to jedna z výhod, které mu přinášela eidetická paměť.

Není duhy bez slunce.

Ukázal na nápis.

„Historikové nad významem toho motta dlouze filozofují,“ řekla McGuireová. „Obvykle si ho vykládají tak, že Alžběta měla být sluncem, jehož přítomnost přináší říši mír a duze barvy.“

„A přesto je duha bezbarvá.“

„Přesně tak. Jiní se domnívají, že ten obraz naopak vyjadřuje podvratný postoj. Duha nehýří barvami, protože slunce se nedostává. Alžbětina velkolepost je falešná.“ McGuireová se odmlčela. „Něco na tom bude, co říkáte?“

„Existuje ještě další možnost výkladu,“ opáčil Malone. „Když se ta fráze přeloží do angličtiny a přečte se nahlas, je dvojznačná. Není duhy bez slunce – anebo bez syna. Vyslovuje se to stejně.

V tom případě by to naznačovalo, že nebýt jeho, nic by neexistovalo.“

„Velmi správně. Četla jsem překlad Cecilova deníku. Choval k podvodníkovi na trůnu velkou úctu. Umím si představit, jak často na tenhle obraz hleděl.“

„A co teď?“ zeptal se Malone.

„Dobrá otázka. Hledám odpověď už od včerejší noci. Thomas Mathews už bohužel není naživu, aby mi s analýzou pomohl.

Nepovíte mi, co se mu stalo?“

Ani ho nenapadlo skočit jí na lep. „Pracoval v riskantní branži, kde dochází k nehodám.“

„Kdybychom dostali povolení, abychom vás všechny vyslechli, nepochybně bychom nějaké relevantní informace získali.“ Součástí vzájemného ujednání bylo, že všichni zúčastnění zachovají přísné mlčení.

Malone pokrčil rameny. „Prostě to zůstane už napořád tajemstvím. Stejně jako smrt dvou amerických agentů.“

„A tří dalších na naší straně.“

Zásah. Tahle žena nebyla hloupá. Věděla, že buď Malone, nebo Richardsová Mathewse zabili. Ale nemohla s tím nic dělat. Když nic jiného, aspoň řekl: „Mému synovi hrozilo smrtelné nebezpečí. A jak jste sama poznamenala, Ianu Dunneovi také. Ti dva k tomu přišli jako slepí k houslím. Žádných zpravodajských her se neúčastnili. A nikdy nebudou. Ten, kdo takové hry hraje a zajde příliš daleko, musí zaplatit.“

„Přiznala jsem Stephanii, že příliš daleko zašly obě strany. Sedm mrtvých nám všem bohatě stačí, abychom se poučili.“

S tím souhlasil.

McGuireová natáhla ruku, aby jí podal předmět, který přinesl s sebou. Deník Roberta Cecila. Požádala ho o to Stephanie. K dohodě patřilo, že ho vrátí Britům.

Převzala starobylý svazek, prolistovala šifrované stránky a pak na Malonea pohlédla. „Ptal jste se, co teď?“

Došla ke krbu a hodila svazek do ohně. Do desek se zakously plameny. Vyvalil se dým a stoupal do komína. Během chvilky se deník proměnil v popel.

„Tak se mi zdá, že vám na historii moc nezáleží,“ poznamenal Malone.

„Právě naopak, záleží nám na ní hodně. Právě historie zavinila všechnu tuhle zkázu. Pod jménem Alžběty I. seděl na trůnu podvodník, a všechna rozhodnutí z doby jeho vlády by tudíž byla z právního hlediska neplatná. Nebo přinejmenším sporná. Jistě, uplynulo už více než čtyři sta let. Ale jste právník, pane Malone. Znáte zásady majetkového práva. Rozhoduje posloupnost právních nároků. Alžběta se zmocnila irského území a udělila majetková práva mnoha britským protestantům. Ta by teď byla zpochybněna, ne-li zneplatněna, od samého počátku.“

„A vy Britové se vládou práva pyšníte.“

„Přesně tak. Tím spíš nás tenhle scénář děsí.“

„Takže kdyby Antrim nezradil hned poté, co deník rozšifroval, byli byste vydání vězně zarazili?“

Nasadila nečitelný výraz. „To se už nikdy nikdo nedoví.“

Jemu to však bylo jasné.

„A je tu ještě jeden aspekt,“ dodala. „Alžběta nesla výlučnou odpovědnost za provolání Jakuba I. králem. Nebýt jí – lépe řečeno, toho podvodníka –, nikdy by na anglický trůn neusedl. Jakubovou matkou byla skotská královna Marie, praneteř Jindřicha VIII. a vnučka Jindřichovy sestry. Jindřich VIII. ve své poslední vůli tuhle rodovou větev jmenovitě vyloučil z dědičných práv na trůn. Pravá Alžběta by se pravděpodobně proti otcovu přání nepostavila. Od toho podvodníka to byla čirá zlomyslnost. Nemohl porodit dědice, a tak si za následníka vybral jedinou osobu, kterou jeho děd výslovně odmítal. Možná to udělal z piety k matce, která Jindřicha VIII. i všechny Tudorovce nenáviděla. Tak vidíte, pane Malone, že nám na historii opravdu záleží. Jen kvůli ní se tohle všechno seběhlo.“

Malone ukázal na krb. „Ale teď je to pryč. Žádný důkaz už neexistuje.“

„Pryč jsou i překlady,“ doplnila. „Stejně jako e-mail, který si přeposlala ta majitelka knihkupectví.“

Slečně Mary zabavili předchozího večera telefon.

„Jsem přesvědčena, že poslední existující verzi máte u sebe vy.“

Malone vytáhl z kapsy flashdisk a podal jí ho.

Hodila ho do plamenů.

Malone našel všechny venku na zahradě. Elizabeth McGuireová už odešla, jednání skončilo. Přišla se postarat o zničení deníku a flashdisku. Samozřejmě – Ian, Gary, Richardsová, Tanya i slečna Mary jeho tajemství znali. A mohli o něm někde vykládat. Jenže teď už neexistovalo nic, oč by svoje tvrzení opřeli. Bez důkazů by to byla jen bláznivá povídačka, nic víc. Stejně jako legenda o chlapci z Bisley a sto let staré líčení Brama Stokera.

„Je čas, abychom si sbalili kufry,“ řekl Malone Garymu. Chlapci se rozloučili a Ian pohlédl na Malonea. „Možná se za váma někdy přijedu kouknout do Dánska.“

„To bych byl moc rád. Vážně.“

Potřásli si rukama.

Slečna Mary stála vedle Iana s rukou položenou na jeho rameni. Malone postřehl v jejím obličeji pýchu a uvědomil si, že konečně získala syna.

A Ian matku.

„Možná by bylo načase, abys dal sbohem životu na ulici,“ nadhodil.

Ian přikývl. „Asi jo. Slečna Mary chce, abych bydlel u ní.“

„To je výborný nápad.“

Tanya k Maloneovi přistoupila a objala ho. „Ráda jsem vás poznala, pane Malone. Postaral jste se nám o úžasné dobrodružství.“

„Jestli se zase někdy budete ucházet o práci u zpravodajské služby, uveďte mě jako referenci. Vedla jste si ohromně.“

„Ten zážitek se mi moc líbil. Hned tak na něj nezapomenu.“

Zatímco se Gary loučil s oběma sestrami, odvedl Malone

Kathleen Richardsovou kousek stranou.

„Co se dělo v tom sále?“ zeptala se polohlasem.

„Deník ani žádné jeho překlady už neexistují. Oficiálně se nic z toho všeho nikdy nestalo.“

O svém nočním hovoru se Stephanií jí toho moc nepověděl, ale teď jí prozradil aspoň výsledek: „Můžete se vrátit ke svojí práci v SOCA. Příkaz shora. Vše zapomenuto.“

Obdařila ho vděčným úsměvem. „Zrovna jsem si lámala hlavu, čím si budu vydělávat na živobytí.“

„Velmi si vážím toho, co jste pro nás tam dole udělala. Vděčíme vám za svoje životy.“

„Vy byste jednal stejně.“

„Uděláte pro mě ještě něco?“

„Cokoli.“

„Zůstaňte svá. Neměňte se. Zůstaňte, jaká jste, a pravidla ať táhnou k čertu.“

„Bojím se, že jinak fungovat ani neumím.“

„Přesně tohle jsem chtěl slyšet.“

„Ale stejně… Zabila jsem Mathewse. Mohla jsem ho jenom střelit do nohy. Jen ho ochromit.“

„Oba víme, že by to nestačilo. Ten parchant si smrt zasloužil, a kdyby se mi naskytla příležitost, oddělal bych ho sám.“

Přejela ho zkoumavým pohledem. „Tomu věřím.“

„Vzpomínám si na naše předchozí setkání, bylo to před sedmi lety. Tehdy jsem mu říkal, že jednou zajde příliš daleko a vyláme si na někom zuby. A opravdu k tomu došlo.“

Kathleen Maloneovi poděkovala za všechno, co pro ni udělal.

„Možná vás taky někdy přijedu do Kodaně navštívit.“

Její oči mu slibovaly víc.

„Kdykoli budete chtít,“ odpověděl. „Stačí dát vědět.“

Vrátili se k ostatním.

„Byli jsme skvělá parta,“ řekl jim. „Díky za všechnu vaši pomoc.“

Díval se za nimi, jak se vracejí k nádraží, odkud zamíří vlakem zpátky do Londýna. On a Gary pojedou rovnou na letiště Heathrow. Před hlavním vchodem Hatfield House už na ně čekal vůz, pozornost od Stephanie Nelleové.

„Už ses dal dohromady?“ zeptal se Garyho.

O včerejšku se spolu ještě pořádně nebavili. I když Gary Antrima přímo nezabil, přinejmenším dopustil, aby k jeho smrti došlo.

„Byl to prevít,“ řekl Gary.

„Zkažený až do morku kostí.“

Svět se hemží patolízaly, darebáky, podvodníky a bezcitnými panáky všeho druhu. Rodiče dnes a denně podstupují boj, aby před nimi svoje ratolesti ochránili. Ale někdy je potřeba postavit se pravdě čelem. Malone musel něco říci.

„Jsi můj syn, Gary. V každém ohledu. A vždycky budeš. Nic se na tom nezměnilo a nikdy nezmění.“

„A ty jsi můj táta. Ani na tom se nikdy nic nezmění.“

Malonea ta slova zahřála u srdce.

„Včera jsi toho vyslechl až moc,“ řekl.

„Potřeboval jsem to. Prostě byl, jaký byl. Máma mi to dlouho tajila, ale pravda se nakonec ukázala.“

„Teď oba víme, proč o něm máma držela jazyk za zuby.“

Gary přikývl. „Měli bysme se jí omluvit.“

„Bude ráda. Ona i já jsme před lety nadělali spoustu chyb.

Je fajn, že se teď všechno vyřešilo. Tedy aspoň doufám.“

„Nikdy už o tom ode mě neuslyšíš ani slovo. Skončilo to, a hotovo.“

„Tak je to správně. Ale mám pro tebe návrh. Co kdybychom si všechno, co se tu stalo, nechali pro sebe?“

Gary se usmál. „Aby tě máma nepřizabila?“

„Tak nějak.“

Rozhostilo se mlčení. Prohlíželi si zahradu. Nad trávníky poletovali ptáci a sháněli se po nějakém chutném hmyzím soustu, z mohutných kmenů se žlutozelenou kůrou dýchal poklid. Malone si vzpomněl na příběh o prastarém polozetlelém dubu, který roste opodál. V listopadu 1558 u něj pětadvacetiletému podvodníkovi, který se už dvanáct let vydával za princeznu Alžbětu, oznámili, že zemřela královna Marie. Právě si četl. Při zprávě, že se stal vládcem Anglie, vzhlédl od rozečtené stránky.

A pronesl památná slova.

Je to dílo Boží a v našich očích je zázrakem.

Maloneovi se v duchu promítlo před očima dění posledních dvou dnů. Hodně se toho stalo. Hodně toho skončilo. Ale stejně jako před královským podvodníkem tenkrát v zahradě, i před ním se nyní rozprostřel nový svět.

Objal syna kolem ramen.

„Pojď, jedeme domů.“

Epilog

Současnost

Epilog

Malone dokončil vyprávění. Mluvil už hodinu.

Pam seděla u stolu ve ztichlé kuchyni, poslouchala, aby jí neuteklo ani slovo, a oči měla zvlhlé slzami.

„A já se divila, že se mi Antrim už nikdy neozval. Den co den jsem trnula strachy, že se objeví.“

Už nějakou dobu se jí chystal se vším přiznat. Měla by znát pravdu. Ale s Garym se dohodli, že budou mlčet.

„Pochopil jsem, proč ses tak najednou rozhodla vyklopit mi, jak je to s Garym,“ řekl. „Antrim tě tenkrát oslovil v tom nákupním centru, a jakmile uviděl Garyho, měl jasno. Určitě ti vyhrožoval, že mi všechno poví. Neměla jsi na vybranou.“

Dlouze mlčela.

„Ten den, kdy za mnou přišel do kanceláře, se choval hnusně,“ řekla nakonec. „Prohlásil, že mi nedá pokoj. Došlo mi, že tobě i Garymu musím říct pravdu. A začala jsem tebou.“

Na ten telefonický hovor Malone do smrti nezapomene.

„Když se Gary po Dnu díkůvzdání od tebe vrátil, byl jako vyměněný,“ dodala. „Omluvil se mi za to, jak se ke mně choval. Řekl, že se už se vším srovnal. Že jste si to mezi sebou vyřešili. Hrozně se mi ulevilo, že se na nic nevyptával. Byla jsem šťastná, že je už zas ve své kůži.“

„Nechybělo moc a za to, vyřešení‘ jsme zaplatili sakra draze.“

Pamin sklíčený výraz mu prozradil, že pochopila, jak to myslí. Oba je to málem stálo život.

„Blake byl strašný chlap,“ přiznala. „Když jsme to tam v Německu spolu táhli, šlo mi hlavně o to, abych ti ublížila. Potrestala tě. Aby sis vytrpěl něco z té bolesti, kterou jsi svými avantýrami způsobil mně. Místo Blakea to mohl být kdokoli. Udělala jsem pitomost, že jsem si vybrala zrovna jeho.“

„Možná bych to dokonce i pochopil, jenže ty ses mi neuráčila oznámit, že máš s někým poměr. Jak jsem tedy měl trpět? Ublížila jsi jenom sama sobě a pak jsi celý život nesla důsledky.“

Oba věděli, proč mlčela. Nikdy se nedokázala smířit s faktem, že měl milenky. Navenek mu sice odpustila, ale vnitřně ji bolest z toho, že ji podváděl, užírala jako rakovina. Občas při nějaké hádce vystrčil ten jedovatý štír hlavu. A to, že mu přestala důvěřovat, je nakonec oba zničilo. Kdyby se mu tenkrát přiznala, že taky zahýbá, všechno by asi bylo jinak. Možná by jejich manželství skončilo okamžitě.

Anebo taky ne.

„Pekelně jsem zuřila,“ řekla. „A přitom jsem sama nebyla nic než lhář a pokrytec. Když se teď na všechno dívám z odstupu, neměli jsme nejmenší šanci spolu vydržet.“

Ne, opravdu neměli.

„Při pohledu na Antrima se mi tenkrát v obchoďáku všechno rázem vrátilo. Minulost vznesla nárok na to, o co jsem ji připravila.“ Na chvilku se odmlčela. „Na Garyho.“

Chvíli seděli pohrouženi v tichu.

Tohle je žena, kterou kdysi miloval – a kterou svým způsobem miluje dodnes. Teď jsou méně než milenci, ale více než přátelé. Znají navzájem svoje silné stránky i slabiny. Tomuhle se říká důvěrný vztah? Asi ano. Přinejmenším do jisté míry. Na jednu stranu je to vlastně docela pohodlné. Na druhou z toho jde hrůza.

„Když jsem Blakeovi oznámila, že s ním končím, vrhl se na mě,“ řekla Pam. „Byl odjakživa agresivní. Náladový. Ale ten den předvedl takový výbuch násilí, že mě to vyděsilo. Jako by byl úplně mimo.“

„Totéž mi popisovala Kathleen Richardsová.“

Richardsová mu pár měsíců po dramatických událostech v Londýně zavolala, přijela za ním do Kodaně a strávili spolu několik nezapomenutelných dnů. Potom si ještě nějaký čas psali po e-mailu, ale nakonec se jeden druhému tak nějak ztratili. Občas si říkal, jak se asi má.

„Nechtěla jsem, aby se Gary s tím člověkem setkal. Vůbec nikdy. Blake pro mě už nic neznamenal a chtěla jsem, aby to tak zůstalo.“

„Gary se na vlastní oči přesvědčil, co bylo pro Blakea Antrima na prvním místě. Vyslechl si, co si o něm Antrim myslí. Vím, že ho to bolelo, ale je dobře, že to slyšel. Už oba chápeme, proč jsi nám Antrima zatajila.“

„Vy dva jste jeden jako druhý,“ řekla. „Gary nikdy ani nepípnul o tom, že ví, kdo je jeho pravý táta.“

Maloneovi zacukalo v koutcích. „Byl by z něj prvotřídní agent. Musíme jen doufat, že ho ta práce nezláká.“

„Svým způsobem mi vadí, že poznal, co byl Blake zač. Nerada bych, aby se celý život užíral strachy, jestli z něj nevyroste totéž.“

„Bavili jsme se o tom, když jsme tehdy dorazili do Kodaně. Nemám dojem, že by se toho bál. Jak říkáš, je Malone. Ve všem, co je podstatné.“

„Je Blake pořád ještě tam, v té podzemní komoře?“ Malone přitakal. „Našel v ní svůj hrob.“

Stephanie mu řekla, že na zeď v Langley zlatá hvězda nepřibude. Té cti se dostává jenom hrdinům.

„A pravdu o Alžbětě I. se nikdy nikdo nedozví?“

„A bude to jen dobře. Na takovou historickou bombu není svět připraven.“

Pozoroval, jak Pam dochází, o jak obrovskou věc se jednalo. Sám se tehdy dozvěděl další podrobnosti od Garyho a několik týdnů poté od Stephanie. Tajné vyšetřování, které vedlo americké ministerstvo spravedlnosti společně s britským ministerstvem zahraničí, rozkrylo Antrimovy a Mathewsovy aktivity do detailu.

Z obyčejné drobné úsluhy pro Stephanii se vyklubalo obrovské dobrodružství.

„Letadlo do Dánska mi letí za tři hodiny,“ řekl.

Přijel do Států za nákupem knih a na pár dní zaskočil do Atlanty navštívit Garyho. Vůbec nečekal, že zabředne do téhle debaty, ale teď byl rád, že je všechno venku.

S Pam už mezi sebou nemají žádné tajemství.

„Přestaň se týrat výčitkami svědomí,“ řekl jí. „Všechno skončilo, a už dávno.“

Dala se do pláče.

To u ní bylo neobvyklé.

Pam byla tvrdá. Právě v tom vězel problém – byla až příliš tvrdá. Ve spojení s jeho neschopností projevovat navenek city vznikla třaskavá směs. Jejich manželství, i když zažili hodně šťastných chvil, nakonec zkrachovalo. Teď po mnoha letech si snad konečně oba uvědomili, že nemá cenu hledat viníka. Záleží jedině na Garym.

Oba vstali od stolu.

Pam přešla ke kuchyňské lince a utrhla z role papírovou utěrku, aby si otřela slzy. „Hrozně mě to mrzí, Cottone. Všechno mě to hrozně mrzí. Měla jsem ti to vyklopit už dávno.“

Pravda. Ale to už taky odvál čas.

„Málem jsi kvůli mně přišel o život. Proboha, vždyť kvůli mně málem umřel i Gary!“

Hodil si přes rameno cestovní brašnu a vykročil ke dveřím.

„Co kdybychom se shodli, že jsme si kvit?“

Zkoprněle na něj pohlédla. „Copak by to šlo?“

Kdyby se ho na to zeptala před třemi lety, nedokázal by jí odpovědět. Ale od té doby, co se přestěhoval z Georgie do Dánska, se seběhla spousta věcí. Žil jinak a měl jiné priority. Nenávidět bývalou manželku nejen postrádalo smysl, ale bylo to dokonce kontraproduktivní. A navíc si uvědomoval, že na všem tom utrpení sám nese poloviční vinu.

Je lepší nechat staré křivdy spát a pokročit se životem dál.

A tak se na Pam usmál a popravdě odpověděl.

„Jsme si víc než kvit. Dala jsi mi Garyho.“

AUTORSKÁ POZNÁMKA

Kvůli tomuto příběhu jsme já a moje manželka Elizabeth podnikli dvě cesty do Anglie. Jedna byla vpravdě nezapomenutelná, protože jsme se tam ocitli v době, kdy výbuch sopky na Islandu přerušil veškerou leteckou dopravu. Neplánovaných tří dnů navíc jsme ale dobře využili a společně jsme prozkoumali několik dalších lokalit, které se nakonec objevily v této knize. Máte-li zájem o zajímavý doplněk, přečtěte si mou povídku „Tudorovské spiknutí“, která se odehrává sedm let před Královským klamem.

A teď nadešel čas oddělit fakta od smyšlenek.

Scéna u úmrtního lože Jindřicha VIII. popsaná v prologu se skutečně odehrála a většinu Jindřichových výroků jsem převzal z dobových líčení. Královy děti u něj ve chvíli jeho smrti přítomny nebyly. Není známo, zda ho v oněch posledních dnech navštívila Kateřina Parrová. To, že se Jindřich své poslední královské manželce svěřil s velkým tudorovským tajemstvím, jsem si samozřejmě vymyslel. Smrt Jindřicha VII. v Richmondském paláci (kapitola 10) je rovněž vylíčena věrně, pouze jsem si přimyslel návštěvu jeho dědice. Nejvíce mi pomohl text, v němž dění onoho dne zaznamenal sir Thomas Wriothesly.

Londýnskou Metropolitní policii hodně lidí nazývá Scotland Yard, ale já se rozhodl přidržet jejího pravého názvu.

Podobně je tomu i s tajnou službou SIS, která je obecně známa spíše jako MI6 (a skutečně zodpovídá za předcházení hrozbám ze zahraničí).

Agentura pro vyšetřování závažných organizovaných zločinů SOCA (kapitola 3) je policejní instituce zaměřená na domácí záležitosti, britská obdoba FBI.

Hrad Windsor a kaple svatého Jiří jsou úchvatné. V kapli se nachází hrob Jindřicha VIII. zakrytý mramorovou deskou, jak se píše v kapitole 3. Epitaf je ocitován přesně a rovněž je pravda, že Jindřichův hrob byl roku 1813 otevřen.

Věrně popsány jsou i Fleet Street a City (kapitola 9), stejně jako Inns of Court (kapitola 10). V místech dnes nazývaných Middle Temple a Inner Temple kdysi stála významná templářská komenda. Pozemek skutečně věnovali právnickým spolkům Jindřich VIII. a Jakub I. (kapitola 3). Nachází se tam Pump Court i Goldsmithův dům (kapitola 58), přestože vzhled domu jsem si lehce poupravil. Příběh o tom, že v tamních zahradách začala Válka růží (kapitola 10), je pokládán za pravdivý, třebaže jistotu nikdo nemá. V čele jednotlivých právnických spolků stojí rada vedená pokladníkem (kapitola 26) a spolky slouží svým členům jako výukové centrum a řídící orgán zároveň – plní tedy podobnou roli jako státní advokátní komory ve Spojených státech. Middle Temple Hall, sál popisovaný v kapitole 10, je pravděpodobně nejautentičtější historickou budovou na pozemcích Inns, ale mnohem populárnější je kruhový Templářský chrám (kapitoly 9 a 10). Cela kajícníků uvnitř chrámu (kapitola 12) je zpřístupněna návštěvníkům. Na základě královského výnosu má Inns of Court povinnost udržovat Templářský chrám jako místo modliteb (kapitola 13).

Daidalovu společnost si nevymyslel jenom Thomas Mathews, ale také já. Samotný příběh o Daidalovi (kapitola 12) jsem ovšem převzal z mytologie. Palác Nonsuch kdysi skutečně stával (kapitola 25) a pravdivě líčím, jak zmizel ze světa. Zato symboly, jež se tam podle mé knihy údajně našly (kapitola 25), ve skutečnosti neexistují. Inspiraci jsem získal z šifrovaného manuskriptu Copiale Cipher, jehož oskenovaná stránka se objevuje v kapitole 15: prostě jsem německý rukopis o 75 000 znacích přizpůsobil svému příběhu odehrávajícímu se v Británii. Text rukopisu, tvořený směsicí abstraktních symbolů, řeckých a latinských písmen, byl plně rozluštěn teprve nedávno.

V knize se objevuje řada dalších lokalit. Brusel a jeho Manneken Pis (kapitola 2), Oxford s univerzitními kolejemi (kapitoly 16 a 20), Portman Square a hotel Churchill (kapitola 35), Piccadilly Circus a londýnská divadelní čtvrť (kapitola 25), Malé Benátky s jejich bárkami a úzkými kanály (kapitola 4), Svatopavelská katedrála s Šeptající galerií (kapitola 5), Westminsterské opatství a kaple Jindřicha VII. (kapitola 36), Oxford Circus (kapitola 8)

a hotel Goring (kapitola 54). Neméně působivou historickou památkou je londýnský Tower (kapitola 17) s královskou klenotnicí (kapitoly 45 a 48). Londýn se skutečně rozkládá nad mnoha desítkami kilometrů podzemních řek, které jsou uzavřeny ve spleti tunelů a kanálů. Největší a nejznámější z nich je Fleet (kapitoly 58 a 59). Podzemní komoru popisovanou v kapitole 59 jsem si se vším všudy vymyslel, ačkoli nějaká podobná komora či chodba se pod Londýnem najde každou chvíli.

Tudorovský poklad popsaný v kapitole 15 skutečně existoval. Jindřich VII. nashromáždil obrovské bohatství zlata a stříbra a Jindřich VIII. je ještě znásobil, zejména zrušením klášterů. Zmizení tohoto pokladu v době, kdy jménem nezletilého krále Eduarda VI. vládla regentská rada, zůstává dodnes záhadou.

Oxfordská Ježíšova kolej byla založena za vlády Alžběty I. (kapitola 16). Její velký sál odpovídá mému popisu, včetně královnina portrétu, který tam dodnes visí. Stejně věrně je popsána i kaple a nádvoří (kapitola 18).

William a Robert Cecilové (kapitola 16) jsou historické osobnosti. Williamův důvěrný vztah k Alžbětě I. je dobře zdokumentován, včetně toho, jak ji chránil za krvavé vlády její sestry Marie. William Alžbětě sloužil jako první ministr až do své smrti. Poté úřad přešel na jeho syna Roberta. Oba muži hráli během dlouhé Alžbětiny vlády zcela zásadní roli. Ke konci Robertova života však jeho obliba i výkonnost klesaly. V té době skutečně vznikla hanlivá říkanka objevující se v kapitole 36 a Cecilovi se dostalo přezdívky Lišák. Jeho deník, poprvé zmíněný v kapitole 15, se zrodil čistě v mé představivosti, ale naprostá většina uváděných historických informací je pravdivá (kapitoly 47 a 49). Robert Cecil osobně dohlížel na pohřeb Alžběty I. a poté na stavbu její hrobky ve Westminsteru (kapitola 52). Pohřbít Alžbětu k Marii byl jeho nápad a je rovněž autorem podivného nápisu na vnější straně náhrobku (kapitola 36).

Středobodem mého příběhu je až příliš skutečné drama Abdela Baseta al-Megrahiho (kapitoly 37 a 46), někdejšího zpravodajského důstojníka, jenž byl odsouzen za vraždu 270 lidí zahynuvších při pumovém útoku na let 103 amerických aerolinií Pan Am nad skotským Lockerbie. Al-Megrahi onemocněl rakovinou a roku 2009 byl navrácen do Libye, kde v roce 2012 zemřel. (Obě data jsem přizpůsobil Maloneovu fiktivnímu světu.) Kolem tohoto údajně humanitárního aktu se rozvířila lavina sporů, které se týkaly hlavně toho, že Angličané u skotské vlády nezasáhli. Spojené státy se proti předání al-Megrahiho Libyi ostře postavily. Dodnes se neví, proč k propuštění teroristy ve skutečnosti došlo. Operace Královský klam je od prvopočátku můj výmysl, ale nápad, že by Spojené státy mohly pátrat po nějaké citlivé informaci, aby svého spojence přiměly zakročit, se ani zdaleka nevymyká pravděpodobnosti.

Hampton Court je nádherný a scény, které se tam odehrávají (kapitoly 37, 38 a 39), jsem zasadil do reálných kulis. Strašidelná galerie existuje, stejně jako tudorovské portréty popsané v kapitole 38. V Hampton Court skutečně najdete Cumberlandské apartmá, přístaviště pro čluny, kuchyně, golfové hřiště i podzemní chodby (kapitola 42). Jen dveře ve vinném sklepě, které vedou do někdejší kanalizace, jsem si přimyslel.

Opatství Blackfriars dávno smetl čas, ale stanice podzemní dráhy vylíčená v kapitolách 56 a 57 zůstala. V době, kdy se můj příběh odehrává (tedy přede dvěma lety), byla v rekonstrukci, ale dnes již nová budova stojí. Pokud vím, zápalné výbušniny popsané v kapitolách 3, 53 a 62 přesně v této formě neexistují. Vymyslel jsem si je – zkombinoval jsem fyzikální vlastnosti různých látek.

Alžběta I. byla úžasně složitá osobnost. Nikdy se neprovdala a neskrývaně uhýbala před povinností porodit dědice království. Obě tyto skutečnosti vyvolávají zajímavé otázky. Královna byla hubená, nehezká, nepřístupná a ustavičně nabitá energií – pravý opak svých sourozenců. Zvláštnosti zmiňované v kapitole 49 a na několika dalších místech příběhu jsem převzal z dobových líčení. Opravdu odmítala dovolit lékařům, aby ji vyšetřili, zakázala, aby po její smrti proběhla pitva, vždy chodila silně nalíčená, nosila paruky a neforemné šaty, které jí dokonale skrývaly tělo, a nesnášela, aby se k ní kdokoli kromě několika málo vybraných jedinců přiblížil. Těmi vyvolenci byli Kate Ashleyová, Tomáš Parry, oba Cecilové a Blanka Parryová. Pokud kdy existovalo nějaké spiknutí, muselo být jeho jádrem právě těchto pět lidí.

Maska mládí (kapitola 16) je historická skutečnost, takže žádnému Alžbětinu portrétu nelze plně důvěřovat. V knize se jich objevuje pět. Na začátku 1. části je portrét vzniklý roku 1546, kdy Alžbětě bylo třináct. Někdy tou dobou podle legendy zemřela. Je to slavný obraz, jeden z mála dochovaných, který zobrazuje princeznu před dosažením pětadvaceti let. Nikdo ovšem netuší, do jaké míry je věrný. Druhou část knihy uvádí takzvaný Cloptonovský portrét z roku 1560. Alžbětě tehdy bylo sedmadvacet, vládla druhým rokem a nikdy nevypadala méně královsky a sebevědomě. Má na něm pozoruhodně neženské rysy. Třetí části předchází Portrét s hranostajem namalovaný roku 1585. Je to vynikající ukázka Masky mládí. Alžběta byla v době jeho vzniku dvaapadesátiletá, ale její tvář patří mnohem mladší ženě. Totéž platí o Portrétu s duhou na titulní straně, na němž je Alžběta ve svých sedmdesáti. Vypadá ovšem daleko mlaději. A konečně čtvrtou část uvádí Darnleyovský portrét, k němuž královna seděla modelem v roce 1575. Je zajímavé, že královská koruna a žezlo leží na postranním stolku, místo aby je držela v rukou. Oba předměty působí spíše jako rekvizity než jako odznaky moci. A opět platí, že v Alžbětině tváři není mnoho ženského. Závěr je jasný a nevyhnutelný: prostě nemáme sebemenší ponětí, jak Alžběta I. ve skutečnosti vypadala.

Alžběta si přála, aby ji na trůnu vystřídal její skotský příbuzný Jakub. Personální unie, kterou prosazoval Robert Cecil (kapitola 16), je historickou skutečností. Alžbětin výrok „Nedopustím, aby mne vystřídal někdo méně urozený. Kdo jiný by měl usednout na moje místo než král?“ bývá často citován jako doklad jejího přání.

Je však podivné, že je formulován tak nejasně. Proč svého následníka nepojmenovala přímo? Vezmeme-li však v úvahu, že jejím jménem mohl vládnout podvodník, začne ona rozmlženost dávat smysl. Není známo, zda Alžběta věděla o následnických plánech, které spřádal Robert Cecil s Jakubem. Většina historiků se však shoduje, že bez jejího požehnání by Cecil svého cíle nedosáhl. Výjev u jejího smrtelného lože popsaný v kapitole 16, během něhož údajně projevila své přání naprosto jednoznačně, se opravdu odehrál – a roku 1603 anglická koruna přešla z Tudorovců na Stuartovce bez jakýchkoli námitek.

Historky o tom, co se odehrávalo v době, kdy mladičká princezna Alžběta žila u Kateřiny Parrové a Tomáše Seymoura (kapitola 21), včetně Seymourových nevhodných milostných návrhů, vyvolaly dobový skandál. Parrová nakonec poslala princeznu pryč a napsala jí dopis, jenž byl Alžbětě doručen několik měsíců po předčasném úmrtí Parrové (kapitola 21). Přizpůsobil jsem si jeho znění, aby zapadlo do mého příběhu. Parrová by – kromě spiklenců – byla patrně jediná, kdo mohl odhalit případnou záměnu. Na rozdíl od Jindřicha VIII. trávila s malou Alžbětou hodně času (kapitola 52). Chovala však hlubokou nenávist ke všemu, co jakkoli souviselo s jejím zesnulým manželem Jindřichem VIII., a je tudíž nepravděpodobné, že by cokoli prozradila, i kdyby snad o podvodu věděla.

Jindřich FitzRoy byl nemanželský prvorozený syn Jindřicha VIII. (kapitola 40). Všechny podrobnosti týkající se jeho života a manželství s Marií Howardovou jsou přesné. Jestli před svou smrtí ve věku šestnácti let zplodil dítě, se neví. Všichni se však shodují, že se po tělesné stránce podobal Tudorovcům. Dá se tudíž vyvozovat, že by rodovou podobu zdědilo i jeho případné dítě. Jak stojí v kapitole 38, z Jindřichových dětí se dožila čtyřicítky pouze dcera Marie, druhé dítě v pořadí. Všichni ostatní Jindřichovi potomci, o nichž historie ví, zemřeli před dosažením dvaceti let. A přesto Alžběta žila do sedmdesáti a nepodlehla dokonce ani neštovicím, jimiž onemocněla v začátcích své vlády (kapitola 38) – u dítěte Jindřicha VIII. skutečně nanejvýš netypická odolnost.

Kniha Brama Stokera Slavní podvodníci, která vyšla roku 1910 (kapitoly 25 a 26), představuje první tištěné vydání legendy o chlapci z Bisley. Text v kapitole 27 z ní cituje. Přesně je rovněž ocitováno, jaký názor – bezbřehá hloupost – vůči knize zaujal list New York Times (kapitola 38).

Vyslechl jsem legendu o chlapci z Bisley, když jsem navštívil vísku Ely severně od Londýna. Stoker byl první autor, který legendu spojil s Jindřichem FitzRoyem. Jestli se ten příběh zakládá na pravdě, už nikdy nezjistíme. Víme ale, že obyvatelé Bisley už po staletí vždy na 1. máje pořádají průvod, v jehož čele kráčí mladý chlapec oděný do alžbětinského kostýmu (kapitola 27).

Proč to dělají? Nikdo neví.

Hrobka Alžběty a její nevlastní sestry Marie ve Westminsteru ještě nikdy nebyla otevřena. Pokud v ní skutečně spočívají ostatky princezny zemřelé ve věku třinácti let, záhada by se s přispěním moderní vědy snadno vyřešila.

V rámci předběžného studia jsem před napsáním této knihy prostudoval zhruba 300 knih o Alžbětě I. Mnohé překypují nepochopitelnými výroky, jako je například ten, který cituji v kapitole 38. Doslovně jsem ho přejal z americké knihy Katherine Antonyové Královna Alžběta, vydané roku 1929. Poslední řádek rozhodně nelze přehlédnout: Odešla do hrobu s tajemstvím neporušeným. Autorka nevysvětluje, o jaké tajemství se mělo jednat, a ponechává to cele na fantazii čtenářů.

Totéž platí o Portrétu s duhou (titulní stránka a kapitola 63). Poručil ho zhotovit Robert Cecil osobně. Obraz však byl dokončen až po královnině smrti v roce 1603. Dodnes visí v Hatfield House, prodchnutý symbolikou objasňovanou v kapitole 63. Latinský nápis, který na něm stojí – Není duhy bez slunce – jej ve světle legendy o chlapci z Bisley činí ještě zajímavějším.

Kdyby místo Alžběty I. skutečně vládl pod jejím jménem někdo jiný, všechno, co učinila během své dlouhé vlády, by ztratilo právní platnost (kapitoly 49, 56 a 63). Týkalo by se to rovněž všech masivních záborů půdy v Irsku – půdy, na níž kromě jiného vznikl stát dnes nazývaný Severní Irsko (kapitola 56). Alžběta rozdala královské pozemky tisícům protestantských přistěhovalců a všechny darovací listiny z té doby by byly zpochybněny.

Konflikt v Severním Irsku je historická skutečnost (kapitoly 56,57 a 59). Během dekád krvavých bojů zahynuly tisíce lidí, ale i předtím, do sedmdesátých let minulého století, zemřely další desetitisíce v bojích unionistů s nacionalisty, jejichž prvopočátky lze vysledovat do období Alžbětiny vlády. Většina pozorovatelů se shoduje, že nenávist v Severním Irsku nepomíjí. Doutná pod povrchem a obě strany jen čekají na vhodnou záminku, aby se do sebe zase pustily.

Jakou lepší záminku si lze představit, než důkaz, že se veškerá anglická přítomnost zakládá na lži?

Elizabeth McGuircova v kapitolc 63 Cottonu Maloncovi zdůrazňovala, že na historii záleží.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai