The Shining Girls

Copyright © Lauren Beukes, 2013

Translation © Petra Navrátilová 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

Věnováno

Matthewovi

Harper

17. července 1974

Upocenou rukou svírá v kapse sportovního saka oranžového umělohmotného poníka. Uprostřed léta je na takové oblečení příliš horko, ale on se za podobných okolností naučil oblékat nenápadně, nosí džíny. Vykračuje si dlouhými kroky – jako někdo, kdo někam míří, i když napadá na jednu nohu. Harper Curtis není žádný somrák. A čas na nikoho nečeká. Až na výjimky.

Na trávě sedí se zkříženýma nohama dívenka. Její holá kolena, kostnatá a bílá, připomínají ptačí lebky a jsou špinavá od trávy. Vzhlédne, když uslyší, jak mu pod botami skřípe štěrk. Za ten krátký okamžik, co se na něj dívá, si Harper tak akorát stačí všimnout jejích hnědých očí a ušmudlaných zacuchaných vlasů, ale pak ji přestane zajímat a ona si zase hledí svého.

Ta barva očí Harpera zklamala. Myslel si, že by je mohla mít modré. Modré jako jezero. A hluboké, jako když jste daleko od pobřeží a máte pocit, že jste uprostřed oceánu. Hnědá je barva krevet, které v mělčinách zvíří bahno a skrz ten sajrajt je pak houby vidět.

„Co to děláš?“ zeptá se a snaží se, aby jeho hlas zněl vesele. Skloní se k ní do udupané trávy. Dívku s tak divnými vlasy ještě vážně nikdy neviděl. Kolem ní to vypadá, jako kdyby se tu prohnala nějaká zvláštní písečná bouře, přivála nejrůznější harampádí a rozmetala je do prostoru. Pár zrezivělých plechovek, zkřivené kolo od bicyklu s trčícími dráty. Dívka upřeně pozoruje otlučený hrneček převrácený dnem vzhůru, takže stříbrné kytičky na okraji se ztrácejí v trávě. Z uraženého ouška zbyly dva tupé pahýlky. „Děláš si čajový dýchánek, zlatíčko?“ zkouší to znovu.

„To není žádný čajový dýchánek,“ zamumlá přes límec své široké kárované košile. Napadne ho, že pihovaté děti by neměly být tak vážné. Nehodí se to k nim.

„Tak dobře,“ řekne, „stejně mám raději kávu. Madam, mohl bych si, prosím vás, dát kávu? Černou a tři cukry, ano?“ Natáhne se po otlučeném porcelánovém hrníčku. Holčička vyjekne a ožene se po jeho ruce. Zpod převráceného nádobíčka se ozve hluboké zlostné bzučení. „Ježíš, co to tam máš?“

„To není žádný čajový dýchánek! To je cirkus!“

„Aha?“ Nasadí přihlouplý úsměv, který říká, že on se nebere nijak vážně a ona by také neměla. Ale hřbet ruky ho pálí v místě, kde ho plácla.

Dívá se na něj podezíravě. Ne kvůli tomu, co by mohl být zač a co by jí mohl udělat, ale proto, že ji popudila jeho nedovtipnost. Harper se pečlivěji rozhlédne a už je mu to jasné. Je to bleší cirkus. Velký hlavní ring nakreslila prstem do hlíny, mezi dvěma plechovkami od limonády je visuté lano ze splácnutého brčka, opodál stojí ruské kolo ze zkřiveného jízdního kola, které je částečně zapřené o keř a zaklíněné o kámen, aby nespadlo, a do jeho drátů jsou vpleteni papíroví človíčci vytrhaní z časopisů.

Neuniklo mu, že kámen, který konstrukci podpírá, by mu padl tak akorát do ruky. A jak lehce by ta tenká drátěná špice vjela do oka dívenky, jako do želé. Pevněji stiskne poníka v kapse. Zuřivé bzučení zpod hrníčku je jako brnění, které cítí podél páteře, a cukání, které se mu usadilo ve slabinách.

Hrníček se zachvěje a ona na něj přitiskne ruku.

„Jejda!“ zasměje se holčička a kouzlo okamžiku je pryč.

„No hurá! Co tam máš? Slona? Zlehka ji šťouchne do ramene a její zamračenou tváří prolétne úsměv, i když jen drobný. „Jsi krotitelka zvířat? Chceš, aby prolétával hořící obručí?“

Ta představa ji pobaví. Na buclatých tvářičkách se rozsvítí tečky pih a ona odhalí zářivě bílé zuby. „No, Rachel říká, že si nesmím hrát se sirkama. Po tom co se minule stalo.“ Křivý špičák jí maličko přesahuje přes řezák.

Úsměv ještě předčí její hluboké hnědé oči. Protože teď vidí, jak se v nich zablýsklo. Pocítí z toho slabost na hrudi. Je mu líto, že kdy o Domě pochyboval. Je to ona. Jedna z nich. Jeho zářící dívka.

„Já jsem Harper,“ řekne a se zatajeným dechem natáhne ruku k pozdravu. Ona si musí přidržet hrníček druhou rukou, aby to zvládla.

„Ty jsi cizí?“ zeptá se.

„Teď už přece ne.“

„Já jsem Kirby. Kirby Mazrachiová. Ale hned, jak to půjde, se nechám přejmenovat na Lori Star.“

„Až budeš v Hollywoodu?“

Holčička si po zemi přitáhne hrníček k sobě, což brouka pod ním ještě více rozběsní, a jemu dojde, že udělal chybu.

„Určitě nejsi cizí?“

„Budeš tam vystupovat se svým cirkusem? Co chce Lori Star dělat? Klauna? Chodit po hořící hrazdě? Nebo jezdit na slonovi?“ poklepe si ukazováčkem o horní ret. „Nebo hadí ženu?“

Uleví se mu, když se zasměje: „Neéé.“

„Tak budeš krotit lvy. Vrhat nože. Nebo polykat oheň?“

„Já budu provazochodkyně. Trénuju. Chceš to vidět?“ Pohne sebou a vyskočí.

„Ne, počkej!“ řekne najednou zoufale. „Ukážeš mi toho lva?“

„On to není opravdický lev.“

„Neříkej!“ popichuje ji.

„Tak jo, ale musíš být fakt opatrný. Nechci, aby mi uletěl.“ Maličko nadzvedne hrníček. Harper položí hlavu na zem a nakoukne dovnitř. Vůně udusané trávy a černé půdy ho uklidňuje. Pod hrníčkem se něco hýbe. Chlupaté nožky a záblesk žluté a černé barvy. Tykadla prozkoumávají skulinu. Kirby zalapá po dechu a škvíru pod hrníčkem zase uzavře.

„To je ale hezký čmelák,“ pochválí jí úlovek, když se narovná.

„Já vím,“ odpoví pyšně.

„Pěkně jsi ho rozčílila.“

„Myslím, že nechce do cirkusu,“ zapochybuje Kirby.

„Chceš něco vidět? Neboj se.“

„Co?“

„Chtěla bys mít provazochodce?“

„Ne, já…“

Ale on už odklopí hrníček a rozlíceného čmeláka chytí do dlaně. Trhání křidýlek vydává stejně mlaskavý zvuk, jako když se odtrhne stopka z třešně. Jako tenkrát při sklizni v Rapid City, kde strávil léto. Prošel celý ten zatracený kraj skrz naskrz a v nesnesitelném horku se pídil po práci jako blázen. Pak objevil Dům.

„Co to děláš?!“ křičí.

„Teď už potřebujeme jen kousek mucholapky. Natáhneme ji mezi plechovky. Takový velký brouk by měl zvládnout odlepit nohy, ale pořád to bude lepit natolik, aby nespadl. Máš nějakou mucholapku?“

Posadí čmeláka na okraj hrníčku. Nespadne.

„Proč jsi to udělal?“ Bije ho po ruce zlostnými údery svých dlaní.

Její reakce ho zaskočí. „Copak si spolu nehrajeme na cirkus?“

„Zkazil jsi to! Běž pryč! Běž pryč, běž pryč, běž pryč, běž pryč…“ opakuje stále dokola a bije ho do rytmu svého pokřiku.

„No tak. Nech toho přece,“ směje se, ale ona ho nepřestává tlouct. Popadne ji za ruku. „Myslím to vážně. Už toho sakra nech, slečinko.“

„Klít se nemá!“ zaječí na něj a začne plakat. Takhle si to nenaplánoval – pokud vůbec jde tato první setkání plánovat. Dětská nevyzpytatelnost ho obtěžuje. Proto nemá rád malá děvčátka. Proto čeká, až vyrostou. Potom už je to o něčem jiném.

„Dobře, omlouvám se. Neplakej, ano? Něco pro tebe mám. Neplač, prosím tě. Podívej se.“ V zoufalství se pokusí vytáhnout oranžového poníka. Hlavička se mu zachytí v kapse a on ho musí vyškubnout. „Na,“ mrskne jím po ní, aby si ho vzala. Ten poník je jednou z věcí, která vše spojuje. Proto si ho přinesl? Znejistí pouze na okamžik.

„Co to je?“

„Koníček. Vidíš, ne? Ten je přeci lepší než nějaký hloupý čmelák.“

„Není živý.“

„Já vím, sakra. Prostě si ho vezmi, dobře? Je to dárek.“

„Já ho nechci,“ popotáhne.

„Tak dobře. Není to dárek. Mám ho u tebe v úschově. Budeš mi na něj dávat pozor. Jako když se dají peníze do banky.“ Slunce pálí. Je příliš horko na kabát. Dělá mu potíže se soustředit. Už aby to měl za sebou. Čmelák spadl z hrníčku a leží na zádech v trávě. Nožky mu kmitají ve vzduchu.

„Tak jo.“

Hned se cítí klidněji. Vše je, jak má být. „Teď mi na něj budeš dávat pozor, dobře? Je to moc důležité. Přijdu si pro něj. Rozumíš?“

„Proč?“

„Protože ho potřebuji. Kolik ti je?“

„Šest a tři čtvrtě. Skoro sedm.“

„To je skvělé. Opravdu skvělé. Tak to chodí. Pořád dokola. Jako tvé ruské kolo. Přijdu za tebou, až budeš velká. Počkáš na mě, zlatíčko, ano? Vrátím se pro tebe.“

Stoupne si a opráší si ruce o kalhoty. Otočí se a kvapně odchází, ani se neohlédne, kulhá jen nepatrně. Ona ho pozoruje, jak přechází ulici a jde nahoru ke kolejím, až zmizí mezi stromy. Podívá se na plastovou hračku, ulepenou od jeho dlaně, a zakřičí na něj: „Hej! Já nechci tvýho blbýho koně!“

Hodí ho na zem a on jednou nadskočí, než přistane v trávě vedle jejího ruského kola z bicyklu. Koníkovo malované oko tupě zírá na čmeláka, který se vzpamatoval a plazí se prachem pryč.

Pak se pro něj ovšem vrátí. Samozřejmě že se vrátí.

Harper

20. listopadu 1931

Písek mu klouže pod nohama. Žádný písek, ale smrduté ledové bláto, které mu čvachtá v botách a promáčí ponožky. Harper tiše nadává, nechce, aby ho ti chlapi uslyšeli. Ve tmě na sebe pokřikují: „Vidíš ho? Máš ho?“ Kdyby voda nebyla tak zatraceně studená, riskl by to a zkusil by jim uplavat. Ale už teď se celý třese vystaven ostrému štiplavému větru, který vane od jezera a zalézá mu pod košili. Kabát potřísněný krví těch odporných mizerů nechal v hospodě. Vleče se přes pláž a razí si cestu mezi odpadky a trouchnivějícím dřevem, na boty se mu lepí bahno. Přikrčí se za boudou na břehu, která je postavená z kartonových krabic a poslepovaná térem. Světla pronikají prasklinami a potrhaným kartonem a vypadá to, jako by celý ten přístřešek zářil. Stejně nechápe, proč lidé stavějí tak blízko u jezera. Třeba si myslí, že to nejhorší už pominulo a nic horšího se nemůže stát. Žádné lidské výkaly v mělčinách, žádná velká voda po deštích, která by odnesla celý zatracený, páchnoucí Hooverville. Domov zapomenutých lidí, neštěstí nasáklé do morku kostí. Nikomu nebudou chybět. Stejně jako nikomu nebude chybět Jimmy Grebe.

Nenapadlo ho, že Jimmy takhle skončí. Nemuselo to tak dopadnout, kdyby ten bastard hrál fér. Ale byl to špekoun, opilec a ubožák. Nemohl přijít k chlastu, tak šel Harperovi po krku. Harper vycítil, že mu ten tlustej zkurvysyn chce natrhnout prdel. Kdo rozdává tvrdé rány, schytá ještě tvrdší. Harper nemůže za to, že ostří střepu zasáhlo tepnu. Mířil Grebemu na obličej. Nic z toho by se nestalo, kdyby ten tuberák nevykašlal krev na karty. Grebe utřel svůj krvavej chrchel rukávem, jasně, ale všichni věděli, že má tuberu a roznáší nákazu v tom svým podělaným šnuptychlu. Nemoci a zmar a chlapům rupou nervy. To je konec Ameriky.

Zkuste to říct „starostovi“ Klaytonovi a té jeho bandě čuráků z domobrany, všichni jsou nadutí, jako kdyby jim to tu patřilo. Ale tady žádné právo není. Stejně jako prachy. Žádná sebeúcta. On viděl znamení – a ne jenom cedule, na kterých stálo „zabaveno“. Co si budeme nalhávat. Už je to v Americe.

Proužek bledého světla prohledává pláž, zastavuje se na zjizvených místech, která za ním v blátě zůstala. Pak se ale světlo baterky stočí, aby pátralo jiným směrem. Dveře chatrče se otevřou a světlo zevnitř zalije všechno kolem. Vyhublá žena s krysím obličejem vyjde ven. Ve světle petrolejové lampy vypadá její tvář ztrhaně a popelavě – stejně jako tváře všech, co tu žijí. Jako by tady písečné bouře odnesly spolu s obilím i veškeré rysy z lidských tváří.

Jako velký šál má přes vychrtlá ramena přehozený tmavý, o tři čísla větší kabát. Je z těžké vlny. Vypadá, že bude teplý. Ví, že jí ho sebere ještě dříve, než si stačí uvědomit, že je slepá. Její oči jsou prázdné. Dech jí zapáchá po kapustě a zuby má zkažené až na kost. Natáhne k němu ruku.

„Co se děje?“ ptá se. „Proč tak křičí?“

„Vzteklý pes,“ řekne Harper. „Honí psa. Měla byste jít zpátky dovnitř, madam.“ Mohl by jí rovnou strhnout kabát a utéct. Ale co kdyby křičela. A začala se s ním prát.

Chytne ho za košili. „Počkej,“ řekne neklidně. „Jsi to ty? Jsi Bartek?“

„Ne, madam. To nejsem já.“ Snaží se jí vysmeknout z prstů. Mluví naléhavě vysokým hlasem. Jako kdyby chtěla přilákat něčí pozornost.

„Jsi to ty. Určitě. Říkal, že přijdeš.“ Je na pokraji zoufalství. „Říkal, že – “

„Pssst, dobře. Ledabyle pozvedne ruku k jejímu hrdlu. Plnou silou ji zatlačí k přístavku. Jen aby ji ztišil, říká si. Se zmáčknutou průdušnicí se křičet nedá. Rty se jí našpulí a ohrnou. Oči lezou z důlků. Hrdlo se vzpouzí na protest. Rukama ho tahá za košili, jako kdyby ždímala prádlo. Pak její vyzáblé prsty ochabnou a tělo se sesune. Ohne se s ní, opatrně ji posadí na zem a přitom jí sundává kabát.

Zevnitř boudy ho upřeně pozoruje malý chlapec s očima tak velkýma, že by ho dokázaly pohltit celého.

„Na co koukáš?“ zasyčí Harper na kluka a souká ruce do kabátu. Je mu velký, ale co se dá dělat. V kapse cosi zacinká. Zapomenuté drobné, s trochou štěstí. Později zjistí, že je to něco mnohem důležitějšího.

„Běž dovnitř a dones mámě trochu vody. Je na tom bídně.“

Chlapec zírá a potom, aniž by změnil výraz, kvílivě zapiští a tím přiláká ty zpropadené svítilny.

Paprsky světel projedou po zápraží a zhroucené ženě, ale Harper už běží pryč. Jeden z Klaytnových kumpánů – anebo je to sám samozvaný starosta – zakřičí: „Tam!“ a muži vyrazí po pláži za ním. Žene se labyrintem chatrčí a stanů postavených bez ladu a skladu, nalepených na sebe tak, že se mezi nimi jen stěží dá projet s vozíkem. Hmyz se umí lépe ovládat, napadne ho, když zamíří nejkratší cestou k Randolfské ulici. Až na termity.

Šlápne na celtu a propadne se do díry o velikosti bedny od klavíru, ale o dost hlubší, a narazí na zem v místech, kde si někdo postavil cosi jako obydlí. Strop nad sebou jednoduše přichytil do úrovně terénu.

Přistane tvrdě, levou patou narazí na hranu postele z dřevěné palety, až to ostře zadrnčí, jako když práskne do strun kytary. Náraz ho odmrští, dopadne na roh kamen domácí výroby, praští se do hrudníku a vyrazí si dech. Má pocit, že mu kotník roztrhla kulka, ale výstřel neslyšel. Nemůže dýchat, aby křičel, a zamotává se do celty, která na něj spadla.

Našli ho tam, jak kolem sebe mlátí rukama a proklíná ten zatracený lidský póvl, který neměl dost materiálu nebo šikovnosti na to, aby si postavil pořádnou boudu. Nahoře se kolem úkrytu shlukli muži, hrozivé siluety za ostrým světlem svítilen.

„Nemůžeš sem jen tak přijít a dělat si, co tě napadne,“ řekne Klayton hlasem kazatele na nedělní mši. Harper může konečně zase dýchat. Každý nádech pálí a píchá ho v boku. Určitě si narazil žebro a s nohou to bude ještě horší.

„Musíš respektovat svého souseda a tvůj soused bude respektovat tebe,“ pokračuje seshora Klayton.

Harper už od něj tuto větu slyšel na obecních shromážděních, kde mluvil o tom, jak je třeba pracovat na dobrých vztazích s ostatními obchodníky – právě s těmi, kteří přiměli místní úřady, aby na každou boudu a na každý stan připíchly upozornění, že mají sedm dnů na to, aby se vystěhovali.

„Mrtvej stěží může někoho respektovat,“ zasípá Harper, a bolestí se mu sevře žaludek. Napadne ho, že mají možná brokovnice, ale nezdá se to moc pravděpodobné, a teprve v okamžiku, když mu jedna ze svítilen přestane svítit do tváře, si uvědomí, že jsou vyzbrojeni tyčemi a kladivy. Žaludek se mu znovu sevře.

„Měli byste mě předat zákonu,“ řekne s nadějí.

„Ne,“ řekne Klayton. „Ti tu nemají co pohledávat.“ Zamává svítilnou. „Hoši, vytáhněte ho, než se vrátí šilhavej Anglán do svý díry a najde tady toho somráka.“ A je tu další znamení, naprosto zřetelné, které se pomalu přibližuje na obzoru za mostem. Dřív než se Klaytonovým gorilám podaří slézt těch deset stop k němu dolů, začne pršet. Provazy deště, studeného a prudkého. Z druhé strany tábora se ozve křik. „Policajti! Šťára!“

Klayton se otočí, aby se poradil se svými muži. Hulákají a mávají rukama jako opice a pak déšť protne záblesk plamene, zapálí nebe a utne jejich konverzaci.

„Hej, nechte toho,“ rozlehne se Randolfskou ulicí křik. Vzápětí se ozve další. „Našli petrolej.“

„Na co čekáte?“ řekne tiše Harper do toho pozdvižení a dunícího deště.

„Ani se nehni,“ bodne do něj prudce Klayton svou tyčí, když se stíny vzdalují. „Ještě jsme s tebou neskončili.“

Harper nevnímá křupnutí žeber, nadzvedne se na loktech a sedne si. Nakloní se dopředu, chytne se za plachtu, kterou na jedné straně stále ještě přidržují hřebíky, a v očekávání nejhoršího s ní škubne. Ale plachta drží.

Shora rozpoznává velitelský tón hlasu skutečného starosty. Rozléhá se vřavou a pokřikuje na neviditelné osoby. „Máte na tohle soudní příkaz? Myslíte si, že sem můžete jen tak přijít a zapálit lidem domovy poté, co už jsme jednou o všechno přišli?“

Harper si kolem ruky omotá pořádný kus plachty, zdravou nohou se zapře o převrácená kamna a škrábe se nahoru. Kotníkem narazí do hliněné zdi a omráčí ho příšerná prudká bolest, která mu projede kostí. Zvedne se mu žaludek, vykašlává dlouhé provazce slin smíchaných s hlenem a zbarvené krví. Tiskne se k plachtě, a aby se mu vrátil zrak, rychle mrká a zahání černé skvrny, které mu kalí zrak.

Křik se pomalu rozplývá v dunění deště. Nemá času nazbyt. Po kluzké mokré plachtě se rychle vytahuje nahoru. Tohle by před rokem rozhodně nedokázal. Ale po dvanácti týdnech utahování nýtů na Triborském mostě v New Yorku má sílu jako ti opelichaní orangutani, které viděl na trhu půlit melouny holýma rukama.

Látka klade odpor a zlověstným praskavým zvukem hrozí, že se s ním zřítí zpátky do té zatracené díry. Ale vydrží a on se s úlevou vytáhne až nahoru, nic nedbá na to, že mu hřebíky, které plachtu držely, udělaly hluboké zářezy na hrudníku. Později, když si v bezpečí své rány prohlíží, ho napadne, že rýhy vypadají, jako kdyby se na něj podepsala nějaká nadržená děvka.

Leží tam s tváří v blátě, déšť ho bičuje. Křik je pryč, ale vzduch čpí kouřem a světlo dohořívajících ohňů se mísí s pošmourným úsvitem. Harper se po břiše plazí blátem, lebku mu rozpaluje bolest – nebo možná je to skutečný žár. Něco jako znovuzrození. Když se přestane plazit a začne se belhat, narazí na klacek tak akorát dlouhý, aby se o něj mohl opřít.

Levou nohu táhne bezvládně za sebou. Ale jde dál, deštěm a tmou, pryč od hořících rozpadlých chatrčí.

Nic se neděje bezdůvodně. Protože byl donucen odejít, najde Dům. Najde ho, protože sebral onen kabát s klíčem v kapse.

Kirby

18. července 1974

Tak časně zrána je tma pořád hustá, vlaky už nejezdí a provoz je mizivý a ptáci ještě nezačali zpívat. Je neskutečné horko. Ulepené vedro, které láká všechen hmyz. Můry a okřídlení mravenci narážejí v nepravidelném rytmu do světla na verandě. Někde u stropu bzučí komár.

Kirby už nespí, leží v posteli, hladí poníka po silonové hřívě a naslouchá zvukům prázdného domu, které znějí jako kručení hladového břicha. Rachel tomu říká, že se „uvelebuje“. Ale Rachel tady není. A je pozdě, nebo příliš brzy a Kirby už pěkně dlouho nic nejedla. Naposled měla někdy ráno zatuchlé kukuřičné lupínky a ozývají se tu i jiné zvuky než „uvelebování“.

Kirby zašeptá poníkovi: „Je to starý dům. To bude jen vítr.“ Až na to, že dveře na verandu jsou zavřené na petlici a neměly by bouchat. Dřevěná podlaha by neměla vrzat, jako kdyby se k jejímu pokoji pokradmu blížil lupič s černým pytlem na zádech, do kterého by ji nacpal a odnesl pryč. Anebo možná svýma malýma nožkama klape ta oživlá panenka ze strašidelného televizního seriálu, na který se nesmí koukat.

Kirby odhrne peřinu. „Půjdu se podívat, ano?“ řekne koníčkovi, protože nesnese pomyšlení, že bude čekat, až se tu příšera objeví. Jde po špičkách ke dveřím, které její matka, když se sem před čtyřmi měsíci nastěhovaly, pomalovala exotickými květy a popínavými rostlinami, a neohroženě by je přibouchla před nosem každému, kdo by se sem nahoru jen přiblížil.

Stojí za dveřmi jako za ochranným štítem, uši nastražené a dloube do nerovného povrchu nátěru. Jednu tygrovanou lilii už odloupala až na dřevo. V konečcích prstů jí mravenčí. V hlavě zní ticho.

„Rachel?“ zašeptá Kirby tak tiše, aby to kromě poníka nikdo neslyšel.

Ozve se dupání, velmi blízko, potom rána a zvuk, jako by se něco rozbilo.

„Do prdele!“

„Rachel?“ řekne Kirby hlasitěji. Srdce se jí rozbušilo jak o závod.

Dlouho se neděje nic. Pak se ozve její matka: „Běž do postele, Kirby. Nic mi není.“

Kirby ví, že to není pravda. Ale aspoň to není mluvící Tina, vraždící oživlá panenka.

Přestane odlupovat barvu, cupitá chodbou a vyhýbá se skleněným střepům, které připomínají diamanty mezi zvadlými růžemi. Růžemi se zkroucenými listy a houbovitými hlavičkami, které skomírají v kaluži zapáchající vody vyteklé z vázy. Dveře zůstaly otevřené dokořán.

Každý další dům, do kterého se nastěhují, je starší a zchátralejší než ten před ním, i když Rachel natře dveře a skříňky a někdy i podlahy, aby se hezky zabydlely. Společně vyberou obrázky z Rachelina velkého zašedlého skicáku: tygry nebo jednorožce nebo obrázky svatých nebo hnědé domorodé dívky s květinami ve vlasech. Kirby ty obrázky pomáhají připomenout, kde jsou. V tomhle domě jsou na skříňce nad sporákem hodiny, které se zastavily tak, že jedna ručička ukazuje na ledničku vlevo a druhá ke koupelně pod schody. A i když se dispozice každého domu liší, někdy mají dvorek, jindy má Kirby ve svém pokoji skříň a někdy má i štěstí, že v jejím pokoji jsou poličky; Rachelin pokoj je jedna z věcí, které se nemění.

Kirby říká, že je to pirátská vpluj s pokladem. („Říká se sluj,“ opravuje ji matka, ale Kirby si její pokoj představuje jako kouzelný skrytý záliv, do kterého, pokud máte to štěstí a správnou mapu, můžete vplout.)

Po celé místnosti jsou poházené šaty a šátky, jako kdyby tam řádila cikánská princezna pirátů. Na zlatém zdobeném rámu oválného zrcadla visí nejrůznější cetky. Zrcadlo bývá první věcí, kterou Rachel pověsí, když se někam přestěhují, a nikdy se to neobejde bez rány kladívkem do palce. Někdy si hrají na převlékanou a Rachel na Kirby navěsí všechny korále a náramky a říká jí „moje malá vánoční holčička“, přestože jsou Židé, nebo aspoň tak napůl.

Na okně visí dekorace z barevného skla, která v odpoledním slunci vrhá do pokoje mihotavou paletu světel na nakloněný pracovní stůl s obrázky, na kterých Rachel zrovna pracuje.

Když byla Kirby ještě malá a bydlely ve městě, rozložila jí Rachel deku s hračkami kolem svého stolu, aby mohla Kirby lozit po místnosti a přitom ji nerušila. Kreslívala pro ženské časopisy, ale teď už „se to takhle nedělá, děvče – svět je vrtkavý“. Kirby se líbí, jak to slovo zní. Vrtkavý-krtek ví-mrňavý-krtek-ví. Také se ráda dívá na mámin obrázek v palačinkárně Doris, kolem které chodí do obchodu na rohu. Je na něm servírka, která balancuje s dvěma haldami lívanců politých rozpuštěným máslem.

Ale skleněná dekorace je teď chladná a netečná a přes lampu vedle postele je přehozený žlutý šátek, kvůli kterému má celý pokoj nezdravou barvu. Rachel leží na posteli s polštářem přes obličej. Ještě je úplně oblečená a nevyzutá. Hruď se jí pod černými krajkovými šaty zvedá, jako kdyby měla škytavku. Kirby stojí ve dveřích a přeje si, aby si jí matka všimla. V hlavě se jí hromadí slova, která nedokáže vyslovit.

„Ty jsi v posteli v botách,“ podaří se jí konečně něco říct.

Rachel si sundá polštář z obličeje a opuchlýma očima se podívá na svou dceru. Na polštáři zůstala černá šmouha od řasenky. „Promiň, miláčku,“ řekne vesele nakřáplým hlasem. (Ta „nakřáplost“ jí připomene, co se stalo Melanii Ottesenové se zuby, když spadla z prolézačky. Nebo prasklé skleničky, ze kterých už není radno pít.)

„Musíš si sundat boty!“

„Já vím, miláčku,“ vzdychne Rachel. „Nekřič.“ Nohama si stahuje boty a černé kožené páskové střevíčky na podpatku třísknou o podlahu. Převalí se na břicho. „Poškrábeš mě na zádech?“

Kirby vleze na postel a se zkříženýma nohama si sedne vedle ní. Matčiny vlasy jsou cítit kouřem. Přejíždí prsty po vzorečku krajek. „Proč brečíš?“

„Já nebrečím.“

„Ale brečíš.“

Matka vzdychne: „To víš… jako každý měsíc.“

„To říkáš vždycky,“ urazí se Kirby a jakoby nic dodá, „dostala jsem poníka.“

„Na to nemám, abych ti koupila poníka,“ řekne zasněně Rachel.

„Ne, já už ho mám,“ řekne Kirby dotčeně. „Je oranžový a má na zádech motýlky a hnědé oči a zlatou hřívu a vypadá trochu hloupě.“

Matka na ni přes rameno vrhne zděšeně pátravý pohled. „Kirby! Ty jsi něco ukradla?“

„Ne, byl to dárek. A ani jsem ho nechtěla.“

„Tak to je v pořádku.“ Mne si dlaní oči a přitom si kolem nich rozmazává řasenku, takže vypadá jako nějaký lupič.

„To znamená, že si ho můžu nechat?“

„Samozřejmě že můžeš. Můžeš dělat skoro všechno, co chceš. Se svými dárky obzvlášť. Můžeš je třeba rozbít na miliony kousíčků.“ Jako tu vázu v chodbě, napadne Kirby.

„Tak jo,“ řekne vážně Kirby. „Trochu ti smrdí vlasy.“

„Říká jako kdo?“ zazní vesele pokojem matčin hlas. „A kdy ty sis je naposledy myla?“

Harper

22. listopadu 1931

Nemocnice U Milosrdných má ke svému jménu daleko. „Můžete zaplatit?“ otáže se znaveně vyhlížející recepční zpoza kulatého skleněného okénka své kukaně. „Platící pacienti mají přednost.“

„Jak dlouho budu čekat?“ zavrčí Harper.

Recepční pohodí hlavou směrem ke společné čekárně. Je plná. Kromě těch, kteří polomrtví sedí či polehávají po zemi či jsou obzvlášť nemocní a vyčerpaní anebo prostě tak ukrutně znudění, že se neudrží na nohou, všichni stojí. Pár jich letmo vzhlédne, s nadějí nebo vztekem nebo neslučitelnou směsicí obojího ve vyhaslých očích. Ostatní mají ten zvláštní odevzdaný výraz, který viděl na farmách u koní v posledním tažení. Žebra jim vystupují jako brázdy z mrtvé půdy, kterou zapřaženi do pluhu s vypětím sil vláčí. Takoví koně jsou na odstřel.

Zašátrá po zmačkané pětidolarové bankovce. Společně se zavíracím špendlíkem, třemi deseticenty, dvěma čtvrťáky a klíčem ji našel v kapse ukradeného kabátu. Je opotřebovaný, a proto mu přišel důvěrně známý. Anebo si na omšelost už zvykl.

„Bude to na spásu stačit, zlato?“ zeptá se a prostrčí bankovku okýnkem.

„Bude.“ Upře na něj pohled, aby mu sdělila, že se za vybírání poplatků nestydí, i když ten skutek sám o sobě vypovídá o pravém opaku.

Cinkne na malý zvonek, aby si pro něj přišla sestra. Její gumové galoše mlaskají o linoleum. Na jmenovce má napsáno E. Kappelová. Je pohledná, ale nijak výjimečně, růžolící, s tmavě hnědými, pečlivě navlněnými vlasy pod bílým čepcem. Akorát nos vypadá jako prasečí rypáček, protože ho má trošku moc nahoru. Jako čuník, napadne ho.

„Pojďte se mnou,“ řekne mu, rozladěna pouhou jeho existencí. Už si ho zaškatulkovala jako další lidský odpad. Otočí se a hbitě vyrazí, takže se musí belhat za ní. S každým krokem mu bolest vystřeluje do boku jako světlice, ale musí s ní udržet krok.

Všechny nemocniční pokoje, které míjejí, jsou narvané k prasknutí. Někde jsou lidé na posteli po dvou, leží tak, že jeden je otočený hlavou k nohám druhého. Všechny nemoci se zevnitř derou ven.

Uvědomí si, že to ale není tak strašné jako polní nemocnice. Zmrzačení muži, kteří se svíjeli na zakrvácených nosítkách v pachu spáleniny, hniloby, výkalů, zvratků a kyselého horečnatého potu. Nekonečné sténání znělo jako úděsný sbor.

Pamatuje si na jednoho kluka z Missouri, který přišel o nohu. Ve dne v noci je budil svým křikem, dokud k němu Harper nepřišel, aby ho trochu uklidnil. To znamená, že tomu pitomýmu klukovi probodl bajonetem stehno nad krvavým pahýlem a šikovně jím pootočil, aby mu protrhl tepnu. Úplně stejně, jako si to nacvičovali na slaměných panácích. Bodnout a otočit. Hluboká rána srazí bezpečně každého chlapa. Harperovi to vždycky přišlo lepší než kulka, takhle přímo zblízka někoho dostat. Válka se tím stávala snesitelnější.

Přemýšlí, že tady to tak rozhodně nepůjde. Ale jsou i jiné způsoby, jak se zbavit otravných pacientů. „Měla byste jim dát whisky,“ řekne Harper, jen aby tu buclatou sestřičku vyprovokoval. „Byli by vám vděční.“

Nesouhlasně si odfrkne. Procházejí kolem nadstandardních pokojů; čistých, jednolůžkových a většinou prázdných. „Nenavádějte mě. Čtvrtina nemocnice teď vypadá jako lazaret. Tyfus, infekce. Otrava by byla požehnáním. Ale ať vás o tom neuslyší mluvit doktoři.“

Otevřenými dveřmi Harper vidí na posteli dívku a kolem ní spoustu květin. Má výraz filmové hvězdy, i když už tomu bude pár let, co tady Charlie Chaplin skončil a odešel z Chicaga do Kalifornie i s celým filmovým průmyslem. Světlé prstýnky zpocených blond vlasů má přilepené k tváři a slabé zimní slunce, které si okny jen stěží hledá cestu dovnitř, ji dělá ještě bledší. Když se ale belhá kolem, oči se jí najednou otevřou. Posune se na lůžku a dychtivě se na něj usměje, jako kdyby ho čekala a těšila se, že si k ní přisedne a budou si chvíli povídat. Sestra Kappelová je proti. Popadne ho za loket a táhne ho pryč. „Teď není čas na očumování. Poslední věc, co ta nestyda potřebuje, je další ctitel.“

„Kdo to je?“ ohlédne se.

„Nikdo. Striptérka. Ta husa se otrávila radiem.“ Maluje si tím po těle, takže pak ve tmě září. Ale buďte bez obav, brzy ji propustíme a pak se na ni můžete dívat, jak vám bude libo. A uvidíte úplně všechno, jestli je mi dobře známo.“

Dovede ho do oslnivě bílé ordinace, která čpí dezinfekcí. „Teď si tady sedněte a podíváme se, co se vám to stalo.“

Harper se vrávoravě vyhoupne na vyšetřovací lůžko. Soustředěním se jí zkřiví svaly v obličeji, když odstříhává špinavé cáry, kterými se pokusil poraněnou patu co nejpevněji zafačovat.

„Nejste vy blázen?“ Drobné pousmání koutkem úst prozrazuje, že ví, že si může dovolit mluvit s ním tímto tónem. „Jak jste to mohl nechat tak dlouho? Snad jste si nemyslel, že se to zahojí samo?“

Má pravdu. Nebylo k ničemu, že poslední dvě noci prospal. Usídlil se v průchodu a spal na kusu kartónu, místo peřiny se přikryl ukradeným kabátem. Do svého stanu se vrátit nemůže, pro případ že by na něj Klayton a jeho poskokové čekali s tyčemi a kladivy.

Precizní stříbrné ostří nůžek se prokousává obvazem z hadrů, který do oteklého chodidla vytlačil bílé pruhy, takže vypadá jako šunka v obalu. Tak teď to bude on ten malý čuník? Hloupé na tom je, pomyslí si s hořkostí, že válkou prošel bez trvalé újmy a teď se zmrzačí pádem do úkrytu nějakého ubožáka.

Do ordinace se vřítí lékař. Postarší pán se slušnou tukovou pneumatikou na břiše a hustými šedivými vlasy, které mu vlají kolem hlavy jako lví hříva.

„Tak co vás k nám dnes přivádí, pane?“ Úsměv i tón otázky působí povýšeně.

„No, v barvě, co ve tmě svítí, jsem netancoval.“

„Jak to tak vypadá, ani k tomu nebudete mít příležitost,“ řekne doktor, usmívá se, rukama mu zvedne chodidlo a profesionálně s ním zahýbe. Povolí, když Harper zařve bolestí a vyškubne se mu.

„Nescházelo moc, chlape, a už jste měl smůlu,“ zasměje se doktor. „S placením nebo bez?“ S chodidlem mu cvičí nahoru a dolů, nahoru a dolů a Harper skřípe zuby a zatíná pěsti, aby to s ním neseklo.

„Můžete hýbat prsty?“ zeptá se a upřeně ho pozoruje. „No výborně, to je dobré znamení. Lepší, než jsem si myslel. Výtečně. Vidíte to?“ řekne sestře a zatlačí na vpadlou prohlubeň nad patou. „Tady by měla navazovat šlacha.“

„No ano,“ řekne sestra a zatahá za kůži. „Už to cítím.“

„Co to znamená?“ zeptá se Harper.

„To znamená, kamaráde, že byste příštích pár měsíců měl ležet v nemocnici, ale řekl bych, že to pro vás nepřipadá v úvahu.“

„Jo, když to bude zadarmo.“

„Anebo jestli nemáte nějaké mecenáše, kteří si o vás dělají starosti a jsou ochotni sponzorovat vaši rekonvalescenci jako naší radiové dívce,“ mrkne doktor. „Můžeme to dát do sádry, dáme vám berle a propustíme vás. Ale natržená šlacha se sama nezahojí. Alespoň šest týdnů ji nesmíte namáhat. Mohu vám doporučit ševce se specializací na výrobu zdravotní obuvi, která patu nadzdvihne. To by mělo pomoci.“

„Jak to mám udělat? Musím do práce.“ Harpera rozčilí, že jeho hlas zazní ukňouraně.

„Všichni se potýkáme s nelehkou finanční situací. Zeptejte se vedení nemocnice. Navrhuji vám, co se dá dělat. Předpokládám, že nemáte syfilis, nebo snad ano?“ dodá vážně.

„Ne.“

„Škoda. Kdybyste měl, v Alabamě začínají s výzkumem a uhradili by vám veškeré náklady na lékařskou péči. Ale musel byste být černej.“

„Tak to taky nejsem.“

„Nedá se nic dělat,“ pokrčí doktor rameny.

„Budu moct chodit?“

„Ale ano, ale nepočítal bych s tím, že zvládnete konkurz ke Gershwinovi.“

Harper se belhá z nemocnice s obvázanými žebry, nohou v sádře a krví plnou morfia. Sáhne si do kapsy, aby zjistil, kolik mu zbylo peněz. Dva dolary a nějaké drobné. Ale pak prsty zavadí o vykrojené zoubky klíče a v hlavě mu to najednou sepne. Možná za to mohou léky. Anebo to tak prostě mělo být.

Nikdy předtím si nevšiml, jak pouliční lampy bzučí. Nízkofrekvenční bzučení, které se člověku až zavrtává do mozku. A i když je odpoledne a světla jsou zhasnutá, zdá se mu, že se rozsvěcují, jakmile pod ně vkročí. Bzučení přeskakuje dopředu na další lampy, jako by mu dávaly znamení, kudy se má dát. Tudy. A přísahal by, že slyší zapraskat hudbu a vzdálený hlas, který na něj volá a zní jako rádio, co potřebuje doladit. Nechá se vést bzučením lamp. Jde tak rychle, jak mu to jen zranění umožňuje, ale berle mu překážejí.

Zahne dolů po státní a ta ho vede přes West Loop do údolí Madisonské ulice, kde se po obou stranách tyčí čtyřicetiposchoďové mrakodrapy. Projde Skid Row, tady by za dva dolary mohl nějakou dobu nocovat, ale bzučení světel ho vede dál na Black Belt. Rušné bary a kavárny záhy vystřídají levné domky nalepené jeden na druhý, kde si otrhané děti hrají na ulici a muži, co kouří ručně balené cigarety, sedí na schodech a zlověstně je pozorují. Ulice se zužují, domy se k sobě tlačí čím dál víc a na chodník vrhají děsivé stíny. Shora se z jednoho bytu ozve ženský smích. Strohý a šeredný. Všude, kam se podívá, jsou rozbitá okna činžovních domů a rukou psané cedule v prázdných výkladech obchodů. „Zrušeno“, „Zavřeno do odvolání“ a na jedné jen „Končíme“.

Slaný vlhký vítr, který vane od jezera, se mu v chladném odpoledni dere pod kabát. Dál, cestou kolem skladišť, lidí ubývá, až zmizí úplně. Bez jejich přítomnosti sladká a tklivá hudba zesiluje. Teď už rozeznává melodii. „Somebody from Somewhere“. A hlas naléhavě šeptá: Pojď dál, Harpere Curtisi, pojď dál.

Hudba ho vede přes železniční trať daleko do West Side a po schodech nahoru do dělnické ubytovny. Od ostatních dřevěných domů kolem je k nerozeznání. Tisknou se k sobě, nátěry se odlupují, arkýřová okna mají zabedněná a na dveřích, zatlučených prkny ve tvaru X, jsou přilepené cedule „Určeno k demolici městem Chicago“ nebo „Volte prezidenta Hoovera, teď a tady, jste jeho naděje“. Hudba přichází ze dveří číslo 1818. Zve ho dál.

Sáhne za zkřížená prkna a zkouší, jestli je otevřeno. Bohužel. Harper stojí na schodku a zaplaví ho pocit naprosté jistoty. Ulice je úplně opuštěná. Ostatní domy jsou zabedněné nebo mají neprodyšně zatažené závěsy. O blok dál je slyšet ruch, pouliční prodavač tam prodává buráky. „Horké buráky pro všechny světáky,“ ozývá se tlumeně, jako kdyby měl hlavu omotanou dekou. Kdežto hudba mu jako ostrá tříska proniká přímo do mozku: klíč.

V náhlém zděšení, že ho ztratil, strčí ruku do kapsy kabátu. S úlevou zjišťuje, že tam pořád je. Bronzový, s vyraženou značkou Yale & Towne, stejně jako na zámku. Třesoucí se rukou do něj klíč zastrčí. Pasuje.

Dveře se otevřou do tmy a on, omráčený svými možnostmi, zůstane notnou chvíli stát. A potom se sehne pod prkna, bojuje s berlami a nemotorně vleze dírou do Domu.

Kirby

9. září 1980

Den je svěží a jasný, začíná podzim. Stromy jsou z toho zmatené. Předvádějí se zelenými, žlutými i hnědými listy zároveň. Kirby už z dálky pozná, že Rachel je pod obraz. Nejen podle nasládlého pachu, který dům obklopuje, ale také podle toho, jak nervózně rázuje po dvorku a vyvádí kvůli věcem zapomenutým v trávě. Tokyo štěká a radostně kolem ní skáče. Ani neměla být doma. Měla být pryč, na návštěvě u nějakého klienta nebo Klimenta, jak říkávala Kirby, když byla malá. No dobře, bylo to před rokem.

Celé týdny přemýšlela, jestli ten Kliment nebude její táta a jestli ji s ním Rachel seznámí, ale pak jí Grace Tuckerová ze školy řekla, že se tak říká chlapům, co chodí za prostitutkami, jako je její máma. Nevěděla, co je to prostitutka, ale vrazila Grace jednu do nosu a Grace jí vyrvala chomáč vlasů. Rachel to přišlo směšné, i když Kirby měla kůži na hlavě zarudlou a místo, kde přišla o vlasy, ji bolelo. Nechtěla se jí smát, opravdu, ale přišlo jí to strašně legrační. Pak Kirby vysvětlovala, jak se věci mají. Takže stejně nepochopila vůbec nic. „Prostitutka je žena, která využívá své tělo, aby zužitkovala mužskou ješitnost. A taková návštěva je pro klienta balzámem na duši.“ Ale vyšlo najevo, že je to úplně jinak. Protože prostitutka nabízí sex za peníze a návštěva u něj je útěk od skutečného života, což je to poslední, co Rachel potřebuje. Takže míň utíkej a víc se starej, mami.

Zapíská na Tokya čtyři krátké svižné tóny, dost výrazné, aby je rozeznal od těch, kterými v parku přivolávají své psy všichni ostatní. Přiběhne k ní s takovou radostí, jak to umí jen pes. Rachel mu říká „čistokrevný vořech“. Je střapatý a má dlouhý čenich, strakaté světle hnědé a bílé chlupy a smetanově bílé fleky kolem očí. Jmenuje se Tokyo, protože až Kirby vyroste, pojede do Japonska a stane se slavnou překladatelkou poezie haiku, bude pít zelený čaj a sbírat samurajské meče. („Pořád lepší než kdyby se jmenoval Hiroshima,“ řekla matka.) Už začala psát své vlastní haiku. Třeba:

Vesmírná raketa vypuštěna

chci daleko odsud

hvězdy už na mě čekají

Anebo:

Utíká

jako skládanka origami

do svých snů

Rachel nadšeně tleská, kdykoli jí přečte něco nového. Ale Kirby si začíná myslet, že by se radovala úplně stejně, i kdyby opsala text třeba z krabice od kakaových cereálií. Hlavně když je pod parou, a to teď bývá čím dál častěji.

Myslí si, že za to může ten Kliment, nebo jak se vlastně jmenuje. Rachel jí to nechce říct. Jako kdyby neslyšela, když ve tři ráno přijede auto anebo jak si spolu špitají, nesrozumitelně, ale dychtivě. A pak prásknou dveře a matka se snaží vkrást po špičkách dovnitř, aby ji nevzbudila. Jako kdyby Kirby nevěděla, kde se berou peníze na nájem. Jako kdyby to netrvalo už věčnost.

Rachel vyndala úplně všechny své obrazy – včetně velkého obrazu lady Shalotty ve své věži (ten má Kirby nejraději, i když by to nepřiznala) –, které jsou jinak zastrčené vzadu ve skříni s harampádím spolu s plátny, co matka rozmalovala, a už nikdy nedodělala.

„Dáme je na bazar?“ zeptá se Kirby, přestože ví, že tím matku naštve.

„Miláčku,“ řekne jí matka a ustaraně se pousměje. To dělává, když ji Kirby zarmoutí, což se poslední dobou zdá být skoro pořád. Obyčejně když říká věci, na které je podle Rachel ještě malá. „Připravuješ se o kouzlo dětství,“ řekla jí nabroušeným hlasem před dvěma týdny, jako kdyby to byla ta nejhorší věc na světě.

Je to divné. Když se dostane do skutečných nesnází, tak to, zdá se, Rachel nezajímá. Třeba když se poprala ve škole nebo když zapálila panu Partidgovi schránku na dopisy na oplátku za to, že si stěžoval na Tokya, protože mu vyhrabává hrášek. Rachel jí sice vynadala, ale Kirby bylo jasné, že ji to potěšilo. Dokonce sehrály skvělou scénku, kdy na sebe jako pěkně hlasitě křičely, aby ten nafoukaný žvanil odvedle přes zeď slyšel, jak matka ječí: „Copak nevíš, že bránit americké poštovní službě v činnosti je vážný zločin?“ Potom se složily smíchy a tiskly si dlaně na pusu.

Rachel ukazuje na výkres, který leží přímo mezi jejími bosými chodidly. Nehty na nohou má nalakované sytě oranžovým lakem, který se k ní nehodí. „Nezdá se ti brutální?“ zeptá se Rachel Kirby. „Není ta červená až moc dramatická?“

Kirby neví, co tím myslí. Stěží rozezná matčiny obrazy jeden od druhého. Na všech jsou bledé ženy v jakési zeleno-modro-šedé krajině, s dlouhými rozpuštěnými vlasy a smutnýma mušíma očima, které jsou k jejich hlavám nápadně velké. Ale nikde žádná červená.

Racheliny obrazy jí připomenou, co jí jednou řekl učitel v tělocviku, když skákali přes koně a jí se pořád nevedl odraz. „Propánakrále, nesnaž se tak šíleně!“

Kirby zvažuje, co říct. „Myslím, že jsou docela pěkný.“

„Jenže být docela pěkný nestačí!“ vykřikne Rachel, chytí ji za ruku a začne v rytmu foxtrotu tančit a kroutit s ní otočky po obrazech. „Pěkný akorát vyjadřuje průměrnost. Takzvaná zdvořilost, společensky přípustná. My musíme žít originálněji a intenzivněji. Ne jenom pěkně, miláčku.“

Kirby se jí vysmekne, stojí a dívá se na zem na všechny ty krásné smutné dívky s hubenýma nohama a rukama, které natahují jako kudlanka nábožná. „Hm,“ řekne. „Chceš, abych ti pomohla dát obrázky zpátky do kredence?“

„Ale miláčku,“ řekne jí matka tak lítostně a pohrdavě, že se to nedá vydržet. Kirby běží dovnitř, dusá po schodech verandy a zapomene jí říct o tom muži, co stál ve stínu pod platanem u Mansonovy benzínky, brčkem usrkával z láhve kolu a pozoroval ji. Měl prořídlé vlasy, džíny vytažené moc vysoko a křivý nos, jako mívají boxeři. Z toho, jak se na ni díval, se Kirby zvedl žaludek jako na horské dráze a měla pocit, jako by jí někdo vyvrhoval vnitřnosti. Když na něj divoce zamávala, jako že hej, pane, já vás vidím, jak na mě zíráte, vy úchyle jeden, zvedl ruku a mával jí na pozdrav, dokud nezašla za roh Ridgelandské ulice a minula zkratku přes alej, kudy obvykle chodí, jen aby už honem unikla jeho pohledu.

Harper

22. listopadu 1931

Je to zase úplně takové, jako když byl kluk a vplížil se do domu na vedlejší farmě. Sedí u kuchyňského stolu v tichém domě, leží v chladivých peřinách cizí postele a prohrabává se šuplíky. Věci cizích lidí prozrazují jejich tajemství.

Pokaždé uměl poznat, jestli je někdo doma; tenkrát a i vždycky potom, když se vloupával do opuštěných domů, aby vyšmejdil jídlo nebo nějaké zapomenuté cetky do zastavárny. Prázdný dům vyvolává zvláštní pocity. Překypuje nepřítomností.

Tento dům je plný očekávání, ze kterého se mu ježí chlupy na rukou. Někdo tu s ním je. A není to ten mrtvý, co leží v předsíni.

Lustr nahoře nad schodištěm vrhá měkké tlumené světlo na tmavou dřevěnou podlahu, která je čerstvě naleštěná. Na nových tapetách je vzor se zelenými a smetanovými kosočtverci, který i Harperovi přijde vkusný. Nalevo je světlá moderní kuchyně, úplně jako z katalogu Sears, s laminovými skříňkami a zcela novou troubou, lednicí a stříbrnou konvicí na kamnech, všechno nachystané. A čeká to na něj. Švihne berlou, překročí kaluž krve, která se jako koberec rozlévá po parketách, a belhá se k mrtvému muži, aby si jej blíže prohlédl. Svírá napůl zmrzlou krůtu, maso s našedle růžovou kůží, která je zamazaná od sražené krve. Chlápek je podsaditý, má společenskou košili, nažehlené kalhoty s kšandami a elegantní boty. Kabát nemá. Hlavu mu rozmašírovali jako meloun, ale zbylo z ní dost, aby se daly rozpoznat tlusté tváře se strništěm vousů a krví podlité modré oči, které v divokém úleku zírají z toho sajrajtu, co mu z obličeje zbyl.

Kabát nemá.

Harper se belhá kolem těla a míří za hudbou do pokoje, kde skoro očekává, že najde majitele, jak sedí na polstrované židli před krbem a na klíně má pohrabáč, kterým toho chlapa vzal po hlavě.

Místnost je prázdná, ale v krbu hoří oheň. A vedle hromádky dřeva, pěkně nachystané jako kdyby ho čekali, leží pohrabáč. Píseň se line z gramofonu ve zlatě rudé barvě. Na desce je napsáno „Gershwin“. Samozřejmě. Mezerou mezi závěsy je vidět, že okna jsou pobitá lacinou překližkou, aby dovnitř nešlo světlo. Ale proč tohle někdo schovává za zabedněnými okny, na kterých je zvenku cedule vyzývající k demolici? Aby to ostatní nenašli.

Na stolku se blýská broušená karafa plná medově hnědého destilátu a jediná sklenka. Stojí na krajkové dečce. Ta půjde pryč, pomyslí si Harper. A bude muset něco udělat s tím tělem. Bartek, vzpomene si na jméno, které vyslovila ta slepá žena, než ji uškrtil.

Bartek sem nikdy nepatřil, říká mu hlas v jeho hlavě. Ale Harper sem patří. Ten dům na něj čekal. To proto ho sem volal. Hlas v jeho hlavě mu šeptá o domově. A tak to tady i vypadá. Víc než to ubohé místo, kde vyrostl, nebo spousta nocleháren a chatrčí, kterými prošel jako dospělý.

Opře berli o židli a nalije si z karafy skleničku destilátu. Zakrouží s ní a led zacinká. Je jen trochu rozpuštěný. Pomalu ochutnává, převaluje tekutinu v ústech, a když ji nechá projít hrdlem, hřeje ho. Canadian Club. Nejlepší pašované zboží. Pozvedne sklenku sám sobě k přípitku. Už je to hodně dávno, kdy pil něco bez hořkého formaldehydového ocasu domácí pálenky. Už je to hodně dávno, co seděl na měkké židli.

Ale nesedne si, i když ho od chození bolí noha. Cosi vzrušujícího ho stále popohání. Je tu ještě něco, tudy prosím, pane, zní to jako lichotivý dohazovač. Nepřestávej, ať ti to neuteče. Čekají na tebe. Vydrž, vydrž, Harpere Curtisi!

Harper se drápe nahoru do schodů a přidržuje se zábradlí, které je tak naleštěné, že po něm na dřevě zůstávají otisky jeho prstů. Jako by tudy prošel přízrak – už mizí. Na každý schod musí nohu vytáhnout a berli smýká za sebou. Námahou těžce oddychuje.

Belhá se chodbou kolem koupelny s umyvadlem potřísněným potůčky krve, rovněž tak ručníky naskládané na zemi kolem jsou nacucané krví, která prosakuje na naleštěné černobílé dlaždice. Harper tomu vůbec nevěnuje pozornost. Nevšímá si ani schodiště, které vede nahoru na půdu, ani další místnosti, kde je pečlivě ustlaná postel, jen na polštáři je promáčknutý otisk.

Dveře do ložnice jsou zamčené. Dírou pode dveřmi proniká mihotavý proužek světla. Natáhne se po klice a tak trochu počítá s tím, že budou zamčené. Ale dveře se s cvaknutím otevřou a on do nich šťouchne koncem své hole. Vedou do pokoje, který je, kupodivu, zaplaven prudkým světlem letního odpoledne. Zařízen je chudě. Skříň z ořechového dřeva a železná postel.

Zamžourá do nečekaně ostrého světla zvenčí a pozoruje, jak se mění ve vlnící se kupovité mraky a stříbrné dešťové kapky a potom na rudě žíhaný západ slunce, jako když se podíváte do levného krasohledu. Jenže místo pádícího koně či dívky, která si svůdně sundává punčochy, mu hlavou víří všechna roční období. Nedá se to vydržet. Jde k oknu a zatáhne závěsy, ale předtím si ještě rychle prohlédne výjevy za oknem.

Domy přes ulici jsou jiné. Nátěry se odlupují a odhalují tak další vrstvu barvy, a znovu se odlupují, zatímco sněží a svítí slunce a odpadky se spolu s listím honí ulicemi. Okna jsou rozbitá a zatlučená prkny a vyzdobená vázami s květinami, které zhnědly a opadaly. Prázdné plácky zarůstají plevelem, zaplňují se betonem, tráva v bujných trsech prorůstá prasklinami a odpadky se zastaví, někdo je uklidí a zase se, tentokrát spolu s divokou změtí ohavně barevně křiklavých nápisů na zdech, objeví. A je tu skákací panák, zmizí v plískanici a objeví se někde jinde, plazí se po betonu. Gauč, který trouchniví, jak se střídají roční období, vzplane v ohni.

Škubnutím zatáhne závěsy, otočí se a konečně to uvidí. Osud se mu v této místnosti vyjevil.

Úplně vše je pokryto kresbami. Výtvory jsou přibité hřebíky nebo jen tak pověšené za drátky na zdi. Vyzařuje z nich neklid, který pociťuje hluboko v zubech. Všechny jsou propojeny hustými liniemi čar křídou nebo perem nebo jsou vyškrabané špičkou nože do tapet. Konstelace, říká mu hlas v jeho hlavě.

Jsou tu vyrytá jména. Jin-Sook. Zora. Willie. Kirby. Margot. Julia. Catherine. Alice. Misha. Podivná jména žen, které nezná. Až na to, že mají Harperův rukopis.

To stačí. Je to tam. Jako by se mu otevřely dveře dovnitř sebe sama. Horečka kulminuje a cosi uvnitř něj sténá. Naplní ho pohrdání, vztek a zápal. Vidí tváře dívek, které zářily, vidí, jakým způsobem musely zemřít. Hlavou mu zní křik: Zabij ji. Zastav ji.

Upustí berli a tvář schová v dlaních. Vrávorá zpět a těžce dopadne na postel, která pod jeho vahou zavrže. V ústech má sucho. Rozum zalitý krví. Slyší, jak věci hučí. Slyší jména dívek jako refrén chvalozpěvu. Tlak uvnitř lebky sílí, až se stává nesnesitelným.

Harper sundá ruce z obličeje a přiměje se otevřít oči. S námahou vstane, opře se o pelest, aby nespadl, a jako by něco tušil, belhá se ke zdi k poblikávajícím a tepajícím předmětům. Nechá je, aby ho vedly, natahuje k nim ruku. Jeden z nich se zdá být trochu výraznější. Je neodbytný jako erekce. Už není cesty zpět. Musí to najít. I dívku, která je toho součástí.

Jako kdyby celý život strávil v opilecké mlze a ten opar teď někdo roztrhal. Je to okamžik naprostého prozření. Jako šoustání nebo jako když Jimmovi Grebemu rozpáral krk. Jako tanec v radioaktivní barvě.

Vezme kousek křídy ležící na krbu a začne psát na tapety u okna, protože tam je místo a protože to musí udělat. Svým nakloněným hrbolatým písmem obtáhne stín slov „zářící dívka“. Jako by je tam už někdo skutečně napsal.

Kirby

30. července 1984

Vypadala by, že spí. Na první pohled. Kdybyste mžourali do slunce, které je přes listy jako kropenaté. Kdybyste si mysleli, že horní část jejího těla má být hnědočervená. Kdybyste si odmysleli mrak much.

Jednu ruku má ledabyle položenou za hlavou, která je půvabně nakloněná na stranu, jako by naslouchala. Boky má natočeny na stejnou stranu jako hlavu, nohy u sebe, pokrčené v kolenou. Poklidná pozice jejího těla je v rozporu se spouští v místech, kde má být břicho.

Ta bezstarostně položená ruka, díky které vypadá tak romanticky, neboť tam leží mezi drobnými modrými a žlutými lučními květy, nese nejednu známku boje. Hluboké zářezy na prostředních článcích prstů jsou až na kost a naznačují, že útočníkovi se zřejmě snažila vytrhnout nůž. Další dva prsty na pravé ruce jsou téměř odseknuté. Kůži na čele má popraskanou po opakovaném zásahu nějakým tupým předmětem, pravděpodobně baseballovou pálkou. Dost možná se tak stalo třeba toporem sekery, nebo dokonce těžkou větví. Jenže nic z toho se na místě nenašlo.

Rozedřená kůže na zápěstí by mohla znamenat, že měla svázané ruce, ale pouta někdo odnesl. Možná to byl drát, soudě podle otisku. Krev na obličeji utvořila povlak podobný zárodečnému obalu. Někdo jí od hrudního koše po pánev vyřízl obrácený kříž, který způsobí u policie značný rozkol ohledně toho, zda nepodezírat satanisty, než to přišijí organizovanému zločinu, obzvlášť když jí odstranili žaludek. Ten se najde rozpitvaný opodál, jeho obsah je roztahaný po trávníku. Střeva jsou rozvěšená po stromech jako vánoční řetězy. Než policie místo uzavřela, byla už střeva suchá a šedá. To napovídá, že vrah nespěchal. Že ji nikdo neslyšel volat o pomoc. Nebo že jí nikdo na pomoc nepřišel.

Jako další důkazy jsou evidovány:

Bílá teniska zašpiněná po straně od bahna, jako kdyby uklouzla na blátě, když utíkala, a bota se jí vyzula. Byla nalezena třicet stop od těla. Patří do páru k botě, kterou měla na noze, a byla potřísněna krví.

Jedna spodní košilka s kanýrem a úzkými ramínky, uprostřed natržená, původně bílá. Vyšisované riflové kraťasy, od krve. Dále: moč, výkaly.

V její modré tašce se našlo: jedna učebnice (Základní metody ekonomických výpočtů), tři pera (dvě modrá, jedno červené), jeden zvýrazňovač (žlutý), hroznová pomáda na rty, poloprázdný balíček žvýkaček (Wrigley’s Spearmint, se třemi žvýkačkami), zlatá čtvercová pudřenka (zrcátko prasklé, zřejmě při útoku), černá audiokazeta, ručně popsaná „Janis Joplin – Pearl“, klíče od hlavních dveří Alpha Phi’s, školní diář se zaznačenými schůzkami podle data, (objednaná do poradny pro budoucí rodiče), záznamy o narozeninách přátel a telefonní čísla, která policie postupně prověřuje. Mezi listy diáře byla založena upomínka z knihovny.

V novinách se píše, že šlo o jedno z nejbrutálnějších přepadení za posledních patnáct let. Policie prověřuje každou stopu a naléhavě apeluje na všechny možné svědky, aby se neprodleně přihlásili na kterékoliv stanici. Pevně věří, že pachatel bude brzy usvědčen. Takto ohavná vražda je bezprecedentní.

Kirby to všechno propásla. Zaobírala se v myšlenkách něčím jiným, když se Fred Tucker, Graciin o rok a půl starší bratr, pokoušel do ní proniknout svým penisem.

„Nejde to,“ zasupí, hruď se mu zvedá a klesá.

„Tak se víc snaž,“ sykne Kirby.

„Ty mi nepomáháš!“

„Co chceš, abych ještě udělala?“ zeptá se popuzeně. Má obuté Racheliny černé lakýrky na vysokém podpatku a na sobě průsvitnou zlatobéžovou spodničku, kterou přede dvěma dny šlohla v obchodě přímo z věšáku a prázdné ramínko zastrčila úplně dozadu do regálu. Z plané růže otrhala něžné okvětní lístky, aby je mohla nasypat na polštář. Ukradla kondomy z šuplíku matčina nočního stolku, aby Fred nemusel riskovat, že se ztrapní, až je bude kupovat. Ujistila se, že Rachel nepřijde odpoledne domů. Dokonce si nacvičovala muckání na hřbetu své ruky, což mělo asi stejný efekt, jako když se člověk sám lechtá. Proto jsou potřeba cizí prsty a cizí jazyky. Jen díky jiným lidem je to opravdové.

„Myslel jsem, že už jsi to někdy dělala,“ Fred klesne na lokty a leží na ní celou svou vahou. Je to příjemné břemeno, i když má špičaté boky a kůži ulepenou potem.

„To jsem řekla jen tak, abys nebyl nervózní.“ Kirby se přes něj natáhne po Racheliných cigaretách na nočním stolku.

„Neměla bys kouřit,“ řekne jí.

„Jo? A ty bys neměl souložit s nezletilou.“

„Je ti šestnáct.“

„Až osmého srpna.“

„Ježíš,“ řekne a rychle z ní sleze. Kirby ho pozoruje, jak neklidně popochází po pokoji, nahý, až na ponožky a kondom – péro mu pořád slušně stojí, ještě by to šlo – a dlouze si potáhne z cigarety. Vlastně jí to ani nechutná, ale je to super, když máte něco, za co se dá schovat. Přišla na recept, jak to funguje: ze dvou pětin máte věci pod kontrolou, aniž by to vypadalo, že se moc snažíte, a ze tří pětin předstíráte, že je to přece jedno. Jo, vždyť je to fuk, jestli dnes přijde s Fredem Tuckerem o panenství. (Není to vůbec fuk.)

Obdivuje otisk rtěnky, který zanechala na cigaretě, a potlačí hrozící záchvat kašle. „Buď v klidu, Frede. Má to být zábava,“ řekne s předstíraným klidem, i když to, co chce ve skutečnosti říct, je: V pohodě. Asi tě miluju.

„Tak proč mám pocit, že se o mě pokouší infarkt?“ řekne a drží se za prsa.

„Možná bychom měli být jenom kamarádi.“

Je jí ho líto. I jí samotné. Několikrát zamrká, třikrát potáhne a típne cigaretu. Aby to vypadalo, že jí slzí oči z kouře.

„Chceš se na něco dívat?“ zeptá se.

A tak se dívají a nakonec se muchlují na pohovce, hodinu a půl se líbají, zatímco Matthew Broderick zachraňuje na svém počítači svět. Ani si nevšimnou, že kazeta dojela do konce a obrazovka začne monotónně bzučet, protože má v sobě jeho prsty a horká ústa na své kůži. Sedne si na něj a bolí to, což čekala, a je to hezké, v což doufala, ale není to nic světoborného, a potom se dlouho líbají a dokouří zbytek cigarety a on kašle a řekne: „Takhle jsem si to nepředstavoval.“

Stejně jako si člověk nedokáže představit, jaké to je, když ho zabíjí.

Zavražděná dívka se jmenovala Julia Madrigalová. Bylo jí dvacet dva let. Studovala třetím rokem na Evanstonské univerzitě. Studovala ekonomii. Bavila ji turistika a hokej, protože pocházela z kanadského Banffu, a ráda trávila čas s přáteli v barech na Sheridan Road. Na Evanstonské univerzitě bývá žízeň.

Měla v úmyslu, a myslela to naprosto vážně, přihlásit se jako dobrovolník a předčítat a nahrávat učebnicové texty pro asociaci nevidomých studentů, ale už se k tomu nedostala. Stejně tak, poté co si koupila kytaru, se stihla naučit pouze jeden akord. Chtěla se ucházet o funkci vedoucí dívčího spolku. Vždycky říkala, že bude první prezidentkou investiční společnosti Goldman Sachs. Plánovala si tři děti, velký dům a milujícího manžela, který bude mít nějakou podobně zajímavou práci – chirurg, burzovní makléř nebo něco takového. Na rozdíl od Sebastiana, který byl občas fajn, ale ne úplně ten pravý pro manželství.

Byla hodně slyšet stejně jako její táta, hlavně na oslavách. Její smysl pro humor byl téměř bezohledný a její smích známý, nebo nechvalně známý, podle jak koho. Býval slyšet až na druhou stranu koleje Alpha. Uměla být protivná. Uměla být zaslepená ve své neutuchající snaze najít odpověď na to, jak zachránit svět. Byla to dívka, která se nedá jen tak lehko udržet na uzdě. Její smrt způsobila zděšení mezi všemi, kdo ji znali, i mezi těmi, kteří ji neznali.

Její otec se z toho už nikdy nevzpamatuje. Pomalu se vytratí před očima, až se z něj stane pobledlá karikatura kdysi ctižádostivého obchodníka s realitami, který se na grilování v zápalu hry klidně i popral. Prodej nemovitostí ho naprosto přestane zajímat. Zírá do zdi na prázdná místa mezi dokonalými rodinnými fotografiemi anebo, což je ještě horší, na spáry mezi kachličkami v koupelně vedle ložnice a chřadne. Naučí se předstírat, že se smutkem bojuje. Doma začne vařit. Sám se naučí francouzskou kuchyni. Ale všechno jídlo mu připadá bez chuti.

Její matka nosí svou bolest uvnitř: obludu, kterou má uvězněnou v hrudi a kterou umlčí jen vodka. Co manžel uvaří, ona nejí. Když se přestěhují zpátky do Kanady, do menšího domu, nastěhuje se do pokoje pro hosty. Nakonec už ani nebude láhve schovávat. Když jí o dvacet let později přestanou fungovat ledviny, její muž sedí vedle ní ve winnipegské nemocnici, hladí ji po ruce a odříkává recepty, které se naučil zpaměti jako matematické vzorce, protože už nemá co říct.

Sestra se přestěhovala, jak nejdál to šlo, a stěhuje se pořád. Nejdříve na opačný konec státu, pak na opačný konec Ameriky a nakonec za oceán, do Portugalska, aby tam pracovala jako au pair. Moc dobrá au pair ale není. Nesbližuje se s dětmi. Příliš se bojí, že by se jim mohlo něco stát.

Po třech hodinách výslechu Sebastianovi, Juliinu příteli, se kterým chodila šest týdnů, potvrdil alibi nestranný svědek a také mastný flek na kalhotách. Vrtal se v motorce z roku 1974, snažil se ji dát dohromady, vrata do garáže byla otevřená a celá ulice ho měla jako na talíři. Pohnutý touto zkušeností vnímá Juliinu smrt jako znamení, že studiem managementu jen marnil svůj čas. Zapojí se do studentského hnutí proti apartheidu a spí s podobně smýšlejícími dívkami. Jeho tragická minulost k němu ženy přitahuje stejně jako feromony, kterým se nedá odolat. Janis Joplin o tom dokonce zpívá písničku „Get it While you can“.

Její nejlepší kamarádka nemůže kvůli pocitu viny v noci spát. Navzdory šoku a hlubokému zármutku došla k tomu, že na základě statistických hodnot je zřejmé, že pravděpodobnost, že někdo zabije ji, je o osmdesát osm procent nižší než u Julie. V jiné části města jedenáctiletá dívka, která o případu pouze četla a pak uviděla Juliinu maturitní fotografii ve školní ročence, skoncovala s bolestí – a s životem celkově – velmi přesnými řezy vedenými zalamovacím nožem po jemné kůži vnitřní strany paže, až nad okraj rukávů trička, kde rány nebudou vidět.

A za pět let bude na řadě Kirby.

Harper

24. listopadu 1931

Spí v pokoji pro hosty. Dveře jsou pořádně zavřené, aby k němu nemohly ty věci, ale ony se mu provrtávají do hlavy a jsou vytrvalé jako bleší kousnutí. Po zhruba několika dnech útržkovitých horečnatých snů se vyhrabe z postele a podaří se mu dopotácet se ze schodů dolů.

Cítí se malátně, jako kdyby měl místo hlavy chleba nasáklý terpentýnem. Hlas je pryč, na chvíli je od něj pokoj. Předměty se po něm natahují, když se belhá kolem. Ještě ne, říká si. Ví, co musí udělat, ale teď zrovna se mu svírá žaludek hlady. V naleštěné lednici není nic kromě láhve francouzského šampaňského a jednoho rajčete, které začíná hnít. Přesně jako to tělo na chodbě. Je nazelenalé a šíří kolem sebe pronikavý hnilobný zápach. Ale končetiny, které byly před dvěma dny tuhé jako poleno, změkly a ochably. Tak bude snazší tělo posunout a dostat se ke krůtě. Ani si nezláme nehty, až bude mrtvému chlapovi páčit maso z ruky.

Zaschlou krev z ptáka smyje mýdlem. Pak ho uvaří spolu s dvěma starými bramborami, které najde v kuchyni v šuplíku. Pan Bartek zjevně neměl ženu.

Jinou desku než tu na gramofonu se mu najít nepodaří, tak ho natočí a ozvou se ty samé známé melodie, aby mu dělaly společnost. Sedí před krbem a hladově jí, příbor nepotřebuje, kousky masa trhá přímo rukama. Zapíjí to whisky, sklenku má plnou až po okraj a s ledem se neobtěžuje. Je mu teplo, v žaludku jídlo, alkohol mu příjemně rozostřuje mysl a pouťová hudba nejspíš utišila tamty věci.

Když je broušená karafa prázdná, dojde si pro šampaňské a klopí ho do sebe přímo z lahve až do dna. Sedí v mrzuté opilosti, zbytky obrané krůty pohozené vedle sebe na zemi. Nevšímá si klepání gramofonu, jak jehla marně škrábe mimo drážku. Až naléhavá potřeba jít se vymočit ho donutí, aby neochotně vstal. Cestou na záchod zavrávorá a opře se o pohovku. Její nožka ve tvaru drápu zaškrábne po dřevěné podlaze a zastaví se o koberec. Odhalí přitom roh otlučeného modrého kufru, který je zastrčený pod ní.

Opře se o područku, vytáhne kufr za držadlo a snaží se ho dostat nahoru na gauč, aby ho lépe prozkoumal. Ale vyklouzne mu z jeho mastných opileckých prstů, laciné zapínání se s křupnutím utrhne a obsah kufru se vyvalí na zem. Svazky bankovek, hrst žlutých a červených umělohmotných herních žetonů a černá účetní kniha, plná různobarevných papírků.

Zakleje a klekne si, prvotní instinkt mu radí, aby strčil všechno zpátky. Svazky peněz jsou tlusté jako balíčky karet. Pěti, deseti, dvaceti a stodolarové bankovky svázané gumičkami a pět pětitisícovek, zasunutých za roztrženou podšívku kufru. Tolik peněz ještě nikdy neviděl. Není se co divit, že Bartekovi někdo rozmlátil hlavu. Ale jak to, že nehledali tohle? I když pod vlivem alkoholu nemá jasnou hlavu, ví, že tady něco není v pořádku.

Pečlivě si bankovky prohlédne. Jsou seřazeny podle hodnoty, ale i hromádky stejných hodnot se nepatrně liší. Když je porovnává a přejíždí po nich prsty, všimne si, že rozdíl je ve velikosti. Oproti zákonnému platidlu se liší i papírem, barvou tisku, drobounkými odchylkami ve vyobrazeních a stylizaci. Chvíli mu trvá, než si všimne toho nejdůležitějšího. Nesedí data vydání. Stejně jako když se dívá z okna, napadne ho a hned se snaží tu myšlenku zahnat. Možná byl Bartek padělatel, hledá logické vysvětlení, nebo vyráběl divadelní rekvizity.

Podívá se na barevné papírky. Jsou to útržky sázenek. Data se pohybují od roku 1929 až po rok 1952. Arlingtonské závodiště, Hawthorne, Lincoln Fields, Washington Park. Na všechny vyhrál. Nic není nemožné, řekne si Harper. Vyhrával hodně a často. Takový člověk přitahuje nežádoucí pozornost, obzvlášť ve městě, kterému vládne Capone.

Každému ústřižku odpovídá zápis v černé účetní knize. Částka, datum a místo jsou úhledně zapsány velkými tiskacími písmeny. Všechny jsou vedeny jako zisky. Někdy padesát dolarů, jindy tisíc dvě stě. S jedinou výjimkou. Je tu adresa. Dům číslo 1818 a naproti je částka zapsaná červeně: $600. Listuje knihou a hledá odpovídající doklad. Je to vlastnická listina na Dům. Je zapsán na jméno Bartek, 5. dubna, 1930.

Harper si klekne na paty a palcem přejíždí po okrajích svazku desetidolarových bankovek. Možná je to on, kdo je blázen. Ať je to jak chce, našel něco úžasného. Tím se vysvětluje, proč neměl Bartek čas na obyčejné nákupy. Škoda, že mu pramen výher vyschnul. Tím lépe pro Harpera. On je také hráč. Sklouzne pohledem na zaneřáděnou chodbu. Bude s tím muset něco udělat dřív, než se tělo úplně rozloží. Až se vrátí. Má nutkání jít ven. Aby zkontroloval, jestli se nezmýlil.

Vezme si nějaké oblečení ze skříně. Černé boty, obyčejné džíny, košili na knoflíčky. Přesně jeho velikost. Pro jistotu ještě jednou zkontroluje věci na zdi. Připadá mu, že vzduch okolo plastového koníčka se mihotavě chvěje. Jedno ze jmen dívek je výraznější než ostatní. Téměř září. Už na něj bude čekat. Tam venku.

Stojí dole u hlavních dveří, v pravé ruce mu nervózně škube, jako když se boxer chystá dát ránu. Myslí na tu věc. Třikrát si zkontroluje, jestli má v kapse klíč. Ale teď už může, pomyslí si. Má neodbytný pocit, že ví, jak na to. Bude jako Bartek. Opatrný, mazaný. Nenechá zajít věci příliš daleko.

Popadne za kliku, dveře se prudce otevřou a dovnitř pronikne ostré světlo jako petarda do tmavého sklepa, jako střela, která rozcupuje kočce vnitřnosti.

A Harper vykročí do jiné doby.

Kirby

3. ledna 1992

„Měla by sis pořídit jiného psa,“ řekne jí matka. Sedí na zídce a dívá se na jezero Michigan a ojíněnou pláž. Dech se jí u úst sráží v páru a vypadá to jako bubliny v komiksech. V předpovědi hlásili, že bude ještě sněžit, ale obloha se tváří jinak.

„No,“ řekne Kirby klidně, „a k čemu by mi byl pes?“ Sbírá líně větvičky a rozlamuje je na menší a menší kousky, až už to víc nejde. Nic se nedá zmenšovat do nekonečna. Můžete rozbít atom, ale vypařit se nemůže. A tak pořád dokola, některých věcí se nedá zbavit, i když je rozlomíte. V určitém okamžiku musíte posbírat, co po vás zůstalo. Anebo odejít. Neohlížet se zpátky. K čertu s takovými klišé.

„Ale zlato!“ Ten povzdech v Rachelině hlase nemůže vystát. Nutí ji, aby provokovala dál, pořád víc.

„Jsou chlupatí, smrdí a pořád na tebe skáčou, aby ti olizovali obličej. Hnus.“ Kirby protáhne obličej. Vždycky to nakonec takhle dopadne. Je to protivně stejné, ale svým způsobem uklidňující.

Potom co se to stalo, zkoušela nějakou dobu běhat. Vykašlala se na školu – i když měli pochopení a navrhli jí, aby dočasně přerušila studium –, prodala auto, sbalila věci a šla. Moc daleko se nedostala. Kalifornie jí přišla stejně vzdálená jako Japonsko. Jako televizní show, ke které nesedí zvuková stopa se smíchem. Nebo za to mohla ona sama. Na San Diego byla příliš naštvaná a rozhozená a na Los Angeles zase moc málo nebo ne tím správným způsobem. Měla být šíleně drsná, a ne šíleně zdrcená. Musíte se poranit sami, aby se bolest mohla dostat ven. Nechat se od někoho nařezat na plátky by byl podvod.

Neměla přestat cestovat. Měla jet do Seattlu nebo do New Yorku. Ale skončila tam, kde začala. Možná za to mohlo všechno to stěhování, když byla malá. Možná že rodina působí gravitační silou. Možná se jen potřebovala vrátit na místo činu.

Záhy po tom nedokončeném mordu se strhl povyk. Obdržela tolik květin, že v nemocnici nevěděli kam s nimi. Některé byly od úplně cizích lidí. Nicméně tak z poloviny šlo o pohřební pugéty. Nikdo nevěřil, že se z toho dostane, a noviny to překroutily. Prvních pět týdnů bylo hrozně zběsilých a všichni pro ni strašně chtěli něco udělat. Ale kytky uschly a pozornosti ubylo. Z oddělení intenzivní péče ji převezli na normální oddělení. Pak ji z nemocnice pustili. Lidé se vrátili ke svým životům a od ní se očekávalo to samé. Co na tom, že se nemohla obrátit v posteli, aniž by ji přitom vzbudila ostrá, bodavá bolest. Nebo ji bolest úplně ochromila, když jí ve chvíli, kdy se natahovala pro šampon, přestaly účinkovat léky a ona si myslela, že si něco zpřetrhala.

Do ran se dostala infekce. Musela na další tři týdny zpátky do nemocnice. Břicho se jí nafouklo, jako kdyby měla porodit vetřelce. „Třetí stadium pominulo,“ vtipkovala s doktorem, dalším z řady specialistů. „Myslíš jako ve filmu Vetřelec?“ Nikdo její vtip nepochopil.

Postupně přicházela o kamarády. Ti staří nevěděli, co říct. Opravdová přátelství končila v propasti trapného ticha. Pokud je neumlčel šílený pohled na její zranění, vždycky ještě měla v záloze téma o komplikacích způsobených pronikáním stolice do střevní dutiny. Nemělo ji to překvapit, konverzace sklouzávala jinam. Lidé změnili téma, zlehčovali to, mysleli, že dělají dobře. A ona si přitom ze všeho nejvíc potřebovala povídat. Vyplkat se, přesně tak.

Jejími novými přáteli se stali turisté, co přišli očumovat. Brala věci na lehkou váhu, jistě, a bylo náramně jednoduché nechat to plavat. Někdy jen nezavolala zpátky. Ty příliš urputné musela odmítnout i několikrát za sebou. Nechápali to, byli naštvaní a dotčení. Někteří nechávali na záznamníku ukřičené vzkazy, v horším případě soucitné. Nakonec ho odpojila a vyhodila. Podezírá je, že se jim nakonec ulevilo. Kamarádit se s ní bylo, jako když si vyjedete za sluncem na tropický ostrov, a unesou vás teroristé. Což se skutečně stalo, zahlédla to ve zprávách. Přečetla si toho spoustu o traumatech. Příběhy těch, kteří přežili.

Kirby udělala svým kamarádům laskavost. Někdy si přeje, aby měla stejnou možnost, až to bude chtít zabalit. Ale ona tady uvízla. Je rukojmím vlastních myšlenek. Může si člověk sám se sebou vytvořit sympatie jako mezi zajatcem a věznitelem?

„Tak co, mami?“ Ledy na jezeře se posunují a melodicky praskají jako rozbitá skleněná cinkrlátka.

„Ale zlato.“

„Vrátím ti to do deseti měsíců, nejpozději. Už jsem si udělala plán.“

Sáhne do batohu pro složku. Vypracovala barevnou tabulku a použila oblíbený font, který vypadá jako psaný rukou. Její matka je koneckonců návrhářka. Rachel tomu věnuje náležitou pozornost, pečlivě prochází každý řádek, jako kdyby nestudovala návrh rozpočtu, ale katalog uměleckých děl.

„Splatila jsem většinu peněz za cestování. To znamená už jen sto padesát dolarů měsíčně plus tisíc za úvěr na studium, takže je to naprosto reálné.“ Přerušení studia jí škola nezaúčtovala. Žvaní, ale nemůže si pomoct. „Na soukromého detektiva to vlastně není zas tak moc. Obyčejně si bere sedmdesát pět dolarů za hodinu, ale říkali, že to vezme za tři sta na den, tisíc dvě stě za týden. Čtyři tácy za měsíc.“ Ona má rozpočet na tři, ale říkali, že po měsíci bude vyšetřovatel schopný říct, jestli má smysl pokračovat. To je mírná cena za potřebné informace. Za to, že najdou toho hajzla. Obzvláště když s ní teď policajti přestali mluvit. Neboť zjevně není zdravé nebo žádoucí se o svůj vlastní případ příliš zajímat.

„Je to moc zajímavé,“ řekne zdvořile Rachel, když zavře složku a chce ji Kirby vrátit. Ale ona si ji nevezme. Má plné ruce práce, rozlamuje klacíky. Křup. Matka položí složku na zídku mezi nimi. Do papíru se hned začne vsakovat sníh.

„V domě je čím dál větší vlhkost,“ řekne Rachel, čímž téma uzavře.

„To musí vyřešit tvůj domácí, mami.“

„Znáš Buchanana,“ zašklebí se. „Ten se neukáže, ani kdyby měl dům spadnout.“

„Možná bys mohla zkusit zbořit kousek zdi, a uvidíš.“ Kirby se nemůže ubránit hořkosti v hlase. Je to takový vnitřní barometr, jak se vyrovnává s matčinými kecy.

„A stěhuju si ateliér do kuchyně. Není tam taková tma. Zjistila jsem, že poslední dobou potřebuju víc světla. Myslíš, že můžu trpět říční slepotou?“

„Říkala jsem ti, abys tu lékařskou knihu vyhodila. Nemůžeš si sama stanovit diagnózu, mami.“

„To nemůže být ono. Nepřišla jsem přece do styku s hlísty. Spíš to bude Fuchsova dystrofie.“

„Nebo prostě jenom stárneš a musíš se s tím smířit,“ odsekne Kirby. Ale matka vypadá tak smutně a bezradně, takže se začne mírnit. „Mohla bych ti přijít pomoct se stěhováním. Můžeme se ve sklepě podívat po věcech, co by se daly prodat. Vsadím se, že něco z toho bude mít obrovskou cenu. Jenom ta stará grafická výbava musí stát dva tisíce dolarů. Třeba vyděláš balík. A taky by sis měla vzít na pár měsíců volno. A konečně dodělat Mrtvé káče.“ Je to morbidní, ale její matka teď pracuje na příběhu odvážného káčátka, které putuje světem a ptá se mrtvých zvířátek, jak umřela. Tak třeba:

A jak jste umřel, pane Kojot?

Ále, srazil mě náklaďák, káčátko.

Špatně jsem se rozhlédl,

ulici přejít nesvedl.

Teď na mě mají choutky

vrány mrchožroutky.

Je to moc zlé. Jen smutek mi zbyl,

ale jsem rád, že jsem žil.

Končí to vždycky stejně. Každé zvíře umře jiným hrůzným způsobem, ale odpoví, že mu jen smutek zbyl a že rád žil, až i káče umře a uvědomí si, že je sice také smutné, ale je rádo, že žilo. Je to takový ponurý pseudofilozofický nápad, který bude zřejmě mezi dětskými knihami úspěšný. Jako ta kravina o stromu, který se obětovával a obětovával, až skončil jako posprejovaná ztrouchnivělá lavička v parku. Kirby ten příběh vždycky nesnášela.

Podle Rachel to s ní nemá nic společného. Je to o Americe a o tom, jak si všichni myslí, že proti smrti se musí bojovat, což je v křesťanské zemi, kde lidé věří v život po životě, zvláštní. Ona se jen snaží ukázat, že jde o přirozený proces. Nezáleží na tom, jak odejdete, konečný výsledek je vždy stejný.

To říká ona. Ale začala s tím, když byla Kirby na jipce. Pak všechno roztrhala. Spoustu stran nádherně strašidelných ilustrací. A začala znovu. Pořád dokola začínala příběhy o roztomilých mrtvých zvířátkách, ale nikdy je nedokončila. Knížka pro děti sice nemusí být nějak moc dlouhá, ale stejně.

„Mám to brát jako že ne?“

„Zlato, já si jen myslím, že to není nejlepší způsob, jak se dají utratit peníze,“ poplácá ji Rachel po ruce. „Život je na to, abys žila. Dělej něco užitečného. Vrať se zpátky do školy.“

„Jasně. To je užitečný.“

„A kromě toho,“ řekne Rachel a zasněně hledí na jezero, „tolik peněz nemám.“

Nemůže přece zanevřít na vlastní matku, pomyslí si Kirby a její zkřehlé prsty upustí do sněhu rozdrobené klacíky. Vlastně to mohla čekat.

Mal

29. dubna 1988

Malcom si toho bílýho chlápka všiml hned. Ne že by byl nedostatek tmavého pigmentu v těchto končinách úplně neobvyklý. Většinou ale jezdí autem a zastaví jen na tak dlouho, než si vyřídí svoje. Nicméně se najdou i tací, kteří chodí pěšky, vyřízení feťáci se žlutýma očima a vyrážkou, kterým se ruce třesou jako starouškům, a taky jedna mladá právnička z města v drahém kostýmku, která musí každé úterý, a poslední dobou i v sobotu trpělivě čekat spolu s ostatními. V tomto směru jsou si tady všichni rovni. Ale jinak je sem nic netáhne.

Ten chlap stojí přímo na schodech opuštěného činžáku a rozhlíží se, jako by mu to tady patřilo. Možná že patří. Říká se, že chtějí z Cabriny udělat čtvrť pro bohaté, ale člověk by musel bejt úplnej pošuk, aby chtěl něco podobnýho zkoušet v takové zchátralé díře, jako je Engelwood.

Mal netuší, proč se tu ještě pořád obtěžují zabedňovat okna. Viktoriánské okapy a mosazné kliky a kdovíco ještě jsou už dávno fuč. Okna jsou rozbitá, podlahy ztrouchnivělé a celé generace krysích rodin tu žijí jedna vedle druhé, babičky a dědouškové a mamky a taťkové a mrňavý krysy. Takže jenom úplně bezradný smažky by si troufly chodit si sem šlehnout. Je to zoufalý místo. V téhle čtvrti je to prostě podezřelý.

Mal sleduje chlápka, jak sejde na popraskaný beton a botou přejíždí po obrysu vybledlého skákacího panáka. V tu chvíli mu dojde, že to není realiťák. Mal už si šlehnul, matroš se mu usadil uvnitř v břiše, kde mu pomalu tuhne jako beton. Pro dnešek už nemá na nic moc sílu, takže má času habaděj, aby mohl pozorovat bělocha, který se chová divně.

Bělouš jde dál, vyhne se starému zdevastovanému gauči, projde kolem rezavějící tyče, na které, než ho mladí urvali, býval připevněný basketbalový koš. Zkurví, na co přijdou.

Policajt to taky nebude, podle toho co má na sobě. Vytahaný tmavohnědý kalhoty a staromódní sportovní sako. Berle v podpaždí je jasným znamením, že se ocitl ve špatnou chvíli na špatným místě a napáchal nějakou škodu. Hůl z nemocnice už určitě zastavil, když skončil s tímhle starým humpoláckým krámem. Anebo v nemocnici možná vůbec nebyl, protože má co skrývat. Určitě s ním něco neštymuje.

Ten chlap ho zajímá. Něco by z toho třeba mohlo bejt. Možná že se schovává. Možná je to bejvalej masovej vrah. Tohle je dobrý místo. Třeba si v jednom z těch starejch krysích doupat zašil prachy. Mal zírá na řadu domů a uvažuje. Mohl by to tam hezky důkladně prošmejdit, až bude bílej pryč. Ulevit mu od všech cenností, které by ho mohly tížit. Nikdo by se to nedomáknul. Nejspíš by mu prokázal laskavost.

Ale z toho, jak kouká po barácích a snaží se vydumat, z kterého chlápek vyšel, se Mal cítí divně. Možná že horko, které stoupá z asfaltu, způsobuje, že se všechno mihotá. Skoro jako by se všechno třáslo. Mohlo ho napadnout, že nemá kupovat zboží od Toneela Robertse. Ten kluk experimentuje, stoprocentně, určitě matroš ředí. Malovi se stáhne žaludek, jako kdyby ho do něj někdo praštil. Malá připomínka toho, že už čtrnáct hodin nic nejedl, a znamení, že zboží bylo přece jen říznutý.

Mezitím se pan Záhadný dává ulicí dolů, usmívá se a mává dětem, které na něj na rohu pokřikují. Je to špatný nápad, Mal to vzdává. Alespoň prozatím. Raději počká, až se bílej vrátí, a on bude mít jistotu. Ale instinkt velí, teď hned.

Dožene ho o pár bloků dál. Štěstí je prosté. Sice se hodí, že chlapík zírá na televizi ve výloze obchodu, ale vypadá tak zhypnotizovaný, až se Mal lekne, že mohl pojmout nějaké podezření. Ani si nevšimne, že se plete lidem do cesty. Možná se stalo něco zásadního. Co když vypukla třetí světová? Přikrade se blíž, zcela nenápadně, aby lépe viděl.

Jenže chlap sleduje reklamy. Jednu za druhou. Omáčka na špagety, pleťový krém, Michael Jordan pojídá cereálie. Jako kdyby ještě nikdy nikoho neviděl baštit cereálie.

„Není vám něco, pane?“ řekne, protože ho nechce znovu ztratit z dohledu, ale nemá dost odvahy na to, aby mu zaklepal na rameno. Pan Záhadný se otočí a zubí se tak divoce, že Malovi málem rupnou nervy.

„To je úžasné,“ řekne.

„Kruci, chlape, měl bys zkusit cheerios. Brzdíš provoz. Běž lidem z cesty, jo?“ Jemně ho nasměruje z dráhy klukovi na kolečkových bruslích, který se na ně řítí. Jeho chlapík se za klukem upřeně dívá.

„Bílej borec s dredama.“ Chlap souhlasně přitaká, nebo to tak aspoň vypadá. „No fakt dobrý. A co říkáš na tamtu?“ V náznaku šťouchne chlápka loktem, ale ve skutečnosti se ho ani nedotkne, a upozorní ho na dívku s prsy, které jí musel nadělit Pánbůh osobně. Pohupují se jí pod tílkem. Ale on se na ni skoro ani nepodívá.

Cítí, že ho ztrácí. „Není to tvůj typ, co? V pohodě, kamaráde.“ A potom, protože v něm začne hlodat touha po další dávce, to zkusí: „Neměl bys dolar?“

Poprvé má pocit, že si ho pan Záhadný všiml. Ale ne tak, jak po vás obyčejně běloch přejede pohledem. Jeho pohled jako by ho zasáhl až do morku kosti. „Jistě,“ řekne, sáhne do vnitřní kapsy bundy a vyndá svazek bankovek převázaný gumičkou. Jednu vytáhne a podá mu ji, přitom ho upřeně sleduje jako nějaký ucho, co se vám snaží podstrčit kypřicí prášek místo kvalitního zboží, takže Mal okamžitě zbystří ještě dřív, než se na peníze podívá.

„Kurva, děláš si ze mě srandu?“ šklebí se na pětisetdolarovou bankovku. „Co za to ode mě chceš?“

Začíná o celém tom svém zatraceném nápadu pochybovat. Bělouš je magor. „Takhle to bude lepší?“ řekne, prohrábne bankovky, podá mu sto dolarů a čeká na jeho reakci. Mal je v pokušení odmítnout, ale kdo sakra říká, že mu nedá další, když teď dostane, co chce. Ať už po něm chce cokoli.

„Tak jo, dobrý.

„Je tam dole v Grant Parku ještě pořád podnik Hooverville?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš, kamaráde. Ale když mi dáš ještě jeden takovej papírek, projdu to tam s tebou skrz naskrz, dokud nenajdeš, co hledáš.“

„Jen mi řekni, jak se tam dostanu.“

„Skoč na vlak a jeď až dolů do města,“ řekne a ukáže koleje, které jsou vidět mezi domy.

„Moc jste mi pomohl,“ řekne muž. K Malovu zklamání zastrčí svazek zpět do bundy a začne se belhat pryč.

„Hej, počkej ještě.“ Trošku se rozběhne, aby ho dohnal. „Ty nejsi odsud, že ne? Mohl bych tě tady provést. Ukázat ti něco zajímavýho. Sehnat nějakou kočku, co se ti bude líbit. Dát na tebe pozor, víš, co tím myslím?“

Chlápek se k němu otočí a zcela přátelsky, jako kdyby se bavili o počasí, řekne: „Odpal, kamaráde, nebo tě sejmu přímo tady na ulici.“

O nic nejde. Tak už to tady chodí. Rutina. Jako když si zavazujete tkaničky. Mal se na místě zastaví a nechá ho být. Už ho, kurva, přestal zajímat. Potrhlej bělouš. Lepší se do ničeho neplíst.

Sleduje, jak pan Záhadný kulhá dolů ulicí, a nevěřícně kroutí hlavou nad bankovkou. Schová si ji na památku. A možná se sem vrátí, až bude chlápek pryč, aby ty zchátralý baráky prolezl. Při té představě se mu sevře žaludek. Tak možná ne. Ne, dokud bude při penězích. Dopřeje si prvotřídní zboží. Už žádnej nekvalitní sajrajt od Toneeliho. A možná by mohl koupit i svému Raddisonovi, jestli ho uvidí. Proč ne? Je velkorysý. A bude se snažit, aby mu to vydrželo.

Harper

29. dubna 1988

Nejvíc Harperovi vadí ten rámus – nejhorší, jaký kdy slyšel, choulí se v odporném rozbláceném zákopu v panické hrůze z kvílení, které je předzvěstí dalšího kola dělostřelecké palby, v dálce se ozývá tupé dunění bomb, tanky skřípou a burácejí. Budoucnost není tak hlučná jako válka, ale je neúprosná a šíleně divoká.

Takovou hustotu naprosto nečekal. Obytné domy, budovy i lidé se mačkají na sebe. A auta. Město se jim úplně podřídilo. Jsou tu celé budovy, ve kterých se dá parkovat, zvedají se do výšky několika pater. Auta uhánějí kolem, příliš rychle a příliš hlasitě. Železnice, která do Chicaga přivezla celý svět, utichla, přehlušil ji řev autostrády (to slovo se on naučí až později). Rozvířená řeka vozidel neutichá. Odkud jedou, nemá ponětí.

Jak tak jde, letmo zahlédne stíny starého města vespod. Zašlé barevné cedule. Opuštěný barák přestavěli na nájemní dům, i ten má zatlučená okna. Na pozemku s přerostlou trávou stávalo skladiště. Úpadek i obroda zároveň. Průčelí několika obchodů se objevilo v místě, kde bývalo prázdné prostranství.

Výklady obchodů ho matou. Ceny jsou absurdní. Zajde do večerky a zase uteče, zneklidňují ho bílé uličky a zářivé světlo a přehršel potravin v plechovkách a krabicích, na kterých jsou do očí bijící barevné obrázky toho, co se skrývá uvnitř. Zvedá se mu z toho žaludek.

Všechno je zvláštní, ale není to nepředstavitelné. Vše se dá odvodit. Když se dá schovat koncertní síň do gramofonu, může se i promítací přístroj směstnat do obrazovky hrající za výlohou obchodu. Něco tak všedního, že už to ani nepřitahuje diváky. Ale některé věci jsou naprosto nečekané. Je uchvácen podívanou na dlouhé rotující kartáče, které drhnou auto v myčce.

Lidé zůstávají stejní. Podvodníci a sráči. Jako ten mladej bezdomovec s vypoulenýma očima, co si myslel, že ho jen tak oblafne. Dal mu co proto, ale až poté co mu pomohl potvrdit pár domněnek ohledně dat na bankovkách a toho, kde se Harper nachází. A v jaké době. Prsty si v kapse pohrávají s klíčem. Je to jeho zpáteční jízdenka. Bude-li zpátky chtít.

Podle mladíkovy rady nastoupí na vlak, který je v podstatě tentýž jako v roce 1931, akorát rychlejší a riskantnější. Souprava se bezhlavě řítí do zatáček, takže Harper se lepí k tyči, i když sedí. Spolucestující od něj většinou odvracejí zrak. Někteří jdou dál. Dvě dívky, které jsou oblečené jako kurvy, se hihňají a ukazují na něj. Dojde mu, že je to kvůli jeho oblečení. Ostatní mají na sobě výraznější barvy a látky jsou jaksi zářivější a nevkusnější, stejně jako tkaničky do bot. Ale když zamíří směrem k nim, úsměv je přejde a na další zastávce vystoupí a něco si mumlají. Vlastně ho ani nezajímají.

Vyjde po schodech nahoru na ulici, berlou klepe o zábradlí, čímž přiláká soucitný pohled černošky v uniformě, ale pomoc mu nenabídne. Stojí pod železnými pylony trati a vidí neonovou reklamu značky Loop, která se zdesetinásobila. Blikající světla sdělují: dívejte se sem, ne tam, ale sem se dívejte! Na každém kroku člověka něco rozptyluje.

Trvá mu jen minutu, než přijde na to, jak funguje semafor na přechodu. Červený panáček a zelený panáček. Signály vytvořené pro děti. Copak nejsou všichni tihle lidé se svými zvláštními hračkami, hlukem a kvapem úplně jako děti?

Vidí, jak město změnilo svou barvu ze špinavě bílé a krémové na stovky odstínů hnědé. Jako rez. Jako sračka. Jde dolů k parku, aby se na vlastní oči přesvědčil, že Hooverville přece jen zmizel, beze stopy.

Odsud je pohled na město příšerný. Z boku vypadají domy proti nebi nepatřičně, blyštivé budovy jsou tak vysoké, že se ztrácejí v mracích. Jako cesta do pekla.

Auta a tlačenice lidí ho přivádějí k myšlence na červotoče, kteří si prožírají cestičky ve stromech. Stromy, plné jizev od těch malých červů, umírají. Stejně tak umře celé tohle nakažené město. Samo se zhroutí, až se hniloba rozšíří. Možná že uvidí, jak padá. To by bylo něco!

Ale teď má cíl. Ta věc ho pálí v hlavě. Ví, kudy má jít, jako kdyby tady už někdy byl.

Přestoupí a míří do útrob města. V tunelech dunění kolejí zesiluje. Za okny se míhají umělá světla, která tříští lidské tváře do drobných okamžiků.

Nakonec ho to zavede do Hyde Parku, kde univerzita vytvořila hnízdo růžolících boháčů mezi křupany z dělnické třídy, kteří jsou z drtivé většiny černí. Je nervózní z toho, co má přijít.

V řeckém občerstvení na rohu si koupí kávu, černou, se třemi cukry. Potom jde dál, kolem univerzitních kolejí, až najde lavičku, na kterou si může sednout. Ona je někde tady. Tak to má být.

Mžourá očima a naklání hlavu, jako by si užíval sluníčka, aby nebylo poznat, že si prohlíží tváře všech dívek, které kolem něj procházejí. Lesklé vlasy a výrazné oči, nápadný make-up a načechrané účesy. Mají privilegovaný výraz, jako kdyby to bylo něco, co si mohou ráno natáhnout jako ponožky. Vypadají hloupě, pomyslí si Harper.

A pak ji uvidí, jak vystupuje z hranatého bílého auta s promáčknutými dveřmi, které zastavilo u vchodu sotva deset stop od jeho lavičky. Úlek z toho, že ji poznal, cítí až v kostech. Je to jako láska na první pohled.

Je drobná, Číňanka nebo Korejka, má modrobílé plísňové džíny a černé načechrané vlasy, které vypadají jako cukrová vata. Otevře kufr a začne vyndávat papírové krabice, její matka se zatím pracně vyškrábe z auta a jde jí pomoct. Jak se tak vztekle pachtí s krabicí, které se pod tíhou knih protrhává dno, a přitom se směje, je zřejmé, že představuje úplně jiný živočišný druh než ty tupé holky, které viděl. Je plná života, srší z ní, jako když švihá bičem.

Harper nikdy v životě neomezoval svůj apetýt na jeden určitý druh žen. Někteří muži mají raději dívky s vosím pasem nebo zrzavými vlasy nebo pořádným zadkem, za který se dá hezky chytnout, ale Harper vždycky bral, co bylo, kdykoli to šlo, a většinou za to musel platit. Dům má vyšší nároky. Chce potenciál – chce v jejich očích vidět žár a pak ho utne. Harper ví, jak na to. Bude si muset koupit nůž. Ostrý jako bajonet.

Opře se a začne si balit cigaretu, přitom předstírá, že pozoruje holuby, jak se s racky perou o zbytky sendviče, který vytáhli z popelnice. Každý chce něco pro sebe. Nalevo, kousek za ním, dívka se svou matkou nosí krabice dovnitř, ale on se na ně nepodívá. Slyší ovšem všechno, a když se při balení cigarety zamyšleně zadívá na svoje boty, koutkem oka je spatří.

„Tak to je už poslední,“ řekne dívka, Harperova dívka, a souká ven z auta pootevřenou krabici. Všimne si něčeho uvnitř, natáhne se po tom a za kotník vyndá úplně nahou panenku. „Omma!“ řekne korejsky.

„Co zas?“ řekne matka.

„Omma, říkala jsem ti, že to máš dát do Armády spásy. Co se všemi těmi krámy budu dělat?“

„Máš ji přece tak ráda,“ pokárá ji matka. „Měla by sis ji nechat. Pro moje vnoučata. Ale až později. Nejdřív si najdi nějakého hodného kluka. Doktora nebo právníka, když studuješ tu sociopatii.“

„Sociologii, Omma.“

„A vůbec. Takové hrozné místo. Bojím se, že se ženeš do problémů.“

„Přeháníš. Lidi tady normálně žijou.“

„Samozřejmě. Zlí lidé, kteří mají zbraně. Proč nemůžeš zkoumat operní pěvce? Nebo číšníky? Nebo doktory? To je podle mě dobrý způsob, jak se s nějakým fajn doktorem seznámit. Vždyť je ta tvoje práce tak zajímala, nebo ne? Tak proč tenhle projekt o sociálním bydlení?“

„Možná bych měla studovat podobnosti mezi korejskými a židovskými matkami.“ Nepřítomně projíždí prsty panence po jejích dlouhých blond vlasech.

„Možná bych ti měla dát facku za to, že jsi drzá na ženskou, která tě vychovala! Kdyby tě tak slyšela babička…“

„Promiň, Omma,“ řekne dívka rozpačitě. Zkoumá panenčiny lokny namotané na svých prstech. „Vzpomínáš si, jak jsem barbíně nabarvila vlasy na černo?“

„Leštidlem na boty! Musely jsme ji vyhodit.“

„Nepřijde ti, že ambice jsou tak homogenní?“

Matka mávne netrpělivě rukou. „Ty tvoje akademické řeči. Když tě to tak zajímá, tak dones černé barbíny těm svým dětem, se kterými v projektu pracuješ.“

Dívka hodí panenku zpátky do krabice, smířená s tím, že si ji přece jen nechá. „To není špatný nápad, Omma.“

„Ale bez leštidla na boty!“

„To neříkej ani z legrace.“ Nakloní se přes krabici, kterou drží v rukou, a políbí starší ženu na tvář. Matka ji odstrčí, z takového projevu citů je v rozpacích.

„Buď hodná,“ řekne a nastoupí do auta. „Pilně se uč a žádní kluci, kromě doktorů.“

„Nebo právníků, já vím. Ahoj, mami. Dík za pomoc.“

Dívka mává a mává, zatímco žena odjíždí nahoru směrem k parku. Přestane, když auto provede riskantní otočku o sto osmdesát stupňů a vrátí se úplně zpátky. Matka stáhne okno.

„Málem bych zapomněla na spoustu důležitých věcí. Nezapomeň v pátek na tu večeři. A pij svou čínskou medicínu. A můžeš zavolat babičce, aby věděla, že jsi přestěhovaná. Budeš si to všechno pamatovat, Jin-Sook?“

„Jasně, budu. Ahoj, mami. Fakt. Už jeď. Prosím.“

Počká, než auto odjede. Jakmile zabočí za roh, bezradně se podívá na krabici v náručí, pak ji položí vedle popelnice a zmizí v domě.

Jin-Sook. Harpera polije horko, když slyší její jméno. Mohl by to vyřídit hned. Uškrtit ji v průchodu. Ale jsou tu svědci. A hluboko uvnitř ví, že existují pravidla. Teď není ta pravá chvíle.

„Hej,“ řekne vcelku přátelským hlasem mladý muž se světlými vlasy. Stojí nad ním, ležérně a díky své obrovské postavě značně sebevědomě. Má na sobě tričko s číslem a nad koleny ustřižené kalhoty, ze kterých se třepí bílé nitě. „Budeš tu sedět celej den?“

„Jen si dobalím cigaretu,“ řekne Harper a položí ruku do klína, aby skryl počínající erekci.

„Raději bys měl pohnout. Ostraha univerzitního kampusu nemá ráda, když se tu lidi potulujou.“

„Jsme přece ve svobodném městě,“ řekne, ačkoli nemá ponětí, jestli je to pravda.

„Jo? Tak až půjdu zpátky, ať už tě tu nevidím.“

„Už jdu.“ Harper si dlouze potáhne z cigarety, jako by to chtěl potvrdit, ale nehne se ani o píď. Na to, aby uklidnil mladíka z ostrahy, to stačí. Pokyne hlavou na pozdrav a pomalu odchází směrem k obchodní třídě a ještě jednou se ohlédne přes rameno. Harper odhodí cigaretu na zem a vypadá, že se šourá pryč. Ale zastaví se u popelnic, kde Jin-Sook nechala krabici.

Přikrčí se nad ní a začne se prohrabávat harampádím hraček. Kvůli tomu tady je. Všechno musí přijít na své místo. Postupuje podle plánu.

Zrovna když najde poníka se žlutou hřívou, vynoří se z budovy Jin-Sook a s provinilým výrazem spěchá pro krabici.

„Hej, nezlobte se, ale rozmyslela jsem si to,“ začne se omlouvat a potom popleteně zvedne hlavu. Takhle zblízka vidí, že má jen jednu náušnici. Sprška modrých a žlutých hvězdiček na stříbrných řetízcích. Při pohybu se hvězdičky roztřesou. „To jsou moje věci,“ řekne vyčítavě.

„Já vím,“ řekne, a když se začne za pomoci hole belhat pryč, zlehka jí uštěpačně zasalutuje. „Donesu ti místo toho něco jiného.“

Donese, ale až v roce 1993, kdy z ní bude zkušená sociální pracovnice chicagského úřadu pro sociální bydlení. Bude jeho druhá oběť. A dárek, který jí přinese, policie nenajde. A ani si nevšimne, že z její kabelky vzal baseballovou kartičku.

Dan

10. února 1992

Grafická úprava chicagského deníku Sun-Times je šeredná. Stejně jako budova, v níž se nachází. Přízemní ohyzdnost, která se krčí na břehu Chicago River ve Wabashi, obklopená věžáky. V podstatě je to díra. Pracovní stoly jsou stále tytéž – těžké, z druhé světové války, s dírami po psacích strojích, které se zaplácly počítači. Ventilace je prolezlá zaschlými škraloupy barvy z tiskařských strojů, které za provozu otřásají celou budovou. Někteří novináři mají tiskařskou barvu v žilách. Ostatní zaměstnanci ji mají na plicích. Brzy si někdo půjde stěžovat.

Šerednost je spojená s hrdostí. Zejména v porovnání s protější výškovou budovou deníku Tribune, která má novogotické věžičky a pilíře jako nějaká novodobá katedrála. V redakci Sun-Times mají prostornou otevřenou kancelář, kde jsou všechny stoly k sobě navzájem otočené čelem a uspořádané kolem šéfredaktora. Hlavní zprávy a sport jsou odsunuty na kraj. Je tu hluk a nepořádek. Lidé vzájemně překřikují sebe i chrčící policejní vysílání. Televize jsou puštěné, telefony zvoní a faxy pípají, chrlí čerstvé zprávy. V Tribune mají samostatné kanceláře.

The Sun-Times jsou noviny, které čte dělnická třída, policajti a popeláři. The Tribune jsou noviny velkého formátu pro milionáře, profesory a lidi ze satelitní čtvrti. Je to Severní část versus Jižní a nikdy to nebude jinak – až do začátku nové sezóny, kdy se začnou hrnout bohatí spratci z univerzity na stáže.

„Už je tu máme!“ křičí Matt Harrison, jako by si prozpěvoval, pochoduje mezi stoly a v závěsu za ním nadšení mladí lidé jako kuřata za kvočnou. „Nažhavte kopírky! Připravte si svoje lajdácké kartotéky! Vyberte si kávu!“

Dan Velasquez zabručí a skrčí se ještě níž za svůj počítač. Ignoruje nadšené pískání kuřat z radosti, že jsou v opravdové zpravodajské místnosti. Ani by tu neměl být. Nemá jediný důvod, aby sem do kanceláře ještě chodil. Už nikdy.

Ale jeho šéfredaktor s ním chce osobně mluvit o plánech ohledně nadcházející sezóny ještě předtím, než odletí na jarní soustředění do Arizony. Jako kdyby na tom záleželo. Když člověk fandí baseballistům Chicago Cubs, musí zůstat optimistou navzdory veškeré logice. Musí tomu prostě věřit. Možná by to mohl nadhodit. Třeba mu projde, když v článcích trošku vyjádří svůj názor. Otravuje Harrisona, aby ho nechal psát sloupek místo těch věčných komentářů o zápasech. V tom spočívá pořádné psaní: články, které vyjadřují nějaký názor. Můžete použít sport (nebo filmy, ksakru) jako alegorii stavu světa. Můžete přispět ke smysluplnému porozumění kulturní analýzy. Dan sám hledá smysluplné porozumění. Nebo alespoň názor. Má pocit, že se mu ho nedostává.

„Jo, Velasquezi, mluvím s tebou,“ řekne Harrison. „Už sis vybral, jaký si dáš kafe?“

„Cože?“ zírá přes své nové bifokální brýle, ze kterých je stejně nervózní a popletený jako z nového textového editoru. Co bylo na operačním systému Atex špatného? Měl rád Atex. Do pekel! Měl rád svůj starý psací stroj značky Olivetti. A ty svoje zatracené staré brýle, na které byl zvyklý.

„U své nové stážistky.“ Harrison napodobí fanfáru a ukáže na dívku, která bezpochyby sotva vyšla ze školky, vlasy jí v potrhlém dětinském účesu všude trčí, kolem krku má omotaný barevný pruhovaný šátek, který ladí s rukavicemi s ustřiženými prsty, na černé bundě má přehršel zipů, a co hůř, náušnici v nose. Už z principu ho popuzuje.

„Ale ne. Ne néé. Já nepotřebuju stážistku.“

„Chtěla vyloženě tebe.“

„Tím spíš ne. Podívej se na ni. Vždyť ji ani nebaví sport.“

„Opravdu ráda vás poznávám. Jmenuji se Kirby.“

„To pro mě není podstatné, protože my už spolu nikdy nebudeme mluvit. Já tady ani nemám být. Jako bych tu nebyl.“

„Dobrý pokus, Velasquezi.“ Harrison zamrká. „Je jenom tvoje. Nedělej nic, za co by tě mohli zažalovat.“ Odkráčí, aby ostatním, mimořádně kompetentním a vstřícným novinářům přidělil další stážisty.

„Sadisto!“ zařve na něj Dan a neochotně se otočí na dívku. „Skvělé. Vítej. Tak si přisuň židli. Náhodou asi nemáš názor na letošní sestavu Chicago Cubs?

„Je mi líto. Sport mě fakt nebere. Nic proti.“

„Neříkal jsem to?“ Velasquez zírá na blikající kurzor na obrazovce. Vysmívá se mu. Na papír se aspoň dá čmárat nebo si dělat poznámky nebo ho můžete zmačkat a hodit šéfredaktorovi na hlavu. Obrazovka jeho počítače je nedobytná. Stejně jako hlava šéfredaktora.

„Mnohem víc mě zajímá trestná činnost.“

Dan se k ní na své kancelářské židli pomalu otočí. „Opravdu? Tak to pro tebe mám moc špatnou zprávu. Já mám na starosti baseball.“

„Ale dřív jste dělal vraždy,“ naléhá dívka.

„Jo, a dřív jsem taky mohl kouřit a pít a jíst špek, i bez pitomý hadičky v hrudníku. To je všechno přímý důsledek práce na vraždách. Měla bys na to zapomenout. To není dobré místo pro takovou milou, rádoby drsnou punkerku, jako jsi ty.“

„Na vraždách stážisty neberou.“

„Z pochopitelných důvodů. Umíš si představit, že by někdo jako ty pobíhal po místě činu? Proboha!“

„Takže vy jste pro mě jediná možnost.“ Pokrčí rameny. „A krom toho jste psal i o mojí vraždě.“

To ho zaskočí. Ale jen na okamžik. „Tak dobře, slečno. Jestli chceš opravdu psát o vraždách, musíš se nejdřív naučit správnou terminologii. U tebe se jednalo o ‚pokus o vraždu‘. Tedy neúspěšný, nemám pravdu?“

„Ne tak docela.“

„Co jsem komu udělal?“ předstírá, že si rve vlasy. Ne že by jich měl mnoho. „Ještě mi připomeň, která ze strašné spousty chicagských vražd by měla být ta tvoje?“

„Kirby Mazrachiová,“ odpoví a v momentě, kdy si sundá šátek a odhalí kůží, která je v místech, kde ji ten maniak pořezal, hrubě zvrásněná, se mu všechno vybaví. V lékařské zprávě bylo, že zasáhl krční tepnu, ale neroztrhl ji, jestli si dobře pamatuje.

„Se psem,“ řekne. Mluvil se svědkem, kubánským rybářem, kterému se po celou dobu rozhovoru třásly ruce, ačkoli, napadlo Dana cynicky, než dorazili lidi od televize, se dal dohromady. Popisoval, že viděl, jak se vypotácela z lesa, z krku jí stříkala krev a chuchvalec zašedlých růžových střev jí vyhřezával zpod cárů rozervaného trička s logem punkové kapely Black Flag. V náručí nesla psa. Všichni si mysleli, že určitě umře. Některé noviny už ji dokonce pohřbily.

„No,“ řekne ohromeně. „Takže ty chceš ten případ rozlousknout? Dostat vraha před soud? Tajně nakouknout do svého spisu?“

„Ne, chci vidět ty ostatní.“

Opře se a židle pod ním nejistě zavrže. Zaujalo ho to, ale ani trochu nepřekvapilo.

„Tak poslouchej, holčičko. Ty teď zavoláš Jimu Lefebrovi, aby se vyjádřil ke zvěstem, které kolují ohledně toho, že se Chicago Cubs chystají vykopnout Bella ze sestavy, a já se podívám, co se dá dělat s tím ostatním.

Harper

28. prosince 1931

Chicago Star

SMRTELNÝ TANEC ZÁŘÍCÍ DÍVKY

Edwin Swanson

CHICAGO, ILLIONIS – v době vzniku tohoto článku policie intenzivně pátrá po vrahovi Jeanette Klary, která je také známá jako zářící dívka. Mladá francouzská tanečnice ve městě proslula svým lechtivým striptýzem za vějíři s peřím, průsvitnými závoji, obřími nafukovacími balonky a podobnými proprietami. Byla nalezena mrtvá a zohavená v neděli, v časných ranních hodinách, v průchodu za podnikem Kansas Joe’s, jedním z mnoha míst zaměřených na klientelu pochybných mravů.

Její předčasná smrt však zároveň může být požehnáním v porovnání s neodvratným pomalým a bolestným umíráním. Miss Klara byla v péči lékařů, kteří předpokládají, že se stala obětí otravy radiem v pudru, který ji rozsvěcoval jako svatojánskou mušku a který si obřadně nanášela před každým svým vystoupením.

„Už mě unavují šeči o rádiofých difkách,“ řekla v rozhovoru pro noviny, který poskytla minulý týden ze svého nemocničního lůžka, a s úsměvem odmítla domněnku, se kterou již byla mnohokrát konfrontována, že několik mladých žen otrávila radioaktivní látka z továrny na barvy v New Jersey, kde se svítivou barvou natírají ciferníky hodin. Pět mladých žen postižených ozářením, které jim nejdříve infikovalo krev a následně kosti, žalovalo továrnu US Radium o $1 250 000. Byla jim vyplacena náhrada ve výši $10 000 a přiznána penze v roční výši $600. Ale všechny zemřely a není známo, že by kterákoli z nich považovala částku za umírání za dostatečnou.

„Ma-li-no-fá,“ odfrkne Miss Klara a poklepává si perleťově bílými nehty, mezi nimiž je jeden červený. „Připadá fám, žéé mi vypadáfají zuby? Já ne-u-mí-rám. Ani špatně mi néní.“

Sice se jí objevily na rukou a na nohou „máálééé puchýšky“ a po každém představení popoháněla asistentku, aby si pohnula a nachystala jí koupel, protože měla pocit, že má kůži v jednom ohni. Když jsem ale za ní přišel do nemocnice do jejího soukromého pokoje plného pugétů a květin, zjevně od jejích obdivovatelů, nechtěla o těchto „fěcééch“ mluvit. Z peněz za taneční vystoupení si zaplatila nejlepší zdravotní péči. (A zlí jazykové v nemocnici tvrdí, že i některé pugéty.)

Místo toho mi však ukázala lehounká motýlí křídla, která si pošila flitry a pomalovala svítící radiovou barvou. Měla být součástí jejího nového kostýmu, na kterém zrovna pracovala.

Abyste ji pochopili, museli byste lidi jejího druhu znát. Každý umělec usiluje o to, aby vytvořil něco jedinečného, něco, co žádný z nespočetných imitátorů nesvede, anebo aby si alespoň každý zapamatoval, že vy jste byli úplně první. To, že se z Miss Klary stala zářící dívka, pro ni představovalo způsob, jak se povznést nad ambiciózní konkurenci, která uvádí do rozpaků i ty nejmrštnější a nejladnější z tanečníků. „A teď se mě bude zášící motýl,“ řekla.

Naříkala, že jí chybí přítel. „Lidí poslouchají historky o té barfě a pak si myslíí, že je otráfím. Šekněte jim, prosím, v tech fašich nofinách, že já sem jen intoksíkofaná, ne jedofatá.“ A třebaže ji lékaři varovali, že záření proniklo do krve a kostí a že by mohla přijít o nohu, ta malá provokatérka, která kdysi vystupovala i v pařížském Folies Bergère a (trochu více oděna) v londýnském klubu Windmill, než vzala útokem Ameriku, řekla, že bude „tancofat aš do smrti“.

Její slova se ukázala být zoufale jasnozřivá. Zářící dívka si naposledy zahopsala o sobotní noci v podniku Kansas Joe’s a musela i přidávat. Naposledy byla nebohá dívka spatřena, když jako obvykle poslala Benu Staplesovi, vyhazovači, který hlídal zadní dveře klubu před nadšenými fanoušky, polibek na rozloučenou.

Její tělo objevila v neděli v časných ranních hodinách dělnice Tammy Hirstová, když se vracela domů z noční směny, a řekla, že ji zaujala zvláštní záře vycházející z průchodu. Jakmile spatřila zmrzačené tělo tanečnice, která na sobě ještě stále měla barvu, běžela slečna Hirstová na nejbližší policejní stanici, kde se slzami v očích ohlásila nález těla.

Našla se spousta svědků, kteří ho tu noc v baru viděli. Ale Harpera nepřekvapuje, jak rychle lidi dokážou změnit názor. Většinou to byli ti z lepší společnosti, kteří se tu noc přišli podívat, jak vypadá místo pod jejich úroveň. Za průvodce s sebou měli znuděného policajta v civilu, který si bokem přivydělával jako gorila, aby jim ukázal, co je to hřích a zhýralost ve smršti řezaného piva. Bylo směšné, jak si dávali majzla, aby je nikdo nepoznal.

Splynout s davem bylo pro něj vždy lehké, přesto raději nechal berli venku. Zjistil, že je to dobrý způsob, jak odvést pozornost. Lidé se na něj tolik nedívají. Ale uvnitř v baru by to byl detail, který by lidem utkvěl v paměti.

Stál vzadu a z porcelánového hrníčku na čaj – aby se v případě razie mohl bar tvářit nevinně – popíjel cosi, co bylo za prohibice považováno za gin. Boháči se shlukli kolem pódia, uchvácení tím, že se mohou přiblížit k lůze, pokud se ovšem lůza nepřiblížila moc anebo bez výslovného souhlasu. Na to tam měli policajta. Výskali a řvali, aby už představení začalo, a byli ještě bojovnější, když místo Miss Jeanette Klary – zářícího divu noci, nejjasnější hvězdy na nebeské báni, svítící královny rozkoše, pouze tento týden přišla ze zákulisí malá Číňanka v neokázalém hedvábném vyšívaném pyžamu, posadila se s kytarou na kraj pódia a přehodila nohu přes nohu. Ale když zhasla světla, i ti nejožralejší a nejdivočejší nóbl lidi ztichli v očekávání.

Dívka začala brnkat na struny a hrála drnkavou orientální melodii tak zvláštní, že vzbuzovala hrůzu. Po záhybech bílé, vkusně naaranžované látky na pódiu přeběhl stín oblečený od hlavy k patě do černého jako Arab. Oči se jí zaleskly ve světle zvenčí, které sem na okamžik vniklo, když obrovský chlap u dveří neochotně vpustil dovnitř zpozdilce. Harpera napadlo, že jsou chladné a divoké a vypadají jako oči zvířete při střetu se světly auta. Jako když s Everetem jezdívali před rozbřeskem do Yanktonu pro zásoby na farmu.

Polovina obecenstva si ani nevšimla, že na pódium někdo přišel, až do okamžiku, kdy si na popud nepatrné změny v hudbě stáhla zářící dívka dlouhou rukavici a odhalila třpytivou paži, která jako by k ní ani nepatřila. Diváci zalapali po dechu a vepředu jedna z žen zapištěla radostí, čímž vylekala policajta, který natáhl krk, aby zjistil, jestli se neděje něco nepřístojného.

Ruka se zvedla a dlaň se kroutila a vlnila ve smyslném tanci, iluzorně oddělená od těla. Vlnila se kolem hábitu a na chvíli se objevilo dívčí rameno, zaoblené bříško, zableskly se nalíčené rty. Pak se postava pohnula, strhla druhou rukavici a hodila ji do davu. Ty dvě zářící obnažené paže se smyslně svíjely a vábily publikum: Jen blíž... Lidé užasle poslouchali, shlukli se kolem pódia, strkali se, aby co nejlépe viděli, vyhazovali rukavici do vzduchu a předávali si ji z ruky do ruky jako dárek na památku. Rukavice přistála Harperovi u nohou – pomačkaná, s proužky radiové barvy podobné vnitřnostem.

„Hej ty, to není suvenýr,“ řekl obrovský vyhazovač a tahal mu ji z rukou. „Dej to sem. Patří Miss Klaře.“

Na jevišti se ruce sunou vzhůru a sundají kápi, tím uvolní prameny kudrnatých vlasů a odhalí hezkou drobnou tvář s výraznými rty a obrovskýma modrýma očima pod svůdně pomrkávajícími řasami namalovanými barvou, aby i ony zářily. Půvabná, jakoby uťatá hlava se tajuplně vznáší nad jevištěm.

Miss Klara se zavlní v bocích, zakroutí rukama nad hlavou, vyčká dramatické pomlky v melodii a při ostrém úderu činel odloží další kus oblečení jako motýl, co ze sebe setřásá zámotky své černé kukly. Harperovi však ten pohyb spíš připomněl hada, který se svléká z kůže.

Teď má na sobě elegantní křídla a kostým pošitý korálky se podobá členitému tělu hmyzu. Zatřepotá prsty, zamrká velkýma očima a stočí se v záhybech látky jako umírající noční motýl. Když se opět vztyčí, vklouzne rukama do rukávů gázy a obtáčí ji kolem sebe. Nad barem se probudí k životu reflektor a promítne na tkaninu mlhavé siluety motýlů. Jeanette se promění ve stvoření, které se zmítá ve víru iluzorního hmyzu. Připomíná mu to epidemii a zamoření škůdci. Prsty nahmatá v kapse zavírací nůž.

„Děéékuji, tólik děééékuji,“ řekla svým dívčím hlasem, když skončila a stála na jevišti oděná jen v barvě a botách na podpatcích, s rukama zkříženýma přes prsa, jako kdyby diváci ještě nespatřili vše, co se dá. Poslala obecenstvu vděčný polibek a přitom, k jejich obrovskému nadšení, odhalila své růžové bradavky. Vyvalila oči a koketně se zasmála. Pak se zas rychle s předstíranou cudností zahalila, seskočila z jeviště a odhodila boty na podpatku. Za okamžik se vrátila, s rukama triumfálně zdviženýma obkroužila jeviště, bradu zvednutou, oči jí zářily a dožadovaly se pohledů lidí, aby se dosyta nabažily.

Stálo ho to akorát penci za karamely. Krabička je už trošku pomačkaná od toho, jak ji měl celou noc pod kabátem. Vyhazovač nedával pozor, zabýval se dámou, která na schodech před klubem vydatně zvracela, zatímco manžel a jeho kamarádi z toho měli legraci.

Čekal na ni, a když vyšla zadním vchodem z klubu, vláčela kufr s rekvizitami. Před zimou ji chránil teplý kabát přehozený přes kostým pošitý flitry, obličej měla zbrocený potem a svítila na něm barva, kterou si jen zběžně otřela. To světlo dávalo rysům její tváře ostrost, zvýrazňovalo lícní kosti. Vypadala napjatě a vyčerpaně, bez jakéhokoli elánu, který měla na jevišti, a Harper na okamžik znejistěl. Ale pak uviděla cukrovinku, kterou jí přinesl, a její výraz na krátký okamžik rozzářila chuť. Harpera napadlo, že nikdy nebyla zranitelnější.

„To je pro mě?“ řekla tak okouzleně, že zapomněla na francouzský přízvuk. Rychle se vzpamatovala a nenápadně opustila svůj bostonský akcent. „To je ále róstomiléé. Byl jste na má předstafení? Líbiló se fám?“

„Nic pro mě,“ řekl a jí se tváří mihlo zklamání, které vzápětí vystřídala bolest a překvapení. Přemoct ji ho stálo pramalé úsilí. A jestli křičela – nebyl si jistý, jelikož svět se mu omezil na jednu jedinou věc, jako když kukátkem sledujete erotickou show – nikdo se nepřiběhl podívat, co se děje.

Když se potom sklonil a chtěl do jejího kabátu očistit nůž od krve, ruce se mu nervózně třásly. Všiml si, že se jí na jemné kůži pod očima a kolem úst, na zápěstích a na stehnech začínají tvořit drobné puchýřky. To si musím zapamatovat, řekl si a v hlavě mu hučelo. Všechno. Do posledního detailu.

Peníze tam nechal. Ta hromada peněz byla patetická, celá tržba v jednodolarových a dvoudolarových bankovkách, ale vzal si motýlí křídla zabalená do dámské košilky a pak se odbelhal pro berli, kterou si schoval u popelnic.

Když se vrátil do Domu, vyšel do poschodí a dlouho se umýval. Ve strachu z kontaminace si drhnul ruce tak dlouho, až byly růžové a rozedřené. Kabát nechal namočený ve vaně a byl vděčný, že byla dost tma a krev nešla vidět. Pak si na sloupek postele pověsil křídla. Tam, kde už křídla na sloupu postele visela.

Znamení a symboly. Jako svítící zelený panáček na semaforu, který dává svolení, že můžete přejít. Neexistuje nic kromě přítomnosti.

Kirby

2. března 1992

Ložiska korupce se mažou polevou na koblihy. Alespoň

to je cena, za kterou se Kirby dostala ke spisům, o kterých by těžko vysvětlovala, proč je potřebuje vidět. Už vyřídila čtečku na mikrofilmy v chicagské knihovně, když hrčícím přístrojem prohnala novinový materiál za dvacet let a každá cívka přitom byla uložená a zaevidovaná v samostatném šuplíku.

Ale archiv Sun-Times sahá ještě hlouběji do minulosti a pracují tam lidé nevšedních schopností, které hraničí s tajemstvím. Marissa s podlouhlými brýlemi a šik sukněmi a tajným zalíbením v rockové skupině Grateful Dead. Donna, která se stůj co stůj vyhýbá očnímu kontaktu, a Anwar Chetty, kterému říkají Chet, jemuž nepoddajné vlasy padají do obličeje a nosí stříbrný prsten s ptačí lebkou velký přes půl ruky, chodí oblečený v odstínech černé a vždycky má u sebe nějaký komiks.

Všichni jsou outsideři, ale ona nejlépe vychází s Chetem, protože je pravým opakem toho, co by chtěl. Je malý a trochu obtloustlý, jeho indiánská pleť nikdy nebude alabastrově bílá jako kůže těch, pro jejichž subkulturu se rozhodl. Přijde jí, že si ten kluk vybral dost drsný styl.

„Není to sranda,“ zdůrazňuje Chet, co je naprosto zřejmé, a přitom se rozvaluje oběma lokty po pultě.

„Jo, ale ty koblihy…,“ řekne Kirby, pohlédne na krabičku a natočí ji k němu. „A Dan říkal, že můžu.“

„No tak dobře,“ povolí a jeden si vezme. „Já jen zkouším, jak se s tím dokážu popasovat. Neříkej Marisse, že ten čokoládový jsem si vzal já.“

Jde dozadu a po pár minutách se vrátí s novinovými výstřižky v hnědých obálkách. „Tady je máš. Všechny Danovy články. Vyřídit požadavek ohledně naprosto všech článků o vraždách žen za posledních třicet let, které byly ubodány, mi bude trvat trochu déle.“

„Já počkám,“ řekne Kirby.

„Asi mi to pár dní potrvá. Je to velké sousto. Ale vybral jsem ty nejzřejmější případy. Na, tady to máš.“

„Díky, Chete,“ Kirby přisune krabičku s koblihy blíž k němu a nabídne mu další. Za odměnu. Vezme si výstřižky a zmizí v jedné ze zasedacích místností. Podle rozpisu na tabuli u dveří bude volná, takže by tu snad měla mít soukromí, aby se probrala svým úlovkem. A také ho půl hodiny má, ale pak přijde Harrison a najde ji, jak sedí se zkříženýma nohama uprostřed stolu a všude kolem ní jsou rozložené výstřižky.

„Nazdar,“ řekne šéfredaktor, aniž by ho to vyvedlo z konceptu. „Dej nohy ze stolu, děvče. Nerad ruším, ale Dan, ke kterému patříš, tu dnes není.“

„Já vím,“ odpoví. „Poprosil mě, abych mu přišla něco najít.“

„Nechal tě dělat skutečný výzkum? To není práce pro stážisty.“

„Napadlo mě, že bych mohla seškrábnout plíseň z těchto spisů a nasypat ji do kávovaru. Určitě nemůže chutnat hůř než kafe, co prodávají v kantýně.“

„Vítej v oslnivém světě novinařiny. Tak co máš tomu starýmu náfukovi vyštrachat?“ Pohlédne na spisy a obálky, které má rozházené kolem sebe. „Servírka z Dannyho baru nalezena mrtvá“, „Dívka svědkem ubodání své matky“, „Za vraždou učitelky stojí zřejmě gang“, „Otřesný nález v přístavu“…

„Poněkud morbidní, nemyslíš?“ zamračí se. „Trochu mimo mísu. Pokud se tedy nehraje baseball úplně jinak než kdysi.“

Kirby nehne brvou. „Souvisí to s tím, jak je sport pro mladé skvělým způsobem trávení volného času. Pro lidi, u kterých se předpokládá, že by se jinak mohli dát na drogy nebo zločin.“

„Jo ták,“ řekne Harrison. „A týká se to i nějakých Danových starých záležitostí.“ Poklepe na článek „Zastírací manévr v případu vraždícího policisty“.

Ani se nezačervená. Dan zřejmě nepočítal s tím, že vyhrabe detaily ohledně toho, jak kvůli policajtům musel chodit kanály. Vypadá to, že policajti nemají rádi, když se píše o tom, že jeden z nich omylem střelil štětku do obličeje, i když je nad slunce jasné, jak to bylo. Chet říkal, že ho poslali do předčasného důchodu. Dan měl prořízlé pneumatiky pokaždé, když v tom policejním okrsku parkoval. Kirby potěšilo zjištění, že není jediná na světě, komu se podařilo znepřátelit si policii celého Chicaga.

„No, tohle ho nezničilo.“ Harrison se posadí vedle ní na stůl, na svůj zákaz už zapomněl. „Ani ten článek o mučení to nebyl.“

„Nic takového mi Chet nedal.“

„Protože do záznamů se to nikdy nedostalo. V roce 1988 se tím zabýval tři měsíce. Složitý případ. Podezřelí z vraždy učinili absolutní doznání, až na to, že z výslechu vyšetřování násilného trestného činu odešli s těžkými popáleninami elektrickým proudem na genitáliích. Údajně. Což je, mimochodem, v novinařině nejdůležitější slovo.“

„Budu si to pamatovat.“

„Nepatrně hrubší zacházení s podezřelými má dlouhou tradici. Policajti musí mít výsledky, jsou pod tlakem. A navíc to prý stejně byli šmejdi. Určitě něco udělali. Na oddělení přivřou oči. Ale Dan to nenechá být, chce vědět víc než jen údajně. A co myslíš? Rozhrábl to, sehnal policajta, který byl ochotný o tom všem mluvit na záznam. Pak mu začal pozdě v noci někdo volat. Nejdřív bylo slyšet jen ticho. To už by se většině lidí rozsvítilo. Ale Dan je paličák. Musí se mu říct, že má vycouvat. Když to nepomohlo, začali vyhrožovat smrtí. Ne že zabijí jeho, ale jeho ženu.“

„Nevěděla jsem, že je ženatý.“

„No, už ne. S těmi telefonáty to nemělo co dělat. Údajně. Dan s tím nechtěl přestat, jenže nebyl jediný, komu vyhrožovali. Jeden z podezřelých, který řekl, že ho popálili a bili, si to rozmyslel. Teď říká, že byl v rauši. Další policajt, Danův kámoš, má kromě manželky taky děti a nedokáže se vypořádat s představou, že by se jim něco mohlo stát. Danovi každý práskne dveřmi před nosem, a my nemůžeme uveřejnit článek bez důvěryhodných zdrojů. Nechtěl s tím přestat, ale nedalo se nic dělat. Pak od něj odešla manželka a jemu se stala ta věc se srdcem. Stres. Zklamání. Když ho pustili z nemocnice, pokusil jsem se ho přidělit na jinou práci, on chtěl ale zůstat u počítání mrtvol. Původně jsem si myslel, že ty budeš tou poslední kapkou.“

„Neměl to vzdávat,“ řekne Kirby a vehemence jejího hlasu je oba překvapí.

„Nevzdal to. Je vyhořelý. Spravedlnost, to je pěkná myšlenka. Jako teorie dobrý, ale skutečný svět znamená praxi. Když to vidíš dennodenně…“ pokrčí rameny.

„Harrisone, ty si s těmi historkami nedáš pokoj?“ Fotoredaktorka Victoria se opírá o zárubeň dveří, ruce má založené na prsou. Jako obvykle má na sobě pánskou košili na knoflíčky, džíny a boty na podpatku. Trošku nedbalé elegance, trošku vyzývavosti.

Šéfredaktor se provinile nahrbí. „Znáš mě, Vicky.“

„Nudíš lidi k smrti těmi svými dlouhými historkami a hlubokým porozuměním. No jo.“ Ale zablýsknutí v jejích očích říká něco jiného a Kirby si najednou uvědomí, že žaluzie jsou z nějakého důvodu zatažené.

„My už jsme stejně skončili, že jo, děvče?“

„Už vás nebudu zdržovat. Jenom si sbalím věci.“ Začne poklízet spisy. „Pardon,“ zamumlá a jen těžko mohla říct něco horšího, protože tak přizná, že je tu cosi, za co by se měla omlouvat.

Victoria se zamračí. „Nic se neděje. Stejně musím projít hromadu věcí. Uvidíme se jindy.“ Klidně, ale svižně odchází. Oba ji při tom pozorují. Harrison popotáhne nosem. „Než se začneš zabývat tímhle případem, fakt bych o tom měl vědět.“

„Tak jo, můžu se na to teda vrhnout?“

„Zatím to nech plavat. Až ti přestane týct mlíko po bradě, můžeme si promluvit. A do té doby, víš, jaké je druhé nejdůležitější slovo novinařiny. Diskrétnost. Takže Danovi ani slovo.“

Asi bych se neměla zmiňovat, že pícháš s fotoredaktorkou, napadne Kirby.

„Drž se. Musím běžet, pilná včelko.“ Vyskočí a bezpochyby doufá, že dožene Victorii.

„Jasně,“ zamumlá si Kirby pod vousy a přitom strká několik složek do svého batohu.

Harper

Kdykoli

Znovu a znovu si to vše přehrává v hlavě. Leží na matraci v hlavní ložnici, kde má na dosah ruky křídla s prstenci flitrů, honí si péro a myslí na záblesk zklamání, který se jí mihl ve tváři.

Dům je spokojený. Zatím. Věci jsou v klidu. Silný tlak v hlavě ustoupil. Má čas, aby si zvykl a porozhlédl se. A aby se zbavil těla Poláka, které ještě pořád hnije na chodbě.

V následujících dnech to zkusí znovu. Po setkání s mladým bezdomovcem s vyboulenýma očima si dává pozor, aby ho někdo neviděl přicházet a odcházet. Město je pokaždé jiné. Celé čtvrti vyrůstají a zase pomalu scházejí, tváří se půvabně, pak se slupka odloupne a objeví se choroba. Město vykazuje očividné projevy zmaru: ošklivé pomalované zdi, rozbitá okna, tlející odpadky. Někdy cestu poznává, jindy bývá krajina naprosto k nepoznání a musí se zorientovat podle jezera a výrazných bodů v krajině, které mu utkvěly v paměti. Černá věžička, dvojice zvlněných mrakodrapů, slepá ramena a zátočiny řeky.

Ačkoli bloumá sem tam, má cíl. Jídlo si kupuje v bufetech a fast foodech, kde zůstává v anonymitě, vyhýbá se hovorům, aby si ho někdo nezapamatoval. Chová se přátelsky, ale ne okatě. Bedlivě pozoruje lidi a nenápadně napodobuje náležité chování. Komunikuje, jen když se potřebuje najíst nebo jít na toaletu, a ne déle, než je nezbytně nutné.

Důležitá jsou pro něj data. Pečlivě si kontroluje peníze. Nejjednodušší je řídit se podle novin, ale pozorný člověk si všimne i jiných věcí. Hustoty provozu na silnicích, cedulí se jmény ulic, které jsou nejprve žluté s černými písmeny, později se mění na zelené. Nespočtu věcí. Jak se k sobě lidé na ulici chovají, jak jsou vstřícní nebo nejistí, jak moc jsou uzavření do sebe.

Celé dva dny stráví na letišti v roce 1964, spí na plastových sedadlech v hale, kde má dobrý výhled. Pozoruje letadla, jak odlétají a přistávají; kovová monstra, která požírají lidi a zavazadla a pak je zase vyvrhnou.

V roce 1972 ho přemůže zvědavost a zapřede hovor s jedním stavebním dělníkem u rozestavěného mrakodrapu Sears Tower. A když ho o rok později dostaví, znovu se tam vrátí, aby se svezl výtahem nahoru. Je odtud božský výhled.

Zkouší, kam až může zajít. Stačí pouze pomyslet na určitou dobu a dveře se mu otevřou, jen nemůže s jistotou říct, jestli jsou to jeho vlastní myšlenky nebo zda za něj rozhoduje Dům.

Dělá mu starosti, když se vrací zpátky do své doby. Bojí se, aby v minulosti nezůstal polapen. A stejně se nedostane před rok 1929. V budoucnosti může nejdále do roku 1993, kdy čtvrť úplně zchátrá a o okolní domy nemá nikdo zájem. Možná je to apokalypsa, svět se hroutí v ohni a síře. To by chtěl vidět.

S Bartekem je každopádně konec. Harper se rozhodne, že nejbezpečnější bude, když si toho chlapa bude držet co nejdál od těla. Zlikvidovat ho je pracný úkol. Ováže mu provaz kolem těla, v podpaží a mezi nohama, vnitřnosti povolují a vlhkost prosakuje přes šaty, takže když táhne tělo k předním dveřím a přitom se ztěžka opírá o hůl, zůstává za tělem na podlaze lesklá stopa.

Harper se soustředí na dalekou budoucnost. Ocitne se v roce 1993, v létě, před rozbřeskem. Je pořád tma, ptáci ještě nezačali povykovat, ale někde v dálce zaštěká pes, ostré haf-haf-haf prolomí ticho. Harper notnou chvíli postojí na verandě, aby se ujistil, že tu nikdo není, a pak ledabyle svalí tělo ze schodů. Potí se a funí dalších dvacet minut, než dovleče mrtvolu ke kontejnerům, které objevil v uličce o dva bloky dál. Ale když prudce otevře kovové víko, jedno tělo už tam je. Tvář má nateklou a zarudlou od škrcení, růžový jazyk trčí z pusy ven, oči má vyvalené a podlité krví, hříva vlasů je však stále zřetelná. Doktor z nemocnice U Milosrdných. Mělo by ho to překvapit, jenže jeho představivost není nekonečná. Tělo tady je, protože tady má být. A to stačí.

Hodí Barteka přes doktora a nahrne na ně odpadky. Aspoň tu nebude sám. Červi si na nich smlsnou.

…

Vždy se vrací domů. Dům vypadá jako území nikoho, ale když vyjde ven a pomyslí na návrat do své vlastní doby, zjistí, že dny plynou stejně.

Náhodou zmešká Silvestr roku 1932, o den později si vyrazí na večeři. Dá si steak. Cestou domů narazí na mladičkou černošku a zasáhne ho neomylný výboj rozpoznání a nevyhnutelnosti. Další.

Dívka a její menší bratr si hrají s náklaďákem, který je sešroubovaný z ozubených koleček a drobných součástek.

„To není zrovna hračka pro dámy, zlatíčko,“ řekne a skloní se k ní, což není až tak jednoduché, protože se musí opírat o hůl. „Copak ty nemáš žádnou panenku?“

„Tatínek mi ji pomůže udělat,“ řekne a změří si ho pohledem, aby zjistila, jestli je hoden takové informace. „Umí udělat všechno.“

„O tom nepochybuji. Jak se jmenuješ, zlatíčko?“

„Zee, nemáš se bavit s žádným bělochem,“ sykne na ni bratr.

„To je v pořádku. Nemusíme trvat na formalitách,“ uklidňuje ho Harper. „A krom toho jsem se ptal první já, ne? Bez urážky, mladíku.“

Chce ji poprosit o náklaďák, zoufale po něm prahne – aby na ni měl nějakou vzpomínku, i když tahle věc v pokoji nebyla. Koupil by ho od ní, ale dřív než stihne promluvit, vyjde z jednoho blízkého domů jakási žena, v ruce drží škrabku na brambory, síťované dveře za ní prásknou. Pohledem se zabodne do Harpera.

„Zoro Ellisová, Jamesi. Pojďte dovnitř!“

„Říkal jsem ti to,“ ozve se chlapec napůl spokojeně, napůl nenávistně. Dívka se zvedne i s náklaďákem a opráší si sukni.

„No, zase se brzy uvidíme, zlatíčko,“ řekne Harper.

„To asi nepůjde, pane. Tatínkovi by se to nelíbilo.“

„Nerad bych, aby se tatínek zlobil. Pozdravuj ho ode mě, ano?“

Odchází a přitom si píská, ruce zabořené v kapse, aby se mu netřásly. Nic se neděje. Zase si ji najde. Má moře času.

Ale má jí plnou hlavu, Zora–Zora–Zora–Zora. Takže se splete, a když otevře dveře Domu, najde v chodbě zase mrtvé tělo, na podlaze čerstvou krev a úplně zmrzlou krůtu. Otřeseně na to zírá. A potom se přikrčí pod křížem z prken, vrátí se přes práh zpátky a zavře za sebou dveře.

Když strká klíč do zámku, třesou se mu ruce. Pozorně se soustředí na dnešní datum – 2. ledna 1932. Když si pomocí hole hlučně otevře dveře, s úlevou zjistí, že tělo je pryč. Teď tu je! A teď je pryč! Obyčejný kouzelnický trik.

Udělal krok špatným směrem. Jako když gramofonová jehla přeskočí drážku na desce. Je pochopitelné, že se vrátil do tohoto dne. Na začátek všeho. Nesoustředil se. Bude muset dávat větší pozor.

To nutkání ho ale neopouští. Teď, když už se vrátil do správného dne, má pocit, že věci hučí jako vosí hnízdo. Zavírací nůž vloží do kapsy. Půjde najít Jin-Sook. Musí splnit, co jí slíbil.

Taková dívka se chce vznášet. Donese jí křídla.

Dan

2. března 1992

Dan by se měl balit do Arizony. Zítra začíná jarní trénink a on letí časně ráno, protože je to nejlevnější. A popravdě, pomyšlení, že si bude balit svoje příruční zavazadlo osamělého chlapa, je značně depresivní.

Právě když se uvelebil, aby se podíval na záznam nejzajímavějších momentů ze zimní olympiády, ozvalo se odporné elektronické sípání skomírajícího zvonku u dveří. Další věc, kterou musí dát do pořádku. Ale ne tak, jako když vyměnil baterky z ovladače od videa za ty od televize. Zvedne se z gauče, a když otevře, ve dveřích stojí Kirby se třemi lahvemi piva.

„Ahoj, Dane, můžu dál?“

„Copak můžu říct ne?“

„Co? Sakra, venku mrzne. Donesla jsem pivo.“

„Zapomnělas, že nepiju?“

„Je nealkoholický. Nebo chceš, abych raději skočila do obchodu pro mrkev?“

„To je dobrý,“ řekne, ačkoli označit pivo s nízkým obsahem alkoholu jako nealkoholické je poněkud optimistické. Pustí ji dovnitř.

„Ale nečekáš, že budu mít uklizeno.“

„V žádném případě,“ řekne a hrne se dál. „Jé, máš to tu pěkný.“

Dan si odfrkne.

„No, určitě lepší než nic,“ uznale zhodnotí Kirby.

„Ty bydlíš s mámou?“ Dan udělal domácí úkol a trochu se informoval. Našel si, co o ní tenkrát psali v novinách, a k tomu svoje poznámky, aby si připomněl to nejdůležitější. Na strojem naťukaný záznam asi hodinového rozhovoru s její matkou Rachel si zapsal: Krásná ženská. Znepokojující. Pořád se ptala na psa. Jak se člověk může vyrovnat se zármutkem.

Z rozhovoru se mu nejvíc líbila tato věta: „Můžeme si za to sami. Společnost je nekonečná jedovatá mašinerie.“ Redakční korektor to samozřejmě při první příležitosti vypustil.

„Bydlím ve Wicker Parku,“ řekne Kirby. „Trochu divoký, jsou tam feťáci a všelijaký lidi, ale mně se tam líbí. Mám kolem sebe ráda lidi.“

„Jasně, pod lampou je největší tma. A proč jsi říkala, že je to lepší než nic?“

„Společenská konverzace, asi. Někteří lidi prostě nemají nic.“

„Bydlíš sama?“

„Pokud možno. Mívám noční můry.“

„To si dokážu představit.“

„Nedokážeš!“

Dan souhlasně pokrčí rameny. To nepopírá. Některé věci si člověk představit nedokáže. „Tak co jsi dostala od našich kamarádů z knihovny?“

„Kvanta materiálů.“ Vezme si pivo a teprve potom mu nabídne zbylá dvě. Sedne si a lahev strčí pod paži, aby se mohla vysoukat z mohutných černých bagančat. Pak se jen tak v ponožkách rozvalí na gauč, což Danovi přijde poněkud troufalé. Odhrne binec z konferenčního stolku – složenky, další složenky, oznámení o možné výhře z časopisu Reader’s Digest s nálepkou stíracího losu (Vyhráli jste!) – a krčí se tam i Hustler, který si koupil v jakémsi náhlém popudu, když byl osamělý a nadržený a přišlo mu to tenkrát jako nejméně trapné řešení. Ale možná si ničeho nevšimla. Nebo je natolik slušná, že se k tomu nevyjadřuje. Nebo je jí ho líto. Proboha!

Kirby vytáhne z batohu složku a začne po stole rozkládat výstřižky. Dan zaznamená, že jde o originály, a podiví se, jak je sakra mohla propašovat přes Harrisona. Nasadí si brýle, aby si je lépe prohlédl. Spousta hrůzných ubodání. Podobně depresivní věci, o jakých psával. Unavuje ho to.

„Co si o tom myslíš?“ vyzve ho Kirby.

„Ay bendito, mladá dámo,“ řekne a vezme si několik výstřižků. „Podívej se na profil oběti. Máš tady páté přes deváté. Černou prostitutku, kterou pohodili na dětském hřišti, a do toho hospodyňku, kterou ubodali u vjezdu do vlastního domu, takže se zjevně jedná o přepadení řidičky v autě. A co tohle? Případ z roku 1957? Děláš si legraci? Vždyť to ani není stejný modus operandi. Její hlava se našla v sudu. A kromě toho jsi vypověděla, že tvůj chlápek měl kolem třiceti. Tohle není k ničemu. Nemáš zhola nic.“

„Zatím ne,“ pokrčí lhostejně rameny. „Začneme zeširoka, pak se výběr zúží. Sérioví vrazi si vybírají určité typy. Snažím se zjistit, které si vybíral on. Jestli to byly zoufalý studentky s dlouhými vlasy a pěšinkou uprostřed, které chodí v kalhotách.“

„Myslím, že tyhle můžeš vyřadit,“ řekne Dan a teprve až slova vypustí z úst, si uvědomí, jak neomaleně zní.

„Zzzz,“ Kirby s naprosto kamennou tváří napodobí zvuk elektrického křesla, čímž nepatřičnou komičnost ještě vystupňuje. Šokuje ho, jak lehce se o tom dokážou bavit a dělat hloupé vtipy. Jasně, policajti i on taky dělali drsné vtipy a šibeniční humor, když každý týden psal o podobně otřesných zločinech. Vtipy o žábách ve vařící vodě. Zvyknete si na všechno. Ale to nebylo osobní.

„No dobře, strašně vtipný. Dejme tomu, že tvůj chlapík si nevybírá obvyklé snadné cíle, jako jsou prostitutky, narkomanky, lidi na útěku a bez domova. Kdo jinak se ti podobá?“

„Julia Madrigalová. Stejná věková skupina, něco málo přes dvacet. Vysokoškolská studentka. Odlehlé místo v lese.“

„Vyřešeno. Její vrazi hnijí ve vězení. Kdo dál?“

„Prosím tě, přece tomu nevěříš!“

„Víš jistě, že důvodem, proč tomu nechceš uvěřit, není pouze fakt, že Juliini vrazi byli černí a ten tvůj byl bílej?“ zeptá se Dan.

„Co? Ne. To proto, že policajti jsou neschopní a pod tlakem. Je z dobré rodiny, střední třída. Takhle měli výmluvu, aby mohli případ uzavřít.“

„A co modus operandi? Jestli šlo o stejného vraha, jak to, že nerozvěšel vnitřnosti po lese, co? Nebývají tihle týpci čím dál víc agresivnější? Jako ten šílenej kanibal, co ho zrovna chytili v Milwaukee?“

„Dahmer? Jasně. Stupňuje se to. Dělají to složitější, protože opojení jim vyprchává. Musíš vylepšovat hru. Už se nespokojíš jen tak s ledasčím.“ Vstane a začne přecházet po pokoji a mává přitom flaškou. Osm a půl kroku tam a zase zpátky. „Udělal by to, Dane, jsem si jistá. Kdyby ho něco nevyrušilo. Typický případ, pere se v něm pořádek s chaosem a klamem.“

„Vidím, že sis to nastudovala.“

„Bylo to nutný. Nepodařilo se mi dát dohromady peníze na soukromýho detektiva. A stejně si myslím, že já mám větší motivaci. Takže: nesystematičtí vrazi bývají impulzivní. Zabíjí, když je příležitost. To znamená, že je rychleji chytnou. Systematičtí vrazi se připravují. Mají plán. Umí se ovládat. Pečlivěji se zbavují těl, ale mají rádi iluze. Takoví píšou do novin, aby se pochlubili. Jako Zodiac se svými kryptogramy. Pak jsou tu pominutí magoři, kteří si myslí, že je někdo ovládá; jako ten šílenec, který svoje oběti svazuje a mučí a jen tak mimochodem je pořád na svobodě. Rozesílá dopisy, kam se dá. Osciluje mezi chvástáním se svými zločiny a hroznou lítostí, a ze všeho viní démona ve svý hlavě.“

„Tak jo, slečno z FBI. A teď těžká otázka: A jak poznáš, že jde o sériového vraha? Myslím toho, co...“ Znejistí, mávne rukou s pivem směrem k ní a nevědomky napodobuje pohyb, který naznačuje kuchání nožem. Vtom si uvědomí, co dělá, a raději si láhev rychle přitiskne ke rtům. To zatracený pivo by přece mohlo mít nějaký alkohol. Aspoň dvě procenta. „Musel to být pomatenej kretén. Ale taky mohlo jít o náhodný násilný čin bez zjevného důvodu, jak se ostatně obecně mínilo, ne? Nebo to chtěli hodit na halucinogeny?“

V rozhovoru, který zaznamenal svým téměř nečitelným těsnopisem, se detektiv Diggs tenkrát vyjádřil značně stroze: – Nejspíš v důsledku drog. Oběť neměla být ponechána bez dozoru. – Ježíš, jako kdyby to byla výzva, že ji můžou pobodat.

„Uděláš se mnou rozhovor, Dane?“ Zvedne svoje pivo – žádnou světlou břečku, ale normální pivo – a zhluboka se napije. „Protože tehdy jsi to neudělal.“

„Vždyť jsi byla v nemocnici. V podstatě v kómatu. Nepustili by mě k tobě.“ To byla pravda jen částečně. Mohl nasadit trochu šarmu, aby se dostal dovnitř, tak jak to udělal už stokrát předtím. Sestra Williamsová na recepci by se určitě dala přemluvit a přimhouřila by oko, kdyby s ní jaksepatří zaflirtoval. Protože lidé potřebují cítit, že jsou žádoucí. Jenže měl toho všeho po krk – byl už vyhořelý, ačkoli trvalo ještě rok, než ho to dostalo úplně.

Celá ta záležitost byla deprimující. Narážky detektiva Diggse a matka, která se vyhrabala z počáteční deprese a začala mu volat uprostřed noci, protože policajti toho chlapa nemohli najít. Myslela si, že on by snad mohl vědět co a jak, a když nevěděl, spustila povyk. Myslela si, že je to pro něj stejně osobní jako pro ni. Ale byl to jen další zasraný článek o tom, jaký nechutný hnus si lidi provádějí. Žádné jiné vysvětlení neměl. A nemohl jí říct, že svoje telefonní číslo jí dal jen proto, že mu připadala sexy.

A než se Kirby dostala z jipky, měl už všeho plné zuby a dál se tím nechtěl zabývat. A byl rád za toho psa, díky, pane Matthewe Harrisone, to bylo příjemné, protože psy mají všichni rádi, obzvlášť ty statečné, kteří nasadí svůj život, aby ochránili paničku. Byl z toho příběh, něco mezi Lassie a Texaským masakrem motorovou pilou, ale šlo o to, že neměli žádné nové informace nebo nějaká vodítka a že policajti neudělali v pátrání žádný pokrok. O tom, že by chytili toho zvrhlýho bastarda, co jí to udělal a který byl pořád na svobodě a čekal, až si to bude moct zopakovat, ani nemluvě. Takže k čertu se psem a k čertu s tím pitomým příběhem.

Harrison nakonec poslal Richieho, aby pokračoval, ale to už se milá máti rozhodla, že všichni novináři jsou kreténi, a odmítala s kterýmkoli mluvit. Dan musel činit pokání a pracovat na sérii přestřelek v K-Town.

Tento rok se počet vražd ještě zvýšil. Tím spíš je šťastnější, že už to nedělá. Sport je teoreticky, i přes všechno cestování, méně stresující. A má výmluvu, aby mohl vypadnout a nemusel přemýšlet, proč trčí v prázdném bytě. Podlézat manažerům nebo policajtům vyjde nastejno. A baseball není tak jednotvárný jako vraždy.

„Svalit na něco vinu je náramně jednoduché,“ postěžuje si Kirby a vtáhne ho zpět do přítomnosti. „Drogy. On nebyl na drogách. Aspoň ne na takových, které bych znala já.“

„Jsi expert, co?“

„Viděl jsi mou mámu? Taky bys bral drogy. I když mně to nikdy moc nešlo.“

„Takhle to nepůjde, tvůj humor je zavádějící. Prostě mi jen řekni, od čeho potřebuješ utíkat.“

„Léta strávená na policejních obchůzkách z něj učinila citlivého pozorovatele lidstva a filozofa života,“ napodobila o dvě oktávy níž monotónní intonaci hlasu z filmových upoutávek.

„Ty s tím nepřestaneš,“ řekne Dan. Tváře mu hoří. Přivádí ho k šílenství. Jako když začínal, hned po vysoké, ve společenské rubrice s tou starou můrou Lois, kterou tak strašně štvalo, že dělá v jejím oddělení, že o něm mluvila pouze jako o tom hochovi. Třeba: „Gemmo, řekni tomu hochovi, že takhle my svatební oznámení nepíšeme.“

„Když jsem byla v pubertě, měla jsem drsné období. Začala jsem chodit do kostela, k metodistům, což dohánělo mou mámu k šílenství, protože když už, tak do synagogy, že jo. Chodila jsem domů plná pokory a odpuštění a splachovala trávu do záchodu a pak jsme na sebe tři hodiny ječely, až máma práskla dveřmi a vrátila se druhý den. Zašlo to tak daleko, že jsem se nastěhovala k pastoru Toddovi a jeho ženě. Snažili se rozjet domov na půli cesty pro problémové mladé lidi.“

„Můžu hádat? Chtěl se ti dostat do kalhotek?“

„Jasně, vole.“ Pokývá hlavou. „Všichni duchovní ale nejedou po děckách. Náhodou to byli fajn lidi. Jen nebyli můj typ. Odporně seriózní. Bylo hezký, že se snažili změnit svět, akorát jsem nechtěla být jejich pokusnej králík. Znáš to, Elektřin komplex a tak.“

„Jasně.“

„O to přece v náboženství jde, ne? Naplnit očekávání Pána na nebi.“

„Pak kdo si tady hraje na filozofa...“

„Teologa, prosím. Chci tím říct, že to nikam nevedlo. Myslela jsem si, že toužím po jistotě, ale ukázalo se, že byli k smrti nudní. Takže jsem vycouvala.“

„Zapletla ses s nesprávnými lidmi.“

„Já jsem byla ta špatná,“ zašklebí se.

„Punk bude stopro lepší,“ připije jí téměř prázdným pivem.

„Bezpochyby. Viděla jsem spoustu zfetovanejch lidí. Tenhle chlápek byl jinej.“ Odmlčí se. Ale Dan tyhle pomlky zná. Jsou jako sklenice balancující na samém kraji stolu, zápasící s gravitační silou. Podstatou gravitace však je, že úplně pokaždé zvítězí.

„Je tu ještě něco. V policejním hlášení to je, ale v novinách ne.“

Bingo, pomyslí si Dan. „Tak se to často dělá. Vynechají důležité detaily, aby se vyhnuli přívalu telefonátů od šílenců se zaručenými tipy.“ Dopije zbytek piva. Nemůže se jí podívat do očí, bojí se toho, co řekne. Roste v něm pocit viny, že si nikdy nepřečetl všechno.

„Něco po mně hodil. Potom co… Zapalovač. Stříbrošedý. Jakoby secesní. Bylo na něm vyryto WR.“

„Říká ti to něco?“

„Ne. Policajti si to spojili s možnými podezřelými, a oběti taky.“

„Otisky prstů?“

„Jo. Patřily devětadvacetiletému muži. Asi původnímu majiteli.“

„Nebo nějakému ubohému překupníkovi, když měli jeho otisky v evidenci.“

„Nemohli ho najít. A než se mě zeptáš, jo, prošla jsem už telefonní seznam. V širokém okolí není nikdo s iniciálami WR.“

„Nic víc se neví?“

„Ptala jsem se jednoho sběratele a ten říkal, že jde pravděpodobně o značku Ronson Princess De-Light. Není úplně nejvzácnější, ale mohl by mít hodnotu pár set babek. Ukázal mi podobný, přibližně ze stejné doby, třicátá nebo čtyřicátá léta. Chtěl za něj dvě stě padesát dolarů.“

„Dvě stě padesát dolarů? Ach bože, vybral jsem si špatný povolání. Ale slyšel jsem i o podivnějších věcech, který po sobě vrah zanechal.“

„Bostonský škrtič svazoval svoje oběti silonkama. Night Stalker nechával na místě činu pentagramy.“

„O některých věcech toho víš až příliš. Není dobrý, že trávíš tolik času zkoumáním myšlení těchhle lidí.“

„Je to jediný způsob, jak ho dostat z hlavy ven. Zeptej se mě, Dane, na co chceš. Většinou začínají ve věku mezi čtyřiadvaceti a třiceti, ale zabíjet nepřestanou, dokud je nechytí. Jsou to hlavně běloši, muži. Chybí jim schopnost empatie, což se může projevovat asociálním chováním nebo narcismem. Mají v záznamech násilnosti, vloupání, týrání zvířat, sexuální obtěžování, problematické dětství. Což ovšem neznamená, že nejsou funkčními členy společnosti. Jsou mezi nimi slušní, ctihodní zastupitelé, někteří mají i děti.“

„A pak se sousedi tak diví... Vždyť se na sebe usmívali a mávali si přes plot, a zatím si ten milý sympatický člověk odvedle kopal díru pro svou podzemní mučírnu.“ Dan chová silný odpor k lidem, kteří se hlavně nechtějí do ničeho zaplést. Souvisí to s tím, že viděl příliš mnoho případů domácího násilí.

Kirby přestane popocházet z místa na místo a sedne si vedle něho na gauč, čímž způsobí, že péra v pohovce nesouhlasně zaskřípou. Když se natáhne po posledním pivu, uvědomí si, že je nealkoholické. Ale stejně si ho vezme. „Dáme si ho napůl?“

„To je dobrý.“

„Snad že abychom na něj nezapomněli. Tím samozřejmě ten hajzl nemyslel mě. Mrtví si hovno pamatují. Myslel naše rodiny nebo policajty nebo lidi vůbec. Je to jeho podpis, výsměch světu. Myslí si, že ho nikdy nedostanou.“

Poprvé se jí roztřese hlas, což Dana přiměje, aby pečlivě vážil další slova. Snaží se nemyslet na to, jak je divné jí říkat takovou věc, když ve ztlumené televizi plachtí z můstku skokani na lyžích.

„Chci ti jen říct jednu věc, ano?“ začne, protože má pocit, že to musí udělat. „To není tvoje starost, děvče, abys chytala zabijáky.“

„Mám to nechat plavat?“ Strhne si z krku černobílý puntíkatý šátek, aby mu ukázala jizvu na hrdle. „To myslíš vážně, Dane?“

„Ne,“ řekne prostě. Protože jak by mohl? Jak by vůbec někdo mohl zapomenout na minulost. Říká se, že člověk má jít dál. Ale už toho má dost, že musí každý zkurvený den snášet tenhle hnus, a je na čase, aby těm šíleným sračkám někdo odpískal konec. Snaží se uklidnit. „No dobře. Takže jednou z věcí, kterou hledáš, když se probíráš novinama, je starožitný zapalovač.“

„Vlastně,“ řekne a zamete tím pod koberec svou chvilkovou přecitlivělost, „technicky vzato, vzhledem k tomu, že je to méně než sto let, tak ho nelze považovat za starožitný, ale za starodávný.“

„Nedělej chytrou,“ zabručí Dan a uleví se mu, že je zas vše při starém.

„Neříkej, že by to nebyl dobrý titulek.“

„Starodávný vrah? To by bylo naprosto geniální.“

„Fakt?“

„Ale ne. To, že ti pomáhám, ještě neznamená, že se poženu do problémů. Já mám na starosti sport. Tak jo. Za devět hodin letím na pár týdnů do Arizony pozorovat chlapy a jejich dlouhé odpaly. A ty uděláš tohle: Projdeš další staré články. Pokusíš se najít něco konkrétnějšího, co by v knihovně měli hledat. Neobvyklé věci na tělech, něco nepatřičného – tak to je plán. Objevili něco takového na Madrigalové?“

„Na nic jsem zatím nenarazila. Snažila jsem se spojit s rodiči, ale přestěhovali se, změnili telefonní čísla.“

„Tak jo. Případ je uzavřený, takže spisy budou veřejně dostupné. Měla bys jít na soud a projít je. Pokus se promluvit s kamarády, svědky nebo třeba vypátrat žalobce.

„Dobře.“

„A dáš si inzerát do novin.“

„Hledá se sériový vrah, běloch, pro chvíle pohody a na doživotí. Nepochybuju, že se ozve.“

„Jsi neukázněná.“

„To je slovo dnešního dne!“ dobírá si ho.

„Inzerát bude pro blízké obětí. Jestli tomu policie nevěnuje pozornost, jejich rodiny ano.“

„To je výborné, Dane, dík.“

„Ale nemysli si, že se vyhneš běžným povinnostem stážisty. Očekávám, že mi budeš do hotelu faxovat aktualizované informace o hráčích. A očekávám, že si pohneš a naučíš se něco o baseballu.“

„Jednoduchý. Míček, pálka, body.“

„No nazdar!“

„Dělám si srandu. Ale nemůže to přece být o moc složitější.“

Sedí v družném tichu a sledují muže v lesklé modré kombinéze a helmě, jak se v podřepu řítí na svých prknech dolů z téměř kolmého svahu a pak se přikrčí, oblouk ho vystřelí do oblak a on se napřímí.

„K čemu tohle je?“ řekne Kirby.

Má pravdu, myslí si Dan. Půvab a absurdita lidského snažení.

Zora

28. ledna 1943

Impozantní ocelové konstrukce lodí se zvedají na pozadí prérií, všechny jsou připravené vyplout z přístaviště a odplout pryč, daleko od zmrzlých kukuřičných polí. Vlastně mají namířeno dolů po řece Illionis k Mississippi a přes New Orleans do Atlantiku, aby přes moře supěly k nepřátelským břehům na opačné straně světa. Tam se skřípěním otevřou svá velká vrata na přídi, sklopí rampu jako padací most a vypustí muže a tanky do ledových vln a palebné linie. Chicagská Bridge & Iron Company je postavila dobře, se stejným zaujetím pro detail jako když před válkou stavěla vodojemy, ale chrlí je tak rychle, že je ani nestačí pojmenovat. Sedm lodí měsíčně s prostorem pro třicet devět tanků Stewart Light a dvacet shermanů v trupu lodi. Loděnice fungují čtyřiadvacet hodin denně. Řinčící a skřípající průmysl, který vypouští obří vojenské lodě tak rychle, jak jen je stačí vyrábět. Pracuje se celou noc: muži, ženy, Řekové, Poláci a Irové, ale jen hrstka černých. Segregaci se v Senece stále ještě daří.

Dnes spouštějí na vodu další loď. Vysoce postavená dáma v elegantním kloboučku z organizace pro podporu vojska třískne lahví perlivého šampaňského o příď lodi LST 217 s nevztyčeným stěžněm na palubě. Všichni tleskají, pískají a dupou při pohledu na pětapůltisícitunovou loď, kterou musí spouštět po rampě šikmo, protože řeka Illionis je příliš úzká. Po nárazu do vod říčního přístavu zaburácí sloupce vody jako rány z kanonu a vytvoří se obrovitá vlna, která loď divoce rozhoupe.

Je to vlastně již druhá premiéra této vojenské lodi, protože cestou po Mississippi narazila na dno a museli ji odtáhnout zpět, aby ji opravili. Ale nic se neděje. Hlavně že bude oslava. Nálada se dá pozvednout jako vlajka na žerď, když se potom bude pít a tancovat.

Zora Ellis Jordanová mezi dělníky, kteří si po směně zaskočili trochu slavit, nepatří. Musí totiž živit čtyři děti a její manžel se domů z války už nikdy nevrátí, protože loď, na které sloužil, rozmetala skrytá německá ponorka. Armáda jí na památku poslala jeho doklady a přiznala penzi. Medaili mu nedali, protože byl černý. Ale poslali úřední dopis, ve kterém vyjádřili nejhlubší soustrast a ocenili jeho odhodlání zemřít za vlast ve službách loďstva, kde pracoval jako elektromontér.

Předtím měla práci v prádelně v Channahonu, ale pak tam jedna žena přinesla pánskou košili s propáleným límečkem, a tak se jí zeptala, kde k tomu přišel. Když žádala o práci, ptali se jí, jestli chce svařovat nebo dělat něco jiného. Zeptala se, za co je víc peněz.

„Dáš se koupit, co?“ řekl šéf. Jenže Harry byl mrtvý a v kondolenčním dopise jí neporadili, za co má Harryho dětem kupovat jídlo a oblečení a z čeho platit školu. Myslel si, že nevydrží ani týden: „Žádní barevní to nevydrží.“ Ale ona vydrží víc než oni. Možná proto, že je žena. Vyzývavých pohledů a oplzlostí si nevšímá. V porovnání s prázdným místem vedle sebe v posteli jsou bezvýznamné.

Barevní také oficiálně nemohou sehnat bydlení, nemluvě o bydlení pro celou rodinu, tak si pronajímá malý dům se dvěma místnostmi a záchodem venku. Na farmě na kraji města, dvě míle odsud. Hodina cesty tam a zpátky každý den jí stojí za to, že uvidí svoje děti.

Ví, že v Chicagu by to bylo jednodušší. Její bratr má epilepsii a pracuje pro poštu. Prý by jí mohl sehnat práci. Jeho žena by jí zase mohla pomoct s dětmi. Ale je to všechno příliš živé. A ve městě ji tíží myšlenky na Harryho. Tady alespoň, v moři bílých tváří, se jí nemůže stát, že by letmo zahlédla svého mrtvého manžela, běžela za ním, chytila ho za ruku a pak, až by se otočil, by s hrůzou zjistila, že je to někdo úplně cizí. Ví, že je k sobě tvrdá. A ví, že jde o hloupou hrdost. No a co? Jako pytle s pískem u dna lodi – je to to jediné, co ji drží nad vodou.

Má dolar a dvacet centů za hodinu, o pět centů víc, když pracuje přesčas. Takže než se spustí loď na vodu a jiný lodní trup se dovleče ke kotvišti číslo 217, Zora už je s nasazenou svářečskou kuklou zpátky na palubě další vojenské lodi. V ruce má jiskřící svářečku a vedle ní dřepí malá Blanche Farringdonová, která jí trpělivě podává pruty.

Lodě se kompletují po etapách, při nichž skupiny s různými specializacemi udělají svou práci, aby tak připravily prostor pro nástup dalšího týmu. Zora raději pracuje nahoře na palubě. Dřív uvnitř lodi trpívala klaustrofobií. Svařovala plechy pro podlažní elektroinstalaci nebo ventily, které plní vodou zátěžové komory a táhnou loď s plochým dnem dolů na cestu oceánem. Připadala si, jako by se hrbila v tělní schránce nějakého obřího ztuhlého železného brouka. Před pár měsíci skládala předepsanou svářečskou zkoušku. Za tohle má víc peněz a může pracovat venku, ale hlavně to znamená, že se dostane ke svařování otočných střeleckých věží, které z těch zasraných nácků udělají fašírku.

Sněží a velké vločky prachového sněhu se usazují na pracovním oblečení. Tají a zůstávají po nich malé vlhké skvrnky, které mizejí stejně rychle jako jiskry odletující při sváření. Obličej Zoře chrání maska, ale krk a hrudník má posetý drobnými popáleninami. Alespoň že má práci, při které jí není zima. Blanche se žalostně třese zimou, i když kolem sebe rozestavěla zbývající planoucí hořáky.

„Je to nebezpečné,“ vyštěkne Zora. Je naštvaná, že Leonore, Robert a Anita si vzali volno, aby si mohli jít zatancovat, a je dvě tady nechali samotné.

„Mně je to jedno,“ řekne Blanche zoufale. Tváře má zimou zrudlé. Pořád ještě to mezi nimi skřípe. Blanche se ji včera večer v boudě, která slouží jako erární sklad, pokusila políbit. Když si sundala svářečskou kuklu, stoupla si Blanche na špičky a vlepila jí pusu. V podstatě jen takový letmý polibek, ale úmysl byl jasný.

Váží si jejích citů. Blanche je milá holka, i když je hubená a bledá a má ustupující bradu a jednou té parádivce chytly vlasy. Od té doby je nosí svázané dozadu, ale pořád chodí do práce nalíčená a make-up potom smyje pot. Jenže i kdyby měla mezi devítihodinovými šichtami a péčí o děti čas, Zora to má nastavené jinak.

Pokouší ji to, samozřejmě. Od doby, kdy Harry odešel k námořnictvu, ji nikdo nepolíbil. Ale to, že má Zora z práce v loděnici ramena jako zápasník a že je vůbec všude nedostatek mužů, z ní ještě nedělá lesbičku.

Blanche je vlastně dítě. Je jí sotva osmnáct. A je bílá. Neví, co dělá. A navíc, jak by to Zora vysvětlila Harrymu? Každé ráno po cestě domů si s ním povídá. O dětech, o šílené práci na stavbě lodí, která je jednak užitečná, a navíc ji přivede na jiné myšlenky, takže se jí tak moc nestýská. I když slova „ne tak moc“ vůbec neodpovídají bolavé prázdnotě, která ji ničí.

Blanche uhání na druhou stranu paluby, aby Zoře dovlekla tlustý kabel. Když jí ho svalí k nohám, řekne jí rychle do ucha „miluji tě“. Zora dělá, že neslyší. Kukla je dost silná, aby opravdu neslyšela. Příčí se jí to.

Několik dalších hodin pracují v tichosti, jen občas něco zběžně prohodí. Podrž mi tohle, podej mi tamto. Blanche Zoře přidržuje podložku, aby se mohla rozmáchnout a kladivem odstranit strusku. Ale dnes jsou její údery nešikovné a špatně načasované.

Konečně siréna oznámí konec směny a vysvobodí je ze společného utrpení. Blanche vystřelí po žebříku dolů a Zora se škrábe za ní. Ve svářečské kukle a pánských pracovních botách není tak rychlá. Vycpala si je novinovým papírem, aby sedly na nohu její velikosti. Byla svědkem toho, jak jedné ženě, která měla na nohou polobotky, rozdrtila bedna kosti. Tehdy je začala nosit.

Zora seskočí dolů na pevnou zem a prochází davem, který míří na další směnu. Z amplionů umístěných na sloupech s osvětlením řve hudba a vyhrává veselé hity pro dobrou náladu. Písně Binga Crosbyho střídají Mills Brothers a Judy Garlandová. Než si schová své věci a prokličkuje mezi rozestavěnými loděmi a výkopy pro usazení stavebních jeřábů, zazní z amplionů „Pistol-packin’mama“ od Ala Dextera. Nechtěla, aby ji malá Blanche špatně pochopila.

Dav řídne. Ženy se vydávají na cestu domů nebo míří do baráků v nedaleké dělnické čtvrti, kde jsou dřevěné postele navršené nad sebou stejně jako palandy v lodních kajutách vojenských lodí, které svařují.

Zora se vydá severním směrem, po hlavní ulici přes Senecu, která se z předměstí bez kina a školy rozrostla v divokou jedenáctitisícovou dělnickou kolonii. Ve válce se daří podnikání. Oficiální bydlení pro dělníky s rodinami je v budovách střední školy, ale to neplatí pro takové, jako je ona.

Boty jí zaskřípou na štěrku, když překračuje široké pražce rockislandské dráhy, která pomohla zcivilizovat Západ a s každým vagonem nacpaným Mexičany, Číňany, bílými, ale hlavně černochy s sebou přivážela naději. Chtěli co nejrychleji utéct z jihu, ve vlaku snili o kouzelném městě a doufali, že najdou práci, o které se psalo v chicagských novinách, podobně jako její táta, který v novinách sám šestatřicet let dělal sazeče. Teď vlaky přivážejí montované díly. A její táta už je dva roky mrtvý.

Přejde hlavní silnici, v této noční době děsivě tichou, a pokračuje do příkrého kopce, kolem hřbitova Mount Hope, dál k farmě. V polovině kopce se ze stínů stromů vynoří muž, opírá se o hůl a jde k ní.

„Dobrý večer, paní. Můžu jít kousek s vámi?“ zeptá se Harper.

„Ehm, ne,“ a zakroutí hlavou směrem k bělochovi, který zde v tuto dobu nemá co pohledávat. Je to profesionální deformace, že ji nejdříve napadne: sabotér, a až potom násilník. „Ne, děkuji, pane. Mám za sebou dlouhý den a jdu domů za dětmi. A kromě toho, už bude ráno.“ To je pravda, právě bylo šest. I když je ještě tma a zima jak v psírně.

„Ale no tak, Zoro. Ty si na mě nepamatuješ? Říkal jsem ti, že se ještě uvidíme.“

Na okamžik ztuhne a nechce se jí věřit, že se teď bude muset zabývat něčím tak příšerným. „Pane, jsem unavená a podrážděná. Mám za sebou devítihodinovou směnu, doma na mě čekají čtyři děti a vy mě děsíte. Bude lepší, když se odbelháte pryč a necháte mě sakra na pokoji. Protože já s vámi nepůjdu.

„To nemůžeš,“ řekne. „Ty záříš, já tě potřebuji.“ Usmívá se jako svatý, nebo jako blázen a to ji – chybně – uklidní.

„Pane, já nemám náladu na lichotky ani na hovory o víře, jestli patříte k jehovistům,“ odbude ho. Ani za denního světla by v něm nepoznala muže, který se před jedenácti lety objevil na schodech před jejich domem. I když po kázání o tom, jak musí být opatrná, které tehdy dostala večer od táty, se v ní na dlouhá léta zabydlel odpor a děs. Jednou dokonce od majitele obchodu dostala pohlavek za to, že ho upřeně pozorovala. Ale dlouho o tom nepřemýšlí. Je tma a únavu cítí až v kostech. Má rozbolavělé svaly, i srdce ji bolí. Na tohle nemá čas.

Únava z ní spadne, když koutkem oka zahlédne, že z kabátu vytahuje nůž. Překvapeně se otočí a jemu se tak naskytne perfektní příležitost vrazit jí čepel do břicha. Zora zalapá po dechu a bolestí se prudce ohne. Harper vytáhne nůž a jí se podlomí nohy jako špatně svařený kov.

„Ne!“ zavřeští zuřivě, ale vlastní tělo ji zradí. Chytne ho za pásek a strhne ho s sebou k zemi. Když se po ní chce znovu ohnat nožem, udeří ho pěstí do tváře tak silně, že mu vymkne čelist a zlomí si při tom tři prsty, klouby zapraskají jak popcorn v troubě.

V bolestech cosi nesrozumitelného zařve a čelist už mu otéká jako pomeranč. Zora ho popadne za vlasy, drtí mu tvář o štěrk a snaží se ho přemoct.

Zpanikaří a bodne ji do podpaží. Je to špatně mířený zásah, není dost hluboký, aby zasáhl srdce, ale ona vykřikne, odtáhne se a instinktivně si bok tiskne. Využije tedy příležitosti a převalí se na ni, koleny jí přitiskne ramena k zemi. Ač má Zora sílu zápasníka, v ringu nikdy nebyla.

„Mám děti,“ řekne. Pláče bolestí od zranění na boku. Protrhl jí plíce, ústa se zalijí krví.

Nikdy se tak strašně nebála. Ani když jí byly čtyři a celým městem otřásly rasové nepokoje, táta ji zabalil do svého kabátu a utíkal s ní pryč, protože černochy vyhazovali z tramvají a klidně je umlátili k smrti přímo na ulici.

Dokonce ani když se Martin narodil o pět týdnů dřív a byl tak maličký, že si myslela, že umře. Zamkla se s ním v pokoji a poslala všechny pryč. Vydržela, minutu po minutě, čtyři měsíce, až ho z toho dostala.

„Už vstávají,“ zaheká bolestně. „Nela jim bude chystat snídani… oblékat je do školy… ale Martin bude chtít sám… bude si obouvat boty opačně.“ Vzlykne. Ví, že je hysterická, mluví od věci. „A dvojčata… ti dva si žijí ve svém vlastním světě.“ Nedaří se jí srovnat myšlenky. „Na Nelu je toho moc… Nezvládne to. Je mi teprve pětadvacet… Musím je vidět vyrůstat. Prosím…“

Harper beze slova zakroutí hlavou a bodne.

Do kapsy pracovních kalhot jí zastrčí baseballovou kartičku: Jackie Robinson, outfield Brooklyn Dodgers. Nedávno ji vzal Jin-Sook Auové. Zářící hvězdy se propojily v čase. Souhvězdí vraždy.

Kartičku vymění za měděné písmeno Z, typu Cooper Black, ze staré tiskařské sady, které u sebe nosila jako talisman a které jí táta jednou donesl z práce, když dělal sazeče v novinách. „Posloužila dobře,“ řekl svým dětem a každému dal písmeno, zespodu označené Barnhart Brothers & Spindler. Vyřazené. „Pokrok nezastavíš,“ řekl jí tenkrát táta.

Pro Zoru válka skončila. Pokrok půjde dál bez ní.

Kirby

13. dubna 1992

„Nazdar stážistko,“ Matt Harrison stojí u jejího stolu společně s postarším pánem v modrém, který v obleku vypadá jako nějaký šmrncovní šik děda.

„Nazdar šéfe,“ Kirby nenápadně přikryje složkou dopis, který píše právníkovi údajných nezletilých vrahů Julie Madrigalové. Společná obhajoba, to o něčem svědčí – neházeli vinu jeden na druhého, aby dosáhli mírnějšího trestu. Usadila se u pracovního stolu jednoho z kulturních redaktorů, protože Dan je tak často pryč, že vlastně ani žádný stůl nemá. O tom, že by se o něj mohl s někým dělit, ani nemluvě. Poté co Chicago Cubs vyhráli, dostala za úkol dát dohromady co nejvíc informací o Sammym Sosovi a Gregu Madduxovi.

„Chceš dělat na něčem pořádném?“ zeptá se Matt. Má obzvlášť dobrou náladu, houpe se na patách. Sakra, věděla, že na sebe nemá upozorňovat.

„Myslíš, že už bych mohla?“ řekne a vyzní to jako: podle toho na čem.

„Slyšela jsi ráno o těch záplavách?“

„To se dá těžko přehlédnout, když evakuovali půl čtvrti Loop.“

„Škody se odhadují na miliony. Ryby se prý dostaly do sklepa budovy Merch Martu. Říkáme tomu Velká chicagská potopa, něco jako Velký chicagský požár z roku 1871.“

„To je ale vtípek. Dobrý. Pravděpodobně se tam dostaly omylem starou uhelnou šachtou, ne?“

„Přivalila se tamtudy celá řeka. Jestli tomu ovšem věříš. Ale tady pan Brown,“ ukáže na dokonale oháknutého staříka,“ má na věc jiný názor a myslel jsem si, že by sis s ním o tom mohla popovídat. Jestli máš čas.“

„Opravdu?“

„Normálně bych po tobě nechtěl, abys psala něco mimo svůj obor, ale tohle je velká mokrá šlamastyka a my se snažíme podávat důkladné informace.“

„Jasně,“ pokrčí Kirby rameny.

„Šikovná. Pan Browne, posaďte se, prosím.“ Přisune židli a se založenýma rukama zůstane stát vedle nich. „Mě si nevšímejte, já se jen budu dívat.“

„Vteřinku, jen si najdu tužku.“ Kirby zašmátrá v zásuvce stolu.

„Doufám, že mě nehodláte zdržovat,“ zamračí se stařík na Matta. Má velmi úzké obočí, téměř žádné, a díky tomu vypadá křehce. Ruce se mu trošku třesou. Parkinsonova nemoc, nebo je to možná stářím. Musí mu být aspoň osmdesát. Zajímalo by ji, jestli se tak nastrojil speciálně kvůli nim.

„V žádném případě,“ popadne Kirby propisku a položí ji na zápisník. „Můžeme začít hned, jestli chcete. Povíte mi, co jste viděl? Viděl jste, jak se ryby vyvalily z šachty?“

„Nebyl jsem u toho.“

„Dobře, tak mi povězte, co vás sem přivádí. Opravy mostu? Slyšela jsem, že starosta Daley vyhlásil veřejnou soutěž, kdo nabídne nejnižší cenu.“

„Takže ty přece jenom sleduješ, co se děje,“ poznamená Matt.

„Netvař se tak překvapeně,“ odsekne Kirby, ale s úsměvem, aby nevyděsila milého pana Browna.

„Já o tom nic nevím,“ řekne pan Brown roztřeseným hlasem.

„Metoda rozhovoru 101,“ radí Matt. „Asi bys ho měla nechat mluvit. Co tě ten Velasquez učí?“

„Omlouvám se. Co kdybyste mi řekl, o čem jste chtěl mluvit. Poslouchám vás.“ Pan Brown se tázavě podívá na Matta a ten zlehka přikývne, jako že dobrý.

Stařík se kousne do rtu, zhluboka vzdychne, pak se nakloní přes stůl a zašeptá: „Mimozemšťani.“

Vteřinu trvá, než jí to dojde. Kirby si uvědomí, že se v celé místnosti rozhostilo naprosté ticho.

„No, já myslím, že teď už to zvládneš sama,“ řekne Matt, ušklíbne se a odejde. Nechá ji samotnou s tím starým bláznem, který přikyvuje tak horlivě, až se mu celá hlava třese jak na stopce.

„No, oni nemají rádi, když se zajímáme o řeku. Žijí tam dole. Samozřejmě nepotřebují kyslík.“

„Pochopitelně.“ Kirby za zády ukáže prostředníček zbytku osazenstva kanceláře, které stěží zadržuje smích.

„Nebýt mimozemšťanů, nikdy by se nám nepodařilo změnit tok řeky. Že prý technologie, ale nevěř tomu, děvče. Udělali jsme s nimi dohodu. Ovšem nechceme je dráždit. Jestli umí otočit říční proud, čeho myslíš, že by pak ještě mohli být schopni?“

„Čeho třeba?“ vzdychne Kirby.

„Zapište si to,“ naznačuje netrpělivě pan Brown, čímž spustí další vlnu urputně potlačovaného hihňání.

Je to bar nevalné pověsti. Čpí zatuchlým cigaretovým kouřem a odžitou konverzací.

„To bylo fakt hnusný,“ řekne Kirby a vší silou šťouchne do bílé koule. Její spolehlivá taktika, když nejde uhrát slušný šťouch. „Měla jsem svý práce dost.“

Přišel s tím Matt, že si po práci půjdou ještě s pár dalšími lidmi zahrát kulečník. Nakonec dorazila ona, Victoria, Matt a Chet, protože Emma musela dělat opravdové zpravodajství ze záplav.

„Zkouška dospělosti, slečinko.“ Matt se opírá o bar, popíjí koktejl s vodkou a občas zabrousí pohledem k televizi v rohu, kde běží CNN. Má hrát s Chetem, ale pořád zapomíná, kdy je na řadě.

„Brown je u nás jako doma,“ vysvětluje Victoria. Přijde pokaždý, když se semele něco kolem vody. Ale takových je víc. Víš, co mají magoři společnýho?“

„Potrhlý řeči?“ navrhne Kirby.

„Máme tam houmlesačku, která nám vždycky v říjnu nosí sešity popsaný básničkama. Písmo je nečitelný a sešity jsou svázaný gumičkama. Nebo blázna, co volá a nabízí svou pomoc pokaždý, když se v novinách objeví zpráva o vraždě nebo ztraceným zvířátku. Bohudíky, že mám na starosti jen falešný fotky s dětskou pornografií.“

„A spousty sportovních pošuků,“ odvrátí se Matt od televize, aby se zapojil do hovoru. „S těma ses ještě nesetkala? Tvůj Dan odmítá brát telefony, když je v kanceláři. Volají, aby si stěžovali na mizerné rozhodčí. Na mizerné manažery, mizerné hráče, mizerné hřiště. Všechno je zkrátka jedna velká mizérie.“

„Já mám nejraděj tu rasistku, co nám nosí sušenky,“ vmísí se do hovoru Chet.

„Proč jim někdo neřekne, aby se na to vykašlali?“

„Něco ti povím, slečinko,“ vezme si slovo Matt, „v televizi se zprávy čím dál víc zkracují. Jako kdyby čtvrthodinový stručný přehled zpráv mohl postihnout dění celého světa.“

„Ale prosím tě,“ zakroutí láskyplně očima Victoria.

„Byla jsi někdy v redakci Chicago Tribune?“

„Jasně, byla jsem se tam podívat,“ řekne Kirby a ťukne do bílé koule u kraje, která se hlučně rozběhne přes stůl a rozpráší shluk koulí kolem díry.

„Hele, takhle je jenom proháníš po stole.“ Victoria ukáže Kirby, jak se správně drží tágo. „Teď se nakloň, nachystej si tágo, a až budeš připravená, šťouchni a zároveň plynule vydechni.“

„Děkuji, paní profesorko.“ Ale tentokrát Kirby pošle bílou kouli po stole tak, že zlehka ťukne do čtrnáctky a ta krásně zapadne do díry v rohu stolu. Kirby se narovná a zakření se.

„Výborně,“ řekne Victoria. „A teď se ještě musíš soustředit, abys trefila svou barvu.“

„Sakra, my máme ty druhý,“ dojde Kirby, zahanbeně skloní hlavu a strčí tágo spoluhráči.

„Poslouchá mě tady někdo?“ postěžuje si Matt.

„Ano!“ zakřičí všichni naráz.

„Takže: když půjdeš do budovy Chicago Tribune, uvidíš, že venku, na zdi u chodníku, mají zabetonované historicky významné kameny. Kousek cihly z Cheopsovy pyramidy, Berlínské zdi, pevnosti Alamo, Britského parlamentu, kámen z Antarktidy, mají tam dokonce i kousek horniny z Měsíce, viděla jsi to?“

„Jak to, že je nikdo nevydloubal a neukradl?“ zeptá se Kirby, a protože se Chet zrovna rozmáchne tágem, raději se klidí z cesty, aby jednu neschytala.

„To nevím. Ale o to nejde. Jde o to, že je to symbol,“ řekne Chet, když mu koule nespadne do díry. „Symbol globálního dosahu a síly médií. Je to romantický ideál, který už neplatí od dob Charlese Dickense. Nebo aspoň od té doby, co existuje televize.“

Kirby upřeně pozoruje konec tága a přeje si, aby koule skončila tam, kde ona chce. Neskončí. Naštvaně se narovná. „Jak se vůbec mohlo někomu podařit získat kousek z pyramidy? Není náhodou převážení těchto artefaktů nezákonné? Jak to, že to nevyvolalo diplomatický skandál? “

„O to taky nejde.“ Matt proti nim vytasí sklenici, aby svým slovům dodal váhu, a Kirby si všimne, že už je vcelku opilý. „Jde o to, že Tribune přitahuje turisty. A my přitahujeme šílence.“

„To proto, že mají normální bezpečnostní opatření. Člověk se musí nejdřív zapsat na recepci. Když jdou lidi k nám, tak vystoupí z výtahu rovnou do zpravodajské místnosti.“

„Děláme noviny pro normální lidi, musíme pro ně být přístupní. Z principu.“

„Jsi opilý, Harrisone.“ Victoria odtáhne šéfredaktora ke stolu. „Pojď, koupím ti kolu. Nech mladý být.“

Chet zamává tágem nad nedokončenou hrou. „Chceš hrát dál?“

„Ne, hraju jak ponocnej. Nechceš se jít se mnou nadýchat trochu čerstvýho vzduchu? Ten kouř tady mě zabije.“

…

Stojí rozpačitě na kraji chodníku. Chicagský Loop se vylidňuje, poslední lidé míří z práce domů a kvůli záplavám jsou nuceni vzít to objížďkou. Chet je najednou nejistý a pohrává si se svým prstenem s ptačí lebkou.

„No,“ začne, „časem je rozpoznáš... magory. Ať dělají cokoli, hlavně se vyhýbej očnímu kontaktu. A kdybys náhodou udělala tu chybu, že tě začnou zajímat, okamžitě je předej někomu jinýmu.“

„Budu si to pamatovat,“ řekne Kirby.

„Kouříš?“ zeptá se Chet s nadějí v hlase.

„Ne, proto jsem musela vypadnout z toho baru. Nedělá mi to dobře. Z kašlání mě bolí břicho.“

„No jo, četl jsem o tom. Chci říct, nastudoval jsem si o tobě něco.“

„Myslela jsem si to.“

„Když pracuju v té knihovně.“

„Jo.“ Zeptá se tak nenuceně, jak jen to jde, a snaží se, aby v jejím hlase nebyla znát naděje: „Nedozvěděl ses něco novýho?“

„Ne, myslím, že ne,“ zasměje se nervózně. „Ty jsi tam přece byla.“

Kirby v Chetových slovech rozpozná zbožnou úctu a pocítí starou známou beznaděj.

„Jasně že byla,“ řekne zvesela. Ví, že mu tím nepomůže, ale je dožraná, že to, co se jí stalo, v něm vzbuzuje posvátnou bázeň. Chce se jí říct, že to není až tak výjimečné. Pořád se přece, sakra, vraždí nějaký holky.

„Ale víš, co mě napadlo?“ zoufale se snaží překlenout propast. Trochu pozdě, pomyslí si Kirby.

„No?“

Rychle se rozpovídá. „Měla by sis přečíst jednu knížku. Je o holce, které se stalo něco příšernýho a ona si ve své hlavě vytvoří vlastní magický dokonalý svět. A pak je tam jeden bezdomovec, který se stane jejím ochráncem a idolem, a duchové zvířat. Je to úžasný. Fakt úžasný.“

„To zní… skvěle.“ Myslela, že ji to nerozhodí. Rozhodilo. Její chyba, ne jeho. On za to nemůže. Mělo ji to napadnout hned.

„Myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat.“ Vypadá zoufale. „Nebo ti to být k užitku. Zní to fakt hloupě, když to teď tak říkám.“

„Možná bys mi ji mohl půjčit, až to dočteš.“ Ve skutečnosti jako kdyby říkala: Prosím tě, nic mně nepůjčuj. Zapomeň na to a už o tom nikdy nemluv, protože můj život není žádný pitomý komiks. Změní téma, aby je zachránila před sebou samými, aby je nepohltila propast trapnosti, která se mezi nimi začala rozevírat. „Takže Victoria chodí s Mattem?“

„Ále,“ rozzáří se. „S přestávkami už spoustu let. Ví o nich úplně všichni.“

Kirby se snaží najít nadšení pro drby z kanceláře, jenže moc jí to nejde. Mohla by se zeptat na jeho osobní život, ale tím by jenom vyvolala otázky ohledně sebe samotné. Naposledy si začala s jedním klukem ze semináře teorie společenských věd. Byl chytrý a zvláštně pěkný. V posteli byl ale nesnesitelně něžný. Líbal ji na jizvy, jako kdyby je zkoušel jazykem odčarovat. „Hej, já jsem tady nahoře,“ řekla mu, když přetrpěla líbání na břiše a každého kousíčku zjizvené tkáně. „Anebo ještě trošičku níž. Jak chceš, zlato.“ Škoda mluvit, stejně to nevydrželo.

„Je docela roztomilý, jak dělají, že nic,“ vypadne z ní, ale pak znovu zavládne trapné ticho.

„Jo.“ Chet zašmátrá v kapse kalhot. „Není to tvoje?“ Vyndá inzerát vystřižený ze sobotních novin.

Hledáme informace týkající se případů žen zavražděných v Chicagu a okolí v letech 1970–1992, v jejichž blízkosti byly nalezeny neobvyklé předměty.

Zn.: Důvěrné.

Pište na adresu: KM, Box 786, Wicker Park, 60622

Samozřejmě dala inzerát do Sun-Times, ale i do jiných novin, do místních zpravodajů a taky roznesla letáčky po obchodech, ženských organizacích a growshopech od Evanstonu po Skokie.

„Jo. To byl Danův nápad.“

„Super,“ řekne Chet.

„Cože?“ rozčílí se Kirby.

„Jenom dávej pozor.“

„Jo, dobře. Už musím jít.“

„Tak jo. Já taky.“ Oběma se zřetelně uleví. „Neměli bychom se s nimi rozloučit?“ řekne Chet.

„Myslím, že to není nutný. Kudy jdeš?“

„Na červenou linku.“

„Já jedu na opačnou stranu,“ zalže. Ale nedokáže si představit, že by měla v konverzaci pokračovat po cestě na zastávku. Už je dost stará, aby věděla, jak to s lidma chodí.

Harper

4. ledna 1932

„Už jste slyšel, co se stalo zářící dívce?“ zeptá se sestřička s prasečím rypáčkem. Tentokrát mu řekla svoje jméno. Jako kdyby mu dávala dárek převázaný stužkou: Etta Kappelová. Je úžasné, jak je všechno jiné, když máte v kapse peníze. Fofrem vás pošlou kolem narvaných oddělení, kde je lidí víc než dobytku na trhu, do soukromého pokoje s linoleem na podlaze, s prádelníkem, se zrcadlem a s výhledem, i když jen do dvora. Takhle to mají bohatí. Peníze mluví za vás. Za pět dolarů na noc se vám dostane v paláci pro nemocné královská péče.

„Hmmm,“ řekne Harper a nedočkavě ukazuje na tác s lahvičkou morfia vedle své postele, kterou má zvednutou v úhlu pětačtyřiceti stupňů, aby se mohl posadit.

„Někdo ji v noci zabil,“ zašeptá vzrušeně teatrálním hlasem, zatímco mu mezi drátky, kterými mu zuby drží pohromadě a které jsou napevno přišroubované přímo do čelisti, prostrkuje gumovou hadičku.

„Uff.“

„Nestěžujte si. Buďte rád, že to máte jenom vykloubené. Vy za to ale, na rozdíl od té tanečnice, nemůžete. Nestyda jedna.“ Nehtem poklepe na lahvičku s morfiem, aby rozehnala všechny nežádoucí bublinky, pak skalpelem odřízne hrdlo a zručně natáhne tekutinu do injekční stříkačky.

„Vy jste, pane, někdy viděl takové představení?“ zeptá se odměřeně.

Harper zakroutí hlavou. Zaujalo ho, jak změnila tón hlasu. Zná takové, jako je ona. Pohlíží na ostatní spatra, s morální převahou, aby zjistily co a jak. Klesne zpátky do postele, protože droga začíná účinkovat.

Dva dny prožíval muka, než se dostal zpátky sem. Schovával se ve stodolách a cucal rampouchy zašpiněné od sazí z loděnic, pak teprve mohl naskočit na vlak ze Senecy do Chicaga, společně s dalšími vandráky a tuláky, kteří se nijak nevyjadřovali k jeho zarudlému a nateklému obličeji.

Drátky kolem zubů omezují jeho možnosti při hledání dívek. Musí být schopný mluvit. Neupozorňovat na sebe. Bude muset přehodnotit způsob práce.

Nechce, aby ho znovu někdo zranil. Musí přijít na to, jak je zkrotit.

Alespoň že už téměř necítí bolest. Přebilo ji morfium. Ale ta zatracená sestra se pořád motá kolem, na jeho vkus až moc blízko. Nejde mu na rozum, co tam pořád chce. Proč ho nenechá na pokoji? Unaveně na ni kývne. „Co je?“

„Jen kontroluji, jestli je všechno v pořádku. Zavoláte mě, kdybyste ještě něco potřeboval, dobře? Chtějte Ettu.“ Zachumlá mu nohu pod peřinu a hbitě vyběhne z pokoje.

Účinek drogy nabírá na síle, až ho nakonec pohltí úplně.

…

V nemocnici si ho nechali tři dny na pozorování. Podezírá je, že chtěli prozkoumat hlavně jeho peněženku. Z ležení v posteli byl jako na jehlách. Nemohl se dočkat, až se vrátí do Domu a vyjde ven i se zadrátovanou čelistí a vůbec. Už ho nezastihnou nepřipraveného.

Vrátí se, aby si přečetl o její vraždě, o které se obšírně píše, než dospějí k závěru, že se jedná o vraždu, a ne o válečný zločin. Jedinými novinami, které zveřejní skutečný nekrolog, je Defender, kde se také objeví bližší informace o pohřbu. Nebude na hřbitově v místě, kde byla zabita, protože ten je jen pro bílé, ale na hřbitově Burr Oak v Chicagu. Nemůže odolat nutkání, aby se tam nezašel podívat. Drží se vzadu, jako jediný bílý mezi přítomnými. Když se ho někdo, jak se ostatně dalo čekat, zeptá, proč tu je, zahuhlá zadrátovanými ústy: „Sem ji znal,“ a ti šašci neváhají a ptají se dál.

„Znal jste ji z práce? Přišel jste se s ní rozloučit? Až ze Senecy?“

Vypadají udiveně.

„Kéž by takových lidí, jako jste vy, bylo víc,“ řekne dáma v klobouku a strkají ho dopředu, takže stojí nad jámou, šest stop hlubokou, a dívá se na rakev pokrytou liliemi.

Děti nejde přehlédnout: tříletá dvojčata si hrají mezi náhrobními kameny a moc nechápou, co se děje, až je někdo z příbuzných popadne a s křikem je táhne zpět k hrobu. Dvanáctiletá dívka, která se na něj dívá, jako kdyby věděla. Za ruku se jí drží mladší bratr, který je příliš otřesený, aby plakal, ale zachvěje se pokaždé, když se nadechne.

Harper hodí na rakev hrst hlíny. Udělal jsem to kvůli tobě, pomyslí si a vinou drátků na zubech to vypadá, že za ten otřesný škleb ve tváři vlastně nemůže.

Potěšení z toho, že ji vidí ležet v zemi a nikdo ho nepodezírá, mu dodává sílu. Když si na to vzpomene, skoro mu to vynahradí bolavou čelist. Ale nakonec ho to začne znepokojovat. V Domě moc dlouho nevydrží. Věci opět začnou vydávat zvuky a ženou ho ven. Musí najít další. Ale copak se hledání může obejít bez jeho osobního kouzla?

Mine otravnou válku, kdy byly potraviny na lístky a lidé měli ve tvářích děs, a přijde do roku 1950. Říká si, že se jenom porozhlédne, ale už ví, že tu najde jednu ze svých dívek. Nemýlí se.

Cukání v břiše se podobá tomu, které ho přivedlo do Domu. S naprostou jistotou míří do míst, kam má jít – a rozpoznává jeden z talismanů svého pokoje. Je to hra. Musí je najít v různých časech a místech. Spolupracují, jsou připraveny a čekají, až se naplní jejich osud, který jim určil on.

I ona už čeká. Sedí venku v kavárně na Starém Městě, se skicákem, sklenkou vína a s cigaretou. Má na sobě upnutý barevný svetřík se vzorem vzpínajících se koňů. Když kreslí, sama pro sebe se zlehka usmívá, černé vlasy jí padají do čela a ona se snaží zachytit prchavé pocity v tvářích ostatních zákazníků a kolemjdoucích. Načrtnout karikaturu jí trvá pár vteřin, a když jí letmo nakoukne přes rameno, vidí, že jí to opravdu jde.

Ve chvíli, kdy se zamračí, vytrhne kresbu, zmačká ji a upustí na zem, se Harper chopí své příležitosti. Papír dopadne dostatečně blízko chodníku, aby mohl předstírat, že se mu připletl do cesty. Ohne se pro něj a narovná zmuchlanou kuličku.

„To ne, nechte toho,“ vyhrkne a zahanbeně se zasměje, jako kdyby ji přistihl s vyhrnutou sukní, zašprajclou vzadu za punčocháče. Ale jakmile zahlédne kov v jeho tváři, vyleká se a zmlkne.

Kresba je opravdu pěkná. Vtipná. Zachytila pospíchající vzhlednou ženu s domýšlivým, nadutým výrazem, v brokátovém saku, špičatou bradu vystrčenou, malé prsy rovněž špičaté, v doprovodu pejska podobných kontur. Harper položí kresbu před ni na stůl. Na nose má šmouhu od tuše, jak si ho bezmyšlenkovitě promnula.

„Tohle vám spadlo,“ zahuhlá.

„Ano, děkuji,“ řekne a pak se mírně vztyčí. „Počkejte, nemohla bych si vás nakreslit? Prosím.“

Harper zakroutí hlavou a jde pryč. Na stole uviděl stříbročerný zapalovač ve stylu art deco a není si jistý, jestli se dokáže ovládnout. Značka Willie Roseová. Ještě nenadešel ten správný čas.

Dan

9. května 1992

Už si na ni zvykl. Nejde jen o to, že se mu postará o otravné vyhledávání informaci, které by si jinak musel na cestách zjišťovat sám, nebo že ji může pověřit vyřizováním otravných telefonátů. Jde o to, že ji má nablízku.

V sobotu, než ji vezme do novinářské lóže, kde budou živě sledovat opravdový zápas, si zajdou na oběd do Billy Goat, aby si zvykla na prostředí. Mají tam velké televize, kultovní sportovní suvenýry, vinylová křesla v zelené a oranžové barvě a bývají tam staří štamgasti, včetně novinářů. Pití není drahé, jídlo je dobré, i když od té doby, co se v pořadu Saturday Night Live objevil John Belushi se svou „cheezborger“ parodií, turistů přibývá. A ukázalo se, že tu show viděla.

„Jo, ale ještě předtím to byl nechvalně známý podnik,“ řekne Dan. „Tady začala historie Chicago Cubs. V roce 1945 se majitel hospody pokusil dostat opravdového kozla na zápas ve Wrigley Field. Koupil mu lístek a tak, ale vypakovali ho, protože panu Wrigleymu přišlo, že zvíře moc smrdí. To chlapa tak rozčílilo, že na místě pronesl slavnostní slib, že Chicago Cubs už nikdy nevyhrají světovou sérii, a taky že ne.“

„Takže to není jen proto, že jsou nemožní.“

„Tak hele, tohle je přesně ta věc, kterou mezi novináři nesmíš říkat.“

„Připadám si jak Eliza Doolittlová v baseballu.“

„Kdo?“

„Ta z My Fair Lady. Snažíš se mě převychovat, abys mě mohl vzít do lepší společnosti.“

„A přitom mám tolik práce.“

„Víš co, tobě by nějaká ta lekce slušného chování taky neuškodila.“

„To myslíš vážně?“

„Ten tvůj roztomile ošuntělý styl se k tobě hodí, ale potřeboval bys nějaké lepší oblečení.“

„Počkej, ty mě mateš. Teď se mnou flirtuješ, nebo mě urážíš? A vůbec, ty nemáš co kecat, hadrářko. Celá tvoje garderoba se skládá z triček se skupinami, o kterých v životě nikdo neslyšel.“

„O kterých jsi ty nikdy neslyšel. Měla bych tě trochu poučit. Vezmu tě na koncert.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Když už mluvíme o učení, nemohl bys mi zkontrolovat tyhle úkoly, než začne zápas a já se budu muset soustředit?“

„Chceš, abych za tebe dělal domácí úkoly? Tady?“

„Už to mám hotový. Jen chci, abys na to mrknul. Aby bylo jasno, snažím se něco pochytit, studovat a dopadnout sériového vraha.“

„A jak ti to jde?“

„Pomalu. Na inzerát se nikdo neozval. Zatím. Ale měla jsem schůzku s právničkou obžalovaných v případu Julie Madrigalové.“

„Měla jsi promluvit s žalobcem.“

„Praštil mi s telefonem. Myslí si, že se snažím, aby se případ znovu otevřel.“

„Taky že jo. Na základě jakési tvé vykonstruované nedomyšlené teorie.“

„Potřebuju víc času. Tak co, přečetl by sis to? Já nám zatím seženu něco k pití.“

„Jedna nula pro tebe,“ zabrblá bez valného nadšení a nasadí si brýle.

Její práce oscilují mezi zamyšlením, zda existuje svobodná vůle (ke svému zklamání zjišťuje, že zjevně ano), a dějinami erotiky ve většinové kultuře. Když se objeví Kirby, nese mu dietní kolu a pro sebe pivo. Usadí se zpátky na svou židli a vidí Danovo nesouhlasně povytažené obočí.

„Nemusíš mi vysvětlovat, jak jsi k tomuhle tématu přišla, ale ať už vás tohle učí kdokoli, je úplně jasné, že je to jen záminka k tomu, aby dostal studentky do postele.“

„No, vlastně je to žena a… ne, není lesba. I když, jak o tom teď přemýšlím, o něčem se nám zmínila.“

Nesnáší, jak lehce ho dokáže vyvést z konceptu.

„Tak už sklapni. Musíme si promluvit o tvé zálibě v používání čárek. Nemůžeš je strčit, kam tě napadne.“

„To mi naše profesorka genderových studií říkala taky.“

„Jako že jsem to neslyšel. Musíš proniknout do tajů interpunkce. A zapomenout na formální akademický styl. Na všechny ty kraviny typu ‚v kontextu kritické postmoderní konstrukce‘.“

„Jo, ale akademický styl svým způsobem patří k danému oboru.“

„Jasně, jenže to by byla tvoje smrt, kdybys takhle psala do novin. Musí to být srozumitelné. Vyjadřuj se přímo. Jinak je to dobré. Některé myšlenky jsou vyčpělé, ale k originálnímu smýšlení dozraješ.“ Podívá se na ni přes brýle. „Chci jenom říct, že i když mě fakt baví číst o lechtivých filmech dvacátých let a o pornu pro černý ze sedmdesátých, tak bys to přece jenom možná raději probírala se svými spolužáky.“

„To ne,“ zavrhne jeho nápad. „Chodit do školy je naprosto k ničemu.“

„Neblbni. Určitě bys…“

Přeruší ho. „Jestli chceš říct, že kdybych se snažila, mohla bych si najít nějaký kamarády, tak to, kurva, neříkej. Jasný? Jsem mezi nima jako exot, jako nějaká zoufalá feťácká coura, když mě nevozí limuzína a nenosím nejmodernější značkový oblečení.“

„Ale tak to určitě není, slečinko.“

„Poslouchej – dokážu neuvěřitelnou věc. Kde se octnu, v tu ránu se tam rozhostí ticho. Je to jako kouzlo. Projdu kolem lidí a konverzace naprosto utichne. Jakmile jsem kousek dál, zase začne. Jen trošku tišeji.“

„To přejde. Jsou mladý a blbý. Jsi nevšední.“

„Jsem bizarní. To je rozdíl. Měla jsem být mrtvá. A když to nešlo jinak, tak aspoň úplně jiná. Jako ty zoufalý ženský, co moje pitomá máma pořád maluje.“

„Nejsi žádná pomatená Ofélie, to vím jistě.“ Pak udiveně zvedne obočí a dodá: „Hele, já jsem přece taky chodil na vysokou. Jen jsem nemarnil čas pitím dietní koly s pisálky ze sportovní rubriky.“

„To není ztráta času. Je to nesmírně cenná součást mé praxe, kterou by měli na univerzitě ocenit.“

„A zapomněla jsi říct, že nejsem pisálek.“

„Hm, no jo, no.“

„Tak,“ řekne vesele Dan, „když už teď máme to naše volné odpoledne tak mizerně rozjeté, že bychom se mrkli na ten baseball?“

Bar je doslova k prasknutí narvaný fanoušky v klubových barvách. „Jako gangy,“ zašeptá Kirby.

„Psst.“

Uvědomí si, že ho baví jí vysvětlovat hru a zacházet až do úplných detailů.

„Děkuji, pane dvorní komentátore,“ zakoulí očima.

Celý bar je na nohou, všichni řvou, někteří nadšením, jiní zklamáním. Kdosi rozlil pivo. Chyběl jen kousek a Kirby je měla na botách.

„A to je home run,“ šťouchne do ní Dan a ukazuje na obrazovku. „Nikoli gól.“

Z legrace ho praští do ramene, ale tvrdě, klouby ruky zatnuté v pěst. Aniž by o tom přemýšlel, oplatí jí ránu stejnou silou. Prodávej, jak jsi koupil, učily ho jeho sestry. Nešetřily ho. Taky mu dělaly oheň na zápěstí. Srazily ho k zemi a tahaly za vlasy. Láskyplné násilí. Když objetí nestačilo.

„Au, ty vole.“ Vyvalí oči. „To bolí.“

„A do prdele, promiň, Kirby,“ zpanikaří. „To jsem nechtěl. Nepřemýšlel jsem.“ Pěkně jsi to posral, Velasquezi, praštil jsi holku, která přežila nejhorší napadení, o jakým jsi kdy četl. Příště už budeš mlátit starý babky a kopat do štěňat.

„Dobrý, jsme vyrovnaní,“ odfrkne, ale upřeně zírá na televizi nad barem, kde zrovna běží reklamy, které už během zápasu viděli dvakrát. Všimne si, že ji nezarmoutila rána v zápalu hry, ale to, jak reagoval.

Přitom je to tak prosté. Natáhne se a jemně ji poklepe klouby prstů po koleni.

„Nejsi žádná měkkota, co?“

Obdaří ho rozpustilým úsměvem. „Tak drsná, že si na mě ani skautky nepřijdou.“

„To byl chabý vtip,“ zašklebí se.

„Ne tak chabý jako tvoje rány,“ odsekne.

„Říkala jsi, že jsem roztomilý?“

Willie

15. října 1954

První jaderný reaktor byl spuštěn v roce 1942. Nacházel se pod zarostlým fotbalovým hřištěm Chicagské univerzity. Byl to zázrak vědy. Netrvalo však dlouho a udělali z něj zázrak propagandy.

V jejích představách bují strach. Nejde o strach. Jde o to, co k němu vede. Nočních můr přibývá. Ze spojenců se stávají nepřátelé. Podvratné živly jsou všude. Za vším pronásledováním se skrývá paranoia. Tajnosti jsou přepych, když teď komunisti mají bombu.

Willie Roseová se spletla, když si myslela, že za tím stojí Hollywood. Walt Disney zapřísahá Motion Pictures, aby zachránili americké komiksové modly, protože komouši chtějí z Mickey Mouse udělat marxistickou krysu. Jak absurdní! Samozřejmě že slyšela o zničených životech lidí, kteří se octli na černé listině, když neslíbili věrnost Spojeným státům americkým a že budou hájit jejich zájmy. Ale ona není Arthur Miller. Ani Ethel Rosenbergová.

Takže ji šokuje, když přijde ve středu do práce, do firmy Crake & Mendelson ve třetím patře, a na svém pracovním stole najde několik komiksů. Leží tam jako obvinění.

Fighting American: Nesmějte se! – Tohle není legrace! JEDOVÝ IVAN A RUDOCH TROCKIJ.

Superhrdina oblečený do americké vlajky a jeho mladý kumpán se chystají postavit podivným ohyzdným levičáckým mutantům, vylézajícím z tunelu pod nimi. Na obálce dalšího komiksu zápasí pohledný tajný agent se šlechtičnou v rudých šatech, která v rukou třímá zbraň, zatímco smrtelně zraněný ruský voják s velikým knírem krvácí na koberci. Nad krbem visí zasněžená krajinka s rudě žíhaným nebem a s charakteristickými obrysy minaretů, které se rýsují za oknem. Tajná mise admirála Zachariase: Nebezpečí! Intriky! Záhady! Akce! Žena na obrázku je jí trošku podobná. Má stejné jako uhel černé vlasy. Nehorázné. Absurdní. Ale vlastně pravdivé.

Posadí se na svou točicí židli s uvolněným kolečkem, která se riskantně naklání na stranu, a s vážnou tváří prolistuje komiksy. Pak se nakloní, aby hvízdla na obra v modré košili s bílým límečkem a dokonale upravenými vlasy, který ji pozoruje od zásobníku na vodu. Šest stop vysoký a naprostý kokot. Chlápek, který jí řekl, že ženu na pozici architektky přijímají proto, aby měl kdo zvedat telefony. Počet telefonů, které zvedla od doby, kdy sem před osmi měsíci nastoupila, se rovná nule.

„Hej, Stewie, tvoje vtipy nejsou vtipný.“ Sešity, s gestem jako kdyby vážily tunu, vhodí dramaticky oběma rukama do koše. Napětí, o němž ani nevěděla, povolí a několik chlapů se potichu zasměje. To je celá ona. George naznačí směrem ke Stewartovi ránu do zubů. K.O. Kokot zvedne ruce, jako že se vzdává, a všichni se víceméně vrátí ke své práci.

Zdá se jí to anebo jsou věci na jejím stole maličko jinak uspořádány? Její rýsovací pero č. 25 je napravo od příložníku a logaritmického pravítka, i když si ho většinou nechává na opačné straně, protože je levačka.

Proboha, vždyť ani není socialistka, natož členka komunistické strany. Ale je umělecky založená. To dneska stačí. Protože umělci se stýkají s nejrůznějšími lidmi – černochy, levicovými radikály a lidmi s názorem.

Knihy Williama Burroughse jí přijdou nepochopitelné stejně jako povyk kolem toho, že si v Chicago Review dovolili tu trestuhodnou pornografii zveřejnit. Ale to je jiná věc. Nikdy toho moc nepřečetla. Má ale kamarády mezi imigranty kolem 57. ulice – spisovatele, výtvarníky, sochaře. Prodala nějaké skici ve městě na uměleckém trhu. Ženské akty. Kamarádky jí stály modelem. Některé víc obnažené, některé méně. To z ní přece ještě nedělá komunistku! I když by byla raději, kdyby některé věci nevyšly najevo. Pro většinu lidí je to stejně prašť jak uhoď. Komouši, homouši, rozvraceči.

Aby se jí netřásly ruce, pohrává si s lepenkovým modelem nového domku pro výstavbu ve čtvrti Wood Hill, na kterém teď pracuje. Udělala padesát skic, ale lépe si to dokáže představit na trojrozměrném modelu. Podle nejslibnějších návrhů už takových postavila pět, s různými odchylkami od původního návrhu, který dostala od Georga. Snaží se hledat nové možnosti. Je ale těžké přijít s něčím novým, když máte přesné instrukce od ředitele firmy. Kolo už také znovu neobjevíte. Může se o všem točit, jak vy budete pískat.

Jedná se o domy pro dělnickou třídu v rámci rozvoje okrajových čtvrtí, kde se očividně spoléhá na polohu v blízkosti Park Forest a jeho soběstačné centrum s bankou a obchodním komplexem Marshall Fields. Má si s tím poradit sama. Včetně tesařiny a osvětlení. K ničemu lepšímu se nedostane, ale řekl jí, že může řídit stavební práce. Jenom proto, že zbytek kanceláře je posedlý stavbou kancelářských budov pro vládní projekty a všichni se chovají, jako by to bylo přísně tajné.

Wood Hill není úplně její styl. Nikdy by se nevzdala svého bytu na Staré Městě v rušné a živoucí části města a toho, že si klidně může k sobě nahoru do bytu přivést krásnou holku. Ale navrhování těch utopických modelů jí přináší uspokojení. V dokonalém světě by je však udělala více stavebnicové. Tak, aby se věci daly přeskupovat a měnit, s propojenými vnitřními a vnějšími prostory. Nedávno si prohlížela knihy o Maroku a napadlo ji, že uzavřený centrální vnitřní dvůr by se mohl osvědčit i v drsných zimních podmínkách Chicaga.

Sebe sama předběhla a akvarelem už namalovala umělecké pojetí svého nejmilejšího návrhu. Je na něm šťastná rodina. Máma s tátou, dvě děti, pes a před domem stojí cadillac. Je to kouzelně jednoduché.

Když tu začala pracovat, byla naštvaná, že musí dělat variace na prefabrikované domy. Ale Willie je žena, která se přes svou ctižádost dokázala přenést. Pokusila se dostat k Franku Lloydu Wrightovi, ale nevzali ji. (Říkalo se, že je na mizině a že stejně už nic nepostaví, takže k čertu s ním.) A z ní stejně nikdy žádný Mies van der Rohe nebude. Což je zřejmě dobře, protože v Chicagu je takových rádoby podobných architektů přehršel. Jako třeba ti, co mají kancelář naproti. Nic pro ni. Wright je legrační, zahořklý chlapík.

Dřív by se jí líbilo navrhovat veřejné budovy, muzea a nemocnice. Jenže i o tuhle práci musela bojovat, jako kdyby šlo o nějaké prestižní místo. Crake & Mendelson byla jediná firma, ve které ji pozvali do druhého kola pohovorů. Dobře se na to připravila. Vzala si svou nejupnutější sukni a vyzbrojila se drsným humorem a portfoliem, které dokazovalo, že má na víc, kdyby ji náhodou přijali z oněch jiných důvodů. Člověk využije jakýchkoli výhod, které vám příroda čí úskoky poskytnou.

Za ty poslední věci si může sama. Neměla si pouštět pusu na špacír a mluvit o tom, jak rozvoj předměstských částí může změnit životy rodinám z dělnické třídy. Líbí se jí, že kolem míst, kde lidé pracují, vznikají nové čtvrti, takže dělníci mohou snít o životě o třídu výš a odejít z města, kde se deset rodin mačká v bytě pro jednu. Chápe, že se to někomu může zdát levicové, odborové, prokomunistické. Neměla o tom vůbec začínat.

Strach ji ničí. Stejně jako příliš mnoho kávy. A ty ublížené pohledy, které na ni Stewart pořád vrhá. Uvědomí si, že udělala příšernou chybu. On bude první, kdo to obrátí proti ní. Sousedé zatahují závěsy, učitelé udávají děti z vlastních tříd, kolegové se viní z podvratné činnosti.

To proto, že se na něj usmívala. Pracovala tu týden a všichni si společně zašli na drink. Už měl trochu popito a šel za ní na dámské záchody. Oschlými tenkými rty se ji snažil políbit, tiskl ji na černé kachličky a na umyvadlo s pozlacenými kohoutky, pokoušel se jí vyhrnout sukni a přitom si rozepínal poklopec. Zdobená secesní zrcadla donekonečna odrážela jejich neohrabané počínání. Snažila se ho odstrčit, a když se nenechal, natáhla se po kabelce odložené na umyvadle, protože když přišel, zrovna si malovala pusu. Popadla svůj starodávný stříbrošedý zapalovač – koupila si ho za odměnu, když dostala tuhle práci.

Stewart zaječel a odtáhl se. Cucal si puchýř, který se začal dělat na kloubu vnější strany zápěstí. Neřekla ostatním, co se stalo. Možná toho hodně napovídá, ale ví, že někdy je lepší být zticha. Jenže někdo ho musel vidět, jak vychází, zahanbený a celý rudý, protože se o tom začalo mluvit. Od té doby je absolutně proti ní.

Pracuje bez polední pauzy, aby na něj cestou na oběd nenarazila, i když jí žaludek kvílí hlady. Jen když jde Stewart na schůzku s Martinem, popadne kabelku a vyrazí ven.

„Teď jdeš na oběd?“ zeptá se přívětivě George a podívá se na hodinky.

„Bleskově. Budu zpátky dřív, než si vůbec všimneš, že jsem odešla.“

„Jako Flash z toho komiksu?“ zeptá se. A je to. Jako přiznání viny.

„Přesně tak,“ řekne, i když ten zpropadený komiks nikdy nečetla. Drze na něj zamrká a po nablýskaných dlaždicích s mozaikou, která vypadá jako rybí šupiny, si vykročí ze dveří a zamíří k výtahu se zlatými zdobenými dveřmi.

„Máte se, slečno Roseová?“ zeptá se jí dole vrátný, když vystoupí z výtahu. Pleš se mu blýská a má ji stejně naleštěnou jako kliky.

„Skvěle, Lawrenci,“ odpoví. „A vy?“

„Mám chřipku, madam. Budu si pak muset skočit do lékárny. Jste nějaká bledá. Snad na vás taky něco neleze.“

Na ulici před budovou se opře o klenuté dveře a ucítí, jak jí do zad tlačí vyřezávaný drak s rybím tělem. Srdce jí buší, jako by mělo vyskočit z těla.

Chtěla by jít domů a zachumlat se do své neustlané postele. (Peřiny jsou po středeční noci ještě cítit Sashinou kundou.) Její kočky by měly radost, kdyby přišla domů tak brzy. A v lednici má pořád půl flašky merlotu. Ale co na to ti ostatní, kdyby vypadla uprostřed dne? Hlavně George.

Chovej se, proboha, normálně, pomyslí si. Seber se. Lidé už se začínají dívat, a co hůř, dělat si starosti. Odlepí se ode dveří dřív, než k ní přistoupí všetečná stará dáma s krkem zbrázděným vráskami, aby se jí zeptala, jestli se jí něco nestalo. Rozhodně kráčí ulicí nahoru, míří do baru pár bloků odsud, kde by neměla narazit na žádné své kolegy.

Je to podnik v suterénu, kde z oken jsou vidět akorát boty kolemjdoucích. Barman vypadá překvapeně, když ji uvidí. Ještě neotevřel, sundává otlučené židle ze stejně otlučených stolů. „Máme zavřeno.“

„Whisky sour. Bez ledu.“

„Je mi líto, slečno.“

Položí na pult dvacetidolarovou bankovku. Barman pokrčí rameny, otočí se ke spoustě lahví nad barem a s přehnanou námahou jí začne nalévat pití. „Jste z Chicaga?“ zeptá se nevraživě.

Poklepe bankovkou na bar. „Můžete mít takových víc, jestli už sakra zmlknete a uděláte mi to pití.“ V úzkém proužku zrcadla za barem sleduje odraz procházejících nohou. Černé polobotky. Kožené střevíce. Dívka v podkolenkách a v botách na tkaničky. Kulhající muž s holí. Někoho jí připomene, ale než se stačí otočit, muž je pryč. No a co? Hlavně že už se nese pití. Barman před ni postaví drink a pak další. Po třetím má pocit, že už by se mohla vrátit. Přisune mu přes bar dvacetidolarovku.

„Hej, to je všechno?“

„Pěkný pokus, šampione,“ řekne a odpluje zpět do kanceláře s příjemnou hladinkou. Než se dostane ke dveřím budovy, malátnost přejde v žaludeční nevolnost. Tíží ji, jako kdyby se přímo nad ní schylovalo k bouřce. Cítí, jak tlak vzduchu stoupá s každým schodem, takže ji stojí maximální sebezapření, aby nasadila spokojený výraz, když otvírá dveře kanceláře.

Jak se, proboha, mohla tak splést v tom, kdo jsou její nepřátelé? Stewart se na ni dívá s obavami, ne s opovržením. Možná si už přiznal, že se mu to tenkrát v noci vymklo z rukou. Uvědomila si, že od té doby se chová jako naprostý gentleman. Martin je naštvaný, že tu nebyla, když se po ní sháněl. A George…? George se usmívá a zvedá obočí. Jako by říkal: Co tě tak zdrželo? A taky: Já tě sleduju.

Návrhy na papíře se jí před očima rozplývají. Naštvaně poklepává pudřenkou na papírovou kuchyňskou zeď. Všechno je špatně, musí se to předělat.

„Stalo se něco?“ zeptá se George a až příliš familiérně jí položí ruku na rameno. „Vypadáš, že nejsi úplně ve své kůži. Možná bys měla jít domů.“

„Je mi naprosto báječně, díky.“ Není ani schopná duchaplné a patřičně ostré odpovědi. Zlatý George. Roztomilý, zarostlý, neškodný George. Vzpomene si na tu noc, kdy oba zůstali dlouho v práci, aby dělali společně na projektu pro Harta. Otevřeli si láhev whisky, kterou měl Martin v kanceláři, a seděli tam a povídali si až do dvou do rána. Co to říkala? Namáhá mozek, aby si vzpomněla. Mluvila o umění a o tom, jak vyrůstala ve Wisconsinu, proč se chtěla stát architektkou, a o stavbách, které má ráda a chtěla by, aby to byla ona sama, kdo je postavil. O výškových domech od Adlera a Sullivana a plastických detailech. To ji přivedlo k Pullmanovi a k tomu, jak dělníci, kteří žili v jeho domech, byli nuceni řídit se absurdními povýšeneckými pravidly. A on neřekl skoro ani slovo a nechal ji, aby se vypovídala. Aby sama sebe usvědčila.

Cítí se otupěle. To mohla čekat. Zůstane u svého stolu, dokud všichni neodejdou domů, a třeba se jí podaří něco vymyslet. Mohla by jít zpátky do baru. Anebo rovnou domů, aby zničila vše podezřelé a podvratné.

Ani se nenaděje a je pět hodin, kolegové se jeden po druhém začínají vytrácet. Stewart odejde mezi prvními. George mezi posledními. Potlouká se kolem, jako kdyby na ni čekal.

„Jdeš, nebo tě tu mám zamknout?“ Poprvé si všimne, jak velké má zuby a malá ústa. Velké lopaťáky s bílou zubní sklovinou.

„Běž napřed. Musím s tím stůj co stůj něco udělat.“

„Dělala jsi na tom celý den,“ zamračí se.

Už to nemůže vydržet. „Vím, že jsi to byl ty.“

„Co?“

„Ty komiksy. Je to hloupé a nespravedlivé.“ Má zlost, že se jí oči zalily slzami. Nechá je doširoka otevřené a nechce mrknout.

„Tamty? Putují po kanceláři už několik dní. Co tě na tom tak vytočilo?“

„Aha,“ řekne. Přepadne ji naprosto šílený, dechberoucí pocit z toho, jak se zmýlila.

„Špatné svědomí?“ Stiskne jí rameno a přehodí si tašku. „Tím se netrap, Willie, já vím, že nejsi komouš.“

„Díky, Georgi. Já…“

„Přinejhorším jsi levičák.“ Ale nesměje se. Položí před ni na stůl klíče. „Nechci, aby cokoli ohrozilo účast firmy v tom vládním projektu. Je mi jedno, co děláš ve svém soukromém životě, ale udělej si ve věcech pořádek.“ Namíří na ni prstem jako zbraní a vyklouzne ze dveří.

Willie zůstane ohromeně sedět. Můžete zakopat radikální časopisy, roztrhat perverzní kresby a spálit výkresy. Jenže jak se můžete zbavit sami sebe?

Když někdo zaklepal na dveře, strachy málem vyletěla z kůže. Přes vroubkované sklo s ručně psanou cedulkou se jménem firmy uvidí siluetu nějakého člověka. Zastydí se, že první, co ji napadlo, byla FBI. Absurdní. Určitě to bude některý z kolegů. Něco si asi zapomněl. Přelétne pohledem kancelář a všimne si, že přes opěradlo Abeho židle je přehozená jeho bunda. Jasně, Abe. Má tam asi peněženku a jízdenku na autobus. Vezme bundu ze židle. Už by taky mohla jít.

Když otevře, zjistí, že venku nestojí Abe, ale příšerně hubený muž, který se opírá o hůl. Koutky úst se mu zvednou v čemsi, co má být zřejmě úsměv, a odhalí drátky kolem zubů, připevněné k dásním. S odporem se odtáhne a snaží se před ním zavřít dveře. On ale mezi ně vrazí gumový spodek hole a protáhne se dovnitř. Dveře do ní přitom prásknou, odrazí se jí od čela a sklo se vysype. Upadne dozadu na jeden z těžkých kancelářských stolů. Kovová hrana stolu ji zasáhne do zad a Willie se sesune k zemi. Kdyby se jí podařilo dostat k Stewartovu stolu, mohla by po něm hodit lampu.

Nemůže se ale zvednout. Má něco s nohama. Zaskuhrá a on se belhá k ní, přes dráty na zubech se zašklebí a potichu za sebou zavře dveře.

Dan

1. června 1992

Dan s Kirby využívají privilegia novinářů, sedí na lavičce hráčů a dívají se na hřiště, které je v kontrastu s teplou červenou hlínou, zářivě bílými lajnami a protější cihlovou zdí porostlou břečťanem neuvěřitelně zelené. Tribuny domácích jsou stále ještě prázdné, ale nahoře okolo stadionu už se ozývají veselé hlasy. Ostatní reportéři se začínají usazovat v novinářské lóži na tribuně, která se vznáší vysoko nad řadami šedých plastových sedadel podél hřiště. Pořád ještě zbývá dobrých čtyřicet minut, než se začnou hrnout fanoušci. U okýnek s občerstvením vytahují rolety. Ve vzduchu je cítit vůně párků v rohlíku. Tyhle okamžiky plné očekávání má Dan nejraději. Jen ho trochu rozčiluje Kirby.

„Nejsem tady od toho, abych ti zajišťoval přístup do knihovny Sun-Times. Musíš se snažit sama,“ vyštěkne na ni. „Zejména pokud chceš dostat zápočet.“

„Snažila jsem se,“ vybuchne rozhořčeně. Na sobě má jakési příšerné punkové tričko se zvednutým rolákem, který zakrývá jizvu. Vypadá jako kněžská sutana s ustřiženými rukávy. S tím asi úplně nezapadne do společnosti v košilích a sportovních dresech v novinářské lóži. Znervózňovalo ho, že ji sem má přivést. Teď už ví proč. Nesmí se nechat rozptýlit jejími jemnými světlými chloupky, které se jí ježí na holém předloktí.

„Dostala jsi ode mě seznam schválených otázek. Měla jsi je akorát přečíst a přidat otazník. Místo toho, jak jsem se dozvěděl od Kevina a od kluků, flirtuješ s hráči Padres v jejich šatně a mastíš s nimi karty, zatímco já si můžu nohy uběhat, abych z Lefebvra vydoloval nějaký bomba informace.“

„Já jsem jim ty otázky položila. Až potom jsem začala hrát poker. Tomu se říká odborná příprava. Zásadní princip žurnalistiky, jak říká náš učitel. A ani to nebyl můj nápad. Sandberg mě do toho zatáhl. Vyhrála jsem dvacet babek.“

„Myslíš, že ti projde, když si budeš hrát na chytrou naivku? Že ti takovýhle chování bude bez pardonu procházet celej život?“

„Myslím si, že mi projde, když se budu zajímat o ostatní a když budu já zajímavá pro ně. Myslím, že zvídavost trumfne nezájem. Myslím, že pomáhá, když si lidi můžou porovnávat šrámy.“

Dan se maličko pousměje. „Něco jsem zaslechl. Fakt ti Sammy Sosa ukázal zadek?“

„No teda. Ty mi něco povídej o honbě za senzacemi. Kdo ti to řekl? A je to ve spodní části zad, nad kyčlem. Má obrovskou modřinu od toho, jak narazil do kontejneru na odpadky. Neviděl ho. Loučil se s kamarádem, otočil se na něj a bum. Že prý bývá někdy nemotorný. A kromě toho, nemysli se, že se přede mnou hned vysvlíkli donaha, když se šli sprchovat.“

„Dobře. Když něco zvorá, můžeme ho citovat.“

„Dokonce jsem ti to napsala. A zjistila jsem ještě něco zajímavýho. Povídali jsme si o cestování. Jaký to je být pořád pryč. Řekla jsem jim tu vtipnou historku, jak jsem se natáhla na gauč u jedné holky, kterou jsem potkala ve videopůjčovně v LA. Snažila se mě přesvědčit, že bychom to s ní a jejím přítelem mohli dělat ve třech, a já jsem skončila ve čtyři ráno na ulici a procházela jsem se tam, dokud nevyšlo slunce. Bylo fakt nádherný pozorovat, jak se celý město probouzí.“

„To jsi mi neříkala.“

„Tak ti to říkám teď. Nicméně. Nadhodila jsem, že by bylo fajn vrátit se zpátky domů do Chicaga, a zeptala jsem se Grega Madduxe, jak se mu tady žije, a on se začal chovat divně.“

„Jak divně?“

Kirby se podívá do svých poznámek. „Když jsem odešla, napsala jsem si to. Řekl: ‚Proč bych měl chtít někam jinam? Lidé jsou tu ohromně přátelští. Nejenom fanoušci, ale i taxikáři a portýři v hotelech a lidi na ulici. V jiných městech se chovají, jako by vám prokazovali nějakou laskavost.‘ A pak zamrkal a začal mi povídat svoje oblíbený nadávky.“

„Řekla jsi mu ty svoje?“

„Přivedl mě na takovou myšlenku. Myslela jsem si, že to poslouží věci. Hráč baseballu doporučuje v Chicagu: pět nejlepších restaurací, parků, klubů, míst a tak dále. Ale pak se vrátil Lefebvre a vyhodil mě, aby se mohli připravit před zápasem, a mně najednou přišlo divný, že jen tak z ničeho nic řekl takovou věc.

„To si piš, že je to divný.“

„Myslíš, že chce jít jinam?“

„Nebo o tom přemýšlí. Mat Dog je tyran. Provokuje, jak může. Jenom si s tebou hraje. Takže se na to musíme mrknout.“

„To bude pro Chicago Cubs drsný, jestli jim ho přetáhnou.“

„Ale ne, já to chápu. Když to chceš někam dotáhnout, musíš jít tam, kde jsou nejlepší možnosti. Teď je o něj zájem.“

„To si fakt myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím, slečno neukázněná.“

„Jo.“ Strčí do něj přátelsky ramenem. Má od horkého slunce kůži tak rozpálenou, že to cítí i přes košili. Jako kdyby ho spálila.

„Ještě máš v rukávu nějaký další trumf?“ zeptá se. Odtáhne se a snaží se vypadat přirozeně.

Nebuď směšný, Velasquezi, říká si. Není ti patnáct.

„Dej mi ještě šanci. S pokerem budeme pokračovat.“

„Ty možná. Já vůbec neumím blafovat. Fakt, vůbec. Tak pojď, měli bychom jít.“

„Nemůžeme se dívat z tamtoho místa?“ Kirby ukáže směrem k zelené výsledkové tabuli, která se tyčí nad otevřenými tribunami. Jeho napadlo úplně to samé. Nádhera. Staré dobré tabule s úhledným bílým písmem a okénky, která se otvírají, a s lamelovým číselníkem.

„To by se líbilo všem fanouškům. V žádném případě. Je to jedna z posledních manuálně ovládaných výsledkových tabulí v téhle zemi. Bedlivě ji sledují. Nikdo se tam nedostane.“

„Ale ty ses tam dostal.“

„Zasloužil jsem si to.“

„Houby. Jak se ti to povedlo?“

„Napsal jsem článek o chlapovi, který tam otáčí skóre. Dělal to několik desítek let. Je to legenda.“

„Myslíš, že bych si taky mohla jednou otočit?“

„Řekl bych, že tvé šance jsou minimální. Krom toho vím, co se ti teď honí hlavou. Chceš tam jenom proto, že tam nikdo nesmí.“

„Představuju si, že je tam takový tajný aristokratický klub, kde nejmocnější muži a ženy Ameriky plánují budoucnost země, popíjejí vychlazené koktejly a dívají se na striptýz, zatímco venku pod nimi se hraje nevinný baseballový zápas.“

„Je to prázdná místnost s prkennou podlahou a je tam vedro jako prase.“

„Jasně. Tohle přesně musí říkat člověk, který má chránit tajemství takového klubu.“

„Tak jo. Někdy se tě tam pokusím dostat. Nejdřív ovšem projdeš iniciačním obřadem a naučíš se tajný pozdrav.“

„Slibuješ?“

„Slibuju na život chlapa tam nahoře. Ale jedině pod podmínkou, že až přijdeme za mými kolegy do novinářské lóže, budeš dělat, že jsem tě seřval za neprofesionální chování, a budeš mít opravdové výčitky svědomí.“

„Šílené výčitky,“ uchechtne se. „Ale beru tě za slovo, Dane Velasquezi.“

„Mně můžeš věřit.“

Ukázalo se, že její obavy, že mezi ně nezapadne, byly zbytečné. Nezapadla, a o to víc to stálo za to.

„Je to tu jako v sídle Organizace spojených národů. Ale s lepším výhledem,“ vtipkuje rozverně Kirby a rozhlíží se kolem po řadách mužů s telefony, kteří sedí za cedulkami se jmény sdělovacích prostředků, jež zastupují, a už si něco zapisují a drmolí nějaké předběžné žvásty do svých telefonů.

„Jenže tady jde o mnohem vážnější věci,“ řekne Dan. Ona se zasměje a to mu naprosto stačí.

„Co je světový mír proti baseballu, že?“

„To je tvoje asistentka?“ zeptá se Kevin. „Taky bych si nějakou pořídil. Pere ti prádlo?“

„To bych jí nesvěřil,“ křikne na něj Dan. „Ale umí sehnat zajímavý informace.“

„Půjčíš mi ji?“

Dan hodlá Kirby bránit, ale ta už má přichystanou pohotovou odpověď.

„Jasně, ovšem dostanu přidáno. Co je dvojnásobkem nulovýho platu?“

Polovinu osazenstva tím rozesměje. Zápas začne každou chvíli, protože se už začíná ozývat svištění pálek Chicago Cubs. Napětí v novinářské lóži stoupá. Náhle se všichni soustředí na dění na hřišti ve tvaru diamantu pod nimi. A jeho potěší, když vidí, že i ji to zaujalo. Zázrak.

Dan je pak vtažen do zpravodajského víru mezi ostatní novináře. Čte z bloku své poznámky a Kirby napadne, že má tak nečitelný rukopis, že by mohl psát lékařské předpisy. V sedmé směně se Chicago Cubs ujímají vedení poté, co hru ovládne lítý souboj mezi nadhazovači, zejména díky čerstvé posile v podobě zlatého hocha Mad Dog Madduxe.

Zatleská Kirby u ucha. „Dobrá práce, slečinko. Ty snad máš přirozený talent.“

Harper

26. února 1932

Harper si koupí nový padnoucí oblek u Bear Brothers, kde s ním jednají jako s póvlem, dokud nezjistí, kolik má peněz, a sestru Ettu s její spolubydlící vezme na večeři. Ta druhá dívka, Molly, je učitelka z Brightonu a oproti své úzkoprsé kamarádce je poněkud drsná. Bude jí dělat garde, říká mu s šibalským úsměvem, jako kdyby nevěděl, že je tu jenom proto, aby se zadarmo najedla. Má obnošené boty a v tmavém vlněném kabátě, na kterém se začínají dělat žmolky, vypadá jako ovce. Prasátko a ovce. Možná si dá k večeři žebírka.

Hlavně je rád, že může zase jíst pořádné jídlo místo bramborové kaše a bílého chleba namočeného v mléce. Dost zhubl a načekal se, než se mu čelist zahojila. Dráty mu sice po třech týdnech vyndali, ale ještě donedávna nemohl moc kousat. Košile na něm plandají a naposled se mu žebra dala takhle počítat, když byl kluk. Modřiny od tátova řemene počítání usnadňovaly.

Vyzvedne dívky na zastávce a sněhem kráčejí ulicí La Salle. Míjejí dlouhou, přes půl bloku táhnoucí se frontu na polévku. Ti lidé se tak stydí, že ani nezvedají oči od svých bot, podupávají a šoupou nohama, aby zahnali chlad. Smůla, myslí si Harper. Doufá, že zoufalá troska, co zbyla z Klaytona, vzhlédne a uvidí ho. Po boku má z každé strany jednu dívku, na sobě nový oblek a v kapse kupu peněz a taky nůž. Ale když prochází kolem něj, Klayton upírá pohled k zemi, je šedivý a scvrklý jak ochablé péro.

Mohl by se vrátit a zabít ho. Bezdomovec. Našel by ho spát někde v průchodu. Pozval by ho k sobě do domu, aby se zahřál. V klidu. U krbu by mu dal do ruky sklenku whisky a pak by ho umlátil kladivem, tak jak to chtěl Klayton udělat jemu. Nejdřív by mu vymlátil zuby.

„Ts,“ zamlaskne Etta, „je to čím dál horší.“

„Myslíš, že tihle se mají špatně?“ zeptá se její kamarádka. „Ve školské radě se mluví o tom, že nám budou platit poukázkami. To nám budou místo peněz dávat kupony?“

„Nebo vám budou platit chlastem. Vším tím, co zabavují. K ničemu jim není. Aspoň by vám bylo pěkně teplo.“ Etta zmáčkne Harperovi ruku, aby ho odpoutala od představy, do které se ponořil. Harper se zběžně ohlédne a uvidí Klaytona, jak na něj zírá, v rukou drží klobouk a pusu má otevřenou, že by do ní mohl mouchy chytat.

Otočí se i s dívkami. „Pozdravte mého kamaráda,“ řekne. Molly mu vyhoví a laškovně zamává prsty, ale Etta se zamračí. „Kdo to je?“

„Někdo, kdo se mě pokusil oddělat. Teď se sám léčí ze svých zlých činů.“

„Když už mluvíme o léčení…“ Molly dloubne do Etty, ta zašmátrá v kabelce a vytáhne malou skleněnou lahvičku se štítkem dezinfekčního roztoku.

„Jo! Vzala jsem nám něco na zahřátí.“ Lokne si a lahvičku podá nejdřív Harperovi. Ten si otře hrdlo o kabát a pak teprve ji přiloží k ústům.

„Neboj se, není to opravdový dezinfekční roztok. Továrna, která zásobuje nemocnici, má vedlejší byznys.“

Alkohol je silný a Molly nenasytná, takže než dojdou k podniku Madam Galli v East Illionis, jehňátko už začíná být pěkně zřízené.

V restauraci visí na zdi karikatura italského operního zpěváka a fotografie různých herců s podpisy naškrábanými přes zářivé úsměvy ve tvářích. Pro Harpera to nic neznamená, ale dívky uznale vrkají a protentokrát číšník nekomentuje omšelé kabáty, které si od nich vezme, aby je pověsil na věšáky u dveří.

Podnik už je z poloviny zaplněný. Právníky, bohémy a lidmi, kteří vypadají jako herci. Díky krbu na opačné straně místnosti je v salonku příjemné teplo a s přibývajícími hosty přibývá i povyku.

Číšník je usadí ke stolu u okna, Harper sedí na jedné straně, dívky se uvelebí vedle sebe naproti němu a dívají se na lákavě vyhlížející mísu s ovocem, která tvoří hlavní dekoraci stolu. Madam Galli má bezpochyby zákony pod palcem, protože z knihovny, která je předělaná na bar, jim číšník přinese láhev chianti.

Harper si pro začátek objedná jehněčí žebírka a Etta si dá to samé, ale Molly si objedná řízek a vzpurně jí při tom jiskří v očích. Harperovi to nevadí. Je mu to úplně jedno. Cena je dolar padesát na osobu za pět chodů, tak ať si ta mazaná nestyda dá, co chce.

Dívky s nadšením pojídají špagety a namotávají je na vidličky, jako kdyby to dělaly odjakživa. Ale Harperovi se nedaří kluzké těstoviny zkrotit a chuť česneku mu přijde příliš výrazná. Záclony jsou zašlé kouřem. U vedlejšího stolu sedí mladá žena, která si zapaluje cigaretu po každém chodu, aby vypadala světově, a působí stejně tupě jako její příliš hluční společníci. Každý je tu kretén, všichni něco předstírají, ustrojeni do svého nejlepšího oblečení i mravů.

Uvědomí si, jak je to dlouho. Už skoro měsíc nikoho nezabil. Naposled to byla Willie. Cítí cukání, jako by měl k obratlům přivázaný provaz, za který si ho dům přitahuje. Snaží se vyhýbat té místnosti, spí nahoře na gauči, ale nedávno se přistihl, jak schází po schodech dolů jako ve snu. Brzy bude muset zase vyrazit.

A zatím na něj svůdně pomrkává chamraď sedící naproti němu a předhání se v přihlouplých úsměvech.

Etta se omluví a jde si přepudrovat nos a Irka se přesune na druhou stranu stolu, sedne si vedle něj a přitiskne své koleno na jeho.

„Vy jste neobyčejný člověk, pane Curtisi. Chci o vás vědět všechno.“

„Co bys chtěla slyšet?“

„O vašem dětství, rodině. Jestli jste byl někdy ženatý nebo zasnoubený. Čím se živíte a tak.“

Musí přiznat, že její prosté otázky ho fascinují. „Mám dům.“ Cítí, že riskuje. Ale ona už sotva plete jazykem a bude ráda, když si ráno vzpomene, jak se jmenuje, takže nic nesejde na tom, co jí řekne.

„Majitel nemovitostí,“ zatetelí se.

„Otevírá se do jiných časů.“

Vypadá zmateně. „Kdože?“

„Ten dům, zlato. To znamená, že znám budoucnost.“

„Neuvěřitelné,“ zavrní. Nevěří mu ani za mák, ale dává mu na vědomí, že přistupuje na hru. A nemusí vůbec jít jen o povídání, bude-li mít zájem. „Tak mi řekněte něco ohromujícího.“

„Bude další velká válka.“

„Opravdu? Měla bych se bát. Můžete předpovědět budoucnost mně?“

„Jen pokud se otevřeš ty mně.“

Špatně to pochopí, což předpokládal, lehce znervózní, ale zároveň ji to nažhaví. Velmi předvídatelné. Přejíždí si prstem po horním rtu, ve tváři se jí usadil úsměv. „Dobrá, jsem ochotná přistoupit na vaši nabídku, pane Curtisi. Nebo vám mám říkat Harpere?“

„Co to děláš?“ přeruší je Etta, vzteky bez sebe.

„Jen jsme si povídali, drahoušku,“ uculí se Molly. „O válce.“

„Ty mrcho,“ řekne Etta a převrátí učitelce obsah mísy se špagetami na hlavu. Omáčka s mletým hovězím jí stéká do očí. Kousky rajčat a česneku jí ulpí ve vlasech spolu s vlhkými šňůrkami špaget. Harper se překvapeně rozesměje.

Číšník přispěchá s ubrousky a pomáhá jí otírat. „Capista! Nestalo se vám něco?“

Molly se vzteky a hanbou třese. „To ji necháš, aby mi udělala takovou věc?“

„Mám dojem, že už se stalo,“ řekne Harper. Hodí jí plátěný ubrousek.

„Běž se umýt. Jsi celá špinavá.“ Číšníkovi vtiskne do dlaně pětidolarovou bankovku dřív, než je stačí požádat, aby odešli. „Ještě spropitné pro tebe,“ řekne a natáhne ruku s penězi k Ettě. Obličej se jí triumfálně rozzáří. Molly vytrysknou slzy.

Harper s Ettou vyplují z restaurace do noci. Pouliční lampy svým umouněným světlem lemují ulici a rozumí se samo sebou, že jdou dolů k jezeru, přestože je zima. Na chodníku je plno sněhu, holé větve stromů na pozadí nebe připomínají krajky. Nízké domy na břehu jezera se tisknou k sobě. Kaskády Buckinghamské fontány jsou pokryty bílou krustou, obrovští bronzoví mořští koňové bojují bez hnutí s ledem.

„Vypadá to jako cukrová poleva,“ řekne Etta. „Na svatebním dortu.“

„Akorát tě štve, že jsme nezůstali na zákusek,“ řekne Harper rádoby laškovně.

Tvář jí potemní při vzpomínce na Molly. „Říkala si o to.“

„Jasně že jo. Klidně bych ji zabil, kdybys chtěla,“ provokuje ji.

„Nejraději bych ji zabila sama. Mrchu.“ Mne si holé ruce a dýchá si na rozpraskané prsty. Pak ho chytne za ruku. Harper se lekne, ale jen se o něj opře, aby mohla vylézt na fontánu.

„Pojď taky,“ řekne mu. Na okamžik zaváhá, a pak se za ní vyškrábe. Ona jde opatrně sněhem, na ledě jí to klouže, míří k jednomu z mořských koňů s měděnou patinou. „Nechceš svézt?“ zeptá se jako malá a jemu přijde, že je ještě prohnanější než její kamarádka. Ale zajímá ho. Na její nenasytnosti je něco úžasného. Je to sobecká, lačná žena, která se, právem či neprávem, vyvyšuje nad zbytek ubohého lidstva.

Pak ji políbí, kupodivu sám od sebe. Její jazyk je rychlý a kluzký jako malý teplý obojživelník. Přitiskne ji ke koni a jednou rukou jí šmátrá pod sukní.

„Ke mně jít nemůžeme,“ odtáhne se. „Předpisy. A je tam Molly.“

„Tady?“ zeptá se a snaží se ji přitáhnout k sobě, zatímco zápolí s poklopcem.

„Ne! Mrzne. Vezmi mě k sobě.“

Vzrušení je pryč, jeho sevření náhle povolí.

„To nejde.“

„Co je ti?“ rozkřikne se na něj dotčeně, když seskakuje z fontány a rázně zamíří zpět směrem k Michiganu.

„Co jsem ti udělala? Hej, počkej. Nechoď pryč. Copak jsem nějaká kurva? Běž do hajzlu.“

Neodpoví, ani když si zuje botu a mrskne ji po něm. Bude si pro ni muset po sněhu doskákat. Zahřeje ho pocit, že ji ponížil.

„Jdi do hajzlu!“ zařve na něj ještě jednou.

Kirby

23. března 1989

V šedivém ranním světle se nízko nad jezerem ženou mraky jako načechrané loďky. Je maximálně sedm. Za normálních okolností by v tuto hodinu Kirby nedonutilo vstát nic. Nebýt toho zatraceného psa.

Dřív než stihne zastavit, Tokyo už leze ze zadního sedadla jejího stařičkého datsunu, a když chce zatáhnout ruční brzdu, drtí jí ruku svými velkými neohrabanými packami.

„Ty slone,“ řekne Kirby a odstrkává ho od sebe na sedadlo, za což se jí odvděčí pšoukem do obličeje. Pes má dost slušnosti, aby se alespoň vteřinu tvářil provinile, ale pak začne škrábat na dveře, kňučí, že chce ven, a ocasem mlátí do potahů z ovčí kožešiny, které se marně snaží zakrýt notně popraskané sedadlo.

Kirby se přes něj natáhne, aby odjistila pojistku na dveřích. Tokyo do nich strčí čumákem, otevře je a škvírou se protáhne ven. Oběhne auto k jejím dveřím a předníma nohama vyskakuje na okno. Kirby se snaží vylézt z auta.

„Víš, že je to marný, že?“ bručí Kirby a žďuchá do něj dveřmi. Pes radostně zaštěká a běží k travnatému kraji silnice a zase zpátky, aby ji popohnal a aby mu náhodou něco neuteklo. Kdyby ho třeba chtěla oblafnout.

Kirby se kvůli tomu cítí dost provinile. Ale našetřila si, aby se mohla odstěhovat od Rachel, a na kolejích mají gestapácky přísná pravidla, co se chlupáčků na pokojích týče. Říká si, že bude v podstatě za rohem. O víkendech ho může brát na procházky a přemluvila jednoho kluka, který bydlí naproti, že za dolar půjde se psem jednou denně obejít blok. Jenže pořád je to pět babek týdně, dvacet za měsíc. A za to by byla spousta nudlové polívky.

Kirby jde za Tokyem po cestě dolů k pláži. Projde úsekem s přerostlou šustící trávou. Měla zaparkovat blíž u pláže, ale má ve zvyku chodit sem o víkendu kolem poledne a to nenajdete místo na zaparkování ani za boha. Bez davů to tady vypadá úplně jinak. Téměř hrozivě, když je mlha a studený vítr od moře se prohání trávou. Až na největší nadšence do běhání odradí takové chladné počasí každého.

Vyndá z kapsy umouněný tenisák. Je popraskaný, vypelichaný a měkký, jak ho pes pořád dlachní. Hodí ho vysokým obloukem do dálky k jezeru a míří na mrakodrapy Sears Tower na obzoru, jako by je chtěla trefit.

Na tohle Tokyo čekal, uši má nastražené, tlamu samým soustředěním zaklapnutou. Otočí se a pádí za míčkem, jeho trajektorii předjímá s matematickou přesností a chňapne po něm ještě ve vzduchu, dřív než stihne dopadnout na zem. A pak přijde něco, co ji dohání k šílenství. Když si začne s tenisákem upejpavě pohrávat, když přiskočí, jako by jí chtěl dát míček do ruky, a pak, když po něm sáhne, se spokojeným vrčením ucukne.

„Varuju tě, pse!“

Tokyo se přikrčí, vystrčí zadek a kmitá ocasem ze strany na stranu. Ještě jednou zavrčí.

„Dej mi ten balón… nebo z tebe udělám předložku před postel.“ Naznačí pohyb tělem a pes udělá dva velké skoky stranou, zaujme pozici a divoce vrtí ocasem.

„Teď je to šílená móda, víš,“ řekne a přitom se loudá po pláži, palce zastrčené v kapsách džínů, aby vypadala cool, ale rozhodně ne kvůli němu. „Lední medvědi a tygři jsou dávno pasé. Ovšem kobereček z psí kůže – a hlavně z kůže protivnýho psa… To je třída, zlato!“

Vrhne se po něm, jenže on ji má přečtenou. Nadšeně vyštěkne, ale míček, který svírá v tlamě, zvuk trochu přidusí, a pak vystřelí k pláži.

Kirby upadne na koleno do vlhkého písku, zatímco pes se hrne do ledových vln a ona i z dálky vidí, jak se po psím způsobu doširoka zubí.

„Nesmíš! Nezlob! Tokyo Speedracere Mazrachi! Pojď sem, hned!“ Neposlouchá ji. Nikdy neposlouchá. Mokrý pes v autě. To má nejraději.

„No tak, chlape.“ Zapíská na něj. Pět krátkých tónů. Poslechne ji, svým způsobem. Konečně aspoň vyleze z vody, upustí tenisák na bělostný písek a otřepe se jako kropicí pes. Radostně štěkne, ještě pořád si hraje.

„No nazdar,“ řekne Kirby, když vidí, jak se její růžové tenisky boří do bláta. „Počkej, až tě chytím.“

Tokyo najednou prudce otočí hlavu opačným směrem, jednou štěkne a pádí přes trávu poblíž mola.

Na břehu stojí muž ve žlutém nepromokavém rybářském obleku a vedle něj vozík domácí výroby s kýblem a hasicím přístrojem. Nějaký divný způsob rybaření, uvědomí si, když muž strčí naviják do jakési kovové trubky a pak ho, pomocí tlaku z hasicího přístroje, vystřelí na jezero, mnohem dále, než by sám mohl dohodit.

„Hej, sem psi nesmí!“ křičí a ukazuje přitom na vybledlou ceduli zaraženou ve vysoké trávě. Jako kdyby jeho počínání, ať už s tím hasicím přístrojem dělá cokoli, bylo dovolené.

„To snad ne! Opravdu? No tak to vás určitě potěší, že tohle vlastně není pes, ale budoucí rohožka.“ Její máma tomu říká silové pole sarkasmu, které ji od roku 1984 drží v bezpečné vzdálenosti od kluků – kdyby tak věděla. Kirby sebere ožvýkaný míček a strčí ho do kapsy. Příšerný zvíře.

Je ráda, že se stěhuje na kolej, pomyslí si, šíleně ráda. Soused se na psa těší. Bude jezdit o víkendech, aspoň to má v plánu. Ale kdo ví? Může se stát, že ztvrdne v knihovně. Může mít kocovinu. Nebo bude až do rána dovádět s nějakým sexy klukem, když teď Fred odjel studovat film na univerzitu do New Yorku. To byl přece její sen, ale jemu se jaksi zalíbil a uzmul jí ho, a co hůř, měl na něj peníze. I kdyby ji vzali (a to sakra měli – jen v levém ušním lalůčku má víc talentu než on v celé nervové soustavě), stejně by na to neměla peníze. Takže bude studovat angličtinu a historii na DePaulově univerzitě. Má před sebou dva roky studia a doživotní dluh; za předpokladu, že po skončení školy najde práci. Rachel ji samozřejmě neustále povzbuzuje. Kirby dokonce přemýšlela o tom, že půjde naschvál studovat účetnictví nebo obchodní podnikání, aby ji naštvala.

„Tokyóóóóóó,“ křičí Kirby směrem ke křoví. Znovu zapíská. „Tak už přestaň blbnout.“ Ostrý vítr štípe i přes oblečení, husí kůže jí vyrazí na rukou i vzadu na krku – měla si vzít pořádnou bundu. Určitě utekl do ptačí rezervace, kde jí můžou napařit solidní pokutu za to, že ho neměla na vodítku. Padesát dolarů, tolik by dala za dva týdny venčení, dvacet pět sáčků nudlové polévky. „Ty psí rohožko!“ řve na prázdnou pláž. „Přesně to z tebe udělám, až tě chytím.“

U vstupu do rezervace si sedne na lavičku, na které je vyryto: Jenna + Christo = VL, a pořádně si spraví boty. V ponožkách má písek, dostal se jí i mezi prsty. Někde ze křoví křičí straka. Rachel vždycky zajímali ptáci. Znala je všechny. Kirby trvalo roky, než přišla na to, že si všechna jména vymyslela, že nic jako žluna karkulčina nebo duhovka křišťálová neexistuje. Byla to jen slova, která Rachel pěkně zněla.

Šine si to napříč rezervací. Ptáci přestali zpívat. Ztuhli a zmlkli kvůli přítomnosti mokrého otravného psa, který se tu někde potuluje. Dokonce i vítr přestal foukat a vlny v dálce monotónně hučí jako auta na silnici. „No tak, ty neposlušnej, zatracenej pse.“ Opět zapíská, pět tónů, hlasitěji a hlasitěji.

Kdosi taky zapíská.

„Fakt chytrý,“ procedí Kirby skrz zuby.

Znovu se ozve zapískání, zní to jako výsměch.

„Haló? Pitomče?“ Přidá na sarkasmu, aby zmírnila to, jak strašně je vynervovaná. „Neviděls tady psa?“ na vteřinu zaváhá a potom sejde z cesty, prodírá se hustým podrostem přibližně směrem, odkud se ozývá pískání. „Takový chlupatý zvíře s tesáky, co by člověku prokously krk.“

Nikdo se neozve. Jen chraplavý skřípavý zvuk, jako když se kočka dáví vlastními chlupy.

Stačí překvapeně vyjeknout, když se před ní z křoví vynoří muž, popadne ji za ruku a s neuvěřitelnou silou s ní mrští o zem. Jak dá automaticky při pádu ruce před sebe, vymkne si zápěstí. Kolenem tak tvrdě narazí o kámen, že se jí na chvíli zatmí před očima. Když se vzpamatuje, uvidí Tokya ležícího na boku ve křoví, jak se mu nadouvá hrudník. Někdo mu omotal kolem krku drátěné ramínko tak, že se mu do něj zarylo a srst kolem nasákla krví. Pes kroutí hlavou, vrtí rameny a snaží se vymanit, jelikož drát je omotaný kolem větve, která trčí ze spadlého stromu. Jakmile se pohne, drát se zařízne hlouběji. Ten chraplavý zvuk vydává on, protože se snaží štěkat, jenže má zpřetrhané hlasivky. Snaží se štěkat na něco za ní.

S vypětím sil se opře o lokty a vzápětí ji muž praští berlí do obličeje. Do lícní kosti vystřelí bolest a projede celou lebkou. Svíjí se na vlhké zemi. A on sedí na ní, kolenem ji tlačí do zad. Zmítá se, kope a vrčí, zatímco se jí snaží zkroutit ruce za záda. „Slezeškurvazemě,“ prská do směsice bláta a listí pod sebou. Má vlhkou hnilobnou chuť a mezi zuby cítí něco měkkého zrnitého.

S námahou se přes ni převalí, těžce oddychuje, a dřív než stačí Kirby vykřiknout, narve jí do úst tenisový míček. Přitom jí roztrhne ret a ulomí zub. Míček se stlačí, jak jí ho cpe do úst, a pak znovu nabude na objemu a rozevře jí čelist. Chuť gumy, psích slin a krve ji dusí. Pokouší se ho vytlačit jazykem, ale akorát naráží na kousek ulomeného zubu. Z toho kousíčku vlastní lebky ve svých ústech se jí navaluje. Na levé oko vidí jen mlhavě, protože se jí zalilo krví. Lícní kost tlačí horním koncem na kost oční jamky. Vlastně ji tlačí všechno.

Přes balónek se téměř nedá dýchat. Ruce jí spoutal drátem a natlačil pod ni tak pevně, že jí zdřevěněly. Ostré konce ji bodají do páteře. Vzlyká a škube rameny ve snaze sebrat sílu a odplazit se pryč. Nemá tušení kam. To je jedno, jenom, proboha, pryč. Ale on jí sedí na stehnech a drží ji svou vahou.

„Mám pro tebe dárek. Dva,“ řekne. Špičku jazyka má vystrčenou. Když sahá do kabátu, vydá pronikavě sípavý zvuk.

„Který ti mám dát jako první?“ Rozevře dlaně, aby viděla. Malou lesklou stříbrnou krabičku. A také zavírací nůž s dřevěnou střenkou.

„Nemůžeš se rozhodnout?“ Škrtne zapalovačem, plamínek vyletí jako čertík z krabičky, a pak ho zase zaklapne. „Abys na mě nezapomněla.“ Pak vysune čepel zavíracího nože. „Prostě to jen musím udělat.“

Snaží se kopat kolem sebe, vymanit se. Zuřivě křičí přes tenisák v ústech. On pobaveně sleduje její počínání. Pak jí přiloží zapalovač k oční jamce a hranou silně tlačí na zlomenou lícní kost. Hlavu jí zaplaví tmavé skvrny, bolest proletí čelistí až do páteře.

Vyhrne jí tričko a odhalí její bledou kůži. Přejede jí rukou po břiše, špičkami prstů svírá kůži a lačně se do ní zarývá. Po prstech zůstávají zhmožděná místa. Pak vrazí nůž do břišní stěny, zakroutí s ním a vede zubatý řez, přitom upřeně sleduje dráhu vlastní ruky. Kirby sebou cuká a přidušeně křičí ucpanými ústy.

On se zasměje: „Uklidni se.“

Nesouvisle cosi vyráží, slova se jí v hlavě pletou, natož aby je dokázala vyslovit.

„Ne-prosím-ne-ne-do-prdele-nech-mě-ne-prosím-ne.“

Jeho dech se mísí s jejím. On vzrušeně sípe, ona dýchá jako vystrašený králík. Nikdy ji nenapadlo, že krev je tak horká. Jako když se člověk pomočí. Ale hustší. Třeba už skončil. Třeba už toho nechá. Chtěl ji jenom trochu poranit. Ukázat, kdo je tady pánem než – při té představě ji opouštějí smysly. Nedokáže se přimět, aby se na něj podívala. Má hrůzu z toho, že tvář prozradí jeho úmysly. Tak tam leží a zděšeně hledí nahoru, jak bledé ranní světlo probleskuje mezi listy, a slyší, jak oba ostře a zrychleně dýchají.

Ale on ještě neskončil. Ona zasténá, a dřív než se špička nože dotkne její kůže, pokusí se mu vykroutit. Pohladí ji po rameni, divoce se zašklebí, vlasy má námahou zpocené a přilepené k obličeji. „Křič hlasitěji, zlatíčko,“ řekne chraplavým hlasem. Jeho dech je cítit po karamelu. „Třeba tě někdo uslyší.“

Smýká nožem zpátky a pak ho kolmo stočí. Kirby křičí ze všech sil, ale míček zvuk tlumí. Okamžitě vůči sobě pocítí opovržení, že ho poslechla. A potom vděk, že povolil. Ale s tím pocit hanby zesílí. Nemůže si pomoct. Její tělo je samostatným živočichem nezávislým na mysli, ostudně smlouvající a ochotné udělat cokoli, jen aby už přestal. Cokoli, jen aby ji nechal žít. Pane Bože, prosím! Zavře oči, aby se nemusela dívat na jeho soustředěný výraz a jak mu cuká v kalhotách.

Škube prudce nožem nahoru a dolů a zdá se, jako kdyby postupoval podle předem určeného plánu. Stejně jako musí být určeno i to, že teď leží tady, uvězněna pod jeho tělem. Stejně jako to, že tohle je jediné místo, kde kdy byla. Rány ostře pálí a ona cítí, jak čepel nože narazila na tukovou tkáň, jako když se porcují roštěnky. Zápach krve a výkalů jako na jatkách. Prosím! Prosím!

Uslyší příšerný zvuk, dokonce horší než jeho dech i zvuk, který způsobuje nůž trhající maso. Když otevře oči a pootočí se, uvidí Tokya, jak lomcuje a kroutí hlavou, jako kdyby měl nějaký záchvat. Z toho, co psovi zbylo z hrdla, vychází zuřivé vrčení. Cení zuby a spolu s nimi se ukáže i červená pěna. Celá kláda se otřásá jeho pohyby. Drát se zařezává do větve, kolem které je omotaný, a odpadávají z ní kousky kůry a lišejníků. Zářivé kapičky krve zdobí jeho srst jako nějaký náhrdelník.

To ne, chce říct, ale ozve se pouze: „Nnn.“

Myslí si, že mluví s ním. „Já za to nemůžu, zlatíčko,“ řekne. „To ty. Nemělas zářit. Donutila jsi mě k tomu.“ Přiloží jí nůž na krk. Teprve až po něm pes skočí, zaznamená, že Tokyo se vyprostil zpod klády. Pes se do něj zběsile pustí, přes kabát mu zatíná zuby do ruky. Nůž jí přejede přes krk, ale mělce, jen lehce zavadí o krční tepnu a pak spadne na zem.

Muž divoce zakvílí a snaží se zvíře setřást, ale Tokyo má čelisti pevně zatnuté. Klesne pod jeho vahou. Druhou rukou šmátrá po noži. Kirby chce nůž zalehnout. Je ale příliš pomalá a její pohyby nekoordinované. On po noži chňapne a zpod jejího těla ho vytáhne. Pak Tokyo dlouze chraplavě zaskučí, muž ho zkouší setřást ze své ruky a snaží se vyrvat nůž, který zabodl psovi do krku. Ona už dobojovala. Zavře oči a dělá, že je mrtvá, čemuž však odporují slzy, které jí tečou po tváři.

Připlazí se k ní, ruku táhne za sebou. „Mě neoblafneš,“ řekne. Strčí jí na zkoušku prst do rány na krku a ona znovu zařve a krev vystříkne.

„Nevadí. Stejně brzy vykrvácíš.“ Sáhne jí do pusy a vyndá tenisový míček a mačká ho v prstech. Kousne ho ze všech sil, zuby mu drtí palec. Zase má v puse krev. Ale tentokrát je to jeho krev. Udeří ji do obličeje a ona na chvíli ztratí vědomí.

Když znovu přijde k sobě, je v šoku. Jakmile otevře oči, omráčí ji bolest. Jako rána kladivem do hlavy. Začne naříkat. Ten parchant se belhá pryč a v jedné ruce si nese hůl jako nějakou rekvizitu. Zastaví se zády k ní a hrabe se v kapse. „Málem bych zapomněl,“ řekne a hodí po ní zapalovač. Přistane v trávě u její hlavy.

Leží tam a čeká, až umře. Až přestane ta bolest. Ale neumírá a bolest nepřestává a pak uslyší, že Tokyo trochu zachroptěl, jako že on taky není mrtvý. Začíná být pořádně nasraná. Hajzl jeden.

Převrátí se na bok a zkusí zakroutit zápěstím. Jak začnou nervy přicházet k sobě, mozek jí zaplaví kvílení morseovky. Vlastně ten mord pěkně odbyl. Napřed ji chytí a pak ji nechá být. Prsty má příliš ztuhlé, než aby mohly řádně fungovat. Ale krev jí to usnadňuje. Univerzální mazivo pro bondáž, pomyslí si a hořce se zasměje, což ji samotnou překvapí.

Do prdele se vším.

Pečlivě vyprostí jednu ruku, a když se pokusí zvednout do sedu, na okamžik ztratí vědomí. Trvá jí čtyři minuty, než se vyškrábe na kolena. Ví to, protože počítala vteřiny. Je to jediný způsob, jak zabránit, aby neztratila vědomí. Ovine si bundu kolem pasu, aby zastavila krvácení. Nedokáže ji zavázat, prsty se moc třesou a jemná motorika ji zradila. Takže si bundu zastrčí vzadu do kalhot, jak nejlíp to jde.

Klekne si k Tokyovi, ten k ní obrátí oči a snaží se zavrtět ocasem. Ztěžka ho nabere na svá předloktí a zvedne ho, málem jí spadne.

Se psem v náručí se za zvuku vln potácí k cestě. Ocasem jí chabě klepe do stehna. „To bude dobrý, kluku, už tam skoro jsme,“ řekne. Když promluví, vyjde jí z hrdla příšerný klokotavý zvuk. Krev pulzuje v krku a vsakuje se jí do trička. Cítí strašnou sílu zemské přitažlivosti. Je teď milionkrát větší. Není to tíhou psa, který má srst slepenou krví. Je to tíhou světa. Má pocit, že se jí uvnitř v těle něco uvolnilo, něco horkého a kluzkého. Nemůže na to pomyslet.

„Už tam budeme. Už tam budeme.“

Stromy končí a objeví se betonový chodník, který vede k molu. Rybář tam pořád je. „Pomóc,“ zasípe, ale on ji neslyší.

„POMOZTE MI!“ křičí a rybář se otočí a zírá na ni, špatně zamíří, vlasec vyletí z trubky a červený balonek se odrazí od betonu mezi vyhozenými zbytky ze sardinek. „Co se sakra děje?“ Upustí prut a z vozíku si vezme dřevěný kolík. Běží k ní a mává kolíkem nad hlavou. „Kdo ti to udělal? Kde je? Pomoc! Je tu někdo? Sanitka! Policie!“

Kirby zaboří tvář Tokyovi do kožichu. Všimne si, že přestal vrtět ocasem. Možná už je to dlouho.

Jsou to fyzikální zákony. S každým krokem sebou škubne. Akce a reakce.

Nůž mu pořád trčí z krku. Má ho hluboce vklíněn mezi obratle. Veterinář bude muset vražedný nástroj odstranit chirurgickým zákrokem, takže pro forenzní řízení bude v podstatě nepoužitelný. Tohle ji zachránilo. Ta bestie ho nemohla vytáhnout a dorazit ji.

Ne, prosím, chce říct, ale pláč jí to nedovolí.

Dan

24. července 1992

Uvnitř nočního klubu Dreamerz je neskutečně horko. A hlučno. Ještě nezačali hrát a Danovi už se ta hudba nelíbí. Naked Raygun, co je to za jméno? A kdy přišlo do módy vypadat schválně špinavě? Ošuntělí kluci v černých tričkách a s podivnými vousy se nekonečně dlouho motají po jevišti, než začne hrát hlavní kapela. Chystají kytary a klávesy a elektriku, rovněž nekonečně dlouho, a paradoxně jsou lépe oblečeni.

Pořád se mu něco lepí na boty. Na podlaze je vrstva rozlitého pití a cigaretových špačků. Ale pořád lepší než nahoře na balkoně, kde mají na podlaze opravdové náhrobní kameny a na záchodě je vytapetováno nakopírovanými programy. Ten nejdivnější je z jakési hry a je na něm žena v plynové masce a na vysokých podpatcích. Proti ní vypadají ti hoši na pódiu značně konvenčně.

Vůbec nechápe, co tady dělá. Přišel jen proto, že ho pozvala Kirby a protože si myslela, že setkání s Fredem by byl trapas. Řekla mu, že to byla její první láska. To v Danovi vzbudilo ještě menší touhu se s ním setkat.

Fred je hrozně, hrozně mladý. A hloupý. Dětské lásky by se neměly vracet, zejména pokud studují film. A zejména pokud je to jediná věc, o které se chtějí bavit. O filmech, o kterých jakživ neslyšel. Není žádný kulturní barbar, i když jeho bývalá žena si to myslí. Jenže mladí se už nebaví o artových filmech, ale o naprosto obskurních experimentálních kravinách. Je to o to horší, že Fred se ho jako správný hodný kluk snaží zapojit do debaty, ale to ještě, prosím, neznamená, že je jí hoden.

„Znáš dílo Rémyho Belvauxe, Dane?“ zeptá se Fred. Vlasy má ostříhané dost nakrátko, takže lebku mu pokrývá jen jakési chmýří. Jeho vzhled dotváří bradka a takový ten protivný piercing nad rtem, který vypadá jako obrovský kovový beďar. Dan se musí krotit, aby se k němu nenaklonil a nepokusil se ho vymáčknut. „Je bez peněz. Trčí v Belgii. Ale jeho dílo je tak uvědomělé. Tak opravdové. Skutečně tím žije.“

Dana napadne, že on by uvědoměle mohl žít svou prací tak, že by se například baseballovou pálkou trefil někomu do obličeje.

Je vděčný, když kapela začne konečně hrát, překazí další konverzaci i nutkání zavraždit Freda. Pan První Láska zavýská radostí jako vyšinutý, podá Danovi svoje pivo a prodírá se davem dopředu k pódiu.

Kirby se nakloní a zakřičí mu do ucha. Cosi-cosi-pomstu, rozumí.

„Cože?“ zakřičí na ni. Svou sklenici limonády drží jako krucifix. Samozřejmě že na baru nemají nízkoalkoholické pivo. Kirby zatlačí palcem za malý chrupavčitý hrbolek nad Danovým ušním kanálkem a znovu zakřičí: „Ber to jako pomstu za všechny ty zápasy, na který jsi mě tahal.“

„To byla práce.“

„Tohle taky.“ Zazubí se spokojeně Kirby, protože se jí jaksi podařilo přemluvit Jima ze společenské rubriky Sun-Times, aby mohla zkusit napsat recenzi na toto vystoupení. Dan se zamračí. Měl by mít radost, že bude Kirby psát o něčem, co ji skutečně zajímá. Jenže ve skutečnosti žárlí. Ne tak, to by bylo směšné. Ale zvykl si, že ji má nablízku. Když bude psát pro společenskou rubriku, nebude ji mít na telefonu, když on sám bude na utkání na druhém konci země, a nebude mu podávat informace o údajných zraněních a rekordních odpalech. Co na tom, že sedí schoulená na jeho gauči a sleduje na videu staré záznamy legendárních zápasů a vykřikuje basketbalové nebo hokejové výrazy, jen aby ho rozčílila.

Kevin si z něj kvůli ní nedávno utahoval. „Tobě se ta holka líbí, co?“

„Ale ne. Je mi jí líto. Dávám na ni jen pozor. Něco jako táta.“

„Aha, tak ty ji chceš zachraňovat.“

Dan si pohrdlivě odfrkne. „Nemluvil bys tak, kdybys ji znal.“

To však nevysvětluje, proč nemůže dostat z hlavy její tvář, když se snaží, sám ve své velké posteli, zbavit pocitu marnosti, a představuje si zástupy nahých žen a pak se kvůli tomu cítí provinile a musí s tím přestat. Jenže to nejde, cítí se strašně a vypočítavě, ale představuje si, jaké by to bylo, kdyby ho políbila, přivinula se těsně k němu, objal by ji a ucítil její ňadra a dotyk jejího jazyka… Ježíš.

„Měl by ses s ní prostě vyspat a hotovo,“ řekl Kevin s klidem.

„Tak to není,“ odpověděl Dan.

…

Ale tady jde o práci. Poslali ji sem. Nemá rande s Fredem. Prostě to jen tak vyšlo, že se ten malý samolibý hajzlík zrovna objevil ve městě a dnes večer byla nejlepší příležitost, kdy se s ní vidět. A on se musí uklidnit. O nic nejde. Pokud ovšem zvukový zážitek z této kapely přežije.

Danovu pozornost upoutá talíř s nachos, který nese k vedlejšímu stolu servírka s nádhernými zrzavými vlasy. Na obou rukách má tetování a piercing všude možně.

„Ne, nechci,“ řekne Kirby a znovu udělá ten fígl s uchem. Tragus se jmenuje ta malá chrupavka, vzpomene si najednou Dan, jako kdyby vyluštil tajenku v křížovce. „Nevaří tady prý moc dobře.“

„Jak můžeš vědět, že jsem se nedíval na tu servírku?“ zakřičí Dan.

„Vím. Vypadá, jako kdyby ji protáhli sešívačkou.“

„Máš pravdu, nic pro mě.“ Uvědomí si – chvíli mu trvá, než to spočítá –, že s nikým nespal čtrnáct měsíců. Schůzka naslepo s Abby, provozovatelkou restaurace, dopadla dobře, alespoň si to myslel, ale pak už mu nezavolala. Už tisíckrát se po schůzce pokoušel analyzovat, co tak asi mohl udělat špatně. Rozebíral každé slovo, protože v sexu problém nebyl. Možná že moc mluvil o Beatriz. Asi to bylo příliš brzy po rozvodu. Byl plný naděje, že se z toho dostane. Jeden by předpokládal, že všechno to cestování mu poskytne spoustu příležitostí, ale ukázalo se, že ženy chtějí, aby se jim dvořil. A být sám je těžší, než si kdy myslel.

Ještě teď někdy jezdí kolem domu Beatriz. Je v telefonním seznamu a není přece trestné si ji tam najít, i když už nespočetněkrát vyťukal číslo na svém bezdrátovém telefonu, ale nikdy nedokázal zmáčknout vytáčecí tlačítko.

Snažil se, opravdu se snažil. A možná by na něj byla pyšná, kdyby ho viděla tady na koncertě mezi mladými, jak pije limonádu s třiadvacetiletou obětí nezdařilého pokusu o vraždu.

Měli by si aspoň o čem povídat. Jak se jen mohlo stát, že si přestali mít o čem povídat. Ví, že je to jeho chyba. Bylo to pro něj něco jako vymítání zlých duchů. Trpěl chorobným nutkáním povídat si o věcech, které mu Harrison nechtěl otisknout. O nejpříšernějších detailech, a co hůř, o těch nejžalostnějších.

Odložené případy, kauzy, které nikdy nikdo nevyřešil ani s nimi nehnul, děti závislých svobodných matek, které chtěly studovat, ale skončily na ulici, protože, co si budeme povídat, kam jinam by měly jít. Ale jak dlouho může člověk snášet povídání o šeredných zločinech? Teď si uvědomuje, že udělal chybu. O takových šílenostech se před ostatními mlčí. A už vůbec se do toho nezatahují vaši nejbližší. Nikdy jí neměl říkat o tom, že některé výhrůžky byly určené jí. Neměl jí říkat, že si pořídil zbraň, jen pro jistotu. Z toho skutečně šílela.

Měl jít na řádnou terapii (jo, jasně). Aspoň jednou ji měl poslouchat. Možná že by opravdu slyšel, co říkala o tesaři, který jim vyráběl novou televizní stěnu. „Člověk by si myslel, že je Pan Dokonalý, jak o něm pořád mluvíš,“ utrousil tenkrát. No, přece jenom dokázal zázraky. Povedlo se mu, aby zmizela z Danova života. V šestačtyřiceti otěhotněla. Což znamená, že celou tu dobu byla chyba na Danově straně. Měl líné spermie. Ale myslel si, že se s tím smířila už dávno.

Třeba by to dopadlo jinak, kdyby si spolu častěji vyrazili. Mohl ji vzít sem do klubu. Ne třeba zrovna sem, ale na nějaké pěkné místo. Na blues do Green Mill. Nebo na procházky k jezeru, na piknik. Kruci, měli jet Orient Expressem přes Rusko. Něco romantického a dobrodružného, aby nezabředli do každodenní všednosti.

„Tak co tomu říkáš?“ zakřičí mu Kirby do ucha. Poskakuje na místě do rytmu jako retardovaná opice na gumě. Jestli ovšem hluk, který se line z pódia, nějaký rytmus vůbec má.

„Hm,“ zařve na ni. Skupinka lidí před nimi se zběsile natřásá.

„Jako že dobrý nebo špatný?“

„Řeknu ti, až se mi podaří rozluštit, o čem zpívají.“ A to bude rozhodně chvíli trvat.

Ukáže mu vztyčený palec a začne tančit jak pominutá. Občas se její zdivočelé vlasy nebo Fredova vyholená hlava mihnou nad davem.

Dívá se na ně a pomalu usrkává limonádu, ve které je tolik ledu, že se nedá pít, protože jak kostky tajou, mění se v jakousi zředěnou citrónovou vodu bez chuti.

Po pětačtyřiceti minutách a přídavku se ti dva objeví, zpocení, s úsměvem na tváři a k Danovu zklamání se drží za ruce.

„Máš ještě hlad?“ zeptá se Kirby a dopíjí zbytek z Danovy sklenice, vlastně už jen rozpuštěný led.

Společně s posledními zbytky lidí z ostatních klubů a barů skončí v podniku El Taco Chino a dají si mexické jídlo, to nejlepší, které kdy z plastových talířů jedl.

„Víš co, Kirby?“ řekne Fred, jako kdyby ho to zrovna napadlo. Měla bys natočit dokument. O tom, co se ti stalo. Tobě a tvý mámě. Já bych ti s tím pomohl. Půjčil bych ze školy nějakou techniku, možná bych se sem mohl na pár měsíců odstěhovat. Byla by to sranda.“

„No,“ řekne Kirby. „Já nevím.“

„To je teda dost blbej nápad,“ vloží se do toho Dan.

„Promiň – mohl bys mi připomenout, co ty víš o filmu?“ zeptá se Fred.

„Znám trestní právo, případ Kirby je stále otevřený. Jestli toho chlapa někdy chytí, u soudu by film mohli považovat za předpojatý.“

„Tak jo, asi bych raději měla udělat film o baseballu, to je přece důležitější. Co myslíš, Dane?“

Protože je unavený, podrážděný a nechce na sebe zbytečně poutat pozornost, přijde Dan se zlehčující odpovědí. „Jablečný koláč, ohňostroje na Den nezávislosti. Trénování nadhozu se starým kamarádem. Tohle jsou třeba věci, které neoddělitelně patří k této zemi.“

„Nostalgie. Zašlá sláva Ameriky,“ zasměje se Fred. „A co kapitalismus, nenasytnost, atentáty, za kterými stojí CIA a její oddíly speciálního nasazení?“

„To jsou další věci,“ souhlasí Dan, ale nechce se nechat vyprovokovat tímhle klukem s pitomým zarostlým obličejem. Proboha, jak s ním mohla spát?

Ale Fred stále dychtí po souboji, potřebuje si něco dokázat. „Sport je jako náboženství. Je to opium lidstva.“

„Až na to, že když jsi sportovní fanatik, nemusíš u toho předstírat, že jsi dobrý člověk. Takže je to mnohem účinnější. Může se přidat kdokoli, lidi to stmeluje a jediným peklem je, když tvůj tým prohrává.“

Fred skoro neposlouchá. „A je strašně předvídatelný. Copak tě baví psát pořád dokola to stejné? Někdo odpálí míček, někdo běží, někoho vyoutují.“

„Jo, ale u knížek a filmů je to stejné,“ řekne Kirby. Existuje jen určité množství dějových linií. Jestli někoho zaujmou, záleží na tom, jak se budou odvíjet.“

„Přesně.“ Dan je nepředstavitelně šťastný, že se postavila na jeho stranu. „Hra se může vyvinout různě. Máš hrdiny a padouchy. Prožíváš ji s hlavními hrdiny a jsi proti nepříteli. Lidé se vžívají do děje. Žijí a umírají se svým mužstvem. Po boku obrovského množství přátel i cizích lidí. Všiml sis někdy, jak dokážou chlapi na veřejnosti projevovat emoce, když jde o sport?“

„To je trapné.“

„Tak se baví dospělí chlapi. Nechají se strhnout. Jako kdyby byli zase malí kluci.“

„To je ubohé svědectví mužství,“ řekne Fred.

Dan se ovládne a neřekne: Tvůj ksicht je ubohým svědectvím. Protože on je tady za dospělého. „Tak jo. A není to třeba tím, že je v tom i kus vědy? Prostor pro platný odpal se mění s každou hrou a člověk musí využít veškerou intuici a zkušenost, aby odhadl, co ho čeká. Ale co mě fakt baví, je vidina, že se to může zvrtnout. Nejlepší pálkaři na světě mají úspěšnost, no řekněme, pětatřicet procent.“

„Pěkně chabý,“ stěžuje si Fred. „To má být všechno? Nejlepší pálkaři světa ani netrefí míček?“

„To mi přijde dobrý,“ řekne Kirby. „Takže je vlastně normální, když něco posereš.“

„Dokud tě to nepřestane bavit.“ Dan si s ní přiťukne vidličkou, na které se houpe fazolová pasta. Třeba to znamená, že je ještě pořád ve hře. Anebo že by se přinejmenším mohl aspoň snažit.

Kirby

24. července 1992

Je jí moc příjemné, když ucítí na krku jeho teplý dech a ruce pod tričkem. Je to jen neobratné muchlování v jeho autě. Bezpečí důvěrně známého. Nostalgie, staré dobré časy. „Děláš pokroky, Frede Tuckere,“ zašeptá Kirby a prohne se v zádech, aby mu pomohla s rozepínáním podprsenky.

„Hej, to není fér,“ řekne Fred a zahání vzpomínku na jejich první neohrabaný pokus o sex, když byli teenageři. Napadne ji, že je určitě fajn, když má člověk možnost druhého zlehka pokořit, ale vzápětí se sama za takovou zlomyslnost kárá.

„To byl blbej vtip. No tak se nezlob.“ Přitáhne si jeho ústa ke svým. Zdá se jí, že je ještě trošku naštvaný, ale vyboulení v rozkroku kašle na nějakou dávno zraněnou hrdost. Nakloní se přes ruční brzdu, aby ji znovu políbil, zajede rukama pod rozepnutou podprsenku a palcem jí dráždí bradavku. S ústy na jeho zavzdychá. Jednou rukou jí sklouzne na břicho, zamíří do kalhot a pak Kirby ucítí, jak mu ruka ztuhne, když se dotkne krabaté pavučiny vystouplých jizev.

„Tys na ně zapomněl?“ Teď se pro změnu odtáhne ona od něj. Tak je to pokaždé. Po zbytek života to bude muset každému vysvětlovat.

„Ne. Jen jsem nečekal, že budou tak… výrazný.“

„Chceš se podívat?“

Vyhrne si tričko, aby mu je ukázala, a opře se, aby světlo pouliční lampy dopadalo na kůži se spletí ošklivě růžových hrbolatých výstupků na jejím břiše. Jeho prsty se jich zlehka dotknou.

„Jsou nádherný. Ty jsi celá nádherná.“ Opět ji políbí. Strašně dlouho se mazlí. Je to zatraceně krásné a prosté.

„Nechceš jít nahoru?“ zeptá se ho. „Pojď.“

Když otvírá dveře auta, na chviličku zaváhá. Je to auto jeho matky, které si tady od ní půjčil.

„Jestli teda chceš,“ zeptá se ho opatrně.

„Chci.“

„Ale?“ Znejistí. „Neboj, Frede, nehledám žádný trvalý vztah. Když připravíš holku o panenství, neznamená to ještě, že tě bude milovat do konce života. Vždyť tě skoro neznám. To už je dávno. Tohle se mi prostě líbí a nic víc opravdu nechci.“

„Mně se to taky líbí.“

„Ale pořád je tam nějaké ale.“ Až do tohoto okamžiku šlo o naprosto sžíravou touhu, jenže tu teď začne nahlodávat rostoucí netrpělivost.

„Jen si něco vezmu z kufru.“

„Kondomy mám. Koupila jsem je už předtím... kdyby náhodou.“

Tiše se zasměje. „Minule jsi je taky koupila ty. Ale ne, mám tam kameru.“

„Tu ti z auta nikdo neukradne. Není to tady zas tak hrozná čtvrť. Jedině snad kdybys ji nechal ležet na zadním sedadle na očích.“

Zase ji políbí. „Abych tě mohl natočit. Do toho dokumentu.“

„O tom si můžeme promluvit potom.“

„Ale ne, já jsem myslel, když budeme…“

Strčí do něj. „Běž do prdele!“

„Nic na tom není. Ani o tom nebudeš vědět.“

„Aha, tak promiň. Asi jsme si nerozuměli. Myslela jsem, že chceš natočit, jak to spolu děláme.“

„Jo. Aby bylo vidět, jak jsi krásná. Sebevědomá, sexy a silná. Chci připomenout, co se ti stalo. Co může být přesvědčivějšího a citlivějšího, než když tě uvidí nahou?“

„Posloucháš se vůbec?“

„Nechci tě využívat. Budeš moct do všeho mluvit. O to přece jde. Bude to tvůj film stejně jako můj.“

„To je opravdu ohleduplné.“

„Ty budeš samozřejmě muset ještě vyřídit pár věcí se svou matkou, abych ji získal na svou stranu, ale já ti s ní rád pomůžu. Já pak na pár měsíců přijedu a budeme společně natáčet.“

„Není to neetické? Spát s objektem svého pořadu?“

„Pokud to bude součást filmu, tak ne. Všichni filmaři jsou vlastně spoluviníci. Nic jako nezaujatost neexistuje.“

„Ježíši, ty jsi ale protřelej hajzl. Celou dobu jsi to měl naplánované.“

„Neměl. Jen jsem ti to chtěl navrhnout, takový nápad. Bylo by to skvělé.“

„…a náhodou máš s sebou v autě kameru.“

„Když jsme byli v té mexické restauraci, tak se ti ten nápad líbil.“

„Ani jsme se k tomu pořádně nedostali. A rozhodně jsi nic neříkal o natáčení domácího porna.“

„Jde o toho taťku sportovce?“ zakňourá Fred a celou věc otočí.

„Ne. Jde o to, že jsi kolosální necitelný debil, se kterým nebudu šoustat, což je tragédie, protože jsem si myslela, že bych se možná, projednou, mohla normálně vyspat s někým, kdo se mi tak nějak líbí.“

„Můžeme přece spolu spát.“

„Jestli se mi ještě tak nějak bude chtít.“ Práskne dveřmi auta, jde ke vchodu, ale v půli cesty se otočí a vrátí. Skloní se do okýnka. „Dám ti dobrou radu, ty kanče. Příště si nech takový pitomý nápady s filmem až napotom, až když dostaneš holku do postele, protože jinak máš prostě smůlu.“

Mal

16. července 1991

Detox je sranda. Člověk na pár měsíců vypadne někam, kde ho ještě neznají, třeba ho i pozvou k sobě, starají se o něj, dají mu najíst a občas mu přistrčí nějakou práci. Mal má v Greensboro v Severní Karolíně sestřenici z druhého kolene nebo možná nevlastní tetu anebo tak něco. S rodinou je to vždycky těžký, o tak vzdáleném příbuzenstvu ani nemluvě. Ale svou krev nezapřeš.

Teta Patty, ať je jaká chce, bere na kluka ohledy. „Dělám to jen kvůli tvý mámě,“ musí mu pravidelně připomínat. Té stejné mámě, která ho k drogám přivedla a zabalila to v opravdu vysokém věku čtyřiatřiceti let, když si píchla do žíly nějaký svinstvo. On má ale dost rozumu, aby o tom nezačínal. A možná právě proto mu tak pomáhá. Pocit viny člověka ohromně motivuje.

Prvních pár týdnů je horší než smrt. Potí se a třese a úpěnlivě prosí tetu Patty, aby ho vzala do nemocnice na metadon. Místo toho ho vezme do kostela, kde sedí v lavici, háže sebou a při každém chvalozpěvu ho teta přiměje, aby si stoupl. Nikdy by ho nenapadlo, jaký je to dobrý pocit, když se za vás modlí takové množství lidí. Záleží jim na tom, co s vámi bude, přimlouvají se za vás k Bohu, aby vás zbavil nemoci, a velebí Ježíše Krista.

Třeba je to zásah shůry nebo je ještě moc mladý, takže dokáže ignorovat ten marast, anebo to možná nakonec nebyla až taková hrůza, ale absťák po čase zvládne a dá se dohromady.

Dostane práci v supermarketu, kde u pokladny skládá nákupy zákazníkům do tašek. Je rychlý a milý a lidi ho mají rádi. Což je překvapivé. Polepší si a začne pracovat u pokladny. Dokonce začne chodit s jednou fajn holkou z práce, Dianou, která už má dítě s jiným chlapem, tvrdě dře a k tomu si dodělává školu, aby mohla povýšit na vedoucí, nebo se dokonce dostat do vedení firmy a zajistit tak děcku lepší život.

Malovi dítě nevadí. „Jen si nesmíme spolu udělat další,“ říká jí a vždycky při tom musí mít ochranu. Protože s pitomýma chybama už skoncoval.

„Jen aby,“ říká mu domýšlivě, jako kdyby věděla, že ho má v hrsti. Ale ani to mu nevadí, protože možná ho opravdu má v hrsti. A nebyl by to vůbec špatný život. Oni dva, rodina, kariéra. Mohli by si otevřít vlastní franšízu.

Zůstat čistej? To je další věc. Ani se nemusíš snažit. Problémy si tě najdou samy. Ulice si tě najde, i tady v Greensboro.

Jen si trochu zavzpomínat na staré dobré časy.

Špatně vrátil starému panu Hansenovi, který je napůl slepý a stejně neumí počítat. „Vím jistě, Malcome, že jsem ti dával padesátku,“ řekne roztřeseným hlasem.

„Ne, nedával.“ Mal mu dobrosrdečně vysvětluje. „Určitě to byla dvacka. Mám vám otevřít pokladnu, abyste se mohl přesvědčit?“

Je to úplně jednoduché. Staré návyky se pomotají s novými a pak si člověk najednou uvědomí, že sedí v autobuse do Chicaga, s výčitkami a pětitisícovou bankovkou, která ho pálí v kapse.

Před dvěma lety donesl bankovku od toho divnýho chlápka do zastavárny, jen tak ze zvědavosti. Chlap za pultem mu řekl, že nemá žádnou cenu, jsou to jen peníze na hraní, ale nabídl mu za ni dvacet dolarů, což Malovi napovědělo, že bude mít mnohem větší hodnotu.

Vracel se s prázdnou kapsou zpátky přes Engelwood, kde kluci prodávali speed a LSD, a dvacek babek mu teď připadá jako pěkná sumička. Pěkná sumička. Co může být horšího, než když si člověk nemůže šlehnout? Jedině když se vás snaží ošidit. A Mal se nenechá napálit nějakým podvodníkem ze zastavárny.

Trvá mu pár týdnů, než se zase srovná a pustí se do práce. Zavolá starému známému Raddisonovi, který mu ještě cosi dluží, a začne se poptávat na pana Záhadného.

Tu a tam se mu ozve nějaký feťák, který ví, že se o něj zajímá, a požaduje dolar nebo panáka za informaci. Mal by milerád zacvakal, jen kdyby měl jistotu, že ho dotyční nevodí za nos. Chce vědět detaily. Jak ten chlap kulhá, na které straně má berli a jak vypadá. Jakmile řeknou, že je kovová, pozná, že lžou. Ale je pěkně mazaný a neřekne jim, že to poznal. Podrazák přece nemůže podrazit jinýho podrazáka.

Nejčastěji sleduje jeho dům. Myslí si, že zjistil, který to je. A ví, že uvnitř něco bude. Ale i když důkladně slídil kolem a nakukoval do oken domů, uvnitř viděl jen spoušť. Vesměs byly všechny vydrancovaný do mrtě. Jenže ten chlap je určitě mazanej. Bude tam mít něco zašitýho. Drogy nebo prachy. Možná pod podlahou anebo ve zdi. Nebo tak něco.

A co dalšího člověka ještě ohromně motivuje? No ano, chamtivost. Utáboří se v jednom z protějších domů. Dotáhne si starou matraci a ujistí se, že až půjde spát, bude dostatečně vysoko, aby ho neobtěžovaly krysy.

Jednoho deštivého dne ho uvidí, jak vychází z domu. Ano, je to on. Pan Záhadný se vybelhá ven, tentokrát bez hole, ale zase má legrační oblečení. Rozhlédne se. Vlevo, vpravo a ještě jednou vlevo, jako kdyby přecházel přes ulici. Myslí si, že se nikdo nedívá, ale Mal ho nespustí z očí. Čekal na něj několik měsíců. Zapamatuj si ten dům, říká si, a ulož si ho do hlavy.

V momentě, kdy jeho objekt zahne za roh, Mal vyrazí s prázdným batohem ze svého úkrytu plného krys, přeběhne ulici a vběhne po schodech na verandu toho hnijícího starého dřevěného baráku. Zkusí otevřít dveře, ale jsou zamčené. Prkna jsou přes ně přibitá jen naoko. Oběhne dům, přeleze ostnatý drát na schodech, který má lidi jako on odradit, a rozbitým oknem se přehoupne dovnitř.

Určitě se tu děje něco jako v Las Vegas, ve stylu Davida Copperfielda. Zrcadla a podobný kraviny. To, co zvenku vypadá jako nevábná ruina, uvnitř skrývá naparáděnej bejvák. Ale staromódní, jako někde v muzeu. Jestli to má nějakou cenu, to mu může bejt jedno. Mal zažene myšlenku, že by se tu mohlo opravdu čarovat.

A taky je možný, že ta pětitisícová bankovka, co má v kapse, byla jen jednosměrná jízdenka.

Začne si cpát do batohu, na co přijde. Svícny, stříbrné nádobí, svazek bankovek, který leží na kredenci. V rychlosti si je v duchu přepočítá a strčí je do batohu. Paklík padesátidolarových bankovek je tlustý jako balíček karet. Dobrý dva tácky.

Bude muset vymyslet, co udělá s většími kusy. Většinou jsou to zchátralé krámy, ale něco z toho bude určitě mít slušnou cenu, jako ten gramofon nebo tamhle gauč, co stojí na nožkách ve tvaru pařátu. Bude se muset zeptat nějakýho skutečnýho starožitníka. A taky vymyslet, jak tu veteš odsud dostane ven. Nadešel čas sklízet úrodu.

Když se konečně odváží podívat se po schodech nahoru, uslyší na verandě před hlavními dveřmi kroky a rozmyslí si to. Pro dnešek už bylo zábavy dost. A popravdě, to místo mu nahání hrůzu.

U předních dveří někdo je. Mal jde k oknu a srdce mu buší, jako kdyby si šlehl nějaké svinstvo, protože co když se odsud nedostane? Ďábel přichází, Ježíšku, ochraňuj mě od všeho zlého, napadne ho zcela nepochopitelně, protože těmhle náboženským kravinám přece nevěří.

Ale vyhrabe se zpět do léta roku 1991 stejným způsobem, jak ho opustil. Venku lije, takže spěchá přes ulici, aby se schoval. Ohlédne se na dům, je to totální ruina. Řekl by, že to byla halucinace, kdyby ovšem neměl u sebe batoh plný úžasných věcí jako důkaz. Do prdele, vydechne, když se podívá znovu. Je to podfuk se zvláštními efekty, jako v pitomým Hollywoodu. Nemá cenu kvůli tomu tak vyšilovat.

Podruhé tam nepůjde. Právě kvůli tomuhle ne, říká si. Ale už teď ví, že se tam stejně zase vrátí.

Hned jak zase něco našetří. Až zase dostane pořádnou chuť. Heroin se na nikoho neohlíží, ani na rodinu, ani na lásku a už vůbec ne na strach. Když proti sobě v ringu postavíte heroin a ďábla, vyhraje heroin. Úplně pokaždé.

Kirby

22. listopadu 1931

Nemůže uvěřit svým očím. Vidí cosi neuvěřitelného. Celá místnost vypadá jako nějaká svatyně. Na zdech jsou v jakýchsi nepochopitelných obrazcích rozvěšené vzpomínkové předměty. Jsou i na krbové římse, na toaletním stolku s prasklým sklem, na okenním parapetu, jsou zastrkané za obnažený kovový rošt postele (matrace je na zemi, přes prostěradlo prosvítá tmavá skvrna). Jsou v kruzích nakreslených na zdi křídou nebo černým perem nebo vyrytých špičkou nože do tapet. Vedle nich jsou jména. Některá z nich dobře zná. Jiná jí vůbec nic neříkají. Zajímalo by ji, komu patřily. A jestli se ubránily. Musí si je zkusit uložit do paměti. Jen kdyby si ta jména zapamatovala! Není schopná se soustředit. Všechno je jako v mlze a poblikává sem tam jako světla na diskotéce.

Kirby natáhne ruku před sebe, ale nedokáže se přimět, aby se dotkla kostýmu motýlích křídel, přehozených přes sloupek postele, nebo bílé plastové identifikační kartičky s čárovým kódem Milkwood Pharmaceuticals.

Pochopitelně tuší, že koníček je tady. To znamená, že tu bude i zapalovač. Snaží se uvažovat naprosto racionálně, zaměřit se na detaily. Jen fakta, dámo. Ale ten tenisový míček jí to nedovolí. Má pocit, že se řítí volným pádem jako utržený výtah. Míček visí za prasklý šev na hřebíku. Vedle něj je na zdi křídou napsané její jméno. Rozpoznává tvar písmen. Napsal to špatně: Kirby Mazrackeyová.

Cítí se paralyzovaná. Nic horšího už se stát nemůže. Copak nehledala právě toto? Ale ruce se jí tak roztřesou, že si je musí přitisknout na břicho. Staré jizvy pod tričkem bezděčně zabolí. A potom dole v zámku zachrastí klíč.

Ježišmarjádoprdele. Kirby se rozhlédne po místnosti. Není tu žádný jiný východ, žádná potenciální zbraň. Zacloumá oknem, aby mohla sešplhat na schodiště ze zadní strany domu, ale okno je zaklíněné. Měla by odsud vypadnout, vrazit do něj, až vejde do domu. Kdyby se jí podařilo dostat dolů, mohla by ho praštit konvicí.

Nebo se rychle schovat.

Klíč přestane rachotit. Nakonec se rozhodne ke zbabělému kroku. Vleze do skříně mezi pověšené košile a řadu naprosto stejných džínů, přičupne na paty a usadí se na jeho botách. Prostor je stísněný, ale skříň je z bytelného ořechového dřeva. Kdyby ji chtěl otevřít, mohla by vykopnout dveře a roztřískat mu tak obličej.

Takhle jim to říkal instruktor na sebeobraně, kam ji dotlačil její psychiatr, aby zase dostala věci pod kontrolu. „Nejdůležitější je získat dostatek času k útěku. Srazíte ho k zemi a prcháte pryč.“ Ho – jako by pachateli ohavných násilností na ženách byli vždycky jen muži. Copak ženy takových odporných věcí nejsou schopny? Instruktor ukazoval různé způsoby. Můžete mu vrazit prsty do očí, udeřit dlaní ruky pod nos nebo do krku, rozdrtit nárt podpatkem, urvat mu ucho (chrupavka praská snadno). Nikdy nejděte po koulích, tam muži útok očekávají a chrání se. Nacvičovali údery a rány a jak se vymanit ze sevření. Ale všichni v kurzu se k ní chovali, jako kdyby se měla sesypat. Byla pro ně příliš skutečná.

Slyší, jak muž dole zápolí s dveřmi. „Co za wkurwiające gówno!“ Asi Polák. Vypadá, že je opilý.

To není on, pomyslí si, ale není si jistá, jestli pociťuje závratnou radost nebo zklamání. Slyší ho, jak klopýtá dovnitř. Podle cinkání ledu o sklo pozná, že šel do kuchyně. Dusá do pokoje a motá se. Za okamžik se ozve hudba, praskavý zvuk nějakého slaďáčku.

Slyší, jak se přední dveře znovu otevřou, tentokrát pokradmu. A i když je Polák opilý, slyšel je také.

Ve skříni jsou cítit kuličky proti molům a možná i nepatrně jeho pot. Při té představě se jí udělá špatně. Odlupuje barvu z vnitřní strany dveří. Všechny nervózní zvyky z minulosti se jí vracejí. Nějakou dobu potom, co se to stalo, si drápala kůžičku kolem nehtů až do krve. Ale už kvůli němu prolila dost krve. Dost na celý život. Dveřím to nic neudělá. Obzvlášť pokud jí to zabrání, aby neprovedla něco neuváženého, třeba že by začala plakat, protože tma tady uvnitř na ni působí stejně tíživě a svíravě, jako když je člověk v bazénu na straně, kde nedosáhne na dno.

„Hej!“ zařve Polák na člověka, který vešel do domu. „Coś ty za jeden?“ klopýtá hlučně do chodby. Slyší stoupavou a klesavou intonaci jejich konverzace, ale slovům nerozumí. Přemlouvání, strohé odpovědi. Je to jeho hlas? Neví. Ozve se zvuk připomínající plesknutí masa. Jako když střelí krávu do hlavy. Někdo zakvílí. Pronikavě a nedůstojně. Další zvuk jak na jatkách. A další. Kirby už to v sobě nedokáže déle udržet. Vyletí z ní hluboký zvířecí zvuk, oběma rukama si svírá čelist a tiskne je na ústa.

Dole kvílení znenadání ustane. Napíná uši a kouše se do dlaně, aby nevykřikla. Následuje tlumené žuchnutí, a už jen jeden z nich se s něčím pachtí, supí a nadává. A pak uslyší, jak jde po schodech nahoru, ohání se holí a ťukne s ní o každý schod.

Harper

22. listopadu 1931

Dveře do minulosti se rozletí a Harper se vbelhá dovnitř, špinavý tenisák v ruce, ale bez nože, a v chodbě prakticky padne do náručí obrovskému chlapovi. Je opilý a svírá zmrzlého krocana, kterého drží za růžové stehno s pórovitou kůží. Když ho Harper viděl naposledy, byl ten muž mrtvý.

Chlap naproti němu zavrávorá, huláká a mává kolem sebe tou drůbeží jako kyjem. „Hej! Coś ty za jeden? Co ty tu kurwa robisz? Myślisz, że możesz tak sobie wejść do mojego domu?“

„Zdravím,“ řekne přátelsky Harper a už ví, jak to dopadne. „Kdybych holdoval hazardu, vsadil bych se, že jste pan Bartek.“

Muž se opatrně otočí a začne anglicky. „Poslal vás Louis? Už jsem to vysvětlil. Nejde o žádný podvod, kamaráde. Jsem inženýr. Štěstí má své zákonitosti jako cokoli jiného. Všechno se dá vypočítat. I když sázíte na koně nebo hrajete karty.“

„Já vám věřím.“

„Můžu vám pomoct, jestli chcete. Vsaďte si. Znám jednoduchý způsob, kamaráde. Bez rizika.“ S nadějí hledí na Harpera. „Pijete? Něco si spolu dáme. Mám tu whisky. A šampaňské! A chystal jsem se udělat tady toho krocana. I pro dva toho bude víc než dost. Budeme si rozumět. Žádného násilí není třeba, nemám pravdu?“

„Obávám se, že to nepůjde. Sundejte si prosím kabát.“

Muž se zamyslí. Všimne si, že Harper má na sobě ten samý kabát. Nebo nějakou jeho modernější verzi. Přestane s chvástáním a zvadne, jako když se kravský bachor probodne nožem. „Vás neposílá Louis Cowen, že ne?“

„Ne.“ Na jméno toho gangstera si vzpomene hned, i když s ním nikdy neměl co do činění. „Ale moc vám za všechno děkuju.“ Harper ukáže holí do chodby, a jak Bartek bezděčně sleduje ten pohyb, Harper ho přetáhne zezadu po krku. Polák upadne, zaskuhrá a Harper se opře o zeď, aby získal rovnováhu, a třískne ho holí po hlavě. Znovu a znovu. Zkušeně a bez námahy.

Trvá mu dlouho, než z něj kabát stáhne. Harper si hřbetem ruky otře pot z obličeje a přitom zjistí, že ji má od krve. Než se pustí do další práce, bude se muset osprchovat. A zasáhnout do soukolí událostí, které už se staly.

Harper

20. listopadu 1931

Je tu poprvé od chvíle, kdy z Hooverville odešel, a vrací se do doby ještě předcházející jeho odchodu. Má zkreslené vzpomínky. Lidé jsou podlejší a ubožejší. Jako kdyby strnulý loutkář pohyboval pytli s popelavými tvářemi.

Musí si připomenout, že po něm nikdo nepátrá. Zatím. Ale vyhne se svým starým oblíbeným trasám a vydá se jinou cestou přes park a drží se podél vody. Chatrč té ženy najde snadno. Sbírá venku prádlo. Její slepé prsty šmátrají po šňůře, aby sundaly flekatou spodničku a deku plnou vší, kterých se praním ve studené vodě nejde zbavit. Obratně skládá svršky a podává je chlapci, který stojí vedle ní.

„Mami. Tam. Někdo tam je.“

Žena se na něj otočí, ve tváři má strach. Asi je slepá odjakživa. Harper se ani nanamáhá nasadit výraz, kterým by ji mohl obelstít. O to víc je tento úkol otravnější. Tady z toho nic nekouká. O takovou otupělou chodící mrtvolu vůbec nestojí.

„Velice se omlouvám, madam, nerad vás takhle večer ruším.“

„Žádný peníze nemám,“ řekne žena, „jestli jste mi přišel něco ukrást. A nebyl byste první.“

„Naopak, madam, rád bych vás o něco požádal. Nic zvláštního, ale můžu vám zaplatit.“

„Kolik?“

Harper se zasměje jejímu přímočarému zájmu. „Chcete hned smlouvat? Vždyť ani nevíte, co po vás chci.“

„Chcete to, co všichni. Žádný strach, kluka pošlu žebrat na nádraží. Nebude tu zaclánět, jestli si chcete užít.“

Vrazí jí peníze do ruky. Žena sebou cukne. „Asi za hodinu tudy půjde jeden můj přítel. Potřebuji, abyste mu něco vyřídila a předala tenhle kabát.“ Přehodí jí ho přes ramena. Musíte si ho obléct, aby vás poznal. Jmenuje se Bartek. Budete si to pamatovat?“

„Bartek,“ zopakuje. „A co mu mám vyřídit?“

„Jenom řeknete tohle jméno, to by mělo stačit. Začne vyvádět. To uslyšíte. Vy ale řeknete pouze jeho jméno. A ať vás ani nenapadne vzít něco z kapes. Vím, co tam je. Jinak se vrátím a zabiju vás.“

„Nemusel byste před klukem říkat takový věci.“

„Bude mi aspoň svědkem,“ zamumlá Harper.

Kirby

2. srpna 1992

Dan s Kirby jdou po příjezdové cestě kolem pečlivě zastřiženého trávníku, na němž se skví cedule s nápisem „Volím Billa Clintona“. Rachel mívala ve zvyku vyvěšovat cedule na podporu všech možných politických stran, jen aby pobuřovala. Také říkávala volebním aktivistům, že volí extremisty. Ale když načapala Kirby, jak z legrace volá jedné staré paní a přesvědčuje ji, že má všechny spotřebiče zabalit do alobalu, aby zabránila pronikání radioaktivního záření z domovních satelitů, Rachel jí bez milosti vyčinila.

Zevnitř domu se ozývají tlumené zvuky dětského hraní. Hodil by se nový nátěr, i tak jsou ale bohatě nakvetlé muškáty na verandě pěknou ozdobou.

Vdova po detektivu Michaelu Williamsovi otevře dveře, usmívá se, i když je uštvaná.

„Dobrý den, omlouvám se, kluci…“ Za zády uslyší křik.

„Mamííí, on si bere horkou vodu.“

„Omluvte mě na vteřinu.“ Zajde dovnitř, vrátí se a táhne s sebou dvě děti s vodními pistolkami. Může jim být šest nebo sedm. Kirby neumí moc dobře odhadnout věk dětí. „Kluci, pozdravte.“

„Bryden,“ zahuhlají a upřeně pozorují špičky svých bot, i když ten mladší na ni pokradmu koukne. Má šíleně dlouhé řasy. Kirby je ráda, že si dnes vzala na krk šátek.

„Tak jo. A teď prosím ven, díky. A vodu si berte na zahradě.“ Matka je vystrčí do předzahrádky. Nasadí rychlost jak neřízené střely, výskají radostí a řvou.

„Pojďte dál, zrovna jsem udělala ledový čaj. Vy jste Kirby, že?“ Potřesou si rukama.

„Děkuju vám,“ řekne Kirby, když je Charmaine pozve dál do domu, který je stejně pečlivě udržovaný jako zahrada. Nepřestává bojovat, napadne Kirby. Protože takhle to se smrtí bývá, ať se jedná o vraždu nebo o nehodu, život jde dál.

„Jen nevím, jestli vám to k něčemu bude, válí se to tu a zabírá místo a chlapi na policii to nechtějí. Pomůžete mi tím, opravdu. Kluci budou rádi, že budou mít každý svůj pokoj.“ Otevře dveře do malé pracovny s výhledem do uličky za domem. Místnost je zaskládaná haldami papírových krabic, hromadí se na zemi i podél zdí. Vedle okna jsou na plstěné nástěnce připíchnuté rodinné fotografie, vlaječka klubu Chicago Bulls, modrá stužka ze šampionátu bowlingové ligy chicagské policie z roku 1988 a v rožku se krčí několik starých sázenek – jako vyhoštěné neštěstí.

„Sázel čísla svého služebního odznaku?“ zeptá se Dan a pečlivě si prohlíží nástěnku. Nijak se nevyjadřuje k fotografii, na které mrtvý muž leží rozvalený v záhonu květin s rukama roztaženýma jako Ježíš Kristus, ani ke snímku s taškou plnou zlodějského náčiní nebo novinovému článku s názvem „Prostitutka nelezena mrtvá“, i když ho znepokojuje, jak jsou umístěny mezi připomínkami šťastných rodinných okamžiků.

„Znáte to,“ řekne Charmaine a zamračeně hledí na podomácku vyrobený pracovní stůl, který se ztrácí pod vrstvami papírů, a hlavně na pruhovaný hrnek na kávu, ve kterém se na dně utvořila slušná vrstva šedivých chomáčků plísně.

„Tak já donesu ten ledový čaj,“ řekne a kafáč vezme s sebou.

„To je divný,“ řekne Kirby a rozhlíží se kolem po bolestně odhalených pozůstatcích jeho vyšetřovatelské minulosti. „Přijde mi to strašidelný.“ Uchopí do ruky skleněné těžítko s trojrozměrným plachtícím orlem a zase ho položí. „Mám takový divný pocit.“

„Říkala jsi, že chceš přístup. Máš přístup. Mike vyšetřoval spoustu případů zavražděných žen a o všech starých případech si vedl záznamy.“

„Copak se tyhle věci neevidují?“

„Zásadní důkazní materiál ano: nůž od krve, výpovědi svědků. Je to jako v matematice. Musíš udělat spoustu dílčích kroků, než se dopachtíš k výsledku, a je kolem toho strašná piplačka. Některé výslechy taky vypadají, že nikam nevedou, některé důkazy se zdají v danou chvíli nepodstatné.“

„Dane, připravuješ mě o poslední zbytky důvěry v právní systém.“

„Mike patřil k policajtům, kteří bojovali za to, aby se ten systém změnil. Aby byli detektivové nuceni dát do záznamů naprosto všechno. Bylo toho dost, o čem si myslel, že by se mělo u policie vylepšit.“

„Harrison mi říkal, že jste vyšetřovali týrání.“

„Žvanil jeden. Jo, tady Mike dělal interního informátora do té doby, než začali Charmaine a klukům vyhrožovat. Nezazlívám mu, že z toho vycouval. Přeložili ho do Niles, aby se jim do ničeho nepletl. Ale on zatím schraňoval každičký detail, který se mu dostal pod ruku, o každé z vražd, na které pracoval, a o všech možných dalších, ke kterým se dostal. Na jednom z okrsků měli problémy s vlhkostí. On spoustu spisů zachránil a přinesl sem. Něco z toho se vůbec nedá rozluštit. Myslím, že si plánoval, že až bude v důchodu, tak se tím bude zabývat a rozlouskne pár starých případů. Třeba i napíše knížku. A pak měl tu nehodu s autem.“

„Nebylo v tom ještě něco jinýho?“

„Řidič toho auta byl opilý. Čelní náraz. Oba byli v podstatě na místě mrtví. Někdy se dějí hrozný věci. No, Mike byl vraždami tak trochu posedlý. Budou tu poklady, které v knihovně nebo v archivech Sun-Times nenajdeš. Zřejmě nic zásadního. Ale jak jsi sama říkala – je potřeba rozhazovat sítě.“

„Můžeš mi říkat Pandoro,“ řekne Kirby a snaží se nenechat odradit už pouhým počtem krabic. A každá z nich je po okraj napěchovaná žalem. V tomto okamžiku by se na to měla vykašlat. Je to peklo.

Dan

2. srpna 1992

Musí jít desetkrát, než dotáhnou dvacet osm krabic plných starých policejních spisů do Kirbyina bytu ve třetím patře nad německou pekárnou.

„To nemůžeš bydlet někde, kde je výtah?“ stěžuje si Dan, nohou strčí do přivřených dveří a s námahou položí krabici na stůl, který působí uboze, jelikož je vyrobený ze starých dveří posazených na podstavce. Vypadá to tu jak ve skladišti. Všude po pokoji je rozházené oblečení. Ale žádné sexy prádýlko. Trička obrácená naruby, džíny, tepláky a zpod gauče čouhá vysoká černá bota se zašmodrchanými tkaničkami. Dan rozpoznává neutěšené příznaky uvolněného stylu života bez partnera. Doufal, že najde něco, co mu napoví, jestli tady minulý víkend měla v posteli toho vola Freda nebo jestli s ním zase začala chodit. Ale je tu příliš velký nepořádek, než aby mohl vyvodit cokoli ohledně případných sexuálních hrátek, natožpak po čem její srdce tajně prahne. Nesourodý nábytek svědčí o nebývalé kutilské vynalézavosti. Má tu kousky, které už někdo vyhodil a ona pro ně našla nové uplatnění, a není to jen klasické studentské haraburdí jako police na knihy vyrobené z bedýnek. Třeba konferenční stolek na malém prostůrku před pohovkou, což je vlastně obývací pokoj, je udělaný za staré klece pro pískomily, na kterou položila kulaté sklo.

Sundá si bundu a hodí ji na pohovku, kde okamžitě zapadne mezi oranžový svetr a ustřižené kraťasy, a nakloní se nad výtvor z figurek dinosaurů a umělých květin.

„Toho si nevšímej. Nudila jsem se,“ prohodí nervózně přes rameno.

„To je… zajímavé.“

Dřevěná stolička u kuchyňské linky je pomalovaná tropickými květy a nebezpečně se naklání. Na dveřích do koupelny jsou nalepené umělohmotné zlaté rybičky a nad kuchyňským oknem visí světelný řetěz a žárovky blikají jako o vánocích.

„Výtah bohužel nemám. Jsme jiná cenová kategorie. Ale zato tady mám denně vůni čerstvého chleba. A dostávám slevu na včerejší koblihy.“

„Já jsem si říkal, kde na to bereš, že je všude rozdáváš.“

„Roste mi pupek.“ Povytáhne si tričko a štípne se do břicha.

„To na schodech vyběháš,“ řekne Dan, neochvějně rozhodnutý se nepodívat na oblinu jejího břicha nad pevným výběžkem boku, který vykukuje z džínů.

„Zacvičím si s důkazy. Budeme potřebovat víc krabic. Nemáš ještě nějaké kamarády mezi mrtvými policajty?“ Všimne si, jak se zatváří. „Promiň, to bylo asi dost drsný i na mě. Nechceš se chvilku zdržet? Můžeš mi pomoct udělat v těch věcech trochu pořádek.“

„Mám snad na práci něco lepšího?“

Kirby otevře první krabici a začne vyndávat obsah na stůl. Systematický tedy Michael rozhodně nebyl. Vypadá to, že se budou tak tři měsíce hrabat v kravinách. Fotky aut, určitě ze sedmdesátých let, s ostrými hranatými tvary. Nejrůznější policejní fotky zločinců, všechny s viditelným číslem případu a datem. Pohled zepředu i z boku, pravý profil, levý profil. Chlap v obrovských brýlích, který se tváří neskutečně cool, pan Nádherný s ulízanými vlasy a další se sanicí tak dlouhou, že by v ní mohl pašovat drogy.

„Kolik tomu tvýmu kamarádovi bylo?“ pozvedne Kirby obočí.

„Čtyřicet osm? Padesát? Dělal u policie odjakživa. Stará škola. Charmaine je jeho druhá žena. Počet rozvodů je u policajtů vyšší, než je obecný průměr. Ale oni byli v pohodě. Řekl bych, že jim to možná mohlo i vydržet, nebýt té nehody.“

Dan dloubne botou do krabic na zemi. „Napadlo mě, že bychom měli vyřadit hodně staré případy. Všechno před rokem… 1970? Dáme je na zvláštní hromadu, ty nebudou k ničemu.“

„Tak jo,“ odsouhlasí Kirby a otevře krabici označenou 1987–1988. Dan mezitím dává bokem krabice se staršími daty.

„Co je tohle?“ zeptá se a ukáže mu fotografii z polaroidu, na které je parta vousatých chlapů v miniaturních červených kraťasech. „Bowlingové družstvo?“

Dan mrkne na fotku. „To je na policejní střelnici. Takhle dřív svědek identifikoval podezřelého. Postavili ho do řady vedle figurantů a svítili jim přímo do očí, aby neviděli na osobu, která ho má identifikovat. Asi to bylo trošku nepříjemné. Sklo, které zevnitř místnosti vypadá jako zrcadlo, mají jen filmech a na odděleních se slušným rozpočtem.“

„Týjo,“ řekne Kirby při pohledu na chlupaté nohy těch chlapů. „Dějiny jsou k módním trendům nemilosrdné.“

„Myslíš, že uvidíš toho, koho hledáš?“

„To by bylo, co?“ Směsice smutku a hořkosti v jejím hlase ho ničí. Navezl ji do boje s větrnými mlýny. Je dost těžké ji nějak zaměstnat, protože je jasné, že chytit toho psychopata je nemožné. Rozhodně jim nepomůže, když se budou prohrabávat těmi krabicemi. Ale jí to dělá radost a jemu je zase líto Charmaine a myslel si, že by si vzájemně mohli pomoct se s tím vypořádat.

Sdílené neštěstí se rovná polovičnímu neštěstí. Anebo možná dvojnásobnému neštěstí.

„Poslouchej,“ řekne, aniž sám pořádně ví, co říká. „Myslím, že by ses do toho neměla pouštět. Byl to blbej nápad. Nechceš přece vidět všechny ty hrůzy. A stejně to k ničemu nebude, do prdele!“

A pak ji málem políbí. Aby už zavřel tu svou zatracenou nevymáchanou hubu, a navíc je tak blízko. Tak skutečná. Dívá se na něj jasným pohledem a z tváře jí čiší dychtivá zvědavost.

Zarazí se včas. Nechal se unést. Právě včas, aby se nezačal chovat jako naprostý kretén. Proboha, jak ho to mohlo napadnout? Zvedl se a vyrazil ke dveřím tak kvapně, že zapomněl na bundu.

„Sakra, už je pozdě, promiň, musím zítra brzy vstávat. Mám připravovat podklady pro reportáž. Uvidíme se. Brzy.“

„Dane,“ řekne a nejistě se zasměje, napůl překvapeně a napůl v rozpacích.

Ale on už za sebou, až příliš hlasitě, zavřel dveře.

A vybledlý policejní snímek označený „Curtis Harper, 13 CHGO PD IR 136230, 16. října 1954“ zůstane, kde byl, zahrabaný v jedné z krabic, kterou vyřadili.

Harper

16. října 1954

Vrátí se moc brzy, což mu způsobí potíže. Den po Willie Roseové. Harperovi to tak samozřejmě nepřijde. Jemu to připadá jako několik týdnů.

Od té doby zabíjel dvakrát: Barteka v chodbě domu, to byla neradostná povinnost, a tu židovskou holku s podivnými vlasy. Ale cítí neklid. Když ji vlákal do ptačí rezervace, doufal, že bude mít umělohmotného koníčka, kterého jí dal, když byla malá, aby se kruh uzavřel. Tím, že zabil Barteka a ženě v Hooverville vrátil kabát, se tak stalo. Koníček je jak oko na punčoše, které může rozjet další potíže, a to se mu nelíbí.

Masíruje si zafačovanou ruku v místech, kde ho pokousal ten zatracený pes. Jaký pes, takový pán. Dostal další lekci. Byl ledabylý. Bude se muset vrátit a zkontrolovat, jestli je mrtvá. A bude si muset koupit nový nůž.

A ještě jedna věc mu drásá nervy. Přísahal by, že se z domu ztratily nějaké cetky. Nad krbem chybí dva svícny. Ze zásuvky zmizely lžíce. Dělá mu to starosti.

Potřebuje mít jistotu. To je všechno. Bylo úchvatné zabít tu architektku. To by chtěl zažít ještě jednou. Prokázal svou oddanost. Pocítí náhlé vzrušení. Je si jistý, že ho nikdo nepozná. Čelist už se mu zahojila a jizvu po drátech si nechal zarůst vousy. Hůl už nepotřebuje. Ale to nestačí.

Harper hodí svůj klobouk černochovi u dveří a vydá se po schodech do třetího patra. Zaraduje se, když vidí, že krvavou skvrnu na naleštěné dlažbě přede dveřmi do architektonické kanceláře se jim nepodařilo zcela odstranit. Naprosto ho to vzruší, musí si sáhnout přes kalhoty do rozkroku a potlačí slastné zasténání. Opře se o zeď, zahalí se do kabátu, aby zamaskoval škubavé pohyby ruky, a myslí na to, co měla na sobě, a na její rudou rtěnku. Výraznější než krev.

Dveře s nápisem Crake & Mendelson se hlučně otevřou a před ním se objeví obrovský chlap s hustými vlasy a červenýma očima. „Co tady sakra děláte?“

„Pardon,“ řekne Harper a předstírá, že pročítá jmenovky na protějších dveřích. „Hledám chicagskou stomatologickou komoru.“

Ale dveřník se vypravil za ním nahoru a ukazuje na něj prstem. „To je on, to je ten hajzl, viděl jsem ho odcházet z budovy a byl celý od krve!“

Harpera sedm hodin vyslýchá na policii šlachovitý policajt muší váhy, který rozdává rány neúměrné své váhové kategorii, a obtloustlý plešatící detektiv, který sedí a kouří. V mluvení i mlácení se střídají. Přitěžující okolností je pro Harpera fakt, že ve stomatologické komoře nemá sjednanou žádnou schůzku a hotel Stevens, ve kterém tvrdil, že je ubytovaný, už se tak dávno nejmenuje.

„Nejsem odsud, hoši,“ zkouší to, ale úsměv ho přejde, jakmile dostane ránu pěstí do hlavy, v uších mu zazvoní a v zubech zabolí a opět mu hrozí vymknutá čelist. „Říkal jsem vám, že cestuji jako obchodní zástupce.“ Dostane další ránu, tentokrát pod hrudní koš, která mu vyrazí dech. „Prodávám výrobky pro ústní hygienu.“ Další rána ho porazí. „Zapomněl jsem kufřík se vzorky ve vlaku. Co s tím uděláte, hoši? Neměl bych to nahlásit na ztráty a nálezy?“ Pupkatý policajt s pleší ho kopne do ledvin, ale nezasáhl je přímo. Bití by měl přenechat svému zkušenějšímu kolegovi, pomyslí si Harper, stále s úsměvem na tváři.

„Bavíš se dobře? Co je tady k smíchu, ty šmejde?“ Hubený policajt se skloní k Harperovi a vydechne mu do tváře kouř z cigarety. Jak jen jim má vysvětlit, že ví, že tohle musí jednou skončit. Ví, že se bude moct vrátit zpět do Domu, protože na zdi jsou ještě další dívčí jména, jejichž osud se dosud nenaplnil. Ale on udělal chybu a toto je trest.

„Prostě nemáte toho pravýho,“ zavrčí dopáleně.

Vezmou mu otisky prstů. Musí si stoupnout ke zdi s číslem v ruce, aby udělali policejní fotografie zadrženého. „Přestaň se kurva usmívat nebo ti ten úsměv z ksichtu vymlátím. Holka je mrtvá a my víme, žes to byl ty.“

Jenže nemají dostatek důkazů a musí ho pustit. Vrátný není jediný, kdo ho viděl vycházet z budovy, ale všichni přísahali, že včera byl čerstvě oholený a na ústech měl jakýsi drátěný aparát. A teď má dvoutýdenní vousy, za které ho policajt tahal svými tučnými prsty, aby se přesvědčili, že nejsou jen nalepené. A navíc na něm nenašli ani stopu po krvi a vražedná zbraň, kterou obyčejně míval v kapse, taky nikde, protože skončila hluboko v hrdle mrtvého psa o pětatřicet let později.

Za část svého alibi vděčí psovi, který ho pokousal. Když běžel na vlak, aby zachránil kufřík se vzorky, zaútočil na něj nějaký podvraťák. Přesně v okamžiku, kdy někdo zabil tu ubohou mladou architektku.

Vyšetřovatelé se shodnou, že není pochyb o tom, že jde o jakéhosi zvrhlíka, ale nemají dostatečné důkazy, že by mohl být nebezpečný pro společnost nebo hlavním podezřelým v případu slečny W. Roseové. Obviní ho z mravního pobuřování na veřejnosti, do evidence založí policejní fotografie a pustí ho.

„Příliš se nevzdalujte,“ varuje ho policista.

„Zůstanu ve městě,“ slíbí Harper a následkem bití kulhá ještě víc než obvykle. Je to pouze slib, ale v podstatě ho dodrží, jen do roku 1954 se už nikdy nevrátí, a oholí si vousy.

Pak už se jen vrací na místa činu v době minulé i budoucí, přeskakuje desetiletí, aby si ho honil na místech, kde ty dívky umřely. Rád porovnává své vzpomínky se změnami. O to víc jsou jeho prožitky živější.

V policejních záznamech za posledních šedesát let existují přinejmenším další dvě jeho fotografie, i když pokaždé uvede jiné jméno. Jednou z roku 1960, kdy ho obviní z nemravného chování na veřejnosti, kvůli obscénnostem na místě, kde jednou bude staveniště, podruhé z roku 1983, když zlomí taxikáři nos, protože ho odmítne dovézt do Engelwoodu.

Jedním z potěšení, kterých není ochoten se vzdát, je čtení novin, kde se může k vraždám vracet v jiných perspektivách. To musí udělat během dnů bezprostředně po vraždě. Tak se také dozví o Kirby.

Kirby

11. srpna 1992

Čeká na přijetí ve firmě s působivým názvem Delgado, Richmond & Associates a listuje tři roky starým časopisem Time s nepřehlédnutelným nadpisem „Smrt způsobená střelnou zbraní“ na titulní straně. Vzhledem k tomu, že dál má na výběr „Nový Sovětský svaz“ a časopis s tváří amerického komika Arsenia Halla na obálce, je nucena po něm sáhnout. Ji spíš zajímá „smrt způsobená nožem“, protože střelné zbraně jí nijak zvlášť k užitku nejsou.

Časopisy tu nejsou jedinou zastaralou věcí. Kožená pohovka má již svá nejlepší léta taky za sebou. Listy umělé květiny pokrývá silná vrstva prachu a květináč už párkrát někdo použil jako popelník. I recepční má účes, který býval moderní někdy v osmdesátých letech. Kirby napadne, že se pro tuto příležitost měla lépe obléknout. Provokuje už jen svým vzezřením bordelářské novinářky s tričkem, na kterém je punková kapela Fugazi, na něm kostkovanou košili a hnědou koženou bundou s kožešinovým límcem, tu pořídila výhodně na Maxwell Street.

Právnička Elaine Richmondová si pro ni přijde osobně. Je to žena středního věku s příjemným hlasem, v černých kalhotách a slušivém sáčku, s bystrýma očima a vlnitým mikádem.

„Vy jste ze Sun-Times?“ usměje se a až s přehnaným nadšením potřese Kirby rukou, jako nějaká osamělá svobodná teta v domově důchodců, která nemůže odtrhnout oči od cizích návštěv.

„Děkuji vám, že jste přišla.“

Kirby jde chodbou za ní do zasedací místnosti, která je narvaná papírovými krabicemi až do výšky polic s právnickou literaturou a další krabice jsou roztahané po podlaze. Žena poklepe na hromádku růžových a modrých složek napěchovaných papíry, ale neotevře je.

„Takže, jdete trochu s křížkem po funuse, ne?“

„Eh.“ Na víc se Kirby nezmůže.

„Kde jste byli před rokem, když se Jamel pokusil o sebevraždu? Tenkrát by se nám špetka publicity hodila,“ zasměje se trochu jízlivě a trochu posmutněle.

„To je mi líto,“ řekne Kirby a přemýšlí, jestli si náhodou nespletla kancelář.

„To řekněte jeho rodině.“

„Jsem jenom na stáži, myslela jsem, že by to mohl být zajímavý případ, no,“ improvizuje, „jak demonstrovat justiční omyly a jejich katastrofální následky. Dodat tím lidský rozměr. Ale abych pravdu řekla, nemám úplně přehled o tom, jak se věc v poslední době vyvíjela.“

„Nijak. Alespoň co se právního zástupce týče, případ je uzavřen. Ale něco vám ukážu. Připadají vám tihle kluci jako nějací vrazi?“ Otevře složku a zalistuje v ní, aby Kirby ukázala policejní fotografie čtyř mladíků, kteří prázdným pohledem trucovitě zírají do objektivu. Je neuvěřitelné, napadne Kirby, jak snadno se dají z netečných teenagerů vytvořit chladnokrevní zabijáci.

„Marcusi Daviesovi bylo v době uvěznění patnáct let. Deshawnu Ingramovi devatenáct, Eddiemu Piercovi dvaadvacet a Jamelu Pelletierovi sedmnáct. Byli obviněni z vraždy Julie Madrigalové a 30. června 1987 byli shledáni vinnými. Poslali je na oddělení pro vězně odsouzené k smrti. Kromě Marcuse, který šel do vězení pro mladistvé. Jamel se pokusil o sebevraždu…“ nahlédne na datum, „8. září loňského roku poté, co se dozvěděl, že poslední odvolání bylo zamítnuto. Byl celkově nevyrovnané dítě, ale tohle mu zničilo duši. Udělal to bezprostředně po návratu od soudu. Zkroutil si kalhoty do smyčky a pokusil se v cele oběsit.“

„To jsem nevěděla.“

„Něco se mi podařilo dostat do novin. Většinou to zapadlo někam na třetí stranu, v lepším případě. Hodně novin o tom nepsalo vůbec. Myslím, že většina lidí neochvějně věří v jejich vinu.“

„Ale vy ne.“

„Moji klienti nebyli žádní svatouškové,“ pokrčí Elaine rameny. „Prodávali drogy, vykrádali auta. Deshawn byl obviněn z napadení, když ve třinácti zmlátil opilého otce. Proti Eddiemu bylo vzneseno několik obvinění od znásilnění až po vloupání a násilné vniknutí. Projížděli se v kradeném autě po Wilmette, což byla hloupost, protože parta černých kluků, co se projíždí po bělošské předměstské čtvrti, přitahuje nežádoucí pozornost. Ale tu dívku nezabili.“

Kirby cítí mrazení kolem páteře, když to poslouchá. „Taky si myslím.“

„Na případ byl vyvíjen značný tlak. Milou, bílou studentku vysoké školy s výbornými studijními výsledky někdo chladnokrevně zabije. Celý okrsek jde do boje. Rodiče jsou znepokojeni, mluví se o bezpečnosti v kampusu, bezpečnostních opatřeních, a jestli nemají jejich dcery raději opustit univerzitu.

„Netušíte, kdo to mohl udělat?“

„Satanisté to nebyli. Policie po jednom takovém šílenci šla. Nicméně jim trvalo tři týdny, než se přestali honit za falešnou stopou.“

„Byl to sériový vrah?“

„Určitě. Nemohli jsme ovšem najít nic, co by u soudu potvrdilo naše tvrzení. Chcete mi k tomu něco říct? Jestli víte o něčem, co by těm chlapcům mohlo pomoct, musíte mi to hned říct.“

Kirby se nervózně zavrtí, neví, jak jí má všechno vyložit. „Myslela jsem, že jste říkala, že to nebyli hodní lidé.“

„To se dá říct o osmdesáti procentech těch, které zastupuji. Neznamená to ale, že si nezaslouží spravedlivé jednání.“

„Můžete mi pomoct se s nimi spojit?“

„Jestli s vámi budou chtít mluvit. Mohla bych jim doporučit, aby nechtěli. Záleží na tom, co máte v úmyslu.“

„To ještě nevím.“

Harper

24. března 1989

Když se vrací do roku 1989, aby si v trafice koupil všechny možné noviny a přišel na jiné myšlenky, má ještě tělo samou modřinu od ran zběsilých detektivů. Sedí u okna v levné řecké restauraci na 53. ulici. Ve Valois je živo. Pro jídlo si musíte k pultu a někdy se fronta táhne až za roh. Je to součást jeho rituálu. Těžko může být něco všednějšího.

Pokaždé se snaží navázat oční kontakt s šéfkuchařem. Je to muž s hustým knírem, který je buď černý, nebo prošedivělý, podle toho jestli se zrovna jedná o syna, otce nebo dědečka. Záleží na tom, do jaké doby Harper právě přichází. I když ho muž pozná, nedává na sobě nic znát. V novinách vraždu vytlačila zpráva o lodi, která najela na mělčinu a zaplavila ropou nějaký záliv kdesi na Aljašce. Na třetí straně v rubrice místních zpráv najde dva odstavce. „Brutální napadení“, píše se tam. „Pes jí zachránil život. Naděje na přežití je mizivá. Zřejmě jí zbývá už jen pár dnů života.“

Ale to se musí mýlit! Zrakem znovu přejíždí písmena a doufá, že se roztřesou a změní se v ta správná, která jsou napsaná na zdi. Mrtvá, zavražděná, konec.

Používání nevídaných vymožeností, aby se dostal na místo určení, už mu nedělá potíže. Tak třeba telefonní seznam. Vyhledá si nemocnici, ve které je dotyčná na jednotce intenzivní péče, nebo v márnici, podle toho jaké noviny si přečetl, a z veřejného telefonního automatu v restauraci, který je vzadu u záchodů, tam zavolá. Ale doktoři nemají čas a žena, se kterou mluví, mu s omluvou oznámí, že nemůže „poskytovat důvěrné informace o pacientech“.

Trápí se tím několik hodin, než mu dojde, že se bude muset jít přesvědčit osobně. A bude-li třeba, úkol poctivě dokončit.

V obchodě v přízemí koupí květiny, a protože se mu pořád zdá, že má prázdné ruce (svědí ho, když nemá nůž), koupí ještě fialového medvídka s nápisem „medvídek pro zdraví“.

„Pro malou slečnu?“ zeptá se velká laskavá prodavačka s posmutnělým výrazem ve tváři. „Hračky jim vždycky udělají radost.“

„Je pro tu dívku, kterou zavraždili. Napadli.“ Opraví se.

„Och, to je opravdu strašné. Naprosto příšerné. Spousta lidí jí posílá květiny. Úplně cizí lidé. Ještě že měla toho psa. Byl ohromně statečný. Neuvěřitelný příběh. Modlím se za ni.“

„Nevíte, jak se jí vede?“

Žena stiskne rty a zavrtí hlavou.

„Je mi líto, pane,“ ozve se sestra z recepce. „Návštěvní hodiny skončily a její rodina si nepřeje, aby je kdokoli rušil.“

„Já jsem z rodiny,“ řekne Harper. „Jsem její strýc. Bratr její matky. Dřív jsem přijít nemohl.“

Proužek světla, které slunce vrhá na podlahu, vypadá jako žlutá barva a přes něj dopadá stín ženy, která hledí ven na parkoviště. Všude po pokoji jsou květiny, úplně jako v jiném nemocničním pokoji v jiné době, uvědomí si Harper. Ale postel je prázdná.

„Promiňte,“ řekne a žena u okna se podívá přes rameno a s provinilým výrazem vyfoukne cigaretový kouř. Všimne si, jak se podobá své dceři. Vysunutá bradu, velké oči, ale vlasy jsou tmavé a uhlazené, stažené dozadu oranžovým šátkem, aby jí nepadaly do obličeje. Na sobě má tmavé džíny a čokoládově hnědý rolák. Na krku náhrdelník ze všelijakých knoflíků, které o sebe cinkají, jak si s nimi pohrává prsty. Oči se jí lesknou od pláče. Vydechne nervózně obláček kouře a rozčileně zamává rukou. „Kdo sakra jste?“

„Hledám slečnu Kirby Mazrachiovou,“ řekne Harper a ukáže květiny a medvídka. „Řekli mi, že je tady.“

„Další?“ hořce se zasměje. „Co za kraviny jste jim nakecal, že vás sem pustili? Ty pitomý sestry jsou na hovno.“ Zlostně típne cigaretu o parapet.

„Chtěl jsem se ubezpečit, že je v pořádku.“

„No, to není!“

Čeká a ona se na něj upřeně dívá. „Jsem tady špatně? Je v jiném pokoji?“

Rozběhne se pokojem k němu a bodne do něj prstem. „Seš tady naprosto špatně. Běž do prdele!“

Couvá před jejím hněvem a v němém protestu pozvedne ruce s dárky. Patou přitom zavadí o jeden z kbelíků s květinami. Voda vystříkne na podlahu. „Jste velmi rozrušená.“

„Jasně že jsem rozrušená,“ zaječí Kirbiina matka. „Je mrtvá. Jasný? Tak nám kurva dejte pokoj. Žádná senzace se tu nekoná, ty supe. Je mrtvá. Seš spokojenej?“

„Je mi to opravdu moc líto, madam,“ zalže. Šíleně se mu ulevilo.

„A řekni to i ostatním. Hlavně tomu kreténovi Danovi, kterej se už ani neobtěžuje mi zavolat. Ať si všichni naserou!“

Alice

4. července 1940

„Tak si sakra sedni,“ řekne Luella se sponkou v puse. Ale Alice se tak těší, že nemůže vydržet v klidu a co dvě minuty se vymrští z křesla před zrcadlem, aby ze dveří karavanu nakoukla na venkovské burany, kteří se hrnou na pouť, šťastně se usmívají, ládují se levným popcornem a popíjejí pivo z papírových kelímků.

Lidé se shlukují u různých atrakcí. Sledují házení kroužků, přehlídku traktorů anebo civí na kohouta, který hraje piškvorky. (Alice s ním dnes ráno prohrála dvě hry, ale už přišla na ten fígl, tak ať se těší.)

Ženy se rojí kolem stánkaře s domácími potřebami, který vykřikuje chválu na své zboží slibující vnést změnu nejen do vaření, ale do života vůbec. Bohatí muži v kovbojských kloboucích a drahých, úplně nových botách si vykračují přihodit na býčky na dobytčím trhu. Mladá žena zvedá své dítě, aby se podívalo do ohrady na Black Rosie, obrovskou prasnici s rozpláclým rypákem, flekatým břichem prověšeným až k zemi a struky jako palce.

Dva teenageři, chlapec a dívka, obdivují krávu vymodelovanou z másla. Její výroba prý trvala tři dny. Na slunci dostává zabrat a Alice už mezi vůní sena, pilin či cukrové vaty zaznamenala ostrý, štiplavý zápach žluklého másla a hnoje.

Kluk si zavtipkuje o máslové krávě – Alice si představuje, že utrousil třeba něco o tom, kolik lívanců by se dalo polít takovým obrovským množstvím másla – a dívka se zasměje a odpoví něco podobně otřepaného, jako že to půjde jako po másle. On si to vyloží po svém a vlepí jí pusu a ona ho jednou rukou odstrčí, ale nemyslí to vážně, protože si to hned zase rozmyslí, nakloní se k němu a letmo ho políbí. Pak vyrazí k ruskému kolu, směje se a ohlíží se na něj. Nádherné. Až se Alice podlamují kolena.

Luella drží hřeben a rozčiluje se. „Nechceš se učesat sama?“

„Promiň, promiň!“ vyhrkne Alice a vrhne se na židli, aby se Luella mohla pokusit dokončit několik nevyhnutelných úkonů, totiž nakulmovat její světle hnědé vlasy, které jsou příliš krátké a nepoddajné, a dát do nich sponky. Joey řekl, když viděl její zkušební výstup, že vypadá „velmi moderně“.

„Možná bys měla nosit paruku,“ řekne Vivian a zamlaskne rty, jak se snaží rovnoměrně rozetřít rtěnku. Alice si před zrcadlem počíná stejně a zkouší vyloudit ten lehce nestydatý zvuk jako při polibku. Vitální Viv – hlavní atrakce. To její podobizna je namalovaná na plakátcích u zdobeného vyřezávaného vchodu. Lesklé černé vlasy a obrovské modré oči působící lascivně a naivně zároveň. Takový vzhled se dobře hodí k jejich novému představení, které se hraje v šesti různých městech a nadchlo pány ministry i učitele. Lechtivá show, která nemá konkurenci a kvůli které je sem pozvali.

„Vááážené dámy! Pět minut do začátku.“ Řek Joey, buclatý muž nasoukaný do nefritově zelené vestičky s flitry a lesklých černých kalhot, které už kolem napnutých švů začínají být ošoupané, rozrazí dveře karavanu, už tak dost nacpaného. Alice překvapeně vypískne a ruka jí vyletí před prsa.

„Vy jste se vylekala jako nějaká dívenka, slečno Templetonová,“ řekne Joey a štípne ji do tváře. „Nebo jako školačka. Zapamatujte si, jak jste to udělala.“

„Nebo jako hřebeček ve frontě na kastraci,“ odsekne Vivian jízlivě.

„Co to prosím vás mělo znamenat, Vivi?“ zamračí se Joey.

„Já jen, že když hraje Alice, dostanete víc než obvykle,“ řekne Vivian a zatáhne za jednu ze svých kudrlinek, aby vyzkoušela její pružnost. A protože není moc spokojená, sáhne znovu po kulmě.

„Není to třeba proto, že já jsem schopná si zapamatovat taneční kroky?“ vrátí jí urážku Alice a pocítí prudký nával nenávisti.

„Nezačínejte s tím,“ zatleská Joey. „V mém představení nebude žádné handrkování. Pokud to ovšem nebude v programu a za příplatek.“

Co si Alice pamatuje, párkrát už se za příplatek něco dělalo. Luella tajně milovala představení, při kterých jí muži zírali mezi nohy jak na gynekologické prohlídce, ale poslední dobou panuje prudérnější atmosféra a Joey do představení mazaně přidal kostýmy.

Tuhle šaškárnu už dobře zná. Všechno se zabalí a pošle vlakem na další štaci, na další výroční trh. Urazili tisíce mil a Cairo je daleko (Cairo v Illinois, ne v Egyptě, i když Joey říká, že lícní kosti má jako Nefertiti) a s ním i všichni její známí. Zabilo by ji, kdyby tam zůstala. Ta neskonalá nuda, anebo by to strýc Steve udělal osobně. Když je při záplavách v sedmatřicátém evakuovali, Alice se z Caira zdekovala úplně a začala nový život. Bůh žehnej řece Ohio, pomyslela si.

Eva se obouvá do střevíců na podpatcích, a když zlehka zavrávorá, chytí ji Joey přes kostým za zadek. Mrkne na Alici. „To jsou křivky, dámo! Po takových muži touží. Musíš víc vydělávat, aby sis mohla kupovat víc dortíků, aby ses pěkně zaoblila a mohla víc vydělávat!“

„Ano, pane Malamatosi,“ řekne Alice v zelenobílé sukýnce roztleskávačky a nervózně udělá pukrle. Joey si ji zkoumavě prohlíží, opírá se o svou hůl, na jejímž horním konci je smaragd velikosti pěsti, o kterém přísahá, že je pravý, obočí mu poskakuje nahoru a dolů, nahoru a dolů, a estrádním pohledem po ní vilně pošilhává.

A pak jeho ruka zamíří k jejímu rozkroku. Nastane okamžik, kdy se zděsí, že ji chce osahávat, ale on jí jen popotáhne plisovanou sukni dolů. „Takhle je to mnohem lepší,“ řekne. „Nezapomínej, dámo, že tahle show je neškodná zábava pro celou rodinu.“

S dusotem vyběhne po schodech nahoru na pódium, kde po krajích stojí zdobené poutače s působivými podobiznami Vivien, které mají podráždit představivost návštěvníků, a už začíná žvanit. „Přistupte blíže, dámy a pánové, přistupte blíže a dovolte mi pár slov o našem dnešním představení. Ale ještě předtím vás musím varovat. Toto není žádná necudná show. U nás nemáme žádná polonahá děvčata, havajské krasavice nebo zapovězené orientální tanečnice.“

„A co teda máte?“ přeruší ho někdo z publika.

„Dobře, že se ptáte, pane!“ otočí se na něj Joey se zářivým úsměvem. „Pro vás, pane, mám něco daleko lepšího. Pro vás, pane, mám ponaučení!“

Ozve se mírný pískot a úsměšky, ale Joey je zvládne dřív, než dívky vůbec vykročí na pódium. „Pojďte blíž, pane, a podívejte se. Nestyďte se, pane. Dovolte mi, abych vás upozornil zde na toto ztělesnění nevinnosti. Slečno Alice!“ Opona se rozhrne, objeví se Alice a zamrká do zářícího slunce. Na sobě má plisovanou sukni se všitými zelenými klínky, bílý svetřík s vyšitým motivem zeleného megafonu a písmenem V, bílé ponožky a střevíce.

„Půjdeš sem za námi a pozdravíš publikum, drahoušku?“

Vesele zamává na diváky, kterých pozvolna přibývá a táhne je to sem stejně jako děti na střelnici, vyběhne po schodech, nahoře udělá ladně hvězdu a přistane přímo vedle Joeyho.

„Páni!“ řekne zjevně oslněn. „No řekněte sami, lidičky, není roztomilá? Skutečná mladá Američanka. Sladkých šestnáct let a doposud nepolíbená. Ale…“

„Ale co?“ ozvou se pochybovači, kteří se vždycky chytnou nejsnáze. Jakmile získáte jejich zájem, jsou už vaši úplně všichni. Alice ví, že podvodní obchodníci s cukrovinkami si křiklouna okamžitě zapamatovali, aby na něm mohli zapracovat hned, jak vleze do cirkusového stanu. Joey se plíží z jeviště. „No? No, no, no.“ Vezme Alice za ruku, jako kdyby se chystali tancovat valčík, a udělá s ní otočku, aby byla k publiku čelem. Ona s předstíranou cudností sklopí pohled, jednu ruku na tváři, ale po očku pokukuje do obecenstva a hodnotí jeho reakce. Všimne si, že vzadu je ten mladý pár, který viděla předtím. Dívka se usmívá, chlapec se má na pozoru.

Joey spiklenecky ztiší hlas a diváci musí přistoupit blíž, aby ho slyšeli. Obchází s Alice po pódiu. „Je pravda, že existují určití muži, kteří by s nevinností rádi skoncovali? Co myslíte? Chtěli by si ji utrhnout jako zralou třešeň ze stromu?“ Natáhne ruku a předstírá, že si dává ovoce do úst a pak si na něm smyslně pochutnává. Chvíli vyčkává, a když jako by dojí, luskne prsty a holí ukáže dolů ke schodům.

„A co když třeba mladou hospodyňku sužuje abnormální, nekontrolovatelná touha?“ Zpoza závěsu vystoupí Eva v přepásaném župánku. Na očích má masku s korálky a s rukou přitisknutou k hrudi vyjde po schodech nahoru. Joey pokývá hlavou a zjevně ho nezajímá, že si prsty začala přejíždět po šatech a hladit se po hýždích.

„Tato nebohá žena, která se musí maskovat, aby uchránila zbytky své důstojnosti, je naprosto žalostné stvoření vydané napospas svým zvrhlým představám. Je to nymfomanka, dámy a pánové.“ V tom okamžiku Eva odhodí župan a ukáže krajkové negližé. Joeyho její nahota vyděsí a rychle ji jde zahalit.

„Počestné dámy, ctění pánové, toto není žádná přízemní pouťová zábava, která by vás měla pobavit a rozvášnit. Je to varování! Varování před nebezpečími, která představují dekadence a chtíč, a před tím, jak snadno vás někdo může svést od počestného milování k nepravostem. Nebo vy někoho…“

„Přichází…“ Vivian dychtivě rozhrne oponu a naparuje se ve své uzounké sukni, vlasy má stažené do drdolu a rty namalované zářivě rudou rtěnkou. „Nemrava! Běhna! Hampejznice! Hříšná svůdkyně, ctižádostivá mladá sekretářka, která pokukuje po svém šéfovi. Je odhodlaná rozvracet manželství. Dámy, naučte se, jak takovou poznat. Muži, naučte se, jak takové odolat. Chlípná šelma, která nosí rtěnku vždy při sobě, představuje nebezpečí pro společnost!“

Vivian hledí do davu, rukou, kterou měla položenou na boku, zamíří do vlasů, aby si je rozpustila a nechala je volně spadnout na ramena. Na rozdíl od ubohé, chtíčem sžírané nymfičky Evy staví Vivian svůj chtíč na odiv jako jiné ženy norkový kožich.

Joey žvaní pořád dál. „Uvidíte ještě mnohem více! Dozvíte se, jak se vyvarovat nemravného chování. Přijďte se na vlastní oči přesvědčit, jak snadno a hluboko mohou počestné ženy klesnout. Skončit jako prostitutky a narkomanky. Podlehnout své nezvladatelné vášni. Neukojitelné černé vdovy a poskvrněná sladká nevinnost mládí!“

Pro mladý pár už je to příliš a chlapec táhne dívku za jinou zábavou, slušnější, soudě dle znechuceného pohledu, který vyšle na jeviště. Ostatní dívky už si vůči pohrdání vypěstovaly odolnost, ale Alice ještě stále cítí stud jako horký knedlík v krku. Začervená se a sklopí oči, tentokrát nemusí nic předstírat, a když opět vzhlédne, uvidí jeho.

Je to štíhlý, elegantní a pěkně oblečený muž a nebýt jeho křivého nosu, tak i pohledný. Stojí vzadu a upřeně se na ni dívá – ale ne tak, jak to obvykle muži dělávají, hladovým pohledem vlka, chvástavým a laškovným. Vypadá okouzleně. Jako kdyby ji znal. Jako kdyby jí viděl do duše. Alice ta pozornost tak vylekala, že jeho upřený pohled opětuje. Skoro nevnímá, co Joey říká. Muž se usměje a Alice ten pohled zahřeje a rozklepou se jí z něj kolena. Nemůže od něj odtrhnout pohled.

„Dámy a pánové, toto představení vás zmagnetizuje.“ Joey mávne holí a ukáže na mladou ženu v publiku a ta se rozpačitě usměje. „Zhypnotizuje vás!“ Znovu máchne holí a ukáže na svého známého žvanila. „Paralyzuje vás!“ V tom okamžiku pozvedne svou hůl, strne a hůl se zachvěje, ale jen na okamžik, než s ní opět máchne a vlastně celá jeho korpulentní postava se dá do pohybu a zamíří dolů ke vchodu do stanu. „Nezapomeňte si však zakoupit vstupenku! Hrají se pouze tři představení, dámy a pánové. Neváhejte, račte dál a něco se dozvíte!“

A zatímco se lidé hrnou odhodlaně k pokladně, Joey popohání dívky na druhé straně dolů ze schodků. „Žádné hvězdy na schodech nebudou?“ peskuje Alice, ale ta jen příliš zaujatě sleduje přes rameno toho cizího muže. Uleví se jí, když vidí, že tam pořád je a spolu s ostatními se tlačí kupředu, aby si koupil lístek. Když jde dolů ze schodů, šlápne Evě na patu a málem se všichni svalí jak dominové kostky.

„Pardon, pardon,“ zašeptá Alice.

Když vykoukne zpoza opony a zjistí, že muž stojí nehnutě jako skála v davu diváků, kteří se snaží vybojovat nejlepší místa, znervózní ještě víc. Podvodníci s cukrovinkami už zase zkouší své triky. „Kupte si cukrovinky a vyhrajte!“ Bobby něco hučí do postaršího páru, ale Mickey si všimne muže, který je tu sám, a odhodlá se k útoku. „Hej, brácho, nechtěl bys něco vyhrát? Máme nové cukrátko. Jmenuje se Anna Belle Lee, naprostá novinka na trhu. A něco ti řeknu, nemám sebemenší pochyby, že si ji zamiluješ, takže jsme připravili speciálně sladkou nabídku s překvapením zdarma k některým balíčkům. Jsou tam pánské a dámské hodinky, zapalovače, sady psacích potřeb i peněženky. Zkus to, třeba budeš mít štěstí! Jen za padesát centů. To je lákavá nabídka, co ty na to?“ Ale chlap ho odstrčí a ani se na něj nepodívá, pohled upřený nahoru na jeviště. Čeká na ni. Tím si je Alice naprosto jistá.

Je tak vynervovaná, že málem zkazí svoje číslo. Světlo reflektorů ji oslepuje, takže do publika nevidí, ale cítí jeho pohled. Zmešká nástup, potom si špatně spočítá kroky na přemet a málem spadne z jeviště. Naštěstí to vypadá, jako kdyby to do její role roztleskávačky nadopované drogami a sliby Mickeyho ve šviháckém obleku patřilo. Takže v závěrečné scéně se opírá o sloup pouličního osvětlení, spoře oděna a v botách na podpatcích, mladičká žena, která podlehla pokušení a přišla o nevinnost, jak zazní v Joeyho neuvěřitelném vyprávění – „vrchol nemravnosti“.

Světla reflektorů se dramaticky ztlumí a ona vyklouzne z jeviště, aby se připravila na další výstup, zatímco dva mladí urostlí kulisáci nesou na jeviště maskovanou děvu, která si dekadentně hoví na pohovce.

„Někdo tu má ctitele,“ pošklebuje se Vivian. „Jestlipak ví, že vyhrál padělek.“

V tu chvíli se na ni Alice vrhne. Škrábe ji po obličeji, škube za dokonalé lokny a strhne jí brýle. Vivian dopadne na zem s tak hlasitým žuchnutím, že je to slyšet i v hledišti a Joey musí zvýšit hlas. „Kdo by si jen pomyslel, že nejdůvěrnější a nejláskyplnější okamžik mezi mužem a ženou o svatební noci se může zvrhnout kvůli její necudné neukojitelné touze, která v ní tepe?“

Luella a Mickey ji od ní odtrhnou. Vivian si stoupne, usmívá se a osahává si škrábance na obličeji. „Nic jiného neumíš, Alice? Nikdo tě nenaučil, jak se perou dámy?“ A zatímco ji Luella a Mickey drží, malátnou a vzlykající, Vivian ji backhandem sekne rukou bohatě zdobenou prsteny do tváře.

„Proboha, Viv,“ sykne Mickey. Ale ta už jde na svůj výstup. Právě včas, na jevišti Eva zrovna odložila lehký župánek a světla se odvrátila, takže venkovanům bylo dopřáno pouze kratičké pokoukání, ale i tak to stačilo, aby šokovaní a rozhořčení počestní lidé stihli zalapat po dechu a provokatéři vzadu na nejlevnějších místech pískat a pokřikovat. Zatímco Vivian důležitě vpluje na jeviště, Eva odchází, nahá a s širokým úsměvem. „Sakra, oni snad nikdy ani na vteřinu nezahlídli nahou ženskou… Kruci, Alice, nestalo se ti nic?“

Luella a Eva jí pomohou dozadu do šatny, aby si umyla krev a natřela se mastí z Luelliných zásob. Ta je vybavená vodičkami a olejíčky jako nějaká lékárna. Alice však tuší, že vypadá špatně, protože o tom vůbec nemluví.

To nejhorší však teprve přijde.

Joey si ji zavolá k sobě do karavanu hned po představení, nasadí vážný výraz a nedělá žádné legrácky s obočím. „Vysvleč se,“ řekne jí tak chladně jako nikdy předtím. Ještě pořád má na sobě kostým padlé ženy – červené boty na podpatku a obtažené šaty.

„Ale to už ve scénáři přece nebylo,“ zaprotestuje a krátce se zasměje, ale neoklame tím ani sebe sama.

„Teď hned, Alice.“

„To nejde.“

„Ty víš proč.“

„Joey, prosím tě.“

„Myslíš si, že o tom nevím? Tak proč se oblékáš sama na záchodě? Proč s sebou všude nosíš gumovou pásku?“

Alice nepatrně zakroutí hlavou.

„Tak se mi ukaž,“ řekne tentokrát mírněji.

Alice si třesoucíma rukama stáhne šaty, nechá je sklouznout na zem a odhalí svůj plochý hrudník a genitálie pečlivě omotané páskou a gumou. Joey svraští obočí.

Potýká se s tím celý život. S Lucasem Ziegenfeusem, který žije v jejím těle. Nebo ona žije v jeho, nesnáší to tělo, tu odpornou, nechutnou věc, co se jí houpe mezi nohama a kterou si přivazuje k tělu, protože nemá odvahu si ji uříznout.

„No dobře,“ naznačí jí, aby se oblékla. „Tady pro tebe není místo. Měla bys jít do Chicaga. V Bronzeville dělají taková představení. Nebo do cirkusu, někde tohle ještě provozují. Nebo bys mohla dělat vousatou dámu. Rostou ti vousy?“

„Nejsem padlá na hlavu.“

„Ale žiješ v tomhle světě, puso.“

„Nech mě tady. Nikdo o tom nemusí vědět. Já to zvládnu. Jsem si jistá, že to zvládnu, Joey, prosím.“

„Co myslíš, že se s námi stane, jestli tě někdo uvidí? Nebo jestli si Miss Magie pustí pusu na špacír? Už tak je dost vytočená, a ona to udělá, určitě.“

„Změníme štaci, stejně jako když Mickey přefikl pokladníkovu dceru v Burtonu.“

„To bylo něco jiného, dámo. Lidi se rádi nechávají klamat, ale má to své meze. Vyhnali by nás z města. Možná i lynčovali. Stačí jen, aby si nějaký křupan všiml, jak se omotáváš, aby ti někdo šáhl pod šaty dřív, než stačí Bobby zasáhnout na obranu tvé počestnosti.“

„Tak nebudu hrát. Můžu prodávat cukrovinky. Nebo uklízet, vařit a pomáhat holkám s převlíkáním, česáním a malováním.“

„Je mi líto, holka, tohle je rodinný podnik.“

Nezvládne to. Vyletí z karavanu jako holubička z rukávu kouzelníka. Pláče. A padne mu přímo do náručí.

„No tak, zlato, dávej pozor. Nestalo se ti nic?“

Nemůže uvěřit, že je to on. Že na ni čekal. Chce něco říct, ale vydá ze sebe jen přerývané vzlyky. Rukou si zakryje obličej a on ji k sobě přitiskne. Ještě nikdy s takovou jistotou necítila, že někam patří. Podívá se mu do tváře. Má vlhké oči, jako kdyby se sám měl rozplakat.

„Ne, to ne,“ řekne, zaplaví ji pocit absolutní blízkosti a dotkne se svými dlouhými, štíhlými prsty (strýc říkával, že jsou dívčí) jeho tváře. Strašně moc to touží udělat. Mohla by se do něj propadnout.

Dojme ji, když vidí, že i jeho ovládly stejné pocity. Její rty se střetnou s jeho. Cítí, jak jsou horké a jak jeho dech voní po karamelu, a potom se od ní odtáhne, vylekaně a udiveně.

„Jste úžasná dívka,“ řekne. Vidí na jeho tváři, že svádí jakýsi vnitřní boj. No tak, myslí si. Polib mě ještě. Jsem tvoje.

Možná že má nějaké jasnovidecké schopnosti, jako si to o sobě myslí Luella, protože jako by ji slyšel a už se rozhodl. „Pojď se mnou, Alice. Tohle nemáme zapotřebí.“

Ano, už má na jazyku odpověď. Jenže pak Joey všechno zkazí. Jeho silueta se zjeví nahoře na schodech karavanu a vypadá jako otupělý brouk, který se probudil ze zimního spánku.

„Hej, co si sakra myslíš, že děláš?“

Muž ji pustí ze svého objetí. Joey ztěžka sejde ze schodů a mává tou svou šílenou holí s drahokamem. „Tohle není součást představení, kamaráde. Ruce račte pryč.“

„Do toho nemáte co mluvit, pane.“

„Jak prosím? Neřekl jsem to sakra dost jasně? Ruce pryč, a hned!“

„Vrať se dovnitř, Joey,“ vysloví Alice tak ledovým hlasem, až se jí z toho zatočí hlava.

„Pardon, dámo. Tohle nemůžu nechat jen tak. To by pak každý buran mohl chtít taky.“

„Klid,“ řekne ctitel a jakoby nic si narovná klobouk, navzdory Joeyho běsnění. Alice si uvědomí, že odchází. Popadne ho za ruku, protože se jí zmocní panika.

„Nenechávejte mě tady!“

Maličko jí pozvedne bradu. „Vrátím se pro tebe, Alice,“ řekne. „Slibuji.“

Kirby

27. srpna 1992

Kirby podává inzerát každou první sobotu v měsíci

a každý čtvrtek vybírá schránku. Někdy je tam jen jeden nebo dva dopisy. Zatím jich dostala nejvíc šestnáct a půl, jestli se dá počítat i pohlednice počmáraná sprosťárnami.

Když je tady Dan, jde k němu a vším se probírají společně. Dneska jí dělá sumce s bramborovou kaší, a zatímco ona se věnuje úlovkům, on kmitá ve své staromládenecké kuchyni. Prvním úkolem je roztřídit poštu na správné hromádky: smutná, nicméně k ničemu, teoreticky zajímavá, mimo.

Dopisy jsou často dojemné. Jako ten od muže, kterému zastřelili sestru. Popsal osm listů, rukou, oboustranně, s detaily o tom, jak ji zasáhla zbloudilá střela z auta, které míjela. Octla se v nesprávnou dobu na nesprávném místě.

Některé jsou na hranici. Ženě se po tragickém vloupání zjevovala duše její matky, aby jí připomněla, že má nakrmit kočku. Muž, který vinil sám sebe ze smrti přítelkyně. Kdyby si nechal vzít hodinky, nemuseli vystřelit a ona by byla naživu. Teď ty hodinky vidí všude – Myslíte, že mě takhle bůh trestá? – v časopisech a za výlohami, na reklamních billboardech i na ostatních lidech.

Kirby se takovými dopisy zabývá stejně jako ostatními, které nikam nevedou. Odpoví na ně krátce a srdečně, poděkuje, že si našli čas, aby jí napsali, a přiloží informace o bezplatném poradenství a místní organizaci pomáhající obětem trestných činů, které pro ni Chet kdesi vyhrabal.

Za celou tu dobu se objevily pouze dva, kterými mělo smysl se zabývat podrobněji. Dívku se starým ruským křížem na krku ubodali před nočním klubem. Dopis ovšem poslal její přítel, člen ruského gangu, který po Kirby chtěl, aby jeho jménem vyjednávala s policií o navrácení kříže. Patřil jeho matce a není možné, aby se na ně vzhledem k tomu, že smrt dívky byla z valné části jeho záležitostí, obrátil osobně.

V druhém případě se jednalo o teenagera, kterého umlátili k smrti. Ze začátku si myslela, že by ji to snad mohlo k něčemu dovést. Našli ho v tunelu, kde se scházejí skejťáci, a v puse měl olověného vojáčka. Jeho rodiče byli rozrušeni do krajnosti, seděli v obýváku na gauči s peruánským přehozem, drželi se za ruce, jejich propletené prsty jako kdyby splývaly, a ptali se jí, jestli jim to může vysvětlit. Prosím. Nic jiného nechtěli. Proč? Čím si to zasloužil? Nedalo se to vydržet.

„Přišly dnes nějaké fotky od J?“ zeptá se Dan a nakukuje jí přes rameno. J píše pravidelně a posílá fotky umělecky naaranžovaných smrtelných výjevů, na nichž je hlavním objektem dívka s výraznými očními linkami a rudými vlasy. Mohla by to být buď sama J, za předpokladu, že J je žena, nebo přítelkyně J. Utopená v rybníku, na sobě lehounké šaty a její vlasy se vznášejí kolem hlavy. Nebo v černých krajkových šatech, rukavičky až po lokty, v ruce svírá bílou růži a leží v kaluži krve (podezřele připomíná barvu).

Dnes přišla fotka v černé obálce a je na ní J, jak sedí na kožené židli v silonkách a vojenských botách, nohy roztažené, hlavu lehce zvrácenou dozadu a na zdi za ní stéká cákanec krve. Z bezvládných prstů s dokonale upravenými nehty visí revolver.

„Vsadím se, že studuje umění,“ okomentuje to Kirby. J nikdy neodpovídají. A stejně jim pořád posílá perverzní fotky.

„Hlavně že nestuduje film,“ řekne Dan a dál jakoby nic vykosťuje rybu.

„Tobě to nedá spát, co?“ uchechtne se Kirby.

„Co jako?“

„Jestli jsem s ním spala.“

„Jasně že spala. Tvoje první láska. Ale to není žádná novinka, holčičko.“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Nic mi do toho není,“ pokrčí ledabyle rameny, což ji dostane.

A konec, má-li k sobě být upřímná. „Tak jo, neřeknu ti to!“

„Stejně si myslím, že bys žádný dokument o sobě dělat neměla.“

„Děláš si ze mě srandu? Odmítla jsem nabídku v show Oprah Winfreyové.“

„Au, do čerta!“ utrousí, když se spálí o horkou páru při slévání brambor. „Fakt? To jsem nevěděl.“

„Udělala to moje máma. Když jsem ještě byla v nemocnici. Už jí šla z novinářů hlava kolem. Říkala, že jsou to debilové. Buď se prostě chtěli dostat ke mně na pokoj, aby se mnou mohli udělat rozhovor, anebo jim už nebrala telefony.“

„Aha,“ řekne Dan provinile.

„Zvali mě do různých pořadů. Ale přišlo mi to voyeurské. Chápeš? I kvůli tomu jsem musela zvednout kotvy. Prostě jsem musela pryč.“

„To chápu.“

„Takže můžeš být v klidu. Řekla jsem Fredovi, ať si ten svůj dokument strčí někam.“

Kirby si u nosu přidrží obálku broskvové barvy. „Tahle dokonce i voní. Není to špatné znamení?“

„Doufám, že takhle nebudeš mluvit o mém jídle.“

Kirby se zahihňá a roztrhne obálku. Vyndá z ní dva listy staromódního dopisního papíru.

„No tak to přečti,“ vybídne ji Dan a horlivě u toho míchá bramborou kaši. Je obzvlášť hrdý na svou bramborovou kaši bez žmolků.

Vážený pane KM,

není pro mě lehké psát tento dopis a věřte, že jsem o tom musela dlouho přemýšlet, ale váš inzerát v novinách si žádá odpověď, jelikož zde existuje souvislost s rodinným tajemstvím, kterým jsem již delší dobu posedlá, ačkoli nezapadá do vašeho časového rámce.

Poněkud mě znepokojuje, že vám sděluji tyto informace, a přitom nevím, jak s nimi hodláte naložit. Co vás vedlo k tomu, abyste podal ten inzerát? Vědecké zkoumání či morbidní zvědavost? Jste detektiv chicagské policie nebo podvodník, kterému lidské utrpení přináší jakési zadostiučinění?

Ušetřím vás dalších pochybností, protože předpokládám, že tato příležitost, jako ostatně všechny příležitosti, s sebou nese jisté riziko, ale věřím, že poté co si dopis přečtete, na něj i odpovíte, i kdybyste měl jen vysvětlit, z jakého důvodu vás tato záležitost zajímá.

Jmenuji se Nella Owusuová, rozená Jordanová. Oba moji rodiče zahynuli během druhé světové války. Otec v cizině, kam byl odvelen, a matka v Senece. V roce 1943 se stala obětí otřesné vraždy, která nebyla nikdy objasněna.

Moji sourozenci – prošli jsme různými sirotčinci i pěstounskou péčí, ale v dospělosti se nám podařilo opět vzájemně navázat kontakt – si myslí, že se tou záležitostí přespříliš zabývám. Ale jsem z nich nejstarší. Pamatuji si na ni nejlépe.

V inzerátu jste uvedl, že vás zajímají zejména „neobvyklé artefakty“.

Takže když bylo tělo mé matky uloženo do země a odevzdali nám věci, které se u ní našly, byla mezi oněmi „artefakty“ baseballová kartička. Zmiňuji se o tom z toho důvodu, že moji matku tento sport vůbec nezajímal. Nedokážu si vysvětlit, proč by u sebe měla mít v době smrti takovou kartičku.

Doufám, že mi odepíšete a objasníte mi, co stojí za vaším zájmem.

Srdečně zdraví

N. Owusuová

Floradaleský domov důchodců, oddělení 82

„Mimo,“ prohlásí Dan a položí před ni na konferenční stolek talíř.

„Já nevím. Možná by stálo za to, abychom se na to podívali. Ta paní vypadá zajímavě.“

„Jestli se nudíš, můžu ti nějakou práci najít. Potřebuju zjistit pár informací před zápasem se St. Louis.“

„Tak jsem přemýšlela, že bych o tom všem mohla něco napsat. Zápisky o vraždě.“

„V Sun-Times by to nikdy neotiskli.“

„To ne, ale v nějakém časopise by třeba mohli. V Lumpenu nebo Kokotinách Steva Albiniho.“

„Někdy mi připadá, že mluvíš cizí řečí,“ řekne Dan s plnou pusou.

„Jsi sto let za opicema, hochu,“ pokrčí rameny a dokonale napodobí hlas Barta Simpsona.

„Mluvíš. Prosím. Anglicky?“ zařve Dan stylem, jako to dělávají turisté v zahraničí.

„Myslím alternativní časopisy s menším nákladem.“

„Jo, to mi teď něco připomnělo. Když už mluvíme o množství a alternativách. Chet mě poprosil, abych ti něco dal. Říkal, že ví, že tam nikoho neubodali, ale prý jsi jediná, kdo v redakci ocení něco divného. A Dan vyndá ze svého otlučeného koženého kufříku výstřižek. Je to jen pár řádků.

Při policejním zásahu nalezeny staré bankovky

Engelwood: Při policejním zásahu bylo v místním drogovém doupěti kromě množství cracku a heroinu objeveno i něco dalšího. V bytě známého drogového dealera Toneela Robertse bylo nalezeno několik střelných zbraní a dále $600 v prošlých bankovkách z roku 1950, kterým se původně říkalo „stříbrná série“. Bankovky lze snadno rozpoznat podle modré pečeti na přední straně. Policie se domnívá, že peníze pocházejí ze starých tajných zásob, a upozorňuje majitele místních obchodů, že se nejedná o platnou měnu.

„To je od něj moc hezký,“ řekne Kirby a myslí to zcela vážně.

„No, až jednou budeš mít v ruce vysokoškolský diplom, mohl bych ti zkusit sehnat v novinách nějakou pořádnou práci,“ pronese Dan ironickou nabídku. Třeba bys mohla psát o životním stylu, kdyby tě to chytlo.“

„Víš co, Dane Velasquezi, seš fakt milej.“

Dan zrudne a podívá se na svou vidličku. S nebývalým zaujetím pozoruje napíchnuté sousto. „Pokud ovšem nechceš dělat pro velký noviny nebo nějaký z těch alternativních časopisů.“

„Tak nad tím se budu muset ještě vážně zamyslet.“

„No to bys tedy měla. Teď rozlouskneš tenhle případ, a co budeš dělat potom?

Z tónu jeho hlasu pozná, že v to vůbec nedoufá.

„Ta ryba se ti moc povedla,“ řekne Kirby.

Harper

10. dubna 1932

Poprvé se mu skoro ani nechce jít zabíjet. Může za to ta tanečnice, to, jak ho políbila. Tak láskyplně, dychtivě, a s nadějí. Má se kvůli tomu cítit provinile? Ví, že to odkládá, odsouvá nevyhnutelné. Měl by slídit po její budoucnosti, místo aby se coural po State Street, jako kdyby neměl co na práci.

A koho tam nepotká – svou malou zdravotní sestřičku s prasečím rypáčkem. Prohlíží si výlohy obchodů a je pěkně zavěšená do nového chlapa. Je baculatější a má lepší kabát. Vycpávky jí sluší. Uvědomí si, že po ní touží. Její přítel dělá doktora v nemocnici. Má bujnou kštici a drahou kašmírovou šálu. Když ho viděl naposledy, vzpomene si Harper, civěl mrtvolným pohledem z kontejneru. To bylo v roce 1993.

„Ahoj Etto,“ řekne Harper a přistoupí k nim tak blízko, že do nich málem narazí. Ucítí její parfém. Má až moc sladkou citrusovou vůni. Takhle se voní děvky. Hodí se k ní.

„Jé,“ řekne Etta. Její výraz napovídá, že pátrá v paměti. Rozpoznání, zděšení, škodolibá radost?

„Vy se znáte?“ doktor se rozpačitě pousměje.

„Dával jste mi do pořádku nohu,“ řekne Harper. „Škoda že si na mě nevzpomínáte, doktore.“

„No ano,“ zaburácí doktor, jako kdyby přesně věděl, co je Harper zač. „A jak se daří vaší noze?“ „Mnohem lépe. Skoro už nepotřebuju hůl. I když občas se ještě hodí.“

Etta se k doktorovi pevněji přitiskne. Zjevně se chystá do útoku. „Zrovna jdeme na představení.“

„Dneska máš obě dvě boty,“ podotkne Harper.

„A budu v nich tancovat,“ pronese opovržlivě.

„No, nejsem si úplně jistý, jestli to všechno zvládneme,“ pronese doktor trochu rozpačitě, protože jej ta změna zaskočila. „Ale jestli chceš…, co by ne.“ Podívá se na Ettu, co ona na to.

Harper tyhle chlápky moc dobře zná. Ženský si je omotají kolem prstu. Připadá mu, že má situaci pod kontrolou, a proto jí ustoupí. Snaží se vzbudit dobrý dojem. Myslí si, že mu v životě nic nehrozí, ale neví, čeho je život schopen.

„Už vás nebudu zdržovat. Slečno Etto. Doktore.“ Harper se zdvořile ukloní.

Etta se ohlédne a volá za ním: „Rádi jsme vás potkali, pane Curtisi.“ Aby ho vyhecovala.

Příští noc sleduje milého doktora cestou domů z nemocnice. Řekne mu, že by ho chtěl pozvat na večeři, aby mu poděkoval za to, co pro něj udělal. Když se snaží Harperovo pozvání zdvořile odmítnout, nezbývá mu, než na něj vytáhnout nůž, nový, aby ho přesvědčil, ať s ním jde do Domu.

„Jenom na skok,“ řekne, když sklání chlapovi hlavu pod prkna zatlučená před dveře, aby mohli vlézt dovnitř. Zavře za nimi a posunou se o šedesát let dopředu, kde už na doktora čeká jeho osud. Ani se moc nenadře. Harper ho odvede ke kontejneru a tam ho uškrtí jeho vlastní šálou. Nejtěžší je narvat ho pak dovnitř.

„Žádný strach,“ řekne mrtvole s temně fialovým obličejem. „Budeš mít společnost.“

Dan

11. září 1992

Tohle je perspektiva. Sedíte v letadle. Svět pod vámi je prťavý a vy jste strašně daleko od dívky někde tam dole, která je stejně neskutečná jako chuchvalce mraků, které se převalují po modré obloze.

Je to úplně jiný svět. Pravidla, jak věci fungují, jsou naprosto jasná. Třeba praktické rady, co dělat v případě neštěstí. Nafouknout záchrannou vestu, nasadit masku na obličej, zaujmout bezpečnou polohu. Jako kdyby to všechno k něčemu bylo, když začne letadlo hořet. Kdyby tak i na ostatní věci v životě fungovalo takové jednoduché placebo.

Neodepínejte si pásy. Výklopné stolky vraťte do původní polohy. Nepokoušejte se flirtovat s letuškami, pokud ovšem nehraje čas ve váš prospěch a vy máte stále hlavu plnou vlasů a v ideálním případě i místo v byznys třídě a naleštěné kožené boty, které si sundáte a pečlivě uložíte na kraj toho extra velkého prostoru na nohy, aby lépe vynikly vaše ponožky z kvalitní bavlny, milí přátelé.

Tohle je naposledy, kdy sedí v turistické třídě vepředu. Zejména pokud bude cestovat přes noc. Tady k jeho uším doléhá cinkání skleniček se šampaňským, které podávají v byznys třídě, a cinkání opravdových kovových příborů. Oni mají plastové.

„Tak teď to pěkně rozjeli,“ zamumlá směrem ke Kevinovi. Ale Kevin ho neslyší, protože poslouchá discmana a ze špuntů sluchátek unikají intenzivní basové tóny, které zní jinak a ještě hůř než ve skutečnosti. Listuje u toho časopisem o cestování, s hotely pro normálního smrtelníka nedostupnými, který je k dispozici na palubě letadla. A Dan zůstává sám se svými myšlenkami, což je, na rovinu, to poslední, co by chtěl. Obzvlášť když musí myslet na ni.

Jen málokdy se mu daří myslet na něco jiného. Jo, může si dělat poznámky, zabrat se do statistik hráčů (ať si říkají, že sport je blbost, ale to se asi nikdy nezabývali výpočty průměrů úspěšnosti na pálce a hráčských skóre), ale ty myšlenky jsou urputné jako pes, který se honí za svým vlastním ocasem. A co je ještě horší – což znamená, že se z něj stává měkkota –, začíná chápat, o čem se zpívá v hitech pop music.

To je mu asi tak stejně platné jako Kevinovi prázdniny v pětihvězdičkovém hotelu v lyžařském centru francouzských Alp, kam jezdí budoucí hvězdy Hollywoodu. Jako kdyby se rozváděl zas a znovu. Nejhorší na tom všem nebylo zoufalství a zklamání a ty šílené věci, které si spolu řekli, ale ta špetka nesmyslné naděje, která mu zůstala.

Je to naprosto nemístné. On je úplně vyřízený a ona moc mladá. Oba jsou dost rozesraní. Plete si zamilovanost s pochopením. Však ono to vyšumí. Přejde to. Jen musí být trpělivý a nesmí se chovat jako idiot.

Když dorazí do hotelu v St. Louis, má na záznamníku vzkaz. Další nepříjemně neosobní pokoj s výhledem na parkoviště a odpudivě decentní výzdobou. Jediný rozdíl mezi tímto pokojem a všemi ostatními, ve kterých kdy pobýval, je to červené světýlko, které bliká na telefonu. Je to tady, ozve se jeho srdce. A on mu odpovídá. Ztichni. Ale je to tak. Zatají dech, je celý nedočkavý. „Ahoj Dane, prosím tě, hned mi zavolej.“

Chcete-li vzkaz znovu přehrát, stiskněte jedničku. Chcete-li zavolat zpět, stiskněte trojku. Chcete-li vzkaz vymazat, stiskněte sedmičku. Pro uložení stiskněte dvojku.

„Ahoj,“ řekne a na dvě hodiny ráno je svěží a úplně probuzená. „Proč ti to tak dlouho trvalo?“

„Mně? To ty jsi nezvedala telefon.“ Neřekne, že se jí pokoušel dovolat už během zápasu při nudné deváté směně. A pak znovu z budky před barem, kam si po tiskovce zašli s klukama na drink. Popíjel dietní kolu a snažil se v sobě vybudit nadšení pro konverzaci, ve které se znovu probíraly vrcholné okamžiky zápasu, když Ozzie Smith ukradl další metu, anebo Olivaresiho šílená směna. „Viděli jste, jak Ariasiho během sekundy doslova rozstřílel?“ rozplývá se Kevin.

Neřekne jí ani, že už si stačil poslechnout její vzkaz šestkrát. Jedna-čtyři-jedna-jedna-jedna-jedna. Člověk by řekl, že se z vítězství svého týmu bude radovat víc.

„Promiň, skočila jsem si na drink.“

„S Fredem?“

„Ne, ty hňupe, a už toho nech. S jednou redaktorkou z časopisu Screamin’, zajímá se o ty moje zápisky.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad? K tomu všemu, do čeho ses pustila?“ Můžou existovat různé úrovně nestrannosti. Musí se víc snažit. Viděl, jak to dělají reportéři v televizi. Tváří se zdvořile a nezaujatě, ale pozvednou obočí.

„To je na dlouho. Až to dodělám, můžu jim to poslat. Jestli to vůbec někdy dodělám. Jestli se na to budu někdy cítit.“

„Ještě mi řekni, jak to vypadá s tou dámou s baseballovou kartičkou.“

„Dost smutný příběh. Vlastně to žádná rezidence pro seniory není. Spíš něco jako domov důchodců. Setkala jsem se s jejím manželem. Je to Ghaňan. Patří mu restaurace v Belmontu. Říkal, že jeho žena má alzheimera, v počátečním stadiu, ale je jí teprve kolem šedesáti. Mají to v rodině. Má lepší a horší období. Jsou dny, kdy má v hlavě úplně jasno, a jindy je zase úplně mimo.“

„A jak vypadala, když jsi tam byla ty?“

„Nic moc. Dali jsme si čaj a pořád mi říkala Marie. Tak se jmenovala jedna její bývalá studentka z večerní školy.“

„Á jé.“

„Ale její manžel byl úžasný. Povídali jsme si pak ještě asi hodinu. Bylo to tak, jak psala v dopise. Její mámu zavraždili v roce 1943, šílenej případ, a když se policajti konečně dostali k tomu, aby rodině vrátili věci, který se u ní údajně našly, byla mezi nimi ta baseballová kartička. Dlouho ji měl její strýc s tetou, ale když umřeli, dostala se k ní.“

„A kdo byl na té kartičce?“

„Počkej. Podařilo se mi přemluvit paní na recepci, aby mi ji okopírovala.“ Dan slyší, jak z tašky doluje papíry. „Už to mám. Jackie Robinson. Brooklyn Dodgers.“

„To není možný,“ řekne bez přemýšlení.

„Je to tu napsaný,“ trvá na svém.

„A umřela v roce 1943?“

„Jo, viděla jsem kopii úmrtní listiny. Vím, co chceš říct. Vím, že je to dost nepravděpodobný. Ale poslouchej mě. Existují přece vrahové, kteří pracovali společně, že jo. Škrtiči z Hillside byli bratranci, kteří znásilňovali a škrtili ženy v LA.“

„Když to říkáš.“

„Věř mi. Já myslím, že to souvisí. S mým případem. Mohl by to být otec a syn. Starší psychopat, který zaškoluje mladšího. Ale možná nemusí být z jedné rodiny. Teď mu může být tak devadesát, možná už je mrtvej – tím by se vysvětlovaly otisky prstů, který našli policajti na zapalovači, ne? No a jeho společník pokračuje v tradici a dál zanechává u těl různé předměty. Vrah není jedna a tatáž osoba, Dane. To ten mladší napadl mě i Julii Madrigalovou a kdoví koho ještě. Musím projít krabice se starými případy, který jsme vyřadili. Může se to táhnout hodně do minulosti.“

„Nezlob se, Kirby, ale spletla se,“ řekne co nejšetrněji.

„Co to meleš?“ nedá se.

Dan si povzdechne. „Víš, čemu se v baseballu říká ghost ballplayer?“

„Že to nebude tak, jak to vypadá. Žádný hororový výjevy z lavičky, hráči s lebkou místo obličeje, démon, který nadhazuje pekelně ohnivý míček…“

„Přesně tak,“ zarazí ji.

„Myslím, že to nepotřebuju slyšet.“

„Asi ne. Ale máš smůlu. Tím nejslavnějším je chlápek, kterej se jmenuje Lou Proctor. Pracoval jako telegrafista v Clevelandu a v roce 1912 dal svoje vlastní jméno na výsledkovou listinu.

„Ale to bylo jenom jako.“

„Ten člověk byl skutečný, ale nebyl to hráč. Byla to kachna. Přišlo se na to v osmdesátým sedmým a záznam vymazali. Z patnácti minut slávy bylo sedmdesát pět let. K dalším došlo omylem. Kvůli lajdáckým záznamům nebo se někdo přepsal.“

„Tohle sakra není žádná chyba tisku, Dane.“

„Stala se chyba. Ta paní se spletla. Ježíšmarjá, sama jsi to říkala. Ta chudinka má alzheimera. Poslouchej mě. Jackie Robinson začal hrát nejvyšší ligu až ve čtyřicátým sedmým. Jako první černoch vůbec. Dost tam zkusil. Jeho vlastní tým se ho pokoušel sabotovat. Ostatní mu podráželi nohy, když dobíhal na metu. Najdu ti to, ale přísahám, že do třiačtyřicátýho ho nikdo neznal. Dokonce ještě ani nehrál baseball.“

„Ty tvoje pitomý statistiky.“

„To je baseball.“

„Možná si ji spletla s jinou kartičkou.“

„Přesně to se ti snažím říct. Nebo to mohli poplést policajti. Možná měl tu kartičku někdo roky někde na půdě. Říkala přece, že byla v pěstounských rodinách. A nějak se tam připletla mezi ostatní spousty krámů.“

„Chceš říct, že žádná kartička neexistovala.“

„Já nevím. Co bylo v policejním hlášení?“

„V roce 1943 záznamy zrovna moc dobře nevedli.“

„V tom případě bych řekl, že své naděje upínáš k něčemu, co neexistuje.“

„Je to na hovno,“ uleví si.

„Je mi líto.“

„To je fuk. O nic nejde. Zpátky do práce. Dej mi vědět, až se vrátíš domů. Zkusím vymyslet nějakou jinou pitomost, která by tě mohla pobavit.“

„Kirby?“

„Myslíš, že nevidím, jak mě šetříš?“

„Někdo to sakra musí dělat,“ řekne a v tom okamžiku mu rupnou nervy. „Aspoň se tě nepokouším využít pro nějaký céčkový filmový projekt.“

„Zvládnu to sama.“

„Jo, ale kdo pak bude poslouchat tvoje ujetý teorie?“

„Kluci z knihovny. Ti milují ujetý teorie.“ Když uslyší v jejím hlase smích, zasměje se taky.

„Milují koblihy. To je rozdíl. Všechny včerejší koblihy celýho světa by ale nestačily na to, aby vykoupily tvoje kecy, o tom nepochybuj.“

„Ani kdyby byly s polevou?“

„Ani kdyby byly se šlehačkou nebo dvojitou čokoládovou náplní nebo s barevným sypáním!“ řve do telefonu a mává rukama, jako kdyby seděla naproti němu.

„Promiň, že jsem se chovala jako debil.“

„S tím nic nenaděláš. Je ti dvacet, ne? Tak to prostě bývá.“

„Super. To byla urážka z pozice věku.“

„O ničem takovým jsem v životě neslyšel,“ zabrblá.

„Myslíš, že mohla existovat ještě nějaká jiná baseballová kartička?“

„Myslím, že bys to měla brát jako zajímavost, ne užitečnou pomoc. Založ si krabici na divoké karty, kam si budeš ukládat svoje šílené teorie. A dávej si pěknýho majzla, aby se ti nepopletly s realitou.“ Jako tato, myslí si.

„Tak jo, máš pravdu, dík. Máš u mě koblihu.“

„Pytlík koblih.“

„Dobrou noc, Dane.“

„Dobrou, machýrku.“

Harper

Někdy

Na farmě měli zakrslého kohouta, který míval záchvaty. Daly se přivodit, když mu blikali světlem před očima. Harper ležel na břiše ve vysoké trávě a měl hlavu plnou léta. Kusem rozbitého zrcadla kohouta omráčil. (Tím stejným střepem uřízl jednomu kuřeti nohy, ruku měl zabalenou do staré košile, když tlačil na hranu postříbřeného skla.)

Kohout hrabal v prachu a škubal hlavou tím svým hloupým slepičím způsobem. A pak najednou přestal, ztuhl a měl skelný pohled. Bezduchá věc. A za vteřinu se vzpamatoval, jako kdyby se nic nestalo. Jako by se mu zadrhl mozek.

Z Pokoje má podobný pocit: zadrhává se.

Může tu prosedět hodiny, usadí se na kraj postele a pozoruje svou sbírku předmětů. Věci z ní nikdy nezmizí, ani když je oddělá. Jména dívek se zas a znovu obnovují a písmena už začínají být vydřená. Vzpomíná si, co udělal. Nevybavuje si nic. Jedno z toho musí být pravda. Ucítí svírání na prsou, jako když se strhá kolečko v hodinovém strojku.

Když se špičky prstů jeho rukou vzájemně dotýkají, zdá se mu, že na nich má jemný křídový prášek. Přestává tomu rozumět. Připadá si beznadějně. Chce se mu vzdorovat. Prostě něco udělat a dívat se, jak to dopadne. Jako s Everettem a tím náklaďákem.

Brácha ho s tím kuřetem načapal. Harper dřepěl a nakláněl se nad kuřetem, které plácalo svými krátkými křídly, vleklo se kupředu a nepřestávalo pípat. Pahýlky za sebou v prachu zanechávaly tlustou krvavou stopu. Slyšel, jak Everett přichází, klapání jeho bot. Vzhlédl a mžoural na staršího bráchu, který tam stál a nic neříkal. Ranní slunce svítilo Harperovi do očí, takže neviděl, jak se tváří. Kuře pískalo, třepotalo křídly a ztěžka se ploužilo po dvoře. Everett zmizel. Vrátil se s lopatou a rozmázl ptáka na kaši.

Chuchvalec peří a rozplizlých vnitřností hodil dozadu do vysoké trávy za kurníkem. Lupnul jednu Harperovi tak silně, až ho srazil na zadek. „Ty nevíš, odkud se berou vejce, hlupáku?“ Sehnul se k němu, aby mu pomohl na nohy, a oprášil ho. Bratr se na něj nikdy dlouho nezlobil. „Tátovi ani slovo,“ řekl Everett.

To by Harpera ani nenapadlo. Stejně jako ho nenapadlo, v den, kdy se stala ta nehoda, aby zatáhl za ruční brzdu.

Harper s Everettem jeli do města pro krmení. Začátek jako z dětské říkanky. Everret ho nechal řídit. Ale Harper, mohlo mu být tak jedenáct, vjel moc prudce do zatáčky a strhlo je to na okraj příkopu. Bratr mu vyškubl volant a srovnal auto zpátky na silnici. Ale i Harperovi, podle pleskavého zvuku gumy a podle toho, jak řízení ztratilo grády, bylo jasné, že píchli.

„Brzdi!“ řval Everett. „Pořádně!“ Pevně sevřel volant a Harper sešlápl brzdu až k podlaze. Everett narazil hlavou do bočního okna a sklo se roztříštilo. Náklaďák se smykem prudce zatočil, stromy kolem se míhaly a rozmazávaly, a když se konečně zastavil, stál napříč uprostřed silnice. Harper vypnul motor. Klaplo to a mlasklo.

„Nemůžeš za to,“ řekl Everett. Držel se za hlavu, kde už mu začínala rašit boule. „Je to moje chyba. Neměl jsem tě pouštět k volantu.“ Otevřel prudce dveře do mlhavého, stále ještě vlhkého rána. „Zůstaň tady.“

Harper se otočil a viděl Everetta, jak se vzadu přehrabuje a hledá rezervu. Kukuřičné pole rozvlnil vítr. Příliš slabý, aby zvládl víc než jen zčeřit horký vzduch.

Bratr s heverem a klíčem přešel k předku auta. Vrčel, když ho páčil pod náklaďák a zvedal. První matice šla lehce, ale druhá nechtěla vůbec povolit. Kostnatá ramena měl napjatá námahou. „Jen seď, já to zvládnu,“ křičel na Harpera, který se ani nemínil hnout. Začal kopat do rukojeti klíče, a právě v tu chvíli sklouzl náklaďák z heveru. Znovu se pomalu valil zpátky k příkopu.

„Harpere!“ zařval vyděšeně Everett. A pak, protože náklaďák se nezastavoval, v panice a vyšším hlasem: „Zatáhni za ruční brzdu, Harpere!“

Ale on to neudělal. Ani se nehnul. Seděl jako přibitý, zatímco Everett zepředu tlačil rukama do kapoty a snažil se auto zastavit. Tu obrovskou váhu, která se na něj valila, zastavit nemohl. Jeho pánevní kost vydala ostrý praskavý zvuk, jako když hodíte do krbu borové šišky. Everettův řev přehlušil všechno ostatní. Nebralo to konce. Potom Harper vylezl z auta, aby se podíval.

Bratr měl barvu zkaženého masa, obličej byl šedofialový, bělmo očí zalila krev. Ze stehna vyčuhoval otřesně bílý úlomek kosti. Kolem pneumatiky, která spočinula na Everettově pánvi, byla kalná olejová kaluž. Harper si uvědomil, že to není olej. Všechno vypadá stejně, když se to dostane zevnitř na povrch.

„Běž,“ zakrákal Everett. „Slyšíš? Běž pro pomoc. Utíkej, sakra!“

Harper jen zíral. Šel a ohlížel se přes rameno zpět. Bylo to fascinující.

„Utíkej!“

Trvalo dvě hodiny, než se mu tam podařilo sehnat někoho z Crombieho farmy a přivést pomoc. Moc dlouho na to, aby Everett mohl ještě někdy chodit. Otec Harpera málem zabil. Everetta by zmlátil taky, kdyby nebyl zmrzačený. Po té nehodě si museli najmout chlapa na výpomoc. Harper dostal práci navíc, což ho štvalo.

Everett ho přestal brát na vědomí. Zakysl, jako zkysne bramborová kaše, když ji nedáte do ledničky, ležel v posteli a zíral z okna. O rok později museli prodat náklaďák. Za tři roky farmu. Nenechte si namluvit, že pro farmáře byla začátkem konce světová krize.

Okna a dveře zatloukli prkny. Naložili všechno na náklaďák, který si půjčili od souseda, aby mohli odjet, a prodali, co se dalo. Everett byl jen přítěží. Harper vystoupil v prvním městě. Odešel do války, a nikdy se nevrátil do míst, odkud pocházel.

Napadla ho ještě jedna možnost. Odejde z Domu a už se tam nikdy nevrátí. Vezme peníze a uteče. Najde si nějakou pěknou dívku. Skončí se zabíjením. Už nechce držet nůž, kterým otočí a horké vnitřnosti vyklouznou dívce z břicha. Už se nechce dívat, jak jim pohasíná žár v očích.

Podívá se na zeď, na všechny ty zadrhávající se předměty. Magnetofonová páska mu nedá pokoj, útočí naléhavě a neodbytně. Ještě zbývá pět jmen. Netuší, co bude potom, neví, že takový lov už mu bude málo. Začíná tušit, že pronásledování dívek z různých časů mu brzy přestane stačit.

Cítí, že by potřeboval trochu zpestření. Pohrát si s časem, když už ví, jak na to. Díky, pane Barteku a ctěný pane doktore! Chtěl by zkusit, jaké to je, nejprve je zabít a pak se vrátit a podívat se, jaké byly dřív, ještě nedotčené neštěstím, které je potká. Mohl by si tak s nimi pěkně popovídat, když byly menší a roztomilejší. Připravil by je na to, co už jim vlastně udělal, v duchu by si představoval, jak jejich smrt vypadala. Hon pozpátku. Aby to bylo zajímavější.

A pak se Domu zachce… Nejjasněji teď září červenobílá protestní placka s okřídleným prasátkem.

Margot

5. prosince 1972

Margot si je naprosto jistá, že ten chlap je sleduje. Celých pět bloků od zastávky na 103. ulici. To je o jeden blok víc, než aby si mohla ještě myslet, že jde o náhodu. No dobře, možná trochu přehání, protože dnes má službu. Nebo má možná nervy napnuté jak struny na bendžu proto, že se v tuhle noční dobu nachází v Roselandu. Ale nepřipadá v úvahu, aby Jemmie nechala jít v tomhle stavu samotnou domů. Snaží se ženským pomáhat, jenže pořád to bolí a pořád je to šílený a taky nelegální. Říká si, že přece je dost dobře možné, že se tu ten chlap prostě zrovna prochází, na stejném místě a ve stejnou dobu jako ony, v pořádném dešti, tra-la-la.

V duchu si zpívá gangster – úchyl – tajnej – gangster – úchyl – tajnej, zas a znovu si opakuje ta slova v rytmu dívčiných kroků. Šourá se jako stará babka, ztěžka se jí opírá o rameno a drží se za břicho. Dlouhý kabát by mohl znamenat, že je to policajt. Nebo úchyl. Ale popral se, takže nejspíš půjde o úchyla nebo člena nějakého gangu. Vypadá, že má drahé oblečení, na jaké se normální člověk nezmůže. Ne jako ti „ctihodní“ doktoři, co vám naúčtujou minimálně padesát babek za to, že pro vás někoho pošlou na ulici, zavážou vám oči, abyste je nemohli identifikovat, pak vám vyškrábnou dělohu a vykopnou vás, hned jak je hotovo. Na shledanou madam, těšilo nás, a je to. Třeba je to normální chlap, nějaký bloud.

„Cos říkala?“ Jemmie s bolestí zalapá po dechu.

„Ále nic, promiň, jen jsem přemýšlela nahlas. Toho si nevšímej, Jemmie. Hele, už jsme skoro doma.“

„Víš dobře, že to není pravda.“

„Cože?“ Margot ji moc neposlouchá. Muž zrychlil a pospíchá přes ulici, aby je dohnal. Šlápne do kaluže po kotníky hluboké, zakleje, otřepe si boty a pak ji obdaří přihlouplým úsměvem, který bezpochyby považuje za odzbrojující. Jemmie se na ni naštve. „Jaks říkala, nějakej bloud. Jsem zasnoubená. Až se vrátí, vezmeme se. Hned jak mi bude šestnáct.“

„Skvělý,“ řekne Margot. Není v nejlepší formě. Normálně by Jemmie něco řekla. Něco o dospělých chlapech, kteří si užijou s nezletilou holkou, pak si odjedou do Vietnamu a naslibují jí hory doly a přitom se nezmůžou ani na to, aby použili gumu. Má čtrnáct. Je jen o trošku starší než děcka z Marshallovy základky, kde zaskakovala. Bolí ji z toho srdce, vážení. Ale nedokáže se soustředit, aby jí dala kázání, protože se v duchu pořád musí zabývat nepříjemnou myšlenkou, že tenhle chlap, kterej se jim připletl do cesty, jí přijde povědomej. A znovu si vzpomene na svou litanii. Gangster – úchyl – tajnej. V horším případě. Zvedne se jí žaludek. Nějakej rozlícenej psychouš. Jsou takoví. Isabele Sterrittové zmaloval její manžel obličej a zlomil ruku, když zjistil, co udělala. Což byl přesně ten důvod, proč s ním nechtěla mít další dítě.

Prosím, ať to není fanatik.

„Nemůžeme… nemůžeme na chvilku zastavit?“ Jemmie dostala barvu staré čokolády, která se člověku rozpustila v kabelce. Na čele s akné se jí leskne pot a déšť. Rozbilo se jim auto. Nemají deštník. Může se dnes stát ještě něco horšího?

„Už tam skoro budeme, jo. Jsi moc šikovná. Vydrž. Už jen jeden blok. Zvládneš to?“

Jemmie neochotně souhlasí. „Půjdeš se mnou k nám?“

„Nebude to tvý mámě připadat divný? Že tě domů přivedla bílá holka a že máš křeče v břiše?“

Margot se nedá přehlédnout. Má sto osmdesát centimetrů a nazrzlé blond vlasy s pěšinkou uprostřed. Na střední hrála basket, ale byla moc velká pohodářka a nebrala to dost vážně.

„Nemohla bys přece jenom jít se mnou?“

„Jestli chceš, tak půjdu,“ řekne a snaží se do toho vložit trošku nadšení. Vysvětlovat něco rodičům nebývá zrovna nejjednodušší. „Uvidíme, jak to dopadne, jo?“

Kéž by Jemmie přišla dřív! Jsou v telefonním seznamu pod jménem „Janehow“, ale koho by to napadlo, když člověk neví, o co jde? A když dávají inzeráty do alternativního tisku a vylepují v prádelnách. Pro holku, jako je Jemmie, existuje jen jeden způsob, jak se o nich dozvědět – oficiálně schválené doporučení, a jí trvalo tři a půl měsíce, než se k němu dostala a narazila na sociálního pracovníka, který měl pochopení pro její důvody. Občas ji napadá, že všechno stojí na suplentech. Učitelé a sociální pracovníci a doktoři. Mají svěží pohled, přehled, nasazení. I když jde jen o dočasnou výpomoc. Ale někdy je dočasná výpomoc přesně tím, co člověk potřebuje.

Maximálně patnáct týdnů. Nemůžou riskovat. Dvacet žen každý den a žádnou ještě neztratili. Když nepočítá dívku, kterou odmítli kvůli pokročilé infekci a řekli jí, aby zašla k doktorovi a vrátila se, až ji dají do pořádku. Potom zjistili, že v nemocnici umřela. Kéž by přišla dřív! Stejně jako Jemmie.

Jemmie byla jedna z posledních na seznamu. S jednoduchými případy to jde rychle. Všichni dobrovolníci sedí u Big Jane v útulném pokoji v Hyde Parku, v knihovně jsou vystavené fotky jejích dětí, z přehrávače hraje „Me and Bobby McGee“, popíjejí čaj a dohadují se, které pacienty vezmou, handrkují se jako koňští handlíři.

Dvacetiletou studentku z předměstí Lake Bluff v pátém týdnu? Po její kartě každý okamžitě skočí. Ale osmačtyřicetiletá sedřená máma sedmi dětí, která už by další prostě nezvládla? Majitelku farmy v dvaadvacátém týdnu, jejíž dítě je tak těžce postižené, že doktor tvrdí, že nepřežije víc než hodinu po porodu, ale ona trvá na tom, že ho (ji) donosí? Čtrnáctiletou holku z West Side, která se přiřítí s pokladničkou plnou drobných, protože víc prostě nemá, a žadoní, aby to neříkali její mámě? Jejich karty kolují tak dlouho, až Big Jane vztekle zavrčí: „Tak už si je někdo vemte!“ A mezitím se záznamník plní novými zprávami, které musí přepsat na další karty a odložit na zítřek a pozítřek. Zanechte své jméno a telefonní číslo, na kterém vás můžeme zastihnout, a my se vám ozveme. Pomůžeme vám.

V kolikátém byla Margot? Šedesát dní? Sto? Ona zákroky po prvním trimestru neprovádí. Nehodí se na to. Tenhle svět jí nesedí. Na speciální zákroky si nevěří. Ale umí výborně držet za ruku a vysvětlovat, co se děje. Člověku pomáhá, když ví, co se děje. Co s vámi dělají a proč. Pojmenujeme si bolest, říká z legrace. Bolí to víc nebo míň, když vám někdo dupne na nohu? A v porovnání s neopětovanými city? Když se říznete o papír? Když se rozejdete s přítelem? Když zjistíte, že se začínáte podobat své matce? Umí je rozesmát.

Stejně potom většina žen pláče. Buď je jim to líto, nebo se cítí provinile nebo mají strach. I ty nejjistější mívají pochybnosti. Je to lidské. Ale obvykle pláčou, protože se jim prostě uleví. Je to drsné a příšerné, ale už je konec a ony mohou žít dál.

Přituhuje. Nejde jen o gorily mafiánů a policajty, se kterýma se netrhnou dveře od té doby, co udělali potrat Yvette Coulisové, čímž její prudérní sestru tak rozběsnili, že teď posílá dopisy na radnici a vůbec dělá všem naschvály. Nejhorší je, že se začala potloukat kolem recepce a obtěžovat přátele, manžele, partnery, mámy a někdy i táty, které si ženy přivádějí, aby je podpořili. Museli přestěhovat recepci do jiného bytu, aby se jí zbavili. Potom tady začali čmuchat policajti. Takový velký chlapy jaktěživa neviděla, možná je to podmínka pro práci na oddělení vražd. Všichni měli stejný baloňáky a naštvaný výraz, který říkal, že tu marní svůj čas.

Ale ani to není největší problém. Nejhorší je, že v New Yorku už je to legální. Což je dobře a možná, že v Illinois půjdou stejnou cestou, ne? Ale znamená to, že holky, které mají peníze, sednou na vlak, na autobus nebo letadlo, a ty, které přijdou k Jane, jsou skutečně zoufalé – chudé, moc mladé nebo moc staré, v pozdějším stadiu těhotenství.

A s těmi je největší práce. I pro ty nejdrsnější z nich. Nepochybně. Zkuste zabalit zárodek svého prvního dítěte do starého trička místo pohřebního rubáše a hodit ho do kontejneru tři míle odtud, jak by se vám to líbilo? Nikdo netvrdil, že pomáhat zoufalým ženám bude legrace.

A pak ji ten muž chytne za ruku. „Promiňte, madam, myslím, že vám něco spadlo,“ řekne a dává jí něco do ruky. Vůbec nechápe, jak je mohl najednou tak rychle dohnat. A ví jistě, že ten křivý úsměv odněkud zná.

„Margot?“ vyděsí se Jemmie.

„Běž domů, Jemmie,“ řekne Margot rádoby přísným hlasem staré učitelky, což zní trochu divně vzhledem k tomu, že je jí teprve pětadvacet. „Přijdu hned za tebou.“

Teď už by neměly nastat žádné komplikace. Ale kdyby přece jen musela do nemocnice, doktoři by nedělali problémy. Jane začala používat Leunbachovu mast. Je to bezbolestné, žádná krev, žádné problémy, nedá se dokázat, že potrat byl vyvolaný. Bude v pořádku.

Ujistí se, že ji Jemmie poslechla, a otočí se k němu. Narovná se, aby se mu mohla podívat přímo do očí.

„Mohu vám nějak pomoct, pane?“

„Všude jsem vás hledal. Chci vám něco vrátit.“

Konečně se podívá, co jí strká před obličej. Je to protestní placka domácí výroby. Ví to, protože ji sama kreslila. Prase s křídly. Volím Pegaprase, stojí na ní velkými písmeny, která se směrem doprava nerovnoměrně naklánějí. V roce 1968 to byl oficiální kandidát Yippies, protože prase sotva může být horší než skuteční politici.

„Poznáváš to? Kdys to naposledy viděla? Vzpomínáš si na mě? Určitě si na mě pamatuješ!“ Šíleně urputně jí klade otázky.

„Ano,“ zalapá po dechu. „Demokratický kongres.“ Vzpomínka se kvapem vrátí jako facka. Stáli před Hiltonem, protože Tom Hayden, jejich lídr, jim řekl, aby se sakra ztratili z parku, protože policajti se tam naváželi do lidí a strhávali je ze soch, na které si vylezli.

Řekl, že jestli na ně vezmou slzný plyn, vezmou ho na celé město. Jestli v Grant Parku poteče krev, poteče v celém Chicagu! Sedm tisíc lidí vyrazilo do ulic a policajti proti nim. Ještě pořád naštvaní kvůli Martinu Lutheru Kingovi. V celé čtvrti West Side to vřelo. Pamatuje si na pocit, když jí betonová cihla vyletěla z ruky, jako kdyby někdo škubl za provázek. Viděla, že po ní ten policajt jde, obuškem ji zasáhl do boku, ale bolest cítila až později, když byla ve sprše a uviděla modřiny.

Na schodech před hotelem byly televizní kamery a reflektory. Z plných plic skandovala s davem „Celý svět to vidí!“ a pak je policajti všechny postříkali slzným plynem. Yippies, lidi kolem, reportéry, všechny. Zdálo se jí, že slyší Roba řvát „prasata jsou, kurvy“, ale v té tlačenici ho nemohla najít. Lidé křičeli a strkali se, světla reflektorů mířila na policajty v modrých helmách, kterých bylo všude plno a mlátili kolem sebe obušky hlava nehlava.

Margot se opírala o kapotu auta, hlavu skloněnou, odplivovala sliny a oči si protírala rukávem, čímž vše akorát zhoršovala. Musela se ale na něj podívat, přímo k ní se belhal vysoký muž, zuřivě a odhodlaně. Hrnul se jak velká voda.

Zastavil se před ní a věnoval jí křivý úsměv. Neškodný, téměř okouzlující. V tom chaosu ji to tak zaskočilo, že jen zaúpěla a pokusila se ho odstrčit. Pak ji najednou přepadl neskutečně děsivý pocit na prsou, který hrozil, že zkolabuje, takový, jaký nepocítila ani z policajtů, ani z davu a okolní vřavy.

Chytil ji za zápěstí. „My se známe. Ale ty si na mě nepamatuješ.“ Znělo to hrozně divně. Nedá se na to zapomenout.

„Tohle,“ popadl ji za límec, jako kdyby ji chtěl strhnout na zem, ale místo toho jí urval placku. „To je ono.“ Pustil ji tak prudce, až upadla na auto. Vzteky a leknutím se rozvzlykala.

Potácela se domů a těšila se, že si dá hodinovou sprchu a pak se svalí na gauč a dá si páva na uklidnění. Ale když odemkla dveře a prošla korálkovým závěsem, našla ve své posteli Roba, jak zrovna šoustá nějakou holku. „Čau, zlato, to je Glenda,“ řekl, aniž by se nechal rušit. „Nechceš se k nám přidat?“ Vzala rtěnku a na zrcadlo napsala „hajzle“. Tak moc na ni tlačila, že ji zlomila na dvě půlky.

Hádali se pět a půl hodiny, než to Glendě konečně došlo a zdekovala se. Udobřili se. Následoval usmiřovací sex, který ale nedopadl dobře. (Ukázalo se, že Glenda měla breberky.) Za týden se rozešli. Rob se zdejchnul do Toronta, aby nemusel do armády, a ona dodělala vysokou a začala učit, protože se jim nepodařilo změnit svět a ona přišla o iluze. Pak se seznámila s Jane.

A z incidentu se strašidelným kulhavým chlapem, kterému se tak zalíbila její placka, že ji musel uprostřed pouličních nepokojů ukrást z její klopy, se stala vtipná historka, kterou mohla oživit party nebo poradu. Ale pak přišly lepší historky, smysluplnější. Už roky si na nic z toho nevzpomněla. Až teď.

Využije jejího překvapení. Popadne ji, přitáhne si ji těsně k sobě a zabodne jí nůž do břicha. Tady, v dešti, uprostřed ulice. Nemůže tomu uvěřit. Otevře ústa, chce křičet, ale jak nůž škubne, akorát se začne dávit. Kolem projede taxík, má rozsvícená světla, od kol odstřikuje voda a skropí Margot její červené kalhoty. I když jí krev začíná vybublávat ven nad pasem, vsakuje se do vroubkovaného manšestru, je nestoudně horká. Margot hledá Jemmie, ale ta už zmizela za rohem. Do bezpečí.

„Řekni mi, co se stane,“ zašeptá a ona cítí v uchu jeho horký dech. „Ať to nemusím zjišťovat z tvých střev.“

„Naser si,“ hekne tišeji, než si myslela, a zkusí ho odstrčit. Ale její ruce opustila veškerá síla a on to ví. Ba co hůř, ví, že je neporazitelný. „Jak myslíš,“ pokrčí rameny a pořád se při tom usmívá. Vyvrátí jí palec na ruce – ta bolest se nedá vydržet – a táhne ji za něj směrem k nedalekému staveništi.

Hodí ji do rozblácené základové jámy, spoutá drátem, zacpe jí ústa a s usmrcením si dává načas. Když skončí, hodí po ní tenisák.

Nemá v úmyslu ji schovávat. Ale druhý den ráno bagrista, který zahrnuje jámu sutí, jen na okamžik zahlédne nazrzlé vlasy a přesvědčí sám sebe, že to byla mrtvá kočka. I když někdy v noci nemůže spát, leží a myslí na to, že nebyla.

Harper si vezme, co potřebuje, a její kabelku odhodí na prázdný pozemek. Její obsah několikrát přebere pár vykutálených mizerů, než ji nějaký počestný občan odnese na policii.

Jenže do té doby už jsou všechny věci, které by k něčemu vedly, pryč. Policisté nedokážou identifikovat osobu z kazetové nahrávky, kterou pořídila. Je na ní hudba, která hraje u Jane v bytě v Hyde Parku, šumící a v nízké kvalitě kvůli fušerskému přehrávání z gramodesky na kazetu. The Mamas and Papas, Dusty Springfield, the Lovin’ Spoonful, Peter, Paul & Mary, Janis Joplin.

Té noci po nelegálním potratu jde Jemmie brzy spát, stěžuje si, že snědla něco špatného. Rodiče se nevyptávají, a pravdu nikdy nezjistí. Její přítel se nevrátí z Vietnamu. Nebo možná vrátí, ale ne k ní. Ve škole se dobře učí, jde na vysokou, ale v jednadvaceti školy nechá a vdá se. Narodí se jí tři děti, bez komplikací. Ve čtyřiatřiceti se vrátí do školy a skončí jako zaměstnanec městských parků.

Ženy, které pracují pro Jane, si dělají skutečné obavy, ale všechno nasvědčuje tomu, že to Margot prostě zabalila, protože už měla všeho po krk. Možná odešla za svým bývalým přítelem do Kanady. Krom toho mají svých starostí dost. O rok později vtrhne k Jane policie. Zadrží osm žen. Díky jejich právníkům se případ měsíce a měsíce odkládá, čeká se na rozhodnutí nejvyššího soudu. Ten nakonec změní práva žen tak, aby mohly samy rozhodovat o svém těle. Jednou provždy.

Kirby

19. listopadu 1992

Blok I je nejstarší částí nápravného ústavu Cook County, který se v současné době rozrostl o dvě nové budovy, které pojmou příval vězňů. Al Capone si zdejší pobyt na účet státu užíval v době, kdy sem byl vstup přímo z ulice. Teď je tu kvůli maximálnímu zabezpečení barikáda trojnásobného oplocení. Musíte postupně projít tři brány s dvojitou vrstvou smotaného ostnatého drátu. Trávy mezi ploty je pomálu a žloutne. Průčelí s nápisy v gotickém stylu a lvími hlavami i úzké řady oken jsou zanedbané a zašlé.

Historické budově nevěnovali tolik pozornosti jako národnímu muzeu nebo uměleckému muzeu, ačkoli pro návštěvníky vězení platí podobná pravidla. Nejíst. Na nic nesahat.

Kirby nepočítala s tím, že si bude muset sundávat boty, aby mohla projít přes rentgenové zařízení. Na každé straně jí trvá pět minut, než boty rozváže a pak zase zašněruje.

Vezme ji to víc, než si je ochotná připustit. Kulturní šok. Protože je to úplně jako ve filmech, jen tu panuje vypjatější atmosféra a větší smrad. Zatuchlý vzduch je nasáklý potem a vztekem a tlustými zdmi prostupují monotónní zvuky, které produkuje spousta lidí namačkaných na malém prostoru. Barva na bezpečnostní bráně je odřená, hlavně kolem zámku, a když ji ostraha pouští dovnitř, zámek ztěžka zachroptí.

V návštěvní místnosti už na ni u jednoho stolu čeká Jamel Pelletier. Vypadá hůř než na fotografii v Sun-Times, kterou jí obstaral Chet. Má krátké upravené vlasy, žádné dredy, a mastnou pleť. Čelo má plné drobných pupínků. Velké oči, husté řasy a rozčepýřené obočí mu propůjčují neskutečně mladistvý vzhled, i když mu už dávno bylo dvacet. Je starší než ona. Světle hnědý vězeňský mundúr na něm visí jako pytel s tučně vytištěným číslem na prsou. Ze zdvořilosti automaticky natáhne ruku k pozdravu, ale on se pobaveně ušklíbne a zakroutí hlavou.

„Aha, to se nesmí,“ řekne. „Děkuji, že jste přišel.“

„Představoval jsem si tě jinak. Nedoneslas mi čokoládu?“ Má nakřáple chraplavý hlas. To se asi člověku stane s hlasivkami, když se na pásku věší za mříže a rozmáčkne si při tom hrtan. Při pomyšlení, že by tu měla strávit příštích osm let, si vcelku dokáže představit, proč to udělal.

„Promiňte. Mělo mě to napadnout.“

„Mužeš mi pomoct?“

„Můžu to zkusit.“

„Moje právnička řikala, že bych s tebou neměl mluvit. Byla dost naštvaná.“

„Protože jsem jí lhala?“

„Jo. Tihle lidi jsou profici. Nepokoušej se přechcat právnika, baby.“

„Přišlo mi to jako nejlepší způsob, jak se o případu něco dozvědět. Omlouvám se.“

„Jak to dopadlo?“

„Nechala jsem jí několik vzkazů,“ vzdychne Kirby.

„Jestli je proti ona, já jsem na tom stejně,“ řekne a zvedne se k odchodu, kývne na dozorce, který se tváří naštvaně, vydá se k němu a už sahá k opasku po poutech.

„Počkejte. Nechcete mě vyslechnout?“

„Z dopisu to bylo vcelku jasný. Myslíš si, že to byl ten samej psychouš, co to proved i tobě.“ Přece jen se zarazí.

„Pelletier!“ zahuláká dozorce. „Jdeš nebo nejdeš?“

„Ještě se chvilku zdržim. Promiň, Mo, znáš ty čubky.“ Podívá se po ní chlípným, samolibým pohledem.

„To nebylo vtipný,“ řekne Kirby a snaží se, aby se jí netřásl hlas.

„Na to ti seru,“ zavrčí. Na okamžik svraští čelo. Ještě pořád je mladý a jde z něj sakra strach, napadne Kirby. Tu větu má mimochodem ona na tričku.

„Udělal jste to?“

„Hej, děláš si srandu? Mysliš, že je tady někdo, kdo ti řekne něco jinýho, když se takhle zeptáš? Něco ti povim. Popřemyšlej, co pro mě mužeš udělat, a pak pomužu já tobě.“

„Napíšu o vás článek.“

Zírá na ni a pak se zašklebí od ucha k uchu. „Ale do prdele, nebyla bys první.“

„Děláte sport? Napíšu o tom.“ To by teda bylo něco. Basketbal ve vězení. Harrison by potom třeba skočil.

„No, tak já vo tom popřemejšlim.“

„Dobře. Velké interview. Váš příběh. Možná do nějakého časopisu.“ Neví, co by řekl na časopis Screaming.

„Hm,“ zamumlá, jako kdyby se mu to pořád nezdálo. Jenže Kirby ví, jak se věci mají, že každý potřebuje někoho, kdo by ho vyslechl. „Co chceš vědět?“

„Kde jste byl, když se stala ta vražda?“

„S Shante. Šoustal jsem tu její fajnovou prdel.“ Zaplácá prsty o dlaň ruky, čímž vyloudí něco jako mlaskavý zvuk při sexu. Kupodivu to zní reálně. „Znáš to, čičo.“

„Taky bych mohla odejít.“

„Nekecej, snad jsem se tě nedotkl?“

„Dotýká se mě, že psychoušům projde, když rozřežou holku, kreténe. Hledám vraha. Pomůžeš mi nebo ne?“

„Klídek, malá. Dělám si legraci. Byl jsem s Shante, ale nechtěla mi to dosvědčit, páč byla v podmínce, a tu by porušila, kdyby prasklo, že se zapletla se mnou, páč mám záznam v rejstřiku, chápeš? Lepší když zavřou mě než matku myho dítěte. Netušili jsme, že to takhle dopadne. Obvinění byly naprosto scestny.“

„Já vím.“

„Jo, šlohli jsme káru. Ale jinak co?“

„Projížděli jste se v ní ten stejný den, kdy zabili Julii. Nikoho jste neviděli?“

„Musiš se vyjádřit přesnějc. Viděli jsme spoustu lidí. Problém byl hlavně v tom, že spousta lidí viděla nás. Kdybysme zustali u jezera, nikdo by si ničeho nevšim. Ale my debilové jsme museli jet na sever k Sheridanu...“ zamyslí se. „Zastavili jsme u lesa, protože jsme se potřebovali vychcat. Možná to bylo právě na tom mistě. Byl tam nějakej chlap. Choval se divně.“

Kirby se sevře žaludek. „Kulhal?“

„Jo,“ řekne Jamel a přejíždí si po popraskaných rtech. „Jo, jasně. Vybavuju si, že kulhal. Byl to kulhavej sráč. Taky trochu nervózní. Furt se rozhližel.“

„Jak jste od něj byli daleko?“ Svírá ji na prsou. Konečně. Krucinál, konečně!

„Celkem blizko. Přes silnici. V tu chvilu jsme vo tom moc nepřemejšleli. Ale výrazně pajdal. To bylo vidět.“

„Co měl na sobě?“ řekne a najednou zbystří. Člověk rád něčemu uvěří…

„Takovou tu černou macatou bundu a džíny. Pamatuju si to, protože bylo horko a přišlo mi to divny. Asi ji měl na sobě, aby zamaskoval krev, ne?“

„Byl černej? Jako hodně tmavej.“ (Tomu se říká navádět svědky.)

„Jak viks.“

„Ty šmejde!“ vychrlí na něj vztekle. Je naštvaná i na sebe, jak mu podsunula všechno, co sama chtěla slyšet. „Vymyslel sis to.“

„Chtělas to slyšet,“ nedá se. „Mysliš, že kdybych viděl nějakyho podezřelyho zkurvysyna, že bych to policajtum neřek?“

„Třeba by ti nevěřili. Už ti to přišili.“

„Ty tady někomu něco přišiváš. Hej, možná bys vo mně mohla napsat, ne?

„Už nemám zájem.“

„Do prdele. Já jí tady, kurva, řeknu, co chce slyšet, a vona takhle. Viš, co bych fakt chtěl?“ Nakloní se a nenápadným gestem ruky ji láká blíž, aby je nikdo nemohl slyšet. Na vteřinu zaváhá, ale pak se k němu nakloní, i když ví, že půjde o nějaký nechutný návrh. Přiblíží se ústy až těsně k jejímu uchu. „Postarej se o Lilly, mou holčičku. Je jí osm. Brzy bude mít devět. Má diabetes. Dones jí léky a dohlídni, aby je její máma nevyměnila za drogy.“

„Já…“ Kirby ucukne a Jamel se rozesměje.

„Spokojená, ne? Bude z toho doják? Mužeš udělat pár srdcervoucích fotek s mou malou, jak natahuje prstíčky skrz bránu. Po její malé buclaté tvářičce by se mohla kutálet slza a vlasy by měla pěkně spleteny do copánků s všelijakejma těma různobarevnejma gumičkama. Podepisovala by se petice a tak. Žádny odvolání nebude, co?“

„Je mi líto.“ Na takovou nevraživost nebyla vůbec připravená, ani na celý tohle podělaný, depresivní místo.

„Je ti to líto,“ řekne bez zájmu.

Kirby se odsune od stolu, čímž dozorce zaskočí. „Ještě máte osm minut,“ řekne a mrkne na hodiny.

„Už jsem skončila. Bohužel. Musím jít.“ Hodí si tašku přes rameno, dozorce odemkne, zmáčkne kliku a pustí ji ven.

„Lítost je mi na hovno!“ křičí za ní Jamel. „Příště mi dones čokoládu! Plněnou, s burákovým máslem. A amnestii! Slyšíš?“

Harper

16. srpna 1932

Po obou stranách výlohy květinářství v hotelu Congress se jako opona na jevišti kroutí mohutné vějířovité listy kapradiníku. Z nákupu se tak pro kolemjdoucí ve foyer stává divadelní představení. Má pocit, že se na něj všichni dívají. Je strašné horko. Vůně z květin je moc sladká. Zalézá mu až do mozku, je intenzivní a je jí všude plno. Nejraději by odtud co možná nejrychleji utekl.

Ale ten obtloustlý teplouš se zástěrou trvá na tom, že mu předvede všechny varianty od všech barev a druhů. Karafiáty vyjadřují vděčnost, kopretiny přátelství a oddanost, růže jsou romantické. Má vyhrnuté rukávy, které odhalují husté, tmavé kudrnaté chlupy, jaké bývají na přirození a které mu rostou i na zápěstí a dál až skoro ke kloubům ruky.

Je to neuvážené. Takhle riskovat, když byl celou dobu tolik opatrný. Čekal čtyři měsíce, aby nevzbudil podezření, aby se neunáhlil.

Tahle nemá uvnitř žádné světlo. Je jiná než jeho zářící dívky. A přece nejde o žádnou ubohou hlupačku, která se plahočí životem stejně jako spousty jí podobných tady v Chicagu, pomineme-li její oblečení. Líbí se mu její mladistvá krutost. Líbí se mu pocit, že on se něčemu může vzepřít.

Harper nevnímá světle růžové a žluté záplavy květin a sáhne po lilii s obscénně rozvitými okvětními lístky. Jakmile se jí dotkne, z tyčinek opadá zlatavý pyl a popráší černobílou dlažbu.

„Chcete poslat kondolenci?“ zeptá se květinář.

„Ne, pozvánku.“

Sklapne květině hlavičku a zevnitř ho něco štípne. Ucukne rukou, kytku přitom rozmáčkne a převrhne kbelík s několika liliemi na dlouhých stoncích. Konečky prstů mu po bodnutí pěkně brní. Jedový váček na špičce prstu splaskl a vyprázdnil se. Ze změti okvětních lístků na podlaze se vyplazí včela s potrhanými křídly, nohy táhne za sebou.

Květinář na ni dupne. „Zatracený hmyz! Velice se omlouvám, pane. Musela přiletět zvenku. Mám vám na to donést led?“

„Jen si vezmu ty kytky,“ řekne Harper, zakroutí hlavou a vyndá si žihadlo. Pekelně to pálí. Ale vyčistí mu to hlavu.

Na cedulce je napsáno „Sestra Etta“, protože na její příjmení si nemůže vzpomenout. „Alžbětinský salonek, hotel Congress, 20:00, s pozdravem ctitel“.

Když odchází, jed stále ještě působí a tepe mu v ruce. V klenotnictví se rozmýšlí a koupí stříbrný náramek se spoustou přívěšků, který viděl za výlohou. Jestli se ukáže, dostane odměnu. Že je stejný jako ten, který už má doma pověšený na zdi, mu připadá jako náhoda.

Když přijde, ona už sedí u stolu, obhlíží si salon, ruce má pevně ovinuté kolem kabelky na klíně. Je oblečená do béžových šatů zvýrazňujících její postavu, i když přes paže jsou poněkud těsné, takže ho napadne, že si je od někoho vypůjčila. Hnědé vlasy s nádechem do červena má ostříhané a navlněné. Když ho uvidí, vypadá, že má radost, že přišel. Klavírista brnká jednoduchou sladkou melodii, zatímco se orchestr chystá.

„Věděla jsem, že jsi to ty,“ řekne mu s ironickým úšklebkem na rtech.“

„Opravdu?“

„Ano, věděla.“

„Napadlo mě, že zkusím štěstí.“ A potom, nemůže si pomoct, se zeptá: „A jak se má tvůj přítel?“

„Ten doktor? Vypařil se. To jsi nevěděl?“ V žlutém světle lustrů se jí zalesknou oči.

„Myslíš, že bych čekal tak dlouho?“

„Říká se, že zbouchnul nějakou holku a pak s ní utekl. Nebo se možná zapletl s hazardem.“

„To se stává.“

„Bastard, kéž by bylo po něm.“

Číšník přinese limonádu. S citrónem, za který si připlatil. Chuť je příliš výrazná. Musí se držet, aby pití nevyprskl na ubrus.

„Něco jsem ti přinesl.“ Vyndá z kapsy sametovou krabičku se šperkem a přisune ji přes stůl k ní.

„Mám já to ale štěstí, co?“ Nechá ji ležet.

„Otevři to.“

„Dobře.“ Natáhne se po krabičce. Vyndá náramek a přidrží ho u zapálené svíčky. „Proč mi to dáváš?“

„Líbíš se mi.“

„Chceš mě jenom proto, že jsi mě tenkrát nedostal.“

„Možná. Možná jsem toho doktora zabil.“

„Opravdu?“ Dá si náramek na ruku a natáhne ji k němu, aby jí ho zapnul. Ohne ruku v zápěstí a pod kůží jí vyskočí výrazný reliéf šlachy ve spleti jemných žilek. Je z ní nesvůj. Jeho charizma na ni nepůsobí tak jako na ostatní. „Dík. Nechceš si zatancovat?“ zeptá se Etta.

„Ne.“ Okolní stoly se začínají zaplňovat. Ženy vypadají lépe a jsou vyzývavě oblečeny v šatech s flitry a úzkými ramínky. Muži v oblecích se pohybují s nehoráznou sebejistotou. Udělal chybu.

„Tak teda půjdeme do toho tvého domu.“

Uvědomí si, že ho zkouší. Jeho i sebe. „Určitě?“ Vzpomene si na bolest ze včelího žihadla a zaškube mu v ruce.

Vede ji oklikou, aby získal čas, než se ulice vylidní, i když si stěžuje, že má podpatky. Nakonec si boty sundá a s nimi i punčochy a jde bosa. Posledních pár bloků jí rukama zakrývá oči. Nějaký starší muž se na ně zlověstně podívá, ale Harper políbí Ettu do vlasů. Podívej, naznačuje, je to jen taková hra zamilovaných. Svým způsobem to hra je.

Ruce jí drží na očích, i když strká klíč do zámku a pomáhá jí projít pod prkny přibitými přes dveře.

„Kde to jsme?“ hihňá se. Podle toho, jak mělce oddychuje, pozná, že je celá nedočkavá.

„Uvidíš.“

Než jí odkryje oči, zamkne za nimi dveře, nasměruje ji k salonu a projdou chodbou kolem tmavé skvrny na promáčknuté poškrábané podlaze.

„Líbí se mi tady,“ řekne, když si prohlíží vybavení. Všimne si karafy s whisky. „Nedáme si něco k pití?“

„Ne,“ řekne a sáhne jí na prsa.

„Pojďme do ložnice,“ šeptne, když ji směruje ke gauči.

„Tady.“ Šťouchne ji do břicha, až ji povalí, a chce jí vyhrnout šaty.

„Je tam zip,“ řekne, natáhne se a trhnutím ho rozepne. Kroutí se a stahuje si šaty přes boky. Harper cítí, že už to nevydrží. Zkroutí jí ruce za záda.

„Nehýbej se,“ sykne. Zavře oči a představuje si ty dívky. Jak se pod ním otvírají a vnitřnosti jim vyhřezávají. Jak křičí a svíjí se.

Udělá se moc brzy. Zasténá a odvalí se, kalhoty má shrnuté ke kotníkům. Má chuť ji praštit. Je to její chyba. Děvka.

Ale ona se otočí a líbá ho tím svým prohnaným mrštným jazykem. „Bylo to hezký,“ řekne a sklouzne mu pusou do klína a, i když už mu nestojí, uspokojí ho to víc.

„Chceš něco vidět?“ zeptá se a nepřítomně si stírá z varlat zbytky její rtěnky. Ona sedí na zemi, nohy má skrčené pod sebou, šaty přehozené přes ramena a balí si cigaretu.

„Už jsem to viděla,“ vrhne na něj chlípný pohled.

Harper se odvrátí. „Obleč se.“

„Tak jo.“ Potáhne dlouze z cigarety a náramek na zápěstí zacinká. Z pěkně vykrojených rtů vypustí obláček kouře.

„Je to tajné.“ Připadá mu to vzrušující. Ví, že porušuje pravidla. Ale potřebuje to někomu říct. Svoje obrovské děsivé tajemství. Taková zatracená věc, stejně jako kdyby byl nejbohatším člověkem na světě, a neměl ty peníze za co utratit.

„Tak dobře,“ řekne ještě jednou a koutkem úst se chápavě pousměje.

„Nesmíš se dívat.“ Nebude to přehánět. Musí vyzkoušet, co vydrží.

Tentokrát jí obličej zakryje svým kloboukem a vede ji ke dveřím, ale pořád k ní proniká světlo. Vejdou do vlahého odpoledne, vane svěží vítr a padá jarní déšť. Dojde jí to rychle. Harper to věděl.

„Co se to děje?“ řekne. Zatíná prsty do jeho ruky a zírá na ulici. Pusu má otevřenou a jazykem si přejíždí po zubech tam a zpátky, tam a zpátky.

„To není všechno,“ řekne.

Vede ji do města, které je skoro stejné, ale potom se přidají k davům mířícím k parku Northerly Island, kde právě probíhá Světová výstava. Je jaro roku 1934. On už se sem párkrát zatoulal.

„Století pokroku“, hlásá velký transparent, „Barevné město“. Společně s davy nadšených a veselých lidí procházejí uličkou z vlajek. Vyvalí na něj oči a pozoruje, jak na úzkém vysílači, který se má podobat teploměru, poblikávají červená světla. „My nejsme v současnosti...“ řekne udiveně.

„Ani v minulosti.“

„Jak jsi to udělal?“

„To ti nemůžu říct.“

Zázraky, nad kterými neskonale žasne, se mu brzy omrzí. Domy jsou zvláštní a on ví, že tu nebudou navždy.

Když Etta uvidí dinosaura, který mává ocasem a pohybuje hlavou ze strany na stranu, vyjekne a chytí se ho za ruku. Ale jeho ten nedokonalý mechanismus nechává chladným.

Je zde k vidění replika indiánského hradiště a zlaté japonské stavby, která vypadá jako rozbitý deštník s dráty trčícími kolem dokola. Dům budoucnosti tu není. Výstava General Motors je k smíchu. Obří loutka chlapce s nepřirozeným výrazem sedí obkročmo na ohromném otevřeném voze.

Neměl ji sem vodit. Je to patetické. Budoucnost je vykreslená v křiklavých barvách jako nějaká děvka a pak se ukáže, že realita je rychlá, složitá a ošklivá.

Etta si všimne jeho nálady a snaží se ho rozptýlit. „Podívej se támhle!“ vykřikne a ukáže na lanovku s kabinkami ve tvaru vesmírných raket, které se ženou kupředu a zpět mezi dvěma obřími pylony na protilehlých březích laguny. „Půjdeme tam? Vsadím se, že je tam nádherný výhled.“

Harper koupí lístky, bez valného nadšení, a výtah je závratnou rychlostí vyveze nahoru. Možná je tu lepší vzduch anebo jen stačilo podívat se na věci z jiné perspektivy. Před nimi se rozprostírá celé město a pod sebou vidí celý park. Připadá mu z té výšky jiný a neznámý.

Etta se do něj zavěsí, přitiskne se k němu a on ucítí teplo jejího těla a pevná ňadra pod šaty. Oči jí září. „Víš vůbec, co máš?“

„Ano,“ řekne. Má někoho, kdo ho pochopí. Už zná její krutost.

Kirby

14. ledna 1993

„Ahoj Kirsty, moc se omlouvám, úplně jsem ztratil

pojem o čase.“ Sebastian Wilson, kterému má říkat Seb, se řítí dovnitř a otevře jí dveře.

„Jmenuji se Kirby,“ opraví ho. Čekala na něj dole ve foyer půl hodiny a pak přemluvila recepční, aby mu zavolala na pokoj.

„Jasně. Promiň. Nevím, kde mi hlava stojí. No, vlastně vím. Mám ji ponořenou do téhle záležitosti. Pojď dál. Omlouvám se za ten nepořádek.“

Jeho pokoj je určitě jeden z nejvíc nóbl v hotelu: pokoj v posledním patře s výhledem na řeku, apartmá se salonkem a skleněným konferenčním stolkem, takovým, na kterém bývají charakteristické škrábance od žiletky a zbytky nejlepšího kokainu.

Ten je teď zavalený hromadou papírů a formulářů. Postel je neustlaná. Na nočním stolku jsou kolem mohutné lampy poházené flaštičky od alkoholu z hotelového minibaru. Odsune stranou svůj kufřík, aby si na bílé kožené pohovce měla kam sednout.

„Můžu vám nabídnout něco k pití? Jestli něco zbylo.“ Podívá se zahanbeně na prázdné lahvičky a prsty si projede své bezchybně rozcuchané vlasy, čímž se prozradí, že mu na skráních začínají předčasně ustupovat. Napadne ji, že vypadá jako Peter Pan, který dospěl a začal dělat kariéru, a přitom se pořád snaží těžit ze své stylizace do zlobivýho kluka ze střední.

Kirby i pod jeho drahým oblekem rozpozná, že kdysi svalnaté tělo začíná měknout, hlavně kolem pasu. Napadne ji, kdy se asi naposledy šťoural ve své motorce. Nebo jestli ještě někdy přemýšlí o tom, že s tím zase začne, jakmile se mu podaří vydělat první milion a v pětatřiceti odejde do důchodu.

„Díky, že jste si na mě našel čas.“

„Samozřejmě. Pro Julii bych udělal cokoli. Je to strašná tragédie. Ještě pořád jsem se nedokázal smířit… s tím, co se stalo.“

„Nebylo lehké vás zastihnout.“

„Já vím, já vím. Velké fúze. O oblasti dál od moře se firma obvykle nezajímá. Zaměřujeme se spíš na pobřeží. Ale i farmáři potřebují hypotéky, jako všichni ostatní. Ty asi vůbec netušíš, o čem mluvím. Cože jsi říkala, že studuješ za školu?“

„Žurnalistiku. Ale vlastně jsem toho právě nechala.“ Ani si neuvědomila, že už se rozhodla. Až teď, když to nahlas vyslovila a učinila doznání před úplně cizím člověkem. Víc než měsíc už nebyla ve škole. Neodevzdala jednu nebo dvě povinné práce. Když bude mít štěstí, dostane podmínku.

„Jo, chápu. Já jsem se nechal zatáhnout do všech těch politických demonstrací a podobných kravin. Myslel jsem, že dokážu nějak zužitkovat všechen ten hněv.“

„Jste velmi upřímný.“

„Mluvím s někým, kdo to chápe, ne? Takových lidí moc není.“

„Máte pravdu.“

„Ty jsi tam přeci byla, ne?“

Otevřou se dveře a dovnitř strčí hlavu filipínská pokojská. „Je, pardon,“ řekne a rychle odejde.

„Za hodinu, jo?“ zakřičí Sebastian až moc hlasitě. „Přijďte uklidit za hodinu!“ Nepřítomně se na Kirby usměje. „O čem jsem to mluvil?“

„O Julii, politice a rozhněvaných lidech.“

„Jo. Přesně tak. Ale co jsem měl dělat. Se vším skoncovat? Jules by chtěla, abych žil dál. Abych udělal něco pro svou budoucnost. A podívej se na mě dnes. Myslím, že by mohla být hrdá, ne?“

„Určitě,“ vzdychne Kirby. Možná že smrt všechno zintenzivní. Udělá z člověka ještě víc sobeckého nadutého mizeru, i když uvnitř je raněný a osamělý.

„Takže ty chodíš po rodinách obětí, aby sis s nimi promluvila. To musí být depresivní.“

„Mnohem horší je, že to vrahovi prošlo. Vím, že už je to dávno, ale nepamatujete si na něco, co vám přišlo divné, když policie našla tělo?“

„Trvalo dva dny, než ji našli. Už to je nespravedlnost. Když si vzpomenu, jak tam ležela v lese, úplně sama.“

Kirby ta obehraná slova rozčílí – řekl je už tolikrát, že úplně ztratila smysl. „Byla mrtvá. Bylo jí to jedno.“

„To bylo kruté, slečno.“

„Ale je to tak.

„Tak už dost! Myslel jsem, že jsme si rozuměli.“

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého? Něčeho nepatřičného u jejího těla, něčeho, co nebylo její a nijak s ní nesouviselo? Zapalovač. Šperk. Nějaká starožitnost.“

„Nebyla na šperky.“

„Tak jo, díky.“ Cítí se unavená. Kolikrát už se takhle vyptávala? „Moc jste mi pomohl. Děkuji, že jste si na mě udělal čas.“

„O té písničce jsem vám říkal?“ prohodí.

„To bych si pamatovala.“

„Moc pro mě znamená. „Get It While You Can“ od Janis Joplin.“

„Nevypadáte na fanouška Janis Joplin.“

„Julia taky nebyla. Ani to nebylo její písmo.“

„Co nebylo její písmo?“ Kirby zadupe tu jiskřičku naděje. Je to k ničemu. K ničemu. Stejně jako s Jamelem.

„Na kazetě, co měla v kabelce. Někdo ji tam asi omylem strčil. Víš, jak to chodí na kolejích.“

„Jo, kazety jdou z ruky do ruky a polštářové války ve spodním prádle…,“ řekne Kirby, aby zamaskovala, že ji to zajímá. „Řekl jste o tom policii?“

„O čem?“

„Že to nepsala ona.“

„Myslíš, že ten hajzl, co ji zabil, byl fanoušek Janis Joplin? Řekl bych, že to vypadalo spíš takhle…“ Sehraje scénku, jako že vytahuje zbraň, kterou měl zastrčenou za pasem. „Bum–bum, seru na policajty, jó.“ Zasměje se své nepovedené parodii a pak jeho tvář posmutní. „No, víš jistě, že se nechceš chvilku zdržet a dát si se mnou něco k pití?“

Kirby ví, co tím myslí.

„To by nepomohlo,“ řekne.

Harper

1. května 1993

Překvapilo ho, jak navzdory autům, vlakům a divokému mumraji na letišti O’Hare zůstávají blízko. Zjistil, že je může lehce vystopovat. Většinou se stahují do města, takže musí stále víc rozšiřovat své teritorium, jako plíseň, která bují na chlebu tak dlouho, až ho pohltí celý.

Zpravidla začíná hledat v telefonním seznamu, ale jméno Catherine Gallowayová-Pecková tam není. Zavolá tedy jejím rodičům.

„Haló,“ ozve se ze sluchátka hlas jejího otce tak jasně, jako kdyby stál vedle něj.

„Hledám Catherine. Nevíte, kde bych ji našel?“

„Už jsem vám říkal, že tu nebydlí a my s jejími dluhy nemáme naprosto, slyšíte mě, naprosto nic společného!“ Je slyšet hlasité cvaknutí a pak monotónní šum. Když si uvědomí, že muž na druhém konci zavěsil, vhodí do otvoru na mince další čtvrťák a celou operaci zopakuje. Rozvážně vyťukává čísla na stříbrných tlačítkách, která jsou zašlá a ušmudlaná od cizích prstů. Ve sluchátku je dlouho slyšet vyzváněcí tón.

„Ano?“ řekne pan Peck opatrně.

„Víte, kde je? Musím ji najít.“

„Proboha živýho,“ řekne muž. „Copak to nechápete, nechte nás už na pokoji.“ Marně čeká na odpověď. Tak dlouho, až se ho zmocní obavy. „Haló?“

„Ano.“

„Nevěděl jsem, jestli tam ještě jste.“ Znejistí. „Je v pořádku? Stalo se něco? Proboha. Provedla něco?“

„Co by měla Catherine provádět?“

„Nevím. Já nerozumím ničemu, co dělá. Zaplatili jsme jí to tam. Snažili jsme se ji pochopit. Říkali, že tam nemůže, ale…“

„Kde?“

„V léčebně Nová naděje.“

Harper zlehka položí sluchátko.

Nenajde ji tam, ale zajde na setkání pořádané domem na půli cesty, který k léčebně patří. Sedí tiše, anonymně a poslouchá ufňukané, štkavé vyprávění, dokud se mu nepodaří získat její novou adresu od jedné její staré známé, velmi ochotné bývalé feťačky, která se jmenuje Abigail a má radost, že se „strýček“ snaží Catherine pomoct.

Catherine

9. června 1993

Catherine Gallowayová-Pecková pochoduje sem tam před netknutým malířským plátnem. Zítra ho donese k Huxleymu a prodá mu ho za dvacet babek, i když jenom plátno a jeho napnutí ji stálo zrovna tolik. Ale bude mu jí líto a dá jí šňupnout. Mohla by mu ho za to vykouřit. Jenže ona není žádná kurva. Jde o laskavost. Přátelé si mají pomáhat. Můžete přece pomoct kamarádovi, aby se cítil líp.

Krom toho, hnací silou umění jsou prý deprese a drogy. Vezměte si Kerouaca. Nebo Mapplethorpa. Haringa! Bacona! Basquiata! Tak jak to, že když se podívá na prázdné plátno, slyší v hlavě skřípat vlákna tkaniny, jako když se rozladěné piano zasekne na jedné notě?

Nejde ani o to, že by nevěděla jak začít. Začala už mockrát. Odvážně, geniálně a s jasnou představou, kam bude směřovat. Má představu, jak se celá věc bude odvíjet. Jak se budou barvy přes sebe překrývat jako mosty, které ji dovedou až na konec cesty. Ale pak se to zvrtne. Vymkne se jí to z rukou a barvy se rozpliznou. Nakonec dělá přihlouplé koláže ze stránek vytrhaných z brakových románů, kterých za dolar koupila plnou krabici. Pořád dokola je přemalovává a překrývá text. Představovala si, že z nich vytvoří světelnou skříňku, propíchá ji špendlíkem a tím se vyjeví nové věty, které bude znát jen ona sama.

Uleví se jí, když otevře dveře a uvidí ho tam stát. Myslela si, že přišel Huxley, možná vyslyšel její přání, anebo Joanna, která se občas staví a donese jí kafe a sendvič, i když chodí čím dál míň a její pohled je pokaždé čím dál víc přísnější.

„Mohu dál?“ zeptá se.

„Ano,“ a otevře dveře dokořán, i když má v ruce nůž a růžovou sponku s králíčkem z doby, no, před osmi lety, jestli dobře počítá, ale vypadá, jako kdyby ji koupil včera. Uvědomí si, že na něj čekala. Celou tu dobu od svých dvanácti let, kdy si k ní sedl do trávy, když se dívala na ohňostroj. Čekala na tátu, až se vrátí ze záchodu, protože pálivé hot dogy mu nikdy nesedly. Řekla, že nesmí s nikým cizím mluvit a že zavolá policii, ale vlastně ji potěšilo, že o ni jevil zájem.

Řekl jí, že září víc než rachejtle, které bouchají na obloze nad domy. Že už z dálky viděl, jak září. Což znamená, že ji bude muset zabít. Ale ne teď, později. Až úplně vyroste. Měla by se před ním mít na pozoru. Natáhl k ní ruku a ona ucukla. Nedotkl se jí, jen si z jejích vlasů vzal sponku. A kvůli tomu, víc než kvůli té děsivé a nepochopitelné věci, kterou jí řekl, začala plakat a nebyla k utišení. Tak ji ke svému zděšení našel i její táta, když se konečně vrátil, celý bledý a zpocený a držel se za břicho.

Nebyl tohle začátek její strmé cesty dolů? Kvůli muži v parku, který jí řekl, že ji jednou zabije.

Takové hnusné věci se dětem neříkají, myslí si, ale zeptá se: „Nedáte si něco k pití?“ a hraje si na slušnou hostitelku, jako kdyby mu snad mohla nabídnout něco jiného než vodu ve skleničce upatlané od barvy.

Svou postel prodala před dvěma týdny, ale na chodníku našla rozbitý gauč a nalákala Huxleyho, že když jí pomůže gauč vytáhnout po schodech nahoru, tak ho spolu pokřtí, protože, co si budeme povídat, nebude se s tím přece drbat zadarmo.

„Řekl jste mi, že zářím. Jako ohňostroj. Na slavnosti Taste of Chicago. Vzpomínáte si?“ Zatočí se uprostřed místnosti, málem že nespadne. Kdy měla naposledy něco k jídlu? V úterý?

„Ale není to pravda.“

„Není,“ řekne Catherine. Ztěžka dosedne na pohovku. Polštáře jsou na zemi, protože je začala trhat ve švech, když hledala drobky. Chyběl jí kousíček skály. Kdysi mívala ruční vysavač, aby mohla vysávat mezery mezi parketami a probrat svou tašku, když už byla hodně zoufalá. Ale nemá ponětí, co se s ním stalo. Tupě zírá na zničené knížky poházené po podlaze, kterým vyškubala polovinu příběhu. Vytrhávání stránek bylo jako katarze, i když je nepomalovala. Destrukce je přirozený instinkt.

„Už nezáříš.“ Natáhne k ní ruku se sponkou. „Budu se ještě muset vrátit zpátky,“ řekne naštvaně. „Aby se kruh uzavřel.“

Otupěle si vezme sponku. Růžový králíček má zavřené oči, dvě malá X místo očí a jedno místo pusy. Catherine napadne, že by ho mohla sníst. Přijme hostii konzumní společnosti. To by byl vlastně dobrý nápad pro tvorbu. „Já vím, omlouvám se. Asi to bude těmi drogami.“ Ví však, že to není pravda. Proto drogy bere. Stejně jako jí uniká smysl umění, nedokáže se vypořádat ani se světem. Je toho na ni příliš. „Ještě pořád mě chcete zabít?“

„Nač plýtvat časem.“ Už se ani neptá.

„Přišel jste přece, ne? Chci říct, jste tady. Nezdáte se mi.“ Vezme do ruky ostří nože a on škubne. Pálení na dlani jí dává pocit, že žije, tak intenzivně jako už dlouho ne. Bolest je ostrá a prudká. Jiná než vpich jehlou do kůže mezi prsty. Když si chce crack aplikovat stříkačkou, musí ho smíchat s bílým octem. „Slíbil jste to.“

Popadne ho za ruku a ušklíbne se. Po tváři mu na okamžik přelétne směsice paniky a zhnusení. Ten pohled zná, viděla ho v tvářích lidí, kterým se snaží namluvit, že ji okradli a že potřebuje peníze na jízdenku, aby se dostala domů. Copak na tohle nečekala? Až ji zabije. Potřebuje se totiž dostat tam, kde obrazy, které má v hlavě, dávají smysl. Potřebuje, aby jí tam pomohl. Na malířské plátno stříkne krev. To koukáš, Jacksone Pollocku!

Jin-Sook

23. března 1993

Chicago Sun-Times

BRUTÁLNÍ SMRT ODDANÉ SOCIÁLNÍ PRACOVNICE V ROCK CITY

Richard Gane

CABRINI GREEN, CHICAGO: Ubodaná mladá sociální pracovnice byla nalezena včera v pět hodin ráno v blízkosti trati, na rohu West Schiller a North Orleans.

Jin-Sook Auová (24) pracovala pro chicagský Úřad sociální bytové politiky (USBP) na jednom z nejvýznamnějších projektů města. Policie se však odmítla vyjádřit k možnosti, zda za vraždou stojí nějaký gang.

„V současné době nebudeme zveřejňovat žádné detaily v zájmu prošetření všech eventualit,“ řekl detektiv Larry Amato. Vyzýváme všechny občany, kteří mohou poskytnout k případu jakékoli informace, aby se neprodleně přihlásili.“

Tělo bylo nalezeno dva bloky od populární restaurace ve čtvrti zábavních podniků Starého Města. Žádní svědkové se doposud nepřihlásili.

Zaměstnanci USBP a obyvatelé Cabrini Green byli vraždou zděšeni. Mluvčí USBP Andrea Bishopová se vyjádřila: „Jin-Sook byla inteligentní mladá žena, jejíž zápal a vhled byly skutečným přínosem. Její smrt nás hluboce zarmoutila a šokovala.“

Tonya Gardenerová, obyvatelka Cabriny, řekla, že místní lidé budou slečnu Auovou nesmírně postrádat. „Dovedla vám věci dobře vysvětlit. Měli jste pocit, že tomu rozumíte. Uměla to s dětmi. Vždycky jim nosila drobné dárky. Knihy a tak. I když chtěly sladkosti. Chtěla je motivovat, chápete?“

Rodiče slečny Auové se k věci odmítli vyjádřit. Korejská obec se shromáždila, aby vyjádřila podporu její rodině, a ve čtvrtek zapálí svíčky a připomene si její památku v presbyteriánském kostele sv. Máří Magdaleny. Všichni jsou srdečně zváni.

Na fotografii k článku vidíme zakryté tělo kdesi na území nikoho mezi parkovištěm a polorozpadlým domem pod železničním podpěrným pilířem. I když je prostor oplocen, lidé ho využívají jako provizorní smetiště. Pytlík s odpadky, který nedoputoval ani do popelnice na rohu, tu leží bok po boku s povalenou starou pračkou.

Rozzuřený mladý pochůzkář mává před objektivem rukama, aby rozmlžil záběr nebo fotografa odradil.

Kdyby reportér pohnul fotoaparátem o několik centimetrů doleva, mohl by zachytit pár motýlích křídel z divadelního kostýmu, které vítr připlácl na plot. Jsou rozervaná k nepoznání a napůl zakrytá igelitkou z lékárny Walgreens, která se zahákla za ucho, ale ještě stále je na nich patrný slabý třpyt radiové barvy. Pak nahoře s rachotem projede vlak a zpětný poryv větru křídla odnese pryč k ostatním nepotřebným krámům, kterých se město průběžně zbavuje.

Zdá se, že nešlo o loupežné přepadení. Její tašku našli pohozenou vedle těla, ale peněženky s šedesáti třemi dolary a nějakými drobnými se nikdo nedotkl a byla zapnutá. Je tu také kartáč s několika dlouhými černými vlasy, které později identifikují jako její vlastní, balíček papírových kapesníčků, balzám na rty s kakaovým máslem, pracovní dokumenty o rodinách, se kterými spolupracovala, knížka z knihovny (od Octavie Butlerové) a videokazeta se záznamem z místního kabaretu pro černé „Živě z All Jokes Aside“. Vědělo se, že je to jedna z věcí, o které usiluje. Policii uniklo, že chybí baseballová kartička – se slavným afroamerickým hráčem.

Kirby

23. března 1993

„Dej mi všechno, co máš,“ vyhrkne Kirby na Cheta.

„Klídek, kámo, to se tě přece netýká,“ řekne Chet.

„No tak, Chete, někdo o ní přece musel napsat nějaký článek, aby tomu dodali lidský rozměr. Korejská Američanka, která pracuje v jedné z nejdrsnějších čtvrtí ve městě. Něčemu takovému se dá těžko odolat.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože ráno volal Dan a říkal, že by mi tupýma dětskýma nůžtičkama vykuchal koule a pak mě za ně pověsil. Nechce, aby ses do toho zapletla.“

„To je od něj velice milé, ale taky mu do toho naprosto nic není.“

„Hele, ale pracuješ pro něj, ne?“

„Chete, víš, že by ses víc měl bát mě?“

„Jak chceš.“ Vymrští ruce vzhůru, což je vzhledem k hmotnosti jeho šperků pohyb značně náročný. „Počkej tady. A Velasquezovi to na mě nikdy nepráskneš, rozumíš.“ Věděla, že nedokáže odolat pokušení jí předvést, jak si umí v archivu úžasně poradit.

Vrátí se za deset minut se spoustou výstřižků o Cabrini a dalších zpackaných projektech USBP.

„Donesl jsem ti i něco o Robertu Taylorovi Homesovi. Věděla jsi, že původně bydleli v Cabrini hlavně Italové?“

„Ne, nevěděla.“

„Tak teď to víš. Máš tam o tom článek, i o tom, proč bílí obecně utíkají z centra na předměstí.“

„Ty se fakt neflákáš.“

Vytáhne taky zdobenou obálku z konopného papíru. „Ta-da-da-dá. Den Koreji 1986. Tvoje dívka se umístila na druhém místě v literární soutěži.“

„Jak jsi to dokázal?“

„Kdybych ti to prozradil, musel bych tě definitivně zneškodnit,“ řekne a zase schová svou nedbale elegantně rozčepýřenou hlavu za knihu s názvem „Příšery z močálů“. A aniž by se na ni podíval, dodá: „Neboj.“

Začne s detektivem Amato.

„Ano,“ ozve se na druhém konci.

„Volám kvůli vraždě Jin-Sook Auové.“

„Ano?“

„Potřebovala bych nějaké informace o tom, jak byla zavražděna.“

„Tak to jste na špatné adrese, madam,“ praští Amato telefonem.

Zavolá znovu a příslušnému policistovi vysvětlí, že se spojení přerušilo. Znovu ji přepojí na telefon v jeho kanceláři. Zvedne ho okamžitě.

„Amato!“

„Prosím, nezavěšujte.“

„Máte dvacet vteřin na to, abyste mě přesvědčila.“

„Myslím, že máte co dělat se sériovým vrahem. Když se zeptáte detektiva Diggse z Oak Park, potvrdí vám to.“

„A vy jste?“

„Kirby Mazrachiová. V roce 1989 jsem byla napadena. Vím jistě, že to byl ten samý chlap. Nenašli jste nějakou věc u jejího těla?“

„Nic proti, slečno, ale máme své předpisy. Takovou informaci vám nemohu poskytnout. Ale promluvím s detektivem Diggsem. Dáte mi telefon, na kterém vás mohu zastihnout?“

Nadiktuje mu svoje telefonní číslo a pro jistotu i číslo do Sun-Times. Doufá, že je takhle donutí, aby ji začali brát vážně.

„Děkuji, ozvu se vám.“

Kirby projde články, které pro ni Chet vyštrachal. Nedočte se v nich nic o Jin-Sook Auové, ale o nekalých realitních praktikách a pohnuté historii USBP se toho dozví víc, než kdy měla v úmyslu. Aby tam člověk mohl pracovat, musí být buď neskonale tvrdohlavý, nebo naprostý idealista.

Je jako na jehlách. Chtěla by se jít podívat na místo činu, místo toho však sáhne po telefonním seznamu. Lidé s příjmením Au jsou tu čtyři. Není těžké najít toho správného. Je to číslo, na kterém je neustále obsazeno, protože někdo vyvěsil sluchátko.

Nakonec si vezme taxíka a jede do Lakeview k Donu a Julii Auovým. Nezvedají telefon ani neotvírají. Sedí venku, vzadu za domem, a čeká. Nevadí jí, že mrzne a prsty má prokřehlé, i když si je zavrtává do podpaží. A když po devadesáti osmi minutách paní Auová, v županu a háčkovaném kloboučku smetanové barvy s růží vepředu, vyklouzne ze zadních dveří, čeká na ni. Paní trvá neskutečně dlouho, než dojde do obchodu, jako kdyby si s každým krokem musela zas a znovu připomínat, že musí dál. Kirby nezbývá než se držet zpátky, aby si jí nevšimla.

Když přijde do obchodu, paní Auová stojí u regálu s čajem a kávou. V ruce má krabičku jasmínového čaje a nepřítomně na ni zírá, jako kdyby čekala na odpověď.

„Promiňte,“ řekne Kirby a dotkne se její ruky.

Žena se k ní otočí, tvář má plnou hlubokých vrásek a žalu. Kirby to vyděsí a má co dělat, aby se ovládla.

„Žádní novináři!“ probudí se žena opět k životu a zběsile vrtí hlavou. „Žádní novináři!“

„Prosím vás, já nejsem od novin, v podstatě. Někdo se mě pokusil zabít.“

Stará paní vypadá zděšeně. „Je tady? Musíme zavolat policii.“

„Ne, počkejte.“ Začíná se jí to vymykat z rukou. „Myslím, že vaši dceru zabil sériový vrah, který před lety napadl mě. Ale potřebuju vědět, jak ji ubodal. Pokusil se jí vrah vykuchat vnitřnosti? Nenechal něco u jejího těla? Něco nepatřičného. Něco, o čem víte, že nebylo její.“

„Paní, jste v pořádku?“ Zpoza pultu přispěchá na pomoc pokladní, protože stará paní Auová zrudla, třese se a pláče. Kirby si uvědomí, že křičela.

„Vy nejste normální!“ vykřikne paní Auová na Kirby. „Jestli chlap, co to udělal, nechal něco u těla? Ano! Moje srdce! Vyrval mi ho z prsou! Byla moje jediné dítě. Chápete to?“

„Omlouvám se, moc se omlouvám.“ Doprdeledoprdeledoprdele! Jak to mohla takhle podělat!

„Okamžitě odsud odejděte!“ varuje ji pokladní. „O co vám jde?“

Kdyby měla záznamník, mohla se tomu možná vyhnout. Ale jelikož ho nemá, přijde druhý den ráno do Sun-Times, kde na ni ve vstupní hale čeká Dan. Chytne ji za loket a táhne ji ven.

„Pauza na cigáro.“

„Já nekouřím.“

„Musíš se pořád hádat? Jdeme se projít. Cigarety jsou dobrovolné.“

„Jo. Beru.“ Když ji vyvede ven z budovy a zamíří dolů k řece, vyškubne se mu. Budovy se v sobě navzájem zrcadlí. Nekonečné město chycené ve skle.

„Slyšela jsi někdy o blockbustingu? Když podlí realitní makléři nastěhují do bělošské čtvrti černou rodinu, a tak v místních lidech uměle vyvolají obavy, že všechno bude už jen horší, a donutí je touhle fintou k prodeji se ztrátou, a za tučnou provizi?“

„Neslyšela,“ řekne Kirby.

Od řeky vane štiplavý vítr, který proniká až do morku kostí. Kolem ztěžka supí nákladní loď, zanechává za sebou brázdy zpěněné vody a pak hladce proplouvá pod mostem.

Kirby jeho tichému obvinění podlehne. „Chetty to na mě práskl?“

„Co? Že ses dostala ke starým výstřižkům z novin? To není nelegální. Na rozdíl od obtěžování matky oběti vraždy…“

„Blbost.“

„Volali policajti. Stěžovali si. Harrison z toho měl mrtvici. Co sis myslela?“

„Chtěl jsi říct, že z toho je na mrtvici.“

„Vím naprosto přesně, co chci říct. Že ti hoří u prdele.“

„Tak to vlastně není nic novýho. Pracuju na tom celý rok, Dane. Našla jsem dokonce bývalýho přítele Julie Madrigalové. Vypadal k politování příšerně.“

„Bendito sea Dios, dame paciencia. Ty to ale umíš zkomplikovat!“ Dan si přejíždí rukou po zátylku.

„Přestaň s tím, nebo budeš za chvilku plešatej,“ vypálí Kirby.

„Musíš si dát pohov.“

„Fakt? Tak tohle jsi mi chtěl říct?“

„Nebo se přinejmenším začít chovat rozumně. Copak nevidíš, že se chováš jako šílenec?“

„Ne.“

„Tak jo. Dělej, jak myslíš. Harrison na tebe čeká v zasedačce.“

Do místnosti vejde detektiv s šéfredaktorem a sportovním redaktorem. Na její hlavu se snáší nekonečná smršť keců. Pointa chybí.

Detektiv Amato má na sobě kompletní uniformu včetně neprůstřelné vesty, aby si uvědomila, že situace je vážná. Na tvářích má jizvy po akné, jako kdyby si šmirgloval obličej. Působí ošlehaným dojmem. Kovboj. Náznak drsné minulosti ti dává šmrnc, napadne Kirby. Ale odulé tváře a pytle pod očima prozrazují, že toho zrovna moc nenaspí. A ona zrovna tak. Valnou část kázání mu zírá na ruce. Tudíž má hlavu sklopenou a o to víc vypadá kajícně.

Zlatý, poškrábaný snubní prsten se mu zařezává do prstu, což jí napoví, že už ho nosí pěkně dlouho. Na hřbetu ruky jsou stopy po inkoustu, pozůstatek telefonního čísla anebo poznávací značky, kterou si musel v rychlosti poznamenat. To v ní vzbuzuje sympatie. Celý projev – od ní se neočekává nic víc, než že občas přikývne – si už jednou vyslechla od Andyho Diggse, když jí ještě bral telefony a neodkazoval ji na nějakou sekretářku, u které může zanechat vzkaz.

Detektiv Amato řekne, že to není adekvátní. Mluvil s detektivem Diggsem, který má její případ na starosti. Ano, ještě pořád. Ten mu podal zevrubné informace. Že prý oni, víc než kdokoli jiný, neskonale oceňují, co všechno podstupuje. Musí podobné věci řešit dennodenně. Musí ty zlé skřípnout. Udělat všechno, aby je našli. Mají ale své předpisy.

Ona svými spekulacemi a matením svědků překrucuje důkazy. Ano, oběť ubodali a měla několik hlubokých řezných ran na břiše a v oblasti pánevní. To oba případy spojuje. U těla se však nic nenašlo. Modus operandi byl v jejím případě zcela odlišný. Zde útočníkovi chybělo sebeovládání. Nic nenasvědčuje, že by útok plánoval. A omlouvá se za přímočarost, ale ve srovnání s jejím případem šlo o amatérský čin. Dalo by se říct odbytý. Vrah zkrátka nemá zkušenosti. Byl to otřesný, nepromyšlený čin. Nedá se vyloučit, že jde o vraha, který kopíruje jiné zločiny. Právě z tohoto důvodu se k tomu policie zdráhá vyjadřovat. Nechtějí přece, aby došlo k dalším vraždám, a měla by prosím ocenit, že on tu není z moci úřední a vše je mimo záznam.

Byla ubodaná. Ale existuje mnoho podobných činů. Musí důvěřovat policistům, že ví, co dělají. A oni to ví. Tak ať mu prosím věří.

Dalších deset minut se Harrison omlouvá a detektiv se nervózně ošívá a zjevně touží odsud vypadnout, když už řekl svoje ohledně toho, že ona není oficiálním zaměstnancem Sun-Times a že chicagská policie pochopitelně Sun-Times v jejich úsilí vždy podporovala, a dá jí svou vizitku, aby mu kdykoli zavolala.

Při odchodu ještě policajt stiskne Kirby rameno. „My ho dostaneme.“ Ona ale nechápe, jak by ji to mohlo uklidnit, když se jim ho až doteď chytit nepodařilo.

Harrison se na ni zvědavě podívá a čeká, že něco řekne. A pak už to nevydrží.

„Co sis, do prdele, myslela?“

„Máš pravdu. Měla jsem to líp promyslet. Chtěla jsem se k ní dostat začerstva. Nečekala jsem, že to s ní tak zamává.“ Zvedne se jí žaludek. Zajímalo by ji, jestli Rachel vypadala taky tak.

„Teď mluvím já,“ běsní Harrison. „Víš, že jsi pošpinila dobrou pověst těchto novin? Zkompromitovala jsi naše vztahy s policií. Možná jsi zničila celé pátrání. Obtěžovala jsi starou paní zdrcenou žalem, které do tvých sraček nic není. A zneužila jsi své pravomoci.“

„Nepsala jsem o tom.“

„To je mi jedno. Ty máš dělat sport. Nemáš lítat po rodinách obětí a zpovídat je. Na to jsou tady zkušení, citliví, opravdoví novináři přes trestnou činnost. Ty nebudeš strkat nos ani o centimetr dál, než máš. Rozumíš?“

„Otiskli jste můj článek o Naked Raygun.“

„Cože?“

„O té punkové kapele.“

„Chceš mě dostat do blázince?“ řekne nevěřícně Harrison. Dan sklopí pohled, tváří se sklíčeně.

„Byl by to dobrý článek,“ řekne Kirby zarputile.

„Co by byl dobrý článek?“

„Neobjasněné vraždy a jejich následky. Přikořeněno osobní tragédií. Materiál na Pulitzerovu cenu.

„To je vždycky tak příšerná?“ zeptá se Harrison Dana, ale je vidět, že mu její nápad šrotuje v hlavě.

Jenže Dan se nechytl. „Zapomeň na to. Nepřipadá v úvahu.“

„Zní to zajímavě,“ řekne Harrison. Musela by na tom dělat se zkušeným reportérem. S Emmou, možná. Nebo s Richiem.

„Ona to dělat nebude,“ řekne přísně Dan.

„Hej, nemluv za mě.“

„Jsi na stáži u mě.“

„O co ti sakra jde, Dane?“ Kirby už skoro křičí.

„Přesně o tomhle mluvím, Matte. Ona je jak kalamita. Chceš pořádný skandál? Titulek pro hlavní zprávu v Tribune: Sportovní reportérka zešílela. Šéfredaktor nese zodpovědnost za její nervové zhroucení. Matka oběti vraždy utrpěla šok a skončila v nemocnici. Korejští Američané jsou pobouřeni. Vyšetřování vražd ve městě se táhne dvacet let.“

„Jo, jo, chápu.“ Harrison mává rukou, jako by honil mouchu.

„Neposlouchejte ho. Proč ho posloucháte? Neslyšíte, že říká nesmysly? To je přece zavádějící. Dane, prosím tě.“ Chtěla by, aby se na ni podíval. Kdyby se jí tak podíval do očí, dokázala by mu něco říct. Ale Dan upřeně hledí na Harrisona a zasadí jí poslední smrtelnou ránu.

„Je psychicky labilní. Přestala dokonce chodit do výuky. Mluvil jsem s její profesorkou.“

„Cože jsi udělal?“

Jejich pohledy se střetnou. „Chtěl jsem od ní nějaké reference. Abych se mohl pokusit sehnat ti tady normální práci. Ukázalo se, že jsi celý semestr nebyla ve škole ani jsi neodevzdala žádnou práci.“

„Běž do prdele, Dane.“

„Tak dost, Kirby,“ řekne Harrison stejným tónem, jakým mluví o dodržování termínů, „pro psaní máš cit, ale Velasquez má pravdu. Příliš jsi do toho zabředla. Nechci tě vyrazit.“

„Nemůžeš mě vyhodit. Pracuju zadarmo!“

„Ale dáš si na chvíli pohov. Přestávku. Vrátíš se do školy. Myslím to vážně. Budeš trochu přemýšlet. Zajdi si za cvokařem, jestli ti to pomůže. A nebudeš psát o vraždách ani slídit kolem jejich rodin a do týhle budovy nevkročíš, dokud ti to nedovolím.“

„Taky můžu jít naproti. Třeba budou mít o mě zájem v Readeru.“

„Máš pravdu. Zavolám tam a řeknu jim, aby si tě nevšímali.“

„To je strašně nefér.“

„Jasně, je. Začni si zvykat, jaké to je mít šéfa. Nechci tě tu vidět, dokud se nesebereš, jasný?“

„Ano, pane, ano,“ řekne Kirby a ani se nesnaží skrývat znechucení. Zvedne se a chce odejít.

„Hej, mladá,“ zkouší to Dan. „Nešla bys na kafe? Nechceš si popovídat? Se mnou můžeš počítat.“

Přijde jí, že by se měl cítit špatně, a cloumá s ní vztek. Měl by se cítit jako kus hovna, který člověk nahřeje a rozmatlá po čelním skle auta své bývalé, která ho podváděla.

„S tebou ne,“ vypálí Kirby.

Harper

20. srpna 1932

Harper vyzvedne po práci Ettu v nemocnici a znovu ji vezme do Domu. Pokaždé jí zakryje oči a pokaždé jdou jinou cestou. A potom ji doprovodí zpátky do ulice, kde bydlí. Má novou spolubydlící. Etta mu řekla, že Molly se po tom incidentu se špagetami odstěhovala.

Své obavy přenáší na ni. Pocit kluzké slasti a následné divoké uvolnění přebije všechno ostatní. Když se v ní rytmicky pohybuje, nemusí myslet na to, že špatně pochopil mapu, a na Catherine, která nezářila. Zabil ji rychle, bez jakéhokoli potěšení a rituálu. Mířil nožem mezi žebra, do srdce. Nic si nevzal, nic si neodnesl.

Automaticky se vrátil zpět do jejího dětství, do parku, kde jí sebral sponku s králíčkem a kde na nebi rachotil ohňostroj. Malá Catherine zcela jistě zářila. Neměl ji varovat, že o svůj dar přijde? Má pocit, že je to jeho chyba. Neměl nikdy zkoušet hon obrátit.

Šoustají v salonu. Nahoru Ettu nepustí. Když potřebuje močit, řekne jí, ať to udělá do kuchyňského dřezu, a ona si vyhrne šaty a dřepne si tam, a zatímco si ulevuje, povídají si a on u toho kouří. Povídá mu o svých pacientech. O havíři z Adirondacks, který vykašlává hlen se sazemi a krví. O dětech, které se narodí mrtvé. A dnes o amputaci. Malý kluk propadl na ulici rozbitou mříží a zlomil si nohu. „Moc smutný,“ řekne mu, ale přitom se usmívá. Ona žvaní pořád, takže on mluvit nemusí. Ohne se a vyhrne si sukni, ani jí nemusí říkat.

„Zlato, vezmi mě někam,“ žadoní potom. „Vezmeš? Nezlob mě.“ Vklouzne mu rukou do kalhot a tímto vzrušujícím způsobem mu připomene, že je dlužník.

„Kam bys chtěla?“

„Na nějaké úchvatné místo. Kam chceš ty. Nechám to na tobě.“

Nakonec je pokušení příliš neodolatelné. Pro oba dva.

Bere ji na malé výlety. Ne jako poprvé. Na půl hodiny, dvacet minut, nevydávají se nikam daleko. Vezme ji podívat se na dálnici, ona mu zaboří bradu do podpaží a schovává obličej před burácejícími auty nebo s typicky žensky vypočítavou radostí tleská a houpe se na podpatcích při pohledu na vířící pračky ve veřejné prádelně. V jejích teatrálních reakcích společně nacházejí spiklenecké potěšení. Hraje si na ženu, která ho potřebuje. On jí však vidí až do žaludku.

Možná je to pravda, napadne ho. Možná byla Catherine poslední. Možná už nejsou žádné další zářící dívky a on bude mít klid. Ale když přijde nahoru, v pokoji je stále slyšet ten zvuk. A ta zatracená zdravotní sestra je neodbytná a pořád na něj dotírá. Rozepne si uniformu a nahými prsy se tře o jeho holou paži, když má vyhrnuté rukávy od košile, a hláskem malé holčičky se ptá: „Je to složité? Máš nahoře nějaký číselník, který se musí nastavit, něco podobného jako ve spalovně?“

„Poslouchá jenom mě.“

„Takže by ti nemuselo vadit, kdybys mi to řekl.“

„Musíš mít klíč. A silnou vůlí posunout čas směrem, kam potřebuješ.“

„Můžu si to zkusit?“

„To není nic pro tebe.“

„Stejně jako ten pokoj nahoře?“

„Přestaň se vyptávat.“

Probudí se v kuchyni na zemi, leží na podlaze, obličej má přitisknutý na studené linoleum a v mozku mu trpaslíci kutají svými kladívky. Posadí se, je celý popletený a hřbetem ruky si z brady otírá sliny. Poslední, co si pamatuje, je, že mu Etta chystala drink. Stejný silný alkohol, který pili, když si spolu poprvé vyšli, ale tentokrát měl trošku nahořklý ocas.

Samozřejmě že bude mít přístup k práškům na spaní. Nadává si, jak mohl být tak hloupý.

Když ho uvidí vcházet do pokoje, trhne sebou. Ale jen trošku. Na matraci leží otevřený kufr. Přitáhl ho sem, když zjistil, že se začínají ztrácet věci. Peníze jsou srovnané na hromádky.

„To je nádhera,“ řekne. „No podívej se. Věřil bys tomu?“ jde k němu a chce ho políbit.

„Jak to, že jsi šla sem nahoru? Říkal jsem ti, že sem nemáš chodit.“ Praští ji a ona spadne. Sedí na zemi s nohama složenýma pod sebou a oběma rukama se drží za tváře. Pousměje se na něj, ale poprvé je v jejím úsměvu nejistota.

„Zlato,“ chlácholí ho, „já vím, že se zlobíš. To je v pořádku. Musela jsem to vidět. Ty bys mi to neukázal. Ale teď už jsem to viděla a můžu ti pomoct. Nebo nám oběma? Celý svět nám bude patřit.“

„Ne.“

„Měli bychom se vzít. Potřebuješ mě. Se mnou je ti líp.“

„Ne,“ řekne znovu, i když ví, že má pravdu. Zajede jí prsty do vlasů.

Musí jí dlouho mlátit hlavou o kovový rám postele, než lebka konečně praskne. Jako by se čas zastavil a navždy ho v tom okamžiku uvěznil. Nevšimne si mladého feťáka s vytřeštěnýma očima, který se do domu znovu vplížil poté, co ho dopálilo, jak minule dopadl, a doufal, že tentokrát to bude lepší, a který ho z chodby zděšeně pozoroval. Neslyší, jak se Mal otočí a peláší po schodech dolů. Harper totiž sebelítostivě vzlyká a po tvářích mu tečou slzy a sopel. „Donutila jsi mě k tomu. Donutila! Ty zatracená čubko.“

Alice

1. prosince 1951

„Alice Templetonová?“ ozve se nejistý hlas.

„Ano?“ otočí se Alice.

Na tento okamžik čekala celý svůj život. Přehrávala si ho v hlavě, tam a zpátky, pořád dokola, znovu a znovu.

Vchází do továrny na čokoládu, veškeré stroje se solidárně zastaví, všechny dívky vzhlédnou a on jí kráčí naproti, udělá s ní hluboký záklon jako při tanci, a ještě než přitiskne své rty na její ve vášnivém polibku, řekne: „Říkal jsem ti, že se pro tebe vrátím.“

Nebo se k ní elegantně nakloní přes pult s kosmetikou, kde právě líčí nějakou dámu z lepší společnosti, která za jednu rtěnku utratí víc, než ona vydělá za celý týden, a řekne: „Promiňte, slečno, ale všude hledám svou životní lásku. Nemůžete mi pomoct?“ A natáhne se k ní, chytí ji za ruku a ona přeleze pult těsně vedle té matrony, která při tom nesouhlasně pomlaskává. On se s ní zatočí v náručí, postaví ji na zem a láskyplně se na ni dívá, proběhnou obchodním domem, drží se za ruce a smějí se a muž z ochranky řekne: „Ale Alice, ještě ti neskončila směna,“ a ona si odepne zlatou jmenovku, hodí mu ji k nohám a řekne: „Končím, Charlie!“

Nebo přijde do kanceláře a řekne: „Potřebuji nějakou dívku! A tohle je ta pravá.“

Anebo bude jako Popelka na kolenou drhnout kartáčem podlahu (co na tom, že používá mop) a on ji vezme za ruku, opatrně jí pomůže vstát a neskonale láskyplně řekne: „Tohle přece nemáš zapotřebí.“

Nečekala, že ho potká, zrovna když se bude plahočit do práce. Málem se rozplakala, jak se jí ulevilo. Zároveň ji deptá, že ji zastihl v okamžiku, kdy vůbec nevypadá úchvatně. Vlasy má zamotané do šátku, aby nebylo vidět, jak jsou mastné a zplihlé. V botách jí mrznou prsty. Kůži na rukou má rozpraskanou a nehty okousané. Ani se moc nenalíčila. Když v práci celý den mluvíte s lidmi po telefonu, posuzují vás podle hlasu. „Zásilková služba Sears, dobrý den. Vaše přání, prosím?“

Jednou volal nějaký farmář, aby si objednal nový tachometr pro svůj traktor, a nakonec ji požádal o ruku. „Chtěl bych slyšet váš hlas hned, jak se ráno vzbudím,“ prohlásil. Úpěnlivě ji prosil, jestli by se s ní nemohl sejít, až příště pojede do města, ale vysmála se mu. „Tohle já nikdy nedělám,“ řekla.

Alice nemá dobré zkušenosti s muži, kteří po ní chtěli něco víc nebo méně, než na co se opravdu cítila. Našli se i hodní chlapi, ale těm šlo taky většinou jen o jedno a většinou to byly jen krátkodobé vášnivé románky. Ona chce lásku i do nepohody, jak se zpívá v jedné písničce. Takovou, která vydrží déle než pár polibků s příchutí ginu během jedné sobotní noci. Nejdéle s někým chodila deset měsíců. Mockrát jí zlomil srdce a pak se zase vrátil. Alice chce víc. Chce mít všechno. Šetří na cestu do San Franciska. Říká se, že pro ženy jako ona je tam život lehčí.

„Kam ses poděl?“ nemůže si pomoct. Nesnáší tu dětinskou vzteklost, která ovládne její hlas. Víc než deset let čekala a doufala a sama sebe napomínala, že všechny své sny upíná k muži, který ji jednou na okresním výročním trhu políbil a pak se vypařil.

On se smutně usměje. „Musel jsem zařídit pár věcí. To už teď není důležité.“ Zavěsí se do ní a nasměruje ji na opačnou stranu, k jezeru. „Pojď se mnou,“ řekne.

„Kam jdeme?“

„Na oslavu.“

„Nejsem na oslavu oblečená.“ Zastaví se a zaúpí. „Vypadám strašně.“

„Je to soukromá záležitost. Jen my dva. A vypadáš nádherně.“

„Ty taky,“ odpoví, začervená se a nechá se vést směrem k Michiganskému jezeru. Je si naprosto jistá, že jemu to vadit nebude. Poznala to podle toho, jak se na ni tenkrát před lety díval. A jeho oči jsou pořád stejné, vyzařuje z nich touha a porozumění.

Harper

1. prosince 1951

Vplují do foyer hotelu Congress, projdou kolem nefunkčních jezdicích schodů, které jsou zakryté a připomínají mrtvá těla pod pohřebním rubášem. Nikdo si té dvojice ani nevšimne. Hotel se renovuje. Vojáci si na hotelových pokojích během války bezpochyby vybrali svou daň, přemýšlí Harper. Chlastali tu, kouřili a kurvili se s děvkami.

Dveře výtahu jsou zlaté, zdobené břečťanovými věnci a grifonky a na ciferníku nade dveřmi se rozsvěcují čísla pater a odpočítávají jejich čas. Zbývá jí deset minut. Harper sepne ruce před poklopcem, aby zakryl své vzrušení. Tak nestoudné jako ještě nikdy předtím. Jeho prsty si v kapse pohrávají s platem prášků, které patřily Julii Madrigalové. Nic se nedá zvrátit. Všechno je tak, jak má být. Tak, jak on rozhodl.

Vystoupí ve třetím patře, Harper se opře do těžkých dveří, otevře je dokořán a ukáže jí zlaté apartmá. Zašmátrá po vypínači. Vybavení pokoje se nijak zvlášť nezměnilo, je téměř stejné, jako když tu s Ettou minulý týden, před dvaceti lety, popíjeli koktejl. Jen stoly a židle jsou na jedné hromadě a těžké závěsy na balkonových oknech jsou zatažené. V pokoji je renesanční klenba s nahými postavami, obklopenými bujnou zelení, které k sobě vztahují ruce. Zřejmě to má být romantické, napadne Harpera. I když jemu připadá, že postavy vypadají ztrápeně, hledají útěchu, která jim byla odepřena, a jsou jaksi v koncích, protože je nevede žádná hudba.

„Kde to jsme?“ zalapá Alice po dechu.

„V salonku. V jednom ze salonků.“

„To je nádhera. Ale jsme tu sami.“

„Nechci se o tebe s nikým dělit.“ Přitáhne si ji k sobě, aby zahnal její pochybnosti. Začne si broukat píseň, kterou slyšel a kterou zatím ještě nikdo nesložil, a vede Alice po parketu. Není to úplně wals, ale něco v tom stylu. Kroky se naučil stejně, jako se učí cokoli jiného. Pozoruje ostatní a napodobuje je.

„Přivedl jsi mě sem, abys mě mohl svést?“

„Dovolila bys mi to?“

„Ne!“ řekne, ale jemu je jasné, že myslí ano. Alice znervózní a odvrátí pohled, její oči zabloudí vzhůru, tváře má ještě stále zrůžovělé mrazem. To ho rozzlobí a poplete, protože možná by ji přece jenom chtěl svést. Kvůli Ettě se teď cítí bídně.

„Něco pro tebe mám,“ řekne a snaží se vydržet. Vyndá z kapsy malou sametovou krabičku, otevře ji a ukáže Alice náramek s přívěšky. Na světle se zatřpytí. Náramně se k ní hodí. Udělal chybu, že ho dal Ettě.

„Děkuji,“ řekne trochu překvapeně.

„Zkus si ho.“ Je příliš hr. Popadne ji za zápěstí, asi moc silně soudě podle toho, jak sebou škubne. Něco se v ní hnulo. Uvědomila si, že je v prázdném tanečním sále, sama s cizím mužem, kterého viděla před deseti lety.

„Myslím, že tohle nechci,“ řekne opatrně. „Moc ráda jsem se s tebou zase setkala… Proboha, vždyť já ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Jmenuju se Harper. Harper Curtis. Ale na tom nesejde. Chci ti něco ukázat, Alice.“

„Ne, opravdu…“ Vykroutí ruku z jeho sevření, a když se po ní vrhne, chytí jednu ze židlí a svrhne před něj celou hromadu. Zatímco se on snaží probojovat změtí nábytku, Alice běží k bočnímu východu a mizí.

Harper jde za ní, rozrazí dveře a před ním se objeví potemnělá chodba s technickým zázemím. Seshora, z potrubní konstrukce, visí dráty. Otevře nůž.

„Alice,“ zavolá veselým přátelským hlasem. „Vrať se, zlato.“ Pomalu, klidně kráčí chodbou, ruce má trochu schované za zády. „Omlouvám se, miláčku. Nechtěl jsem tě vylekat.“

Zahne za roh. Opřená o zeď tam stojí prošívaná matrace s velkou zažloutlou skvrnou. Jestli je chytrá, mohla se schovat za ni a čeká, až kolem ní projde.

„Já vím, že jsem to přehnal. Čekal jsem na tebe tak strašně dlouho.“

Kousek dál je sklad, dveře jsou dokořán a za nimi další stohy židlí. Možná se schovává tam, přikrčená mezi haraburdím, vykukuje mezi jejich nohami.

„Vzpomínáš si, co jsem ti říkal? Že záříš, zlato. Vidím tě i ve tmě.“ Svým způsobem je to pravda. Prozradilo ji světlo – a stín, který vrhlo na schodiště směřující nahoru ke střeše.

„Jestli se ti ten náramek nelíbí, měla jsi to prostě říct.“ Naznačí pohyb tělem doprava, jako že se vrací zpět, a pak vystřelí po rozviklaných dřevěných schodech, bere je po třech, nahoru k jejímu úkrytu.

Neonové světlo je ostré a nelichotivé. Vypadá v něm ještě vyděšeněji. Harper se kolem sebe ohání nožem, ale trefí jen vršek rukávu od kabátu a nůž sklouzne po celé jeho délce. Ona divoce vykřikne a prchá dál nahoru, proběhne kolem rachotícího bojleru s měděnými kohoutky a zdi začernalé od sazí. Prudce škubne těžkými dveřmi na půdu a vyrazí do oslňujícího denního světla. Je jí v patách, ale ona mu přibouchne levou ruku do dveří. Zařve bolestí a ruku vyprostí. „Mrcho.“

Vynoří se ze tmy a v denním světle mhouří oči. Poraněnou ruku si tiskne do podpaždí. Je jenom pohmožděná, zlomená není, ale bolí to jako kráva. Už se ani neobtěžuje schovávat nůž.

Alice stojí u nízké zídky mezi řadou kulatých větracích otvorů, v nichž se líně otáčí lopatky větráků. V ruce svírá kus cihly.

„Pojď sem,“ pokyne jí nožem.

„Ne.“

„Chceš dělat potíže, zlatíčko? Chceš mít nepěknou smrt?“

„Vysokým obloukem po něm hodí cihlu. Ta odhopká po asfaltu a ani zdaleka ho nezasáhne.

„Tak dobře,“ řekne. „Tak dobře, nic ti neudělám. Je to hra. Pojď sem. Prosím.“

Natáhne k ní ruce a věnuje jí nejbezelstnější úsměv, jakého je schopen. „Miluji tě.“

Alice se na něj zářivě usměje. „Kéž by to byla pravda,“ řekne. A pak se otočí a vrhne se ze střechy dolů. Jeho to natolik zaskočí, že na ni ani nezakřičí.

Odněkud zespodu vzlétnou holubi. A on je najednou nahoře na střeše úplně sám. Dole na ulici ječí nějaká žena. Nepřestává. Ječí jako siréna.

Takhle to dopadnout nemělo. Vyndá z kapsy balení antikoncepčních pilulek a zírá na něj. Jako kdyby kolečko z barevných pilulek s označenými dny v týdnu bylo nějakým znamením, které on dokáže přečíst. Ale nedozví se nic. Je to jen hloupý, neživý předmět.

Stiskne léky tak pevně, až plato praskne. Pak je s odporem hodí za ní. Snáší se dolů jako nějaká dětská hračka.

Kirby

12. června 1993

Je tu ukrutné horko, ještě větší než ve sklepě, kde má Rachel všelijaké harampádí, které snad to horko pohlcuje a rozptyluje. Šílená nostalgie. Jednoho dne její máma umře a bude na Kirby, aby s těmi krámy něco udělala. Čím víc toho vyhodí hned teď, tím líp.

Začne vynášet krabice ven na trávník, aby je probrala. Tahá se s nimi po chatrném schodišti nahoru a její záda pěkně trpí. Ale pořád lepší, než když byla zahrabaná mezi kupami věcí uvnitř, kde hrozilo, že ji zavalí. A tak už to teď bude pořád, bude se přehrabovat krabicemi s pozůstalostí. Předpokládá, že to v ní vyvolá ještě bolestivější vzpomínky, než když procházela vyřazené spisy detektiva Michaela Williamse plné záznamů o zničených životech.

Rachel vyjde z domu a se zkříženýma nohama si sedne na trávník vedle ní. V džínách a černém tričku vypadá jako servírka, vlasy má nedbale stažené do culíku. Její dlouhá chodidla jsou naboso a temně červený lak na nehtech je tak tmavý, že vypadá skoro jako černý.

S přibývajícím věkem si s oblibou začala barvit vlasy. Mezi hnědou barvou, víc do kaštanova než obvykle, jí prosvítají šediny.

„Proboha, tolik krámů,“ řekne. „Jestli bychom to raději neměly spálit.“ Zašmátrá v kapse a vytáhne cigaretové papírky.

„Neprovokuj,“ řekne Kirby. Zazní to jízlivěji, než chtěla, ale Rachel si toho vůbec nevšimne. „Kdybychom byly chytrý, mohly jsme před domem udělat garážový výprodej, rozložit si stůl a prodávat věci přímo z krabic.“

„Opravdu bych si přála, aby ses těmi věcmi neprohrabovala,“ vzdychne Rachel. „Bylo by pro tebe mnohem jednodušší, kdyby zůstaly tam, kde byly.“ Odtrhne konec cigarety a nasype do dutinky marihuanu smíchanou napůl s tabákem.

„Posloucháš se, co říkáš, mami?“

„Nehraj si na psychologa. Nehodí se to k tobě.“ Zapálí jointa a nepřítomně ho podává Kirby. „Jé, promiň, já jsem zapomněla.“

„To je dobrý,“ řekne Kirby a potáhne si. Zadrží kouř v plicích, dokud nemá uvnitř v hlavě příjemný elektrizující pocit, jako když přepnete televizi a už je tam jen šum. Pokud se ovšem neukáže, že ten šum jsou zašifrované signály, které po melase vysílá CIA. Nikdy trávu nesnášela tak dobře jako její máma. Většinou po ní bývá paranoidní a všechno analyzuje. A proto se taky s mámou ještě nikdy nezhulila. Možná dělala celé ty roky něco špatně a přišla tím o jakési tajné informace předávané mezi matkou a dcerou, které si mohly říct už dávno. Jako třeba jak se dělá francouzský cop nebo jak udržet kluky v nejistotě.

„Pořád máš v novinách utrum?“

„Jsem ve zkušební době. Dovolili mi dělat na kompilaci sportovních ocenění pro univerzitu, ale nastoupit můžu, až si dám do pořádku školu.“

„Záleží jim na tobě. To je fajn.“

„Jednají se mnou jak s pitomým děckem.“

Rachel začne z krabice vytahovat spoustu starých figurek ze stolních her a vánoční ozdoby zamotané do židovského svícnu. Umělohmotné figurky z člověče, nezlob se, v nejrůznějších barvách, se rozsypou po trávníku.

„Nikdy jsi neprošla obřadem bat micva. Nechtěla bys teď?“

„Ne, mami, na to už je pozdě,“ řekne Kirby a prudce seškubne z další krabice izolepu, která už za ty roky přestala lepit, ale stejně vydá šílený zvuk, jako když se něco trhá. Jsou v ní staré pohádky a dětské knížky.

„Shovávala jsem je pro tebe. Až budeš mít děti.“

„To se asi nestane.“

„Nikdy nevíš. Tebe jsme taky neplánovali. Psávala jsi tátovi dopisy. Vzpomínáš?“

„Cože?“ Kirby se snaží zahnat šumění v hlavě. Z dětství má jen matné vzpomínky. Paměť se dá zorganizovat. Shromažďujete si všelijaké zbytečnosti, abyste náhodou nezapomněli.

„Samozřejmě jsem je vyhodila.“

„Proč jsi je vyhodila?“

„Nebuď směšná. Komu jsem je měla poslat? Bylo to stejné, jako kdybys psala Santovi.“

„Strašně dlouho jsem si myslela, že Kliment je můj táta. Tamten. Jmenoval se Peter Collier. Našla jsem si ho.“

„Já vím, řekl mi to. No nedívej se tak překvapeně. Zůstali jsme v kontaktu. Říkal, že jsi za ním přišla, když ti bylo šestnáct, a naprosto jsi ho dostala, když jsi trvala na tom, aby podstoupil test na určení otcovství a platil nám alimenty.“

Ano, to si Kirby pamatuje, bylo jí patnáct. Zjistila, o koho jde, když v Rachelině koši na odpadky našla rozcupovaný medailon z časopisu a z těch kousíčků ho znovu poskládala. Bylo to den po tom, co její máma tak vyváděla, že tři dny rozbíjela nádobí a brečela.

Peter Collier, geniální kreativec, který pracoval pro jednu z největších reklamních agentur v Chicagu, soudě dle toho propagačního článku, a stál za převratnými aktivitami posledních třiceti let, milující manžel, jehož žena je postižena roztroušenou sklerózou, což v článku nebylo. Tenhle čurák ji strašil skoro celé dětství.

Zavolala jeho osobní sekretářce a hlubokým a naprosto profesionálním hlasem si s ním domluvila schůzku, aby probrali „nové potencionální možnosti maximálně lukrativního podnikání“ (ta slova si vypůjčila z článku) v nejnóblovější restauraci široko daleko.

Když si k jeho stolu přisedla tak mladá holka, vypadal nejdřív zmateně, potom naštvaně a pak, když mu předložila seznam svých požadavků, pobaveně. Chtěla, aby se vrátil k Rachel, protože se bez něj šíleně trápila, aby začal platit alimenty a aby ve stejném časopise vyšlo jeho přiznání, že zplodil dceru mimo svazek manželský. Sdělila mu, že navzdory onomu přiznání si hodlá ponechat své příjmení, protože si na jméno Mazrachiová už zvykla a hodí se k ní. Zaplatil za ni oběd a vysvětlil jí, že s Rachel se seznámil, když už Kirby měla pět let. Ale že se mu líbí její styl, a kdyby kdykoli cokoli potřebovala… Ucedila nějakou štiplavou poznámku a vítězoslavně odešla, aniž by utrpěla její důstojnost, nebo si to alespoň myslela.

„Kdo myslíš, že mi pomáhal platit účty za doktory?“

„Do prdele už.“

„Proč si to bereš tak osobně?“

„Protože on tě, mami, využíval. Skoro deset let.“

„Dospělí mívají komplikované vztahy. Oba jsme dostali, co jsme chtěli. Vášeň.“

„Proboha, tohle nechci slyšet.“

„Záchrannou síť, určitou útěchu. Člověk se cítí osamělý. Ale nevyšlo to. Jinak to bylo fajn. Všechno přece jednodo dne skončí. Život, láska, všechno.“ Mávne nepřítomně rukou směrem k hromadě krabic. „I smutek. I když s tím se člověk vypořádává hůř.“

„Ale mami.“ Kirby si položí hlavu matce na klín. Za to může ta tráva. Takhle by se normálně nikdy nechovala.

„To je dobrý,“ řekne Rachel. Vypadá překvapeně. Ale ne nepříjemně překvapeně. Hladí Kirby po vlasech. „Ty tvoje neposedné kudrliny. Nikdy jsem nevěděla, co s nimi. Po mně je nemáš.“

„Po kom teda?“

„No, já nevím. Je tu pár možností. Byla jsem v kibucu v Hula Valley. Chovali tam v sádkách ryby. Anebo se to mohlo stát až potom, v Tel Avivu. Nebo po cestě do Řecka. V datech mám trochu zmatek.

„No mami…“

„Jsem k tobě mateřsky upřímná. O tohle ses měla raději zajímat.“

„Cože?“

„Abys pátrala po svým tátovi, a ne po tom chlapovi, co… ti ublížil.“

„Nikdy jsi mi nedala příležitost.“

„Můžu ti říct jména. Pět, nanejvýš. Čtyři. Pět. U některých vím jen křestní. Ale v kibucu by měli mít nějakou evidenci, jestli teda byl z kibucu. Měla by ses vydat na náboženskou pouť. Do Izraele a Řecka a do Íránu.“

„Ty jsi byla v Íránu?“

„Ne, ale bylo by to úžasné. Někde tady budou fotky. Nechceš si je prohlédnout?“

„Ale jo.“

„Tady někde… Rachel si zlehka odsune Kirby z klína a prohrabává se krabicemi, dokud nenajde červené fotoalbum z materiálu, který má působit dojmem umělé kůže. Otevře ho na fotce mladé ženy, které vlasy poletují kolem hlavy, má na sobě bílé plavky, směje se a kaboní se do slunce, které její tělo a molo, na něž se snaží vyškrábat, rozčíslo ostře kontrastní úhlopříčkou. Nebe je azurově modré a bez mráčků.

„Byli jsme v jednom přístavu na Korfu.“

„Vypadáš naštvaně.“

„Nechtěla jsem, aby mě Amzi fotil. Dělal to celý den a já jsem z toho šílela. A tuhle fotku mi pochopitelně nechal.“

„Ten by to taky mohl být?“

Rachel se zamyslí. „Ne, tenkrát už jsem mívala žaludeční nevolnosti. Myslela jsem, že je to ze všeho toho ouza.“

„Super, mami.“

„Nevěděla jsem o tobě. Už jsem tě určitě čekala, ale nevěděla jsem o tom.“

Listuje albem dál. Fotky nejsou seřazené chronologicky, protože vedle neskutečně trapných fotek Kirby jako punkerky na školním plese je Kirby jako nahé batole v nafukovacím bazénku, v rukou drží zahradní hadici a rozpustile se dívá do objektivu. Vedle bazénku sedí v pruhovaném skládacím křesle Rachel s vlasy ostříhanými na kluka, kouří cigaretu a má obří sluneční brýle s kostěnou obroučkou. Maloměšťácký syndrom. „Podívej, jak jsi byla roztomilá,“ řekne. „Byla jsi vždycky taková pusinka a zlobidlo zároveň. Přímo ti to kouká z očí. Vůbec jsem nevěděla, co s tebou.“

„To mi nemusíš povídat.“

„Nebuď zlá,“ řekne Rachel, ale nezlobí se.

Kirby jí album vezme z rukou a začne si ho prohlížet. Potíž s fotkami je, že nahrazují skutečné vzpomínky. Zachytíte určitý okamžik a tak už to zůstane navždy.

„Ježíš, podívej se, jaký jsem měla vlasy.“

„Můj nápad to nebyl, aby sis je oholila. Málem tě vyloučili ze školy.“

„Co je tohle?“ řekne o tón výš, než by chtěla. Ale neskutečně ji to šokuje. Zděsí se, jako kdyby se propadala do bažiny.

„Co?“ řekne Rachel a vezme si od ní fotku. Je nalepená na žluté pohlednici s okrasným písmem, na které je napsáno „Pozdrav z Prima Ameriky! 1976“. „To jsme byly v zábavním parku. Brečela jsi, protože ses bála jít na horskou dráhu. Strašně mě štvalo, že jsme nemohly jezdit na pořádné výlety, protože ti vždycky bývalo v autě špatně.“

„Ne. Já myslím tu věc, kterou mám v ruce.“

Rachel si prohlíží fotku s plačící holčičkou v zábavním parku. „To nevím, zlato. Plastový poník?“

„Kdes ho vzala?“

„Já si opravdu nepamatuju, odkud byly všechny tvoje hračky.“

„Rachel, prosím tě, vzpomeň si!“

„Někde jsi ho našla. Strašně dlouho jsi ho tahala všude s sebou a pak ses zamilovala do nějaké jiné hračky. Vždycky jsi byla taková přelétavá. Do nějaké panenky s česacími vlasy. Jak se jmenovala? Melody? Nebo Tiffany? Nějak tak. Měla opravdu nádherný šatičky.“

„Kde je teď?“

„Jestli nebude v nějaké krabici, tak už jsme ho vyhodily. Všechno si nenechávám. Co to děláš?“

Kirby se zuřivě probírá krabicemi a vysypává je na trávník.

„Teď se chováš jako pěkný sobec,“ poznamená klidně Rachel. „Kdo to pak bude uklízet?“

Najde několik lepenkových tubusů od plakátů a odporný čajový servis s hnědými a oranžovými květy, který dostala od babičky z Denveru, u které Kirby chvíli bydlela, když jí bylo čtrnáct. Je tam vysoká měděná vodní dýmka s ulomeným náustkem, otlučená stříbrná harmonika, staré štětce a vyschlé fixy, dlaždičky, na které Rachel namalovala malinkaté roztančené kočky a které se v místním obchodě s uměleckými předměty jednu dobu docela dobře prodávaly. Ptačí klec z Indonésie, kousek vyřezávaného sloního klu, nebo je možná z prasete (ale stejně je sloní), Buddha z jadeitu, tiskařská sada značky Letraset, asi tuna těžkých knih o umění a designu s vytrhanými kousky stránek, všelijaká zašmodrchaná bižuterie, hnízdo moudivláčka a několik lapačů snů, které, když bylo Kirby deset, vyráběly celé léto. Zatímco jiné děti měly stánek, kde prodávaly limonádu, Kirby zkoušela prodávat umělé pavoučí sítě zdobené krystalkami. Tak co se diví, že takhle dopadla.

„Kde jsou moje hračky, mami?“

„Chtěla jsem je vyhodit.“

„To bys neudělala,“ řekne Kirby a oprašuje si kolena od trávy. Zamíří zpátky do domu, jde dolů do sklepa a v ruce mačká fotku.

Konečně najde vybledlý plastový kufr, je nacpaný do rozbitého mrazáku, který Rachel používá místo skříně. Na něm leží pytel na odpadky plný nejrůznějších klobouků, se kterými si Kirby kdysi hrávala. Kufr je trochu promáčklý od kolovrátku. Za ten by ve starožitnostech určitě mohly něco dostat.

Rachel sedí nahoře na schodech, bradu opřenou o kolena a pozoruje Kirby.

„Já tě nikdy nepochopím.“

„Ticho, mami.“

Kirby zvedne víko kufru, jako kdyby otvírala obří svačinovou krabičku. Jsou tam všechny její hračky. Panenka, po které sice nijak zvlášť netoužila, ale všichni ze školy ji měli. Barbíny nejrůznějších zaměstnání a jim podobné levné napodobeniny. Podnikatelka s růžovým kufříkem nebo mořská panna. Všechny jsou bez bot. Polovině z nich chybí ruka nebo noha. Panenka, teď už nahá, které se dají vyměňovat vlasy. Robot, ze kterého se dá udělat UFO. Kosatka na tahači s firemním logem. Dřevěná panenka s podomácku vyrobenými copánky z červené vlny. Princezna Leia v bílé zimní kombinéze a Evil Lyn se zlatou kůží. Holek, se kterými by si mohla hrát, nebylo nikdy dost.

A tam dole, pod rozestavěnou věží z lega, kterou obsadili nejstatečnější ze statečných indiánů, což byl také dárek od babičky, je plastový poník. Oranžovou hřívu má slepenou, něco v ní zaschlo. Džus, možná. Ale smutné oči, připitomělý zasmušilý výraz a motýlci na zadku mu zůstali.

„Ježíš,“ vydechne Kirby.

„Tak fajn, máš ho.“ Rachel se netrpělivě zavrtí na schodech. „A co teď?“

„Dal mi ho on.“

„Neměla jsem ti dávat toho jointa. Nejsi na to zvyklá.“

„Poslouchej mě,“ zakřičí Kirby, „dal mi ho on! Ten hajzl, co se mě pokusil zabít.“

„No to nemyslíš vážně!“ vykřikne na ni Rachel. Je zmatená a rozčílená.

„Kolik mi bylo na té fotce?“

„Sedm? Osm?“

Kirby zkontroluje datum na pohlednici: 1976. Bylo jí devět. Ale když jí ho dal, byla o něco mladší. „Počítat fakt neumíš, mami.“ Nemůže uvěřit, že ji to celé ty roky nenapadlo.

Otočí poníka. Zespodu má na každém kopýtku velkými tiskacími písmeny něco natištěno. VYROBENO V HONG KONGU. PAT PENDING. HASBRO 1982.

Všechno ustrne. Působení trávy dosáhne maximální intenzity, v hlavě jí hučí. Dojde k Rachel a posadí se na schody těsně pod ni. Vezme matčinu ruku a přitiskne si ji na tvář. Žíly má vystouplé jako modré říčky, které obklopuje jemné šrafování vrásek, a objevují se první jaterní skvrny. Kirby přemýšlí o tom, že Rachel stárne, a to jí přijde svým způsobem ještě horší než ten plastový poník.

„Mami, já se strašně bojím.“

„To my všichni,“ řekne Rachel. Přitiskne si její hlavu na prsa a hladí ji po zádech. Kirby se třese po celém těle. „Ššš, to nic, zlato. To je dobrý. Copak nevíš, že je to velké tajemství? Všichni se bojí. Pořád.“

Harper

28. března 1987

Nejdřív Catherine, pak Alice. Porušil pravidla. Neměl Ettě nikdy dávat ten náramek. Má pocit, že ztrácí nad věcmi kontrolu. Jako když náprava náklaďáku sklouzne z heveru.

Už zbývá jen jedno jméno. Co bude potom, netuší. Ale musí to udělat pořádně. Tak, jak se to od něj očekává. Musí dát věci do pořádku. Podle souhvězdí. Musí Domu věřit. Už se nebude bránit.

Dveře otevře bez použití hrubé síly. Nechá je otevřené tak, jak mají být: do roku 1987. Dostane se do budovy základní školy a vmísí se mezi rodiče a učitele, kteří korzují po chodbě mezi vystavenými projekty a nad nimi visí ručně psaný transparent „Vítáme Vás na festivalu vědy“. Projde kolem kašírovaného modelu sopky, kolem dřevěné desky s elektrickým obvodem sestaveným z drátků a krokodýlků, který po zapojení rozsvítí žárovku, a kolem plakátů znázorňujících skoky blechy a aerodynamiku tryskových letadel.

Jeho pozornost upoutá mapa hvězdné oblohy se skutečnými souhvězdími. Klučík, který stojí za stolem, začne nesmělým monotónním hlasem předčítat z papíru. „Hvězdy jsou kulovité útvary tvořené žhavými plyny. Jsou velmi daleko, a než k nám světlo dorazí, hvězda už je mrtvá a my to ani nevíme. Mám taky dalekohled…“

„Buď zticha,“ řekne Harper. Kluk vypadá, že asi začne brečet. Kouká, rty se mu třesou a pak prchne do davu. Harper si toho skoro ani nevšimne. Ohromeně jezdí prstem po drahách mezi hvězdami. Velký vůz, Malý vůz, Velká medvědice, Orion se svým opaskem a mečem. Ale kdyby se body spojily jinak, klidně by mohlo vzniknout něco jiného. A vůbec, kdo má poznat, jestli je to medvěd nebo válečník? Jemu tak teda, ksakru, vůbec nepřipadají. Vidíme v nich obrazy, protože je tam najít chceme. Zoufale hledáme nějaký řád, protože nedokážeme čelit otřesnému strachu z nahodilosti. Z toho zjištění má zdrcující pocit. Zdá se mu, že ztrácí půdu pod nohama, jako kdyby se Země přestala otáčet.

Mladá učitelka s blond vlasy do culíku ho jemně chytne za rameno. „Není vám nic?“ zeptá se milým hlasem, jako když mluví s dětmi.

„Ne,“ začne Harper.

„Našel jste projekt svého dítěte?“ Vedle učitelky stojí baculatý kluk, posmrkává a tahá ji za sukni. Když Harper vidí, jak si kluk utírá nos do rukávu a na tmavé látce zůstane rozmazaný sopel, vrátí ho to do reality.

„Mysha Pathanová,“ řekne, jako kdyby se právě probudil ze snu.

„Vy jste…?“

„Strýc,“ řekne, neboť toto vysvětlení vždy spolehlivě fungovalo.

„Aha.“ Učitelka vypadá zaskočeně. „Nevěděla jsem, že má ve Státech nějaké příbuzné.“ Chvíli si ho rozpačitě prohlíží. „Je to velmi nadějná žákyně. Její projekt je u pódia, vedle dveří.“ Ochotně ho nasměruje.

„Děkuji vám,“ řekne Harper a podaří se mu odtrhnout se od hvězdné mapy, která je pouhým bezcenným fetišem.

Mysha je malá holčička s hnědou pletí a její kovová rovnátka vypadají jako miniaturní železnice. Připomenou mu dráty, kterými kdysi dávali Harperovi dohromady čelist.

Pohupuje se na patách, i když si to asi ani neuvědomuje, stojí před lavicí, na které jsou vyrovnané sukulenty v květináčích, a za ní visí plakát s čísly a barvami. Harper si je velmi důkladně prohlíží, vůbec jim nerozumí.

„Dobrý den, můžu vám představit svůj projekt?“ řekne a srší z ní nadšení.

„Já jsem Harper.“

„Jo!“ řekne pohotově. Tohle ve scénáři neměla, takže ji to zaskočí. „Já jsem Mysha a toto je můj projekt. Takže. Jak vidíte, pěstuji kaktusy v, ehm, v různých typech půdy s různou kyselostí.“

„Tenhle už uschl.“

„Ano. Zjistila jsem, že v některých typech půd se kaktusům vůbec nedaří. Jak vidíte, výsledek jsem zaznamenala do tohoto grafu.“

„Ano, vidím.“

„Tato vertikální osa znázorňuje kyselost půdy a ta horizontální…“

„Mysho, mohla bys pro mě něco udělat?“

„Eh?“

„Já se vrátím. Za chviličku. Hned jak budu moct. Ale tobě to jako chvilička nepřijde. Musíš pro mě něco udělat, než se vrátím. Je to moc důležité. Nepřestávej zářit.“

„Tak jo,“ řekne Mysha.

Když se vrátí do Domu, má pocit, že všechny jeho předměty mu vzplály v hlavě. Dráhy ještě pořád dokáže obtáhnout prstem, ale poprvé vidí, že mapa nedává smysl. Sama se mění, jak se jí zlíbí. Jako smyčka, ze které se nedá uniknout. Jediné, co mu zbývá, je podvolit se.

Harper

12. června 1993

Vstoupí do podvečera s datem 12. června 1993. Datum je vidět za výlohou pošty. Od doby, kdy zabil Catherine, uplynuly pouhé tři dny. Už bude pomalu konec. Ví, kde najde Myshu Pathanovou. Písmo je naprosto zřetelné. Milkwood Pharmaceuticals.

Společnost sídlí na opačné straně města, uprostřed West Side. V podlouhlé, šedivé a nenápadné budově. Sedí u okna v pizzerii Domino v nákupním centru, přímo naproti. Uždibuje houževnatý sýr, dívá se a čeká. Pozoruje, jak se za sobotní noci na téměř prázdném parkovišti nudí muž z ostrahy, jak si každou chvíli odskočí ven zapálit a pečlivě vyhazuje nedopalky do jednoho ze žlutých kontejnerů s výklopným víkem, který je z boku budovy, a jak používá přístupový čip, který nosí na krku, aby se dostal zase dovnitř do objektu.

Měl by počkat, dokud sama nevyjde ven. Přepadnout ji doma. Nebo po cestě domů. Mohl by se vloupat do jejího auta. Do toho malého modrého auta, posledního, co na parkovišti zůstalo. Stojí přímo před vchodem. Schoval by se na zadní sedadlo. Ale je nervóznější než kdykoli předtím, bolí ho hlava a bolest mu vystřeluje z lebky až do páteře. Musí to udělat teď.

V jedenáct hodin, když v pizzerii zavřou, obejde pomalu celou budovu a načasuje si to tak, aby se potkal s mužem z ostrahy, až bude venku kouřit.

„Nevíte, kolik je hodin?“ ptá se, spěchá k němu a jednou rukou už otvírá nůž a ruku schovává za rozevlátý kabát. Muže Harperovo rychlé tempo vyděsí, ale ta otázka je tak nevinná a tak všední, že automaticky skloní hlavu, aby se podíval na hodinky, a Harper mu zabodne ostří do zátylku. Prudce nožem smýkne, prořízne sval a šlachy a tepnu a zároveň muže otočí, aby tryskající krev necákala na něj, ale na popelnice. Podrazí mu zezadu kolena, aby se skácel dopředu mezi popelnice. Harper je poposune blíž, aby muže odklidil z dohledu. Strhne mu přístupový čip a otře z něj krev muži do kalhot. To všechno netrvá déle než minutu. Když Harper míří ke skleněným dveřím, aby se pomocí přístupové karty dostal dovnitř, muž ještě pořád trochu chrčí.

Vezme to po schodech, jde prázdnou budovou nahoru do čtvrtého patra, nechává se vést citem, jako by šel popaměti, projde kolem řady zamčených dveří až k laboratoři č. 6, kde jsou dveře otevřené, čeká se na něj. Vevnitř svítí jediné světlo, nad jejím pracovním stolem. Je k němu otočená zády, zpívá si, nahlas a špatně, a pohupuje se do rytmu téměř neslyšitelné hudby unikající ze sluchátek, která jí částečně zakrývá šátek uvázaný ve vlasech. Drtí listy a jakousi umělohmotnou injekční stříkačkou opatrně přenáší kousíčky rozdrcené hmoty do laboratorních baněk naplněných zlatavým roztokem. Tentokrát poprvé mu nedocházejí souvislosti. „Co to děláte?“ zeptá se dostatečně nahlas, aby překřičel hudbu. Ona vyskočí a poplašeně zápolí se sluchátky.

„Proboha. To je trapas. Jak dlouho mě tu pozorujete? Ježíš. Uf. Myslela jsem, že kromě mě už tady nikdo není. Eh. Vy jste kdo?“

„Nový člen ostrahy.“

„Hm. Nemáte uniformu.“

„Neměli mou velikost.“

„Dobře,“ řekne a přísně si pokyvuje hlavou. „No, takže já se snažím zjistit, jestli se dá vypěstovat tabák odolný proti extrémnímu suchu s použitím proteinu z jedné rostliny, která roste v Namibii a která se dokáže samovolně obnovovat. Přidala jsem její DNA, měsíc jsem tabákovou rostlinu nechala růst a teď zjišťuji, jestli obsahuje onen protein, který hledám.“ Donese baňky k šedému placatému přístroji velikosti kufru, otevře víko a položí je dovnitř na tác. „Šoupnu je do spektrofotometru na rozbor.“ Pomačká tlačítka a přístroj začne pracovat. „A jestli se přítomnost proteinu prokáže, substrát zmodrá.“ Spokojeně se na něj usměje. „Vysvětlila jsem vám to dostatečně? Příští týden sem přijde skupina studentů a – oh!“ všimla si nože. „Vy nejste z ostrahy.“

„Ne. A ty budeš poslední. Musím to dokončit. Chápeš?“ Mysha se snaží posunout tak, aby je od sebe odděloval pracovní stůl, a zapátrá očima, čím by po něm mohla hodit, ale on už jí zastoupil cestu, už to zná. Dělá, co musí. Praští ji pěstí do obličeje, aby ji srazil na zem. Ruce jí spoutá šňůrou od sluchátek, protože drát, který obyčejně používá, zapomněl v Domě. Do pusy jí nacpe šátek, aby utlumil její křik.

Ale není tu nikdo, kdo by ji mohl slyšet, a trvá dlouho, než zemře. Snaží se být více důsledný, aby si vynahradil, jak málo radosti mu to přináší. Její střeva položí ve spirálách kolem ní. Vyřízne jí vnitřní orgány a položí je pod lampu na stůl, u kterého předtím pracovala. Tabákové listy nacpe do rozevřených ran, takže vypadají, jako kdyby jí vyrůstaly z těla. Na laboratorní plášť jí připne placku s nápisem Pegaprase. Doufá, že to bude stačit.

Umyje se na dámských záchodech a přitom si zmáčí kabát. Košili nasáklou krví nacpe do odpadkového koše na vložky. Přes zakrvácené sako si natáhne laboratorní plášť a vyjde ven z budovy s její jmenovkou připnutou na plášti a otočenou, aby o své totožnosti mohl mlžit.

Než skončí, jsou čtyři hodiny ráno a službu už má další strážný. Stojí za recepčním pultem, vypadá zmateně a mluví do vysílačky. „Říkal jsem ti, že pánské záchody už jsem zkontroloval. Já nevím kde…“

„Tak dobrou,“ řekne vesele Harper a projde přímo kolem něj.

„Dobrou noc, pane,“ řekne strážný roztržitě, všimne si jen kabátu se jmenovkou a automaticky zvedne ruku na pozdrav. Během vteřiny se ho zmocní pochybnosti, protože je nad ránem a jak to, že tohohle chlapa nezná, a kde je sakra Jackson? O pět hodin později, poté co bylo nalezeno tělo mladé bioložky a on sedí na policejní stanici a ze záznamu bezpečnostních kamer kontroluje vchod do budovy, se pochybnosti změní na zdrcující pocit viny a uvědomí si, že mu vrah proklouzl přímo před nosem.

Nahoře v laboratoři prorůstá zlatem v baňkách modrý povlak.

Dan

13. června 1993

Těch jejích šílených rudých vlasů si Dan všimne okamžitě. Nedají se přehlédnout ani v příletové hale plné zmatku. Vážně přemýšlí o tom, že by se vrátil zpátky do letadla, ale už je pozdě, už ho viděla. Trochu zvedne ruku, jako kdyby si nebyla jistá.

„No jo, vidím tě, už jdu,“ brblá si pro sebe, ukáže směrem k dopravnímu pásu a naznačí, že si musí vyzvednout zavazadla. Ona energicky přikývne a začne si k němu razit cestu davem lidí. Kolem ženy v čádoru, která vypadá, jako kdyby byla ukrytá za zataženými závěsy svých šlechtických nosítek, kolem uštvané rodiny, kde všichni chvátají, aby se jeden druhému neztratili, kolem šíleného množství obtloustlých turistů. Nikdy nechápal, jak si někdo může myslet, že jsou letiště úžasná. Lidé, kteří si to myslí, určitě nikdy nebyli na letišti St. Paul v Minneapolisu. Autobusem to tak únavné není. I výhled je lepší. Na létání je úžasné jen to, že se tolik cestujících vzájemně neškrtí z nudy a frustrace.

Kirby se objeví vedle něj. „Čau, zkoušela jsem ti několikrát volat.“

„Byl jsem v letadle.“

„Jo, v hotelu říkali, že už jsi odjel. Škoda. Potřebovala jsem s tebou mluvit. Bylo to nutné.“

„Trpělivost nikdy nebyla tvou silnou stránkou.“

„Jde o vážnou věc, Dane.“

Zhluboka vzdychne a pozoruje, jak kolem něj po pásu pomalu projíždí několik cizích zavazadel.

„Myslíš to, co se před pár dny stalo té feťačce, která malovala? Protože to je šílený, ale on to nebyl. Policajti už to přišili jejímu dealerovi. Okouzlujícímu chlápkovi, který si říká Huxtable, nebo tak nějak.“

„Huxley Snyder. Žádný předchozí záznam o násilné trestné činnosti nemá.“

Konečně se zpoza plastového závěsu vynoří jeho taška a s žuchnutím sklouzne na pás. Dan ji popadne a postrkuje Kirby směrem k východu a k vlaku.

„Všechno přece musí někdy začít, ne?“

„Mluvila jsem s tátou té holky. Říkal, že jim někdo volal a ptal se po Catherine.“

„Jasně. Mně taky pořád někdo volá a chce se mnou mluvit. Většinou jsou to pojišťováci.“ Začne se prohrabovat v peněžence a hledá drobné na jízdenky. Ale Kirby hodila do automatu dost pro ně oba.

„Říkal, že na něm bylo něco děsivého.“

„Na pojišťovácích je taky něco děsivého,“ odsekne Dan. Nebude ji v tom podporovat.

Vlak čeká a už je narvaný. Kirby si sedne, dveře zapípají a zavřou se a Dan se opře o tyč u dveří. Strašně nerad se té věci dotýká. Na držadlech je víc bacilů než na záchodovém prkénku.

„A ubodal ji, Dane. Ne do břicha, ale…“

„Už ses zapsala na další semestr?“

„Cože?“

„Protože ty se mnou přece nechceš zase mluvit o té šílené záležitosti. V podstatě máš, jak jsi dobře pochopila, dočasný soudní zákaz.“

„Krucinál, nepřišla jsem si s tebou povídat o té Catherine Gallowayové-Peckové, i když jisté podobnosti tu jsou a…“

„Já to nechci slyšet.“

„Fajn,“ řekne suše. „Přišla jsem pro tebe na letiště kvůli tomuhle.“ Shodí batoh ze zad a položí si ho na klín. Ošoupaný černý batoh, jaký má kde kdo. Rozepne ho a vytáhne jeho bundu.

„Jé, tu jsem hledal.“

„To není ono.“

Rozkládá bundu jako nějaký posvátný posmrtný rubáš. Dan očekává přinejmenším druhý příchod Ježíše Krista. Nebo že uvidí propocený otisk Ježíšovy tváře. Ale objeví se dětská hračka. Plastový odřený koníček.

„To je ono?“

„Dal mi ho, když jsem byla malá. Bylo mi šest. Jak jsem ho měla poznat? I na toho poníka jsem si vzpomněla, až když jsem ho uviděla na jedné fotce.“ Znejistí a zaváhá. „Sakra. Já nevím, jak to mám říct.“

„Určitě už jsem od tebe slyšel i horší věci. Myslím všechny ty tvoje bláznivý teorie.“ Nechme stranou okamžik, kdy se k němu v redakci zklamaně otočila, šokovaná, jak ji mohl takhle zradit. Ještě pořád ho to bolí, kdykoli na ni pomyslí. Což je pořád.

„Tahle teorie je ze všech nejšílenější. Ale musíš mě vyslechnout.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Začne mu všechno vysvětlovat. Absurdní příběh o poníkovi, který souvisí s neuvěřitelnou příhodou s baseballovou kartičkou, která se našla u ženy, která žila za druhé světové války, a která nějak souvisí se zapalovačem a Juliinou kazetou s hudbou, kterou neposlouchala. Dan se usilovně snaží zakrýt rostoucí zděšení.

„To je moc zajímavé,“ řekne opatrně.

„Přestaň s tím.“

„Co dělám?“

„Lituješ mě.“

„Na všechno existuje rozumné vysvětlení.“

„S rozumem běž do prdele.“

„Hele. Uděláme to takhle. Já jsem strávil v letadle a na letišti šest a půl hodiny. Jsem unavenej. Smrdím. Ale kvůli tobě – a věř mi, že jsi jediný člověk na světě, pro koho to dělám – jsem ochotný nejít domů a odpustit si to drobné a nezbytné potěšení v podobě sprchy. Půjdeme rovnou do kanceláře a já zavolám tomu výrobci hraček a vyřešíme to.“

„Myslíš, že jsem to neudělala?“

„Jo, jenže jsi jim nepoložila ty správné otázky,“ řekne trpělivě. „Třeba, například, jestli mají prototyp. Mohl k němu v roce 1974 mít přístup nějaký prodejce? Není možné, že by číslo 1982 nebylo datum, ale číslo limitované edice nebo výrobní číslo?“

Kirby zůstane dlouho zticha a upřeně zírá na své nohy. Dneska si vzala vysoké humpolácké boty. Tkaničky má zašněrované jen do půlky. „Je to šílený, co? Ježíš.“

„Je to naprosto pochopitelné. Jde prostě o shodu podivných náhod. Je jasné, že tomu chceš přijít na kloub. A s tím poníkem jsi možná přišla na něco velkýho. Jestli se ukáže, že existoval nějaký prodejce, který měl prototyp, může nás to nasměrovat přímo k němu. Jo? Vedla sis dobře. Už to neřeš.“

„Od toho jsi tady ty, co?“ řekne a trošku se usměje, ale její oči se nesmějí.

„My na to přijdeme,“ snaží se ji uklidnit. A dokud nedojdou do redakce Sun-Times, tak tomu vlastně i věří.

Harper

13. června 1993

Sedí v zadní části řeckého bistra Valois, pod nástěnnou malbou, na které je bílý kostel a modré jezero, před sebou má malou porci lívanců a křupavou slaninu, oknem pozoruje kolemjdoucí a čeká, až ten shrbený černoch dočte noviny. Opatrně usrkává kávu, ještě pořád moc horkou, aby se dala normálně pít, a přemýšlí, z jakého důvodu ho Dům nechce pustit dál do budoucnosti. Na to zatracený místo se už nikdy nevrátí. Cítí se nezvykle klidný. Celý svůj život od něčeho utíkal, už ani neví kolikrát. Klidně by mohl žít jako tulák i v téhle době. I přes všechen hluk a tlačenice a běsnění. Měl se víc napakovat prachama. Ale existují způsoby a možnosti, jak se k nim dostat, obzvlášť když má člověk v kapse nůž.

Stařík se konečně zvedne k odchodu, Harper si jde pro ještě jeden cukr a popadne noviny. Na to, aby psaly o Myshe, je ještě moc brzy, ale mohlo by tam být něco o Catherine. A vtom v něm začne hlodat zvědavost a dojde mu, že ještě neskončil. Mohl by tu zůstat, ale nakonec by se našlo další souhvězdí. Nebo by si vymyslel svoje vlastní.

Jejího jména si všimne jen proto, že Sun-Times zůstaly otevřené na sportovní stránce. Ani tam není pořádný článek, jen seznam oceněných atletů roku z chicagských středních škol.

Pečlivě ho projde, dvakrát. Neslyšně si přeříkává jména, jako kdyby mu měla pomoct rozluštit tu do očí bijící nehoráznost napsanou nahoře – autor: Kirby Mazrachiová.

Zkontroluje datum. Noviny jsou dnešní. Pomalu vstane od stolu. Ruce se mu třesou.

„Dočetls, kámo?“ zeptá se zarostlý chlap s tučným podbradkem schovaným pod vousy.

„Ne,“ zavrčí Harper.

„V pohodě. Jen jsem se chtěl mrknout. Až dočteš.“

Opatrně projde restaurací k veřejnému telefonu u toalet. Na řetězu visí ušmudlaný telefonní seznam. Jméno Mazrachiová je v něm jen jednou. Mazrachiová R., Oak Park. To bude matka, myslí si. Ta pitomá čubka, která mu nalhala, že je Kirby mrtvá. Vytrhne stránku ze seznamu.

Když se vrací, uvidí, že tlusťoch si noviny přece jen vzal. Je vzteky bez sebe. Rychlým krokem k němu dojde, popadne chlápka za vousy a práskne mu obličejem o stůl. Hlava se mu od něj odrazí, přitiskne si ruce na obličej a drží se za nos, ze kterého se řine krev. Nevěřícně skučí. Na tak statného chlapa vydává značně vysoké zvuky. Celé bistro ztichne a všichni se otočí a zírají na Harpera, jak se hrne k otáčivým dveřím.

Zpoza pultu vyjde šéfkuchař s knírkem (šedým a řídnoucím) a zařve: „Vypadni! Hej! Vypadni!“

Ale Harper už míří na adresu napsanou na zmačkaném papírku, který má v ruce.

Rachel

13. června 1993

Na látkovém koberci hned za dveřmi leží střepy z rozbité okenní tabulky. Nezarámovaná malířská plátna, postavená jen tak na stojanech podél jedné stěny v chodbě, někdo zlostně a nesystematicky prořízl. Prošel kolem zdi a obtáhl ji nožem.

Z kuchyňských skříněk pomalovaných reprodukcemi Degasových a Gauguinových obrazů shlížejí s delikátní netečností tanečnice a snědé Tahiťanky, vyvedené v podivných kompozicích, na převrácené krabice. Jejich obsah je poházený po celé místnosti. Na kuchyňské lince leží roztahané album. Někdo z něj vyndal fotky, roztrhal na kousíčky a rozházel po zemi jako konfety. Fotce s ženou v bílých plavkách, která mžourá do slunce, propíchal nůžkami obličej.

Stylový stolek ze sedmdesátých let v obýváku je převržený, s nohama vzhůru vypadá jako želva na zádech. Cetky, knihy o umění a časopisy se povalují kolem. Bronzová dáma se zvonečkem schovaným pod sukní leží na boku vedle ptáčka z čínského porcelánu s prasklou hlavičkou. V bílé hlíně zůstala zubatá zranění. Ptáček tupě zírá na článek o módě s obrázkem mladé vyzáblé ženy v šeredném oblečení. Pohovka je rozřezaná, dlouhé agresivní zářezy odhalily její vnitřnosti z měkkého syntetického materiálu a kostru rámu.

Dveře do ložnice nahoře v patře jsou rozražené dokořán. Na starém psacím stole se do papíru zapíjí rozlitý černý inkoust překrývající kresbu zasmušilého zvědavého káčátka, které v medvědově břiše rozpráví s kostrou mývala. Některá slova napsaná ozdobným písmem jsou ještě čitelná.

Je to moc zlé. Jen smutek mi zbyl.

Ale jsem rád, že jsem žil.

Oknem proniká dovnitř slunce. V jeho světle se pomalu pohupují barevná ozdobná sklíčka a vrhají prasátka na spoušť zpustošeného pokoje. Sousedé se po tom, co hluk způsobilo, nepídili.

Kirby

13. června 1993

„Jé, čau,“ řekne Chet a zvedne oči od komiksu, na jehož obálce je velký fialový chlap se žlutou maskou. „Našel jsem něco fakt, ale fakt dobrýho ohledně té tvé záhady s baseballovou kartičkou. Pojď se mrknout.“ Odsune komiks stranou a vytáhne sjetinu ze starého negativu z roku 1951.

„Vyvolalo to docela rozruch. Ze střechy hotelu Congress skočil transsexuál, ale než došlo k ohledání mrtvoly, nikdo nevěděl, že ona byla vlastně on. Ale co je na tom nejlepší, je ta věc, kterou má v ruce,“ a ukáže na fotografii, na níž zpod kabátu, který přes tělo někdo přehodil, vyčuhuje bezvládná ženská ruka. Je vidět rozmazané plastové platíčko. „Nevypadá to jako ta dnešní balení antikoncepčních pilulek?“

„Nebo jako malé roztomilé zrcátko zdobené korálky,“ zavrhne jeho nápad Dan. Poslední, co by mohl potřebovat, je, aby Anwar podporoval Kirby v jejích bláznivých nápadech. „Takže, udělej něco užitečného a najdi mi nějaké informace o firmě Hasbro, kdy uvedli poníky na trh, a celkově něco o patentech na hračky.“

„Tady někdo vstal špatnou nohou.“

„Hlavně ve špatném časovém pásmu,“ zabručí Dan.

„Chete, prosím,“ vloží se do toho Kirby, „počínaje rokem 1974, je to fakt důležitý.“

„No jo, tak dobře. Začnu u jejich inzerce a od toho se odpíchnu. Jo a mimochodem, Kirby, právě tě tu hledal jeden prvotřídní magor. Zrovna odešel.“

„Hledal mě?“

„Vypadal velmi náruživě. Ale sušenky nedonesl. Můžeš mu prosím tě říct, aby příště donesl sušenky? Nerad se zabývám nějakýma pošukama, pokud se mi nedostane pěkně kalorické kompenzace.“

„Jak vypadal?“ vmísí se do hovoru Dan.

„Já nevím, normální pošuk. Ale dobře oblečenej. Tmavý sportovní sako. Džíny. Spíš hubenej. Hluboký modrý oči. Chtěl vědět něco ohledně těch studentských cen za sport. A kulhal.“

„Do prdele,“ řekne Dan, ačkoli informaci ještě zcela nezpracoval. Kirby uvažuje rychleji. Vždyť na něj přece čeká už čtyři roky.

„Kdy odešel?“ Kirby zbledla a na obličeji jí vyskákaly skvrny.

„Co se to s váma dvěma děje?“

„Kdy sakra odešel, Chete?“

„Před pěti minutama.“

„Kirby, počkej,“ chce ji zastavit Dan, ale pozdě. Kirby už vybíhá ze dveří. „Do hajzlu.“

„Teda. To je ale dráma. Co se tu děje?“ zeptá se Chet.

„Zavolej policajty, Anware. Chtěj Andyho Diggse, nebo jak se jmenuje, Amata. Ten chlap, co dělal na korejské vraždě.“

„A co jim jako mám říct?“

„Cokoli, jen je sem dostaň!“

…

Kirby proletí po schodech a vyběhne ven. Musí se rozhodnout, kudy poběží. Nahoru po North Wabash. Zastaví se uprostřed mostu, rozhlíží se a hledá ho v davu. Řeka má dnes tmavou modrozelenou barvu stejně jako střecha vyhlídkové lodi s turisty se zašpičatělou přídí, která právě projíždí pod mostem. Vzdálený hlas upozorňuje přes megafon na dvojici mrakodrapů v komplexu Marina City, připomínajících kukuřičné klasy.

Další turisté se procházejí kolem řeky a lze je lehce rozpoznat podle slamáků s obří krempou, kraťasů a foťáků pověšených na krku. U zábradlí posedává na červeném nosníku úředník v obleku, má vykasané rukávy, jí sendvič a nohou odhání zvědavého racka, který si troufl blíž. Lidé v hustých chumlech přecházejí silnici v rytmu, který udává zvuk na semaforu. Jakmile přejdou, chumel se rozplyne. Všimnout si v tom stádu jednoho jediného člověka je těžké. Probíhá kolem lidí a zkouší vylučovací metodu podle rasy, pohlaví a postavy. Černoch. Žena. Žena. Tlustej. Muž se sluchátky. Vlasáč. Chlap v obleku. Chlap ve vínově červeném tričku. Další v obleku. Určitě jde na oběd. Hnědá kožená bunda. Černá košile. Modrá teplákovka. Zelené proužky. Černé tričko. Černé tričko. Vozíčkář. Oblek. On mezi nimi není. Je pryč.

„Kuuurva!“ zařve do vzduchu a vyleká úředníka se sendvičem. Racek se vznese a káravě zavřeští. Kolem projede autobus číslo 124 a zacloní jí výhled. Najednou jako kdyby jí někdo restartoval mozek. O vteřinu později ho spatří. Dole u jezera zaznamená klátivý pohyb baseballové čepice. Čepice se maličko pohupuje nahoru a dolů, ta osoba kulhá. Znovu vyrazí. Neslyší, že na ni Dan volá.

Skočí do silnice, ani se nerozhlédne a světlý taxík zprudka změní směr, aby do ní nevrazil. Řidič zastaví uprostřed křižovatky, nepřestává troubit a stáhne okénko, aby jí vynadal. Kolem se začne ozývat další nervózní troubení.

„Co blázníš? Mohlas bejt na kaši,“ spílá jí žena v lesklých kalhotách, drží ji za paži a tahá ze silnice.

„Pusťte mě,“ odstrčí ji Kirby. Prodírá se davem lidí nakupujících o polední pauze a snaží se ho neztratit z dohledu. Mine dvojici s dětským sportovním kočárkem a vběhne do stínu vlakové stanice. Tíživá tma ji v tuto denní dobu zaskočí. Očím chvíli trvá, než se rozkoukají, a právě během onoho zlomku vteřiny se jí ztratí.

Zoufale se rozhlíží, pátrá mezi postavami a vylučuje ty nesprávné. A pak ji zaujme výrazně červený nápis McDonald’s a přitahuje její pohled směrem nahoru k visutému schodišti, které vede ke stanici Lake Street na druhé straně. Zahlédne jen jeho džíny a pak jí zmizí. Ale na schodišti je svým kulháním nápadnější.

„Hej!“ zakřičí, její hlas však v okolním ruchu zanikne. Nad ní projíždí vlak. Běží dál po schodech nahoru, po kapsách loví drobné. Nakonec turniket přeskočí, zdolá další křídlo schodiště, vřítí se na nástupiště a vmáčkne se do dveří vlaku, aniž by věděla, kam vlastně jede.

Sotva popadá dech. Upřeně hledí na své boty a bojí se zvednout oči, protože co kdyby stál přímo vedle ní. No tak, pomyslí si, naštvaná sama na sebe. No tak, sakra. Zpupně zvedne hlavu a rozhlédne se po voze. Ostatní cestující včetně těch, kteří ji sledovali, když zápolila s dveřmi, aby se vmáčkla dovnitř, předstírají nezájem. Malý kluk v modré maskáčové mikině na ni hledí s ryzí dětskou povýšeností. Malej drsňák, skoro se zasměje úlevou, nebo leknutím.

On tu není. Asi se spletla. Možná nastoupil do toho druhého vlaku a jede na opačnou stranu. Srdce jí málem vyskočí z těla. Prochází rachotícím vozem, míří ke spojovacím dveřím, přidržuje se, protože v zatáčkách to soupravou divoce hází. Sklo je počmárané, žádné graffiti, jen čmáranice, které během stovek a stovek jízd vyškrabávají cestující svými kapesními noži nebo klíči. Opatrně nakoukne do dalšího vagonu a okamžitě zapadne zpátky. Je tam. Stojí u dveří, drží se tyče, kšiltovku staženou hluboko do čela. Ale ona poznává jeho postavu, svěšená ramena, křivou čelist, nesouměrný profil, je k ní otočený zády a sleduje ubíhající střechy domů. Přikrčí se, mozek jí šrotuje. Hrábne do batohu a hodí si přes ramena Danovu bundu, aby ji nepoznal. Šátek, který má na krku, si dá na hlavu a zaváže pod bradou. Převlek to není zrovna nejlepší, ale nic jiného nemá. Otočí se na opačnou stranu, ale jen tak, aby ho měla v periferním vidění, a dává pozor, kdy bude vystupovat.

Dan

13. června 1993

Na Randolfské ulici se Danovi ztratí z dohledu. V hlavě má jeden velký zmatek. Podařilo se mu dostat přes křižovatku, kde vyvolal další vlnu vzteklého troubení, ale pak už jí prostě nestačil. Opírá se o zelenou popelnici, pozůstatek z dob minulých, stejně jako světla pouličních plynových lamp, které připomínají nafouknuté kondomy. Těžce oddechuje. Píchá ho v boku a bolest vystřeluje do žeber, jako kdyby ho do prsou nakopl ten šílenec Dolph Lundgren. Nad hlavou mu zarachotí projíždějící vlak. Vibrace mu málem vytřesou duši.

Vydá se naslepo směrem k jezeru Michigan, drží se v boku a přerývaně dýchá. Situace je žalostná. Strachy a vzteky se mu dělá špatně. Představuje si, jak leží mrtvá někde v průjezdu, za hromadou odpadků. Možná že ji zrovna minul. Toho zrůdnýho chlapa nikdy nechytí. V tomhle městě by měli mít kamery na každém rohu, jako na benzince.

Pane Bože, prosím tě. Slibuje, že zhubne. Že bude jíst zeleninu. Že bude chodit do kostela a ke zpovědi a na matčin hrob. Že nebude tajně kouřit. Jen ať se Kirby nic nestane. Copak toho opravdu chce tak moc?

Do Sun-Times policie zatím stále ještě nedorazila. Chety se tváří dotčeně, když Harrisonovi vysvětluje, co se děje. Do toho přijde Richie, bledý a strachy bez sebe, a sdělí jim, že ráno byla zavražděna dívka. Někdo ji ubodal v laboratoři farmaceutické firmy ve West Side. Vypadá to na stejný modus operandi. A co hůř – detaily jsou dokonce ještě hrůznější. Žena, která znala tu mrtvou feťačku ze skupinového sezení, se přihlásila jako svědek a identifikovala kulhavého muže jako toho, který se po ní ptal.

Dan si uvědomí, že nikdo přesně neví, co si počít. Možná že s tím chlapem měla už od začátku pravdu, sakra. Nemůže uvěřit, že by ten pendejo měl koule na to, aby sem přišel a ptal se na ni. Zajde do obchodu s elektrem na druhém konci ulice a koupí si pager.

Růžový, protože předváděcí a je nachystaný k okamžitému použití. Dojde zpátky za Chetem, dá mu číslo a přesné instrukce, aby mu na ně přes pager zavolal, kdyby se cokoli dozvěděli. Zejména o Kirby. Musí se strachem bojovat. Dokud bude něco dělat, nepocítí ho.

Jde k autu, aby si zajel domů pro pár věcí. Pak to vezme do Wicker Parku a vloupe se do jejího bytu. Má tam ještě větší nepořádek než minule. Vypadá to, že se celý obsah skříně přestěhoval do obýváku a je rozvěšený po nábytku. Odvrátí pohled od červených kalhotek převrácených naruby a přehozených přes opěradlo židle.

Zřejmě si hrála na opravdového detektiva. Věci z krabic s důkazním materiálem jsou rozházené všude kolem. Na dveřích od komory je přilepená mapa města. Červenými tečkami jsou na ní zaznačeny všechny vraždy za posledních dvacet let, kdy byla ubodána nějaká žena. Je tam spousta teček.

Prolistuje spis, který leží na chatrném stole na podpěrných kozách. Je v něm plno zápisů psaných na počítači. Každý je pečlivě očíslovaný, s datem, a přicvaknutý k původnímu novinovému článku. Všimne si, že se v nich píše o rodinách obětí vražd. Záznamy o lidech, které vypátrala a s nimiž mluvila. Říkala, že na tom dělala celý rok. Není pochyb.

Ztěžka dosedne na malovanou stoličku a listuje svědeckými výpověďmi.

Neztratili jsme ji, ztrácejí se klíče, ale nám ji sebrali.

Každičký den přemýšlím o tom, co asi udělám, až ho chytí. Mění se to, víte. Někdy bych ho chtěla umučit. Jindy si myslím, že bych mu odpustila. Protože to by bylo horší.

Ukradli mi moji investici do budoucnosti. Zní vám to divně?

Nic horšího se dozvědět nemůžete, ale svým způsobem to byla úleva. Protože když máte jedno dítě, tak už vám znovu nic takového nikdy neřeknou.

Harper

13. června 1993

Harperovi víří hlavou divoká zlost. Měl toho mladého Inda z novin zabít, dotáhnout ho k oknu a vyhodit ven na ulici. Hrál si před ním na tichošlápka. Zesměšnil ho. Není přece žádný idiot z chicagského blázince, který tupě zírá, slintá si po bradě a dělá do kalhot. Stálo ho maximální úsilí, aby se nepřestal ovládat a kladl rozumné otázky. Aby se nezeptal, jak to, že je kurva ještě naživu, a kde ta čubka je. Ale zeptal se, jestli je v kanceláři a že by s ní potřeboval prohodit pár slov o těch oceněních, že ho to velice zajímá. A jestli tady je, chtěl by s ní, prosím, mluvit.

Přehnal to. Viděl, jak klukův výraz znuděného pohrdání přešel v ostražitou bdělost. „Tak já zavolám někoho z ochranky, aby vám pro ni skočili.“ Harper ví naprosto přesně, co tím myslel.

„To nebude nutné. Vyřiďte jí, že jsem ji tu hledal, ano? Já ještě přijdu.“ V tu chvíli je jasné, že udělal chybu, tohle neměl říkat. Raději si na ulici koupí baseballovou čepici s nápisem Sox a kšilt si stáhne hodně do očí, protože podezírá toho zatracenýho kluka, že zavolá policajty. Jde rovnou na vlak. Musí se vrátit zpátky do Domu, aby si všechno promyslel.

Jestli ji vyděsil, bude se mu hůř hledat. Ale nedokáže svůj hněv zatajit. Chce, aby o něm věděla. Ať utíká. Ať se schovává. On si ji najde, stejně jako to dělával s králíky, vytáhne ji z úkrytu za krk a ona bude řvát a mlátit kolem sebe rukama a on jí pak podřízne krk.

Dívá se, jak za okny vlaku ubíhá město. Hřbetem ruky se přes kalhoty dotkne rozkroku. Ale ovládne ho strach. Přemůže ho. Všechno se mu vymyká. Za to může ona. Měl ji oddělat, když byla bez toho blbýho psa. Měl několik příležitostí.

Cítí se strašně osamělý. Nejraději by někomu vrazil nůž do ksichtu, aby uvolnil napětí, které v něm roste. Musí zpátky do Domu. Musí to napravit. Pak se vrátí, najde ji a pokusí se zjistit, kde udělal chybu. Hvězdy určitě změní konstelaci.

Kirby si nevšimne. Ani když s ním vystoupí z vlaku.

Kirby

13. června 1993

Měla by utéct a zavolat policajty. Odněkud z hloubi mozku pramení jistota, že ho našla. Ví, kde je. Ale sžírají ji pochyby. Co když je to lest? Ten dům je podle všeho opuštěná ruina. V tomto bloku je takových několik. Mohl zajít dovnitř, protože ví, že ho sleduje. Tady není zrovna nenápadná. Takže na ni možná číhá.

Má zdřevěnělé ruce. Nebuď blbá, prostě zavolej policajty. Ať se starají oni. Už jsi přešla dvě telefonní budky. No jasně, jak jinak, pomyslí si, obě úplně vyřízený. Vymlácený sklo a urvaná sluchátka. Ruce má založené v podpaží, cítí se mizerně a chvěje se. Stojí pod stromem, kterých je v Englewoodu, na rozdíl od West Side, ještě pořád dost. Je si naprosto jistá, že ji nevidí. Ale neví, jestli ji nepozoruje škvírou v překližce, kterou jsou pobitá okna v přízemí, nebo, do háje, jestli nesedí na schodech u hlavního vchodu a nečeká tam na ni.

Je však naprosto jasné, že jestli odejde, ztratí ho.

„Do prdele, do prdele, do prdele!“

„Jdeš dovnitř?“ ozve se za ní.

„Ježíš!“ vyskočí. Bezdomovec trochu vyvalí oči, což mu dodá nevinného vzezření, nebo ho Kirby zjevně zaujala. Když se usměje, je vidět, že mu chybí půlka zubů. Má na sobě vybledlé tričko a i v takovém horku má na hlavě červenou hučku.

„Bejt tebou, dovnitř bych nechodil. Ani nevím, kterej z nich to byl. Ale sledoval jsem ho. Chodí ven v neobvyklou dobu. A nosí divný oblečení. Já jsem tam byl. Zvenku to tak nevypadá, ale má to tam moc pěkně zařízený. Chceš se podívat dovnitř? Budeš potřebovat vstupenku.“ Vytáhne pomačkaný kus papíru. Trvá jí několik dlouhých vteřin, než si všimne, že drží peníze. „Za sto babek ti jednu prodám. Jinak to nepůjde. Nic neuvidíš.“

Spadne jí kámen ze srdce, že je to jen nějaký pošuk. „Dám vám dvacku, když mi ukážete, jak se tam dostanu.“

Rozmyslí si to. „Ne, né. Počkej. Já jsem tam byl. Nejde to. To místo je prokletý. Děsivý. Bydlí tam ďábel. Neměla bys tam chodit. Dej mi dvacku za dobrou radu a nechoď tam, rozumíš?“

„Já musím.“

V peněžence má dohromady sedmnáct dolarů a nějaké drobné. Bezdomovec není zrovna nadšený, ale stejně ji zavede k dřevěnému schodišti z druhé strany domu a pomůže jí na ně. „Bez vstupenky stejně hovno uvidíš. Měla bys jistotu. Pak za mnou nechoď, že jsem tě nevaroval.“

„Buďte zticha, prosím.“

S pomocí Danovy bundy přeleze ostnatý drát pevně natažený kolem vstupu na schodiště, aby se lidi drželi dál. Promiň, Dane, omlouvá se, když roztrhne rukáv. Stejně potřebuješ nové oblečení. Nátěr na schodech je oprýskaný. Prohnilé schodiště s každým jejím krokem zavrže. Opatrně se blíží k oknu v prvním patře, které se rozevírá jako díra do hlavy. Na okenní římse leží plno střepů. Střepy jsou špinavé a po dešti flekaté.

„To okno jste rozbil vy?“ zašeptá dolů na pošuka.

„Na nic se mě neptej,“ řekne nasupeně. „To je tvůj problém. Tys chtěla dovnitř.“

Do pytle. Vevnitř je tma, ale otevřeným oknem je vidět, že dům je vybydlený. Feťáci tady zapracovali. Prkna z podlahy jsou vytrhaná, potrubní rozvody zdemolované, stěny omlácené na holou zeď. Za otevřenými dveřmi na druhé straně rozpozná rozbitou záchodovou mísu. Prkénko někdo urval a prasklé umyvadlo se válí na zemi. Nechce se jí věřit, že by se schovával tady. A čekal tu na ni. Opouští ji odvaha. „Nemohl byste sem zavolat policii?“ zašeptá.

„Nemohl, puso.“

„…kdyby mě zabil.“ Vyzní to víc nevzrušeně, než by chtěla.

„Nějaký mrtví už tam jsou,“ sykne na ni Mal.

„Prosím, řekněte jim adresu.“

„No jo, že to seš ty,“ plácne slib jen tak do vzduchu. „Ale já se tu moc nezdržuju.“

„No jasně,“ zamumlá Kirby. Neohlédne se. Přes střepy na okenním parapetu položí Danovu bundu. Kapsa je maličko vyboulená. Je v ní její poník. Vleze dovnitř do domu.

Kirby a harper

22. listopadu 1931

Čas zhojí všechny rány. Nakonec srostou, jizvy se zacelí. Jakmile projde okenním rámem, octne se někde jinde. Má pocit, že se musela zbláznit.

Možná celou tu dobu umírala a všechno byl jen nesmírně dlouhý heroinový trip a tohle je poslední výkřik jejího mozku, než vykrvácí, v ptačí rezervaci, vedle svého psa, který je ostnatým drátem přivázaný za krk ke stromu.

Musí se protáhnout mezi těžkými nařasenými závěsy, které tu předtím nebyly, za nimi je salon, staromódní a přitom nový. V krbu praská oheň. Na stolku stojí karafa s whisky a naproti sametové křeslo.

Muž, kterého sledovala až sem, už je pryč. Harper odešel do 9. září 1980, aby z parkoviště u benzinky pozoroval malou Kirby. Usrkává kolu, protože se potřebuje něčím zaměstnat, jinak by musel přeběhnout ulici, chytit holku za krk a pořádnou silou jí mrštit o zem a bodat a bodat a bodat, přímo tady před cukrárnou.

V domě se Kirby vydá po schodech nahoru, do ložnice vyzdobené předměty, které patřily mrtvým dívkám, které teď ještě mrtvé nejsou, které zas a znovu umírají nebo teprve mají umřít. Věci se mihotavě třpytí. Tři z nich patří jí. Plastový poník. Stříbročerný zapalovač. Tenisák, ze kterého ji rozbolí jizvy a zatočí se jí hlava.

Dole zarachotí v zámku klíč. Kirby zpanikaří. Nemá kam utéct. Lomcuje oknem, ale nechce povolit. V panické hrůze vleze do skříně, skrčí se a snaží se nemyslet. Snaží se nekřičet.

„Co za wkurwiające gówno!“

Polský inženýr. Je opojený výhrou i alkoholem samotným, motá se po kuchyni. V kapse kabátu má klíč, ale dlouho tam nebude. Za ním se otevřou dveře a dovnitř do domu se vbelhá Harper. Opírá se o tu stejnou berli jako 23. března 1989. V kapse má tenisák a Kirbyina krev na jeho džínách ještě nestačila zaschnout.

Trvá dlouho, než Barteka umlátí k smrti. Kirby se zatím schovává nahoře ve skříni a tiskne si ruku na pusu. Když uslyší kvičení, už to nevydrží a zaúpí do dlaně.

S pomocí berly se Harper belhá po schodech nahoru, nohu táhne za sebou, pomalu a rozvážně, ťuk-ťuk. Co na tom, že se tohle už jednou v minulosti stalo, protože pro ni je to naopak, tohle je její přítomnost. Jako když se skládá origami.

Dojde na práh pokoje a ona se kousne do jazyka tak silně, až jí teče krev. V puse má sucho a chuť kovu. Projde přímo kolem ní. Kirby si uvědomí, jak dýchá, hyperventiluje. Musí být zticha. Musí se ovládnout.

Ozve se nezaměnitelný zvuk, ťuknutí, když se zvedá záchodové prkénko. Moč dopadá do mísy. Teče voda, umývá si ruce. Tiše nadává. Něco zašustí. O dlaždice hlučně zazvoní spona z pásku. Pustí sprchu. Kroužky na sprchovém závěsu při zatahování zachrastí.

Tak teď. Je to tvoje jediná šance, pomyslí si. Měla by jít do koupelny, vzít berli a přetáhnout ho s ní po hlavě. Odrovnat ho, svázat ho. Zavolat policajty. Ale je jí jasné, že pokud by jí berli nevyrval, nedokázala by přestat, dokud by nadobro nebylo po něm. Spojení mezi jejím mozkem a tělem ustrnulo. Nedokáže pohnout rukou a otevřít dveře skříně. Hni se.

Voda se zastaví. Prošvihla svou šanci. Teď vyleze z koupelny a půjde si do skříně pro čisté oblečení. Možná by na něj mohla zaútočit. Vrazila by do něj a utekla. Dlaždice budou mokré. Třeba by měla šanci.

Sprcha začne znovu syčet. Zlobí voda. Nebo ji chce přechcat. Teď. Musí vyrazit. Teď. Rozkopne dveře skříně a vyhrabe se ven. Musí si s sebou něco vzít. Nějaký důkaz. Sebere z police zapalovač, přesně ten samý. Nechápe, jak je to možné.

Vkrade se do chodby. Dveře do koupelny jsou otevřené. Přes tekoucí vodu slyší, jak si ve sprše píská nějakou pěknou veselou melodii. Kdyby mohla dýchat, asi by se rozvzlykala. Sune se podél zdi, zády přitisknutá k tapetám. Zapalovač svírá tak křečovitě, až ji bolí ruka. Nevšímá si toho. Nutí se udělat další krok. A další. A další krok. Snaží se vytěsnit z mysli muže, který leží pod schody a jeho mozek se rozplizl po podlaze.

Když je v polovině schodů, voda se zastaví. Vystřelí k domovním dveřím. Snaží se překročit Polákovo tělo, ale ve spěchu není na opatrnost čas, takže mu šlápne na ruku. Je příšerné, jak je ohebná a měkká pod její botou. Nemysletnemysletnemyslet.

Sáhne po západce na dveřích.

Otevřou se.

Dan

13. června 1993

„Pojďte za mnou,“ řekne majitel lahůdkářství Finmark a vede Dana dozadu do kanceláře. „Když jsem ji našel, byla v šoku.“

Průhledem ve dveřích uvidí Dan Kirby sedět v koženkovém kancelářském křesle na kolečkách u stolu z dřevotřísky. Nad stolem visí kalendář s obrázky uměleckých děl a zrovna je na něm obraz od Moneta. Nebo Maneta. Dan nikdy nevěděl, který je který. Dojem vybraného vkusu však kazí plakát z protější stěny, na němž sedí dívka na motorce, ruce si tiskne na prsa a mezi prsty jí vykukují bradavky. Kirby vypadá bledě, je shrbená, jako kdyby se chtěla smrsknout sama do sebe. Zaťaté pěsti má položené v klíně. Mluví tiše do telefonu.

„Jsem ráda, že jsi v pořádku, mami. Ne, prosím tě, sem nechoď, opravdu.“

„Myslíte, že to bude večer ve zprávách?“ zeptá se chlap z lahůdek.

„Cože?“

„Kdyby jo, tak bych se měl asi oholit. Kdyby jako se mnou chtěli dělat rozhovor.“

„Byl byste tak laskav...“ Jestli nezavře zobák, bude ho muset Dan sejmout.

„Ale samozřejmě. Je to moje občanská povinnost.“

„On myslel, jestli byste nás mohl nechat o samotě, prosím,“ řekne Kirby, když dokončí hovor.

„No, dobře. Ale je to moje kancelář,“ naježí se.

„Proto jsme vám nesmírně vděční, že nás zde necháte, abychom měli trochu soukromí,“ řekne Dan a zlehka ho postrčí ven.

„Víš, jak jsem ho musela prosit, abych si mohla zavolat?“ Tentokrát se jí zlomí hlas.

„Ježíš, já jsem měl strach.“ Políbí ji do vlasů a s úlevou se zazubí.

„Já taky,“ usměje se Kirby, ale není to opravdový úsměv.

„Jsou tady policajti.“

„Já vím,“ přikývne stroze. „Teď jsem mluvila s mámou. Ten hajzl se vloupal k ní do domu.“

„Proboha...“

„Vzalo ji to.“

„Co hledal?“

„Mě. Ale já jsem byla s tebou. A Rachel byla na návštěvě u jednoho známého. Ani o ničem nevěděla, až když přišla domů a všechno bylo zničený. Chce sem hned jet. Chce vědět, jestli už ho chytili.“

„Jako my všichni. Má tě moc ráda.“

„To teď nechci řešit.“

„Budeš ho muset identifikovat. Na stanici. Myslíš, že to zvládneš?“

Znovu přikývne. Kudrnaté vlasy má zplihlé, jsou zpocené a vypadají tmavší.

„Takhle ti to sluší,“ dobírá si ji a odhrne jí vlasy z šíje. „Měla bys častěji honit vrahy. To by ti šlo. Viděl jsem tě.“

„Tím to nekončí. Ještě bude soud.“

„Jasně, tam budeš muset. Ale mediálnímu cirkusu se dá vyhnout. Uděláš oficiální prohlášení a můžeme vypadnout z města. Byla jsi někdy v Kalifornii?“

„Jo.“

„No jo. Já jsem zapomněl.“

„Nestálo to za nic.“

„Ježíš, já jsem se o tebe tak bál...“

„To už jsi říkal.“ Tentokrát se usměje doopravdy. Unaveně, ale doopravdy se usměje. Dan si nemůže pomoct. Nedokáže odolat. Políbí ji. Úplně ho pohltí. Má neskutečně jemné a horké rty. A neodmítnou ho.

„Ehm,“ řekne majitel obchodu.

Kirby se hřbetem ruky dotkne úst a otočí se.

„¡Por Dios! Neumíte zaklepat?“ zařve Dan.

„Ten, ehm, detektiv s vámi chce mluvit.“ Nervózně se podívá z jednoho na druhého a snaží se vymyslet, jak by tohle dostal do zpráv. „Já počkám, eh, já počkám venku.“

Kirby se štípe do kůže mezi klíčními kostmi a palcem si nevědomky přejíždí po jizvě. „Dane.“ Způsob, jakým vysloví jeho jméno, ho vykolejí.

„Neříkej jim to. Nemusíš jim to říkat. Prosím tě.“

„To nepůjde, Dane. Chápeš?“

„Jo, já vím. Omlouvám se. Já jen…“ Krčí rameny, není schopen dát dohromady kloudnou větu. Zrovna teď.

„Máš pravdu,“ řekne, aniž by se na něj podívala. „Jo, a jsem ráda, že jsi přišel.“ Šťouchne ho pěstí do ramene. Pěkně ho odpálkovala. S lehkostí a rozhodností, s jakou to udělala, se mu cosi uvnitř zlomí.

Ozve se razantní zaklepání a hned nato se ve dveřích objeví detektiv Amato.

„Slečno Mazrachiová. Pane…“

„Velasquez.“ Dan se opře se založenýma rukama o zeď, aby bylo jasno, že nikam nepůjde.

„Chytili jste ho? Kde je?“ Na černobílé obrazovce bezpečnostní kamery v obchodě vypadá Kirby vystrašeně.

Detektiv Amato se posadí na okraj stolu. Danovi to přijde příliš familiární. Jako kdyby ji pořád ještě nebral vážně. Odkašle si. „Otřesné. Ten chlap si za tebou dovolil přijít až do kanceláře.“

„A co ten dům?“

Detektiv vypadá nesvůj.

„Podívej, bylo to velice těžké. Velice statečné a taky velká hloupost, že jsi ho takhle sledovala.“

„O čem to mluvíte?“

„Člověk se může lehce ztratit, když to tam nezná.“

„Vy jste ho nenašli?“ Kirby se vztyčí, bledá vzteky. „Vždyť jsem vám dala adresu. Chcete po mně, abych vám ho zabalila jako prezent a dala pod stromeček, nebo co? Do prdele!“

„Uklidni se, prosím tě.“

„Já jsem naprosto klidná,“ zařve Kirby.

„Tak se všichni uklidníme,“ řekne Dan. „Máme spolupracovat, ne?“

„Toho feťáka, se kterým jsi mluvila, se nám nepodařilo najít. Pořád tam mám lidi a snaží se něco zjistit.“

„A co ten dům?!“

„Co ti mám říct? Je opuštěný. Vybydlený. Rozvody zničené. Měděné dráty rozkradené. Dřevo z podlahy vytrhané. Všechno, co mělo nějakou cenu, ukradli a zbytek zdemolovali. Rozhodně tam nikdo není. Ale možná tam chodí mladí. Drogy, sex. Nahoře jsme našli matraci.“

„Takže jste byli vevnitř…“ řekne Kirby mírně pochybovačně.

„Samozřejmě že byli. Kam tím míříš?“

„…a nic v té ruině nebylo.“

„Ale no tak. Já vím, že je to pro tebe těžké. Za nic nemůžeš. Prostě ses spletla. Byl to traumatický zážitek. Většina lidí má špatné pozorovací schopnosti i za normálních okolností, natožpak kdyby viděli chlapa, který se je pokusil zabít.“

„Vrátí se, aby to dokončil.“

„Takže co bude teď?“ zeptá se Dan.

„Prohledáváme každý dům. Popis máme. Musíme doufat, že najdeme toho feťáka, aby nás dovedl na místo.“

„Na skutečně správné místo,“ řekne hořce Kirby. „A co potom?“

„Mají jeho přesný popis. Na všech stanicích. Najdeme ho a postavíme před soud. Jen nás nech dělat naši práci.“

„Že se vám ale zatím dařilo.“

„Můžete mě vyprovodit?“ řekne Amato Danovi.

„Kirby –“

„Jasně.“ Naštvaně ho ignoruje.

„Máte někoho, u koho dnes můžete přespat? Můžu vám přidělit ochranku.“

„Může zůstat u mě.“ Amato pozvedne obočí a Dan upadne do rozpaků. „Mám rozkládací gauč. Na něm budu spát já, pochopitelně.“

„Už jste ho chytili? Kde je?“ dožaduje se odpovědi Rachel, která se vřítí do malé místnosti jako divoká saň s vůní pačuli.

„Mami! Říkala jsem ti, že sem nemáš chodit.“

„Vyškrábu mu oči. Dává se ještě v Chicagu trest smrti? Osobně do něj naperu dvě stě dvacet.“

Překypuje nelítostnou suverenitou, ale Dan vidí, že je na pokraji zhroucení. Oči jí planou, ale ruce se třesou. A pouhá její přítomnost Kirby ještě víc vytočí.

„Posaďte se, paní Mazrachiová,“ řekne a pobídne ji, aby si sedla.

„Vidím, že supi už se slétají,“ vypálí na něj. „Tak pojď, Kirby, vezmu tě domů.“

„Rachel!“

Detektiv našpulí ústa, že se bude muset zabývat další potrhlou ženskou. „Madam, nedoporučuji vám, abyste jely domů. Nevíme, jestli se do vašeho domu nevrátí. Měly byste dnes jít do hotelu. A obrátit se na psychologa. Byl to pro vás obě traumatický zážitek. V Cook County máme na pohotovosti svého člověka. Můžete přijít kdykoli. Nebo zavolejte na tohle číslo. Je to můj přítel. Pracuje s mnoha oběťmi trestných činů.“

„A co ten parchant?“ Kirby je vzteky bez sebe.

„O toho se už postaráme my. Dej pozor na mámu. A sama už se o nic nepokoušej.“ Zamračí se, ale nevypadá nepřátelsky. „Teď sem pošlu člověka, abyste sestavili identifikační portrét a podívali se na pár fotografií, potom zajdeš za psychologem a pak půjdete do hotelu a vezmeš si nějaké prášky na spaní. Už se tím nebudeš zabývat. Jasný?“

„Ano, pane,“ řekne Kirby a nemyslí to ani trochu vážně.

„Hodná holka,“ řekne Amato unaveně a ani on to nemyslí vážně.

„Zatracenej kokot,“ uleví si Rachel a sveze se na uvolněnou židli. „Kdo si sakra myslí, že je? Je to úplně neschopnej amatér.“

„Mami, tady nemůžeš být. Znervózňuješ mě.“

„Já z toho mám taky nervy.“

„Jo, ale ty se nemusíš snažit srozumitelně vyjadřovat na policii. Tohle je opravdu důležité. Nesmím to pokazit. Prosím tě. Zavolám ti, až tady skončím.“

„Dám na ni pozor, paní Mazrachiová,“ řekne Dan.

Rachel si pohrdavě odfrkne. „Ty?!“

„Mami, prosím!“

„Hotel Day’s Inn je celkem slušný,“ vloží se do toho Dan. „Bydlel jsem tam, když jsem se rozváděl. Mají tam čisto. Není nijak drahý. Některý z policistů vás určitě sveze do města.“

Rachel zchladne. „Tak jo, dobře. Ale potom hned přijdeš, ano?“

„Jasně, Rachel,“ řekne Kirby a směruje ji ke dveřím. „Prosím tě, nedělej si starosti. Uvidíme se potom.“

Jakmile Rachel odejde, v místnosti se změní atmosféra. Dan má pocit, že teplota klesla. Ale zavládne jiné napětí. Dan ví, co teď přijde. „Ne!“ řekne.

„Chceš mi v tom zabránit?“ řekne Kirby a vysloví to tak chladně jako ještě nic nikdy předtím.

„Buď rozumná. Za chvilku bude tma. Nemáš baterku. A nemáš zbraň.“

„No a?“

„Já mám v autě obojí.“

Kirby se s úlevou zasměje a poprvé od okamžiku, kdy překročila práh toho domu, uvolní sevřené pěsti. V ruce má stříbročerný zapalovač. Značka Ronson, De-Light Princess, ve stylu art deco.

„To je imitace?“

Zavrtí hlavou.

„Není to ten z evidence.“

Znovu zavrtí hlavou. „Je to ten stejný. Nevím, jak bych ti to vysvětlila.“

„A policajtům jsi ho neukázala.“

„K čemu by to bylo? Nevěřím sama sobě. Všechno je to na hovno, Dane. Ten dům totiž není uvnitř vybydlený. Jde o něco jiného. Strašně se bojím, že ty to neuvidíš, až tam přijdeme.“

Dan vezme její ruce, i se zapalovačem, do svých. „Já ti věřím, holčičko.“

Dan a Kirby

13. června 1993

Cestou autem si Kirby nervózně hraje se zapalovačem. Cvak. Cvak-cvak-cvak. Dan ji nechá. Napětí je k nevydržení. Cvak. Nezadržitelně spějí k něčemu, čemu by se dalo zabránit. Jako dopravní nehoda ve zpomaleném záběru. A ne jen nějaký obyčejný ťukanec. Tohle je jako hromadná havárka uprostřed dálnice, s helikoptérami a hasiči a lidmi, kteří jsou v šoku a naříkají u kraje silnice. Cvak. Cvak. Cvak.

„Nemůžeš toho nechat? Nebo aspoň zapal cigaretu. Jednu bych snesl.“ Snaží se zahnat pocit viny vůči Rachel. Že veze její dceru do nebezpečí.

„Máš nějakou?“ zeptá se dychtivě.

„Podívej se do přihrádky.“

Přihrádka se s klapnutím otevře a ze schovávačky se jí do klína vysype hromada krámů. Spousta tužek, balíčky s dochucovadly z Al’s Beef, zmačkaný kelímek od limonády a prázdná krabička od lehkých marlborek.

„Nic. Je mi líto.“

„Taky dobrý.“

„Víš, že i lehký cigára obsahují dost rakovinotvorných látek?“

„Tak to mě nikdy nenapadlo, že by mě mohla zabít rakovina.“

„Kde máš zbraň?“

„Pod sedadlem.“

„A co kdybys najel na hrbol a ustřelil by sis kotník?“

„Většinou ji s sebou nenosím.“

„Takže toto asi bude tajná mise.“

„Přeskočilo ti?“

„Naprosto. Dane, já se strašně bojím. Ale nemůžu jinak. Jde o celý můj život. Nemám na výběr.“

„Budeme se bavit o svobodné vůli?“

„Prostě se tam musím vrátit. Když to nechce udělat policie.“

„Myslím, že tam do toho jdeme oba. Stáhlas mě s sebou.“

„Stáhla je silný slovo.“

„Stejně jako vigilance.“

„Takže ty budeš Robin a já Batman? Upnuté žluté kalhoty by ti slušely,“ snaží se Kirby odlehčit situaci.

„No počkej, Batman budu rozhodně já. Takže ty musíš být Robin.“

„Mně se vždycky víc líbil Joker než Batman.“

„Protože jste si podobní. Máte oba divný vlasy,“ dovolí si trochu víc Dan.

„Dane?“ řekne Kirby a dívá se z okna, jak se soumrak pomalu snáší na prázdné pozemky, zabedněné domy a zchátralá polorozpadlá obydlí. V okně se zrcadlí její tvář i plamínek zapalovače, se kterým si zase hraje.

„Copak, malá?“ řekne láskyplně.

„Ty jsi Robin.“

…

Kirby ho naviguje uličkou, která vypadá i na místní poměry zoufale, a Dan najednou začne detektiva Amata úplně chápat.

„Tady zastav,“ řekne mu. Dan vypne motor a auto pomalu zastaví u staré dřevěné brány, která se kácí jako nějaký opilec.

„To je on?“ zeptá se Dan a mžourá na starý opuštěný řadový dům se zabedněnými okny. Tráva přerostla v hustou džungli a místo kytek je posetá odpadky. Nikdo tu určitě pěkně dlouho nebyl a dům rozhodně nevypadá na starodávné a honosné tajné doupě. Snaží se nedat na sobě znát pochybnosti.

„Jdeme.“ Kirby otevře dveře a vystoupí z auta.

„Počkej vteřinku.“ Dan se u otevřených dveří na straně řidiče předkloní, předstírá, že si zavazuje tkaničky, a přitom šmátrá pod sedadlem, až najde revolver. Dan Wesson. To jméno mu kdysi přišlo vtipné. Beatriz ho nenáviděla. A nenáviděla představu, že by ho mohli potřebovat.

Když se narovná, oslní ho prudký odraz slunečního světla z předního skla. Slunce už je hodně nízko. „Nemohli jsme sem jít v jedenáct dopoledne za bílýho dne?“

„Tak pojď.“ Kirby si razí cestu vzrostlou trávou k vratkým dřevěným schodům ve tvaru Z na zadní straně domu. Dan přidržuje zbraň u boku, aby unikla pohledům náhodných kolemjdoucích. Nějakými kolemjdoucími by tedy vzal zavděk. Ten klid ho znervózňuje.

Kirby shodí z ramen jeho bundu a přehodí ji přes ostnatý drát, který blokuje vstup na schodiště.

„Dovolíš,“ řekne jí, zatlačí nohou přes bundu na pekelně ostré dráty a sešlápne je, podá jí ruku a pomůže jí přelézt. Vyhrabe se za ní, a jakmile tlak povolí, dráty vystřelí do původního stavu, jako kdyby byly na pérko, a látku roztrhnou.

„To neva. Výprodej. Koupil jsem si první, která mi byla.“ Uvědomí si, že si pouští pusu na špacír. Nikdy si nemyslel, že je kecal. A nikdy si nemyslel, že se bude vlamovat do opuštěných barabizen.

Stojí na zadní verandě. Pohled do okna je zatraceně hrozivý a bezútěšný. Mdlé osvětlení vrhá na všechno nazelenalé stíny, kolem samá suť. Vypadá to tu, jako kdyby někdo oškrábal zdi a suť pak rozházel všude po podlaze.

Kirby položí jednu nohu na parapet. „Nezděs se.“ Pak se protáhne dovnitř a zmizí. Doslova. V jednom okamžiku je tam, v rámu okna, a najednou je pryč.

„Kirby!“ Dan se vrhne k oknu a sáhne přímo na zubatý kus skla, který zůstal jako zázrakem nedotčený. „Doprdelekurvapráce!“ Kirby se vynoří a popadne ho za ruku. Svalí se za ní. Šok. Všechno je jinak.

Ohromeně stojí v jídelně. Nemůže uvěřit vlastním očím, jako by měl otřes mozku. Ona ten pocit už zná. „Tak pojď,“ zašeptá.

„To mi říkáš pořád,“ hlesne a hlas má zastřený a vzdálený. Oči mu těkají. Z dlaně mu teče krev a husté kapičky odkapávají na zem. Nevšímá si toho. Oheň v krbu vrhá na podlahu v tmavé chodbě tlumené a mihotavé oranžové světlo. Ve vstupní hale není ani vidu po mrtvém těle, o kterém říkala, že ho musela překročit, když předtím utíkala.

„Vzbuď se, Dane, potřebuju tě.“

„Co to je?“ zeptá se tiše.

„Já nevím. Ale vím, že je to skutečné.“ Nemluví pravdu. Celou cestu sem o sobě totiž pochybovala. Přemýšlela o tom, že možná mají pravdu všichni ostatní a ona je fakticky cvok, kterého klamou smysly, a jediné, co potřebuje, jsou sedativa a pokoj v blázinci se zamřížovanými okny do zahrady. Nesmírně se jí ulevilo, že to vidí i on. „A taky vím, že ti teče krev. Měl bys mi dát tu zbraň.“

„V žádném případě. Jsi labilní.“ Popíchne ji, ale nedívá se na ni. Rukou přejíždí po vzorovaných tapetách. „Zkouším, jestli je to skutečné. Říkala jsi, že je nahoře?“

„Byl. Před třemi hodinami. Dane. Počkej.“

„Co je?“ Otočí se na ni u schodů.

Kirby zaváhá. „Já už tam nahoru jít nemůžu.“

„Dobře,“ řekne Dan. A pak ještě jednou, rozhodněji: „Dobře.“ Jde do salonu a jí se sevře žaludek. Panebože, co když tam sedí na židli a čeká. Ale Dan vyjde ven s těžkým krbovým pohrabáčem v ruce. Podá jí zbraň. „Zůstaň tady. Kdyby se objevil ve dveřích, zastřel ho.“

„Tak už běž,“ řekne, jako kdyby snad měl na výběr. Vtiskne jí do ruky revolver. Nikdy ji nenapadlo, že je tak těžký. Ruce se jí hrozně třesou.

„Hlídej si všechny dveře. A drž ho oběma rukama. Nemá žádnou pojistku. Zamíříš a střílíš. Jenom nezastřel mě, jo?“

„Jo,“ odpoví zcela vážně.

Dan se vydá po schodech nahoru, v ruce drží zvednutý pohrabáč jako baseballovou pálku. Kirby se opře zády o zeď. Je to jako když se hraje kulečník. Při výdechu zamířit a střílet. Bez problému, pomyslí si a projede jí vlna nenávisti.

V zámku zarachotí klíč.

Ve chvíli, kdy se dveře rozletí, zmáčkne spoušť.

Harper se přikrčí, kulka štrejchne o hranu veřejí a rozštípne dřevo. (Proletí do roku 1980, prorazí okno protějšího domu a zaryje se do zdi kousek od obrázku Panny Marie.) Nezaskočí ho, že po něm vystřelila. „Zlatíčko,“ řekne. „Hledal jsem tě.“ Sáhne po noži. „A ty jsi tady.“

Rychle kontroluje revolver, netrvá to déle než zlomek vteřiny, aby věděla, jestli musí znovu nabít nebo posunout zásobník. Šest nábojů. Zbývá pět. Když zvedne oči, Dan už je v polovině místnosti. Vlezl jí přímo do cesty.

„Uhni!“

Dan se vší silou rozmáchne pohrabáčem, ale Harper, který je v násilnostech zdatnější, zachytí pohrabáč předloktím. Křupne kost. Harper zavyje bolestí a vrazí Danovi nůž do prsou. Začne stříkat jasně červená. Oba muže ta síla odmrští ke dveřím, které nejsou zamčené, ale jen na západku. Spadnou oba dva, prorazí prkna přibitá přes dveře a společně vypadnou do jiné doby. Dveře se za nimi přibouchnou.

„Dane!“ Je to jen pár metrů, ale jí se zdá, že je to konec. Možná že taky je. Když otevře dveře, vejde do letního večera, odkud přišla, jenže po nich tam není ani památky.

Dan

3. prosince 1929

Tisknou se k sobě jako milenci a skutálí se ze schodů verandy do chladného ponurého rána. Sníh nečekali. Dan dopadne na zem tak prudce, že si vyrazí dech. Vykopne koleno, aby setřásl toho šílence, a po čtyřech jako pes se škrábe na ulici.

Všechno je v hajzlu. Zase jsou někde jinde. Na místě, kde býval prázdný pozemek, vyrostla cihlová budova skladu. Napadne ho, že by mohl zabušit na dveře a poprosit o pomoc, jenže je tam tlustý řetěz s visacím zámkem. Okna domu jsou zatlučená, ale nátěr není zas tak starý. Ničemu nerozumí: válí se tu ve sněhu a nechává za sebou krvavé stopy a přitom byl před půl hodinou červen.

Dan má mokré tričko a začíná mu být šílená zima. Po paži mu stéká krev, mezi prsty odkapává na zem a na sněhu rozkvétají růžové krystalické obrazce. Už ani neví, z čeho krev teče. Jestli z břicha nebo z rány na ruce. Je celý prokřehlý a zároveň jako v ohni. Vrah se opře o zábradlí a vyškrábe se na nohy, nůž drží pořád v ruce. Danovi už je z toho zatraceného nože na blití.

„Skončil jsi, kamaráde,“ vynese mrzák soud a belhá se sněhem směrem k němu. Ten chlap je ozbrojený nožem a Dan je v hajzlu. Přikrčí se a zaryje prsty do sněhu.

„Nehodláš působit obtíže.“ Jeho způsob vyjadřování je poněkud vyčpělý. Skoro archaický.

„Už se ti nepodaří jí znovu ublížit,“ řekne Dan. Teď zblízka vidí, že ten bastard si při pádu roztrhl ret. Když se usměje, jsou mu vidět zakrvavené zuby.

„Kruh se musí uzavřít.“

„Sakra, já vůbec nechápu, o čem mluvíš, chlape,“ řekne Dan a s námahou se zvedá. „Ale sereš mě.“ Přesune váhu na pravou nohu, nevšímá si píchání v boku, je vzteky bez sebe. Mezi palcem a dvěma doširoka roztaženými prsty svírá jako prošívaný baseballový míček tvrdou sněhovou kouli. Pokrčí koleno, rozpřáhne ruce do pozice větrníku, prohne se v bocích, přenese váhu na přední nohu a nádherným obloukem hodí, koule musí letět a nesmí se rozpadnout. „Vete pa’l carajo, hijo’e puta!“

Koule přeletí ulici, hřiště jako stvořené pro samotného Madduxe z Mad Dogs, a práskne psychopata do obličeje.

Vrah se překvapeně zapotácí. Zatřese hlavou a oprašuje ze sebe sníh. Dost času na to, aby Dan stihl přeběhnout ulici a skočit po něm. Znovu se rozběsní. Praští ho pěstí do nosu. Míří nízko na nosní přepážku a doufá, že se tomu bastardovi zaryje kost až do mozku. Ale kdyby to bylo tak jednoduché, dělal by to každý. Rána chlapovi zkřiví čelist a Dan pod klouby ruky ucítí křupnutí lícní kosti. Puñeta, to teda bolí.

Dan se kácí dozadu, uhýbá před ranami nožem, který létá vzduchem, a dopadne na záda jako krab. Převalí se a ožene se po něm nohou. Zasáhne něco tvrdého. Netrefí se bohužel do čéšky nebo do koulí. Možná to bylo stehno.

Ten šílenec se ještě pořád šklebí, i když mu krev z nosu teče po obličeji. Ostří nože v jeho ruce se zableskne. Z té představy se Danovi udělá špatně a začne se cítit strašně, strašně unavený. Ale možná je to tím, že ztratil hodně krve. Těžko říct, jak moc je to vážné. Podle červeně zbarveného sněhu by řekl, že dost. Dan se ztěžka vyškrábe na nohy. Nemůže pochopit, proč Kirby prostě nevyšla z domu a toho hajzla nezastřelila.

Dívá se na nůž v jeho ruce, možná by mu ho měl vykopnout. Jako nějaký mistr v kung-fu. Jde do toho. Vrhne se po něm, popadne chlapovu zraněnou ruku, stiskne ji a prudce mu s ní škubne, snaží se ho srazit a rozhodit a přitom tomu bastardovi udeří pěstí do hrudníku.

Harper překvapeně hekne, převrátí se dozadu a Dana strhne s sebou. Pořád je ale silnější a zkušenější, ještě se mu podaří máchnout po Danovi nožem a rozpáře mu břicho až k hrudnímu koši. Maso se trhá jako papír.

Dan se sesune na kolena, drží se za břicho. A potom se zhroutí na stranu. Do tváře ho studí zmrzlá zem. Po sněhu se rozlévá příšerné množství krve.

„Ona bude mít horší smrt,“ řekne muž a přitom se odporně zasměje. Špičkou boty šťouchne Dana do žeber. Dan zaúpí a převalí se na záda. Jeho břicho tak zůstane nekryté. Chce se chránit rukama, ale je to marný pokus. Něco ho tlačí do zad, něco v kapse bundy. Ten zatracený poník.

Ulicí projedou světla a za roh zahne staré hranaté auto. V záři reflektorů víří drobné sněhové vločky. Když světla muže zachytí, auto zpomalí. Dan tam leží, brzy vykrvácí, a chlap s nožem se belhá zpátky k domu, co mu síly stačí. Začíná svítat.

„Pomozte mi!“ zakřičí Dan směrem k autu. V ostrém, sírově žlutém světle z kulatých reflektorů auta nevidí řidiči do tváře. Je jako na jevišti. Rozezná jen siluetu muže s kloboukem. „Chyťte ho!“

Auto pomalu dojede až k němu. Horký vzduch z výfuku vytváří v chladném počasí kupovité oblaky oxidu uhličitého. Najednou motor zaburácí, kola se protočí, kousky ledu a štěrku od nich odletí a auto projede kolem něj. Těsně.

Hajzle, chce na něj zařvat Dan. Ty zasranej hajzle! Ale vyjde z něj jen jakési neurčité heknutí. Natahuje krk k domu, jestli ještě nezahlédne vraha. Už je na schodech verandy a sahá po klice. Skoro ho nevidí, a není to jen kvůli tomu, že padá sníh.

Danovi se začíná čím dál víc kalit zrak, vidí rozmazaně, jako kdyby měl šedý zákal. Jako kdyby padal do studny a světlo seshora se vzdalovalo a vzdalovalo.

Harper a kirby

13. června 1993

Dveře se rozletí a v nich stojí Harper. Je celý od krve a pln očekávání se zubí jako smyslů zbavený. V ruce drží nůž a klíč. Úsměv ho přejde, když uvidí, co Kirby dělá. Stojí uprostřed, třepe zapalovačem Ronson Princess De-Light a náplň rozstřikuje po hromadách věcí, které natahala doprostřed místnosti.

Z oken strhala závěsy plné zavlhlých skvrn a naházela je na matraci z horní ložnice. Kolem rozhodila prázdné láhve od petroleje z kuchyně. A od whisky. Židli převrátila a polstrování rozpárala, takže z něj vyhřezávají bílé chuchvalce výplně. Gramofon je rozmlácený na kusy. Do promáčklé gramofonové mosazné trouby jsou narvané třísky lakovaného dřeva a stodolarové bankovky a sázenky. Všechno z toho pokoje natahala sem dolů. Motýlí křídla a baseballovou kartičku a poníka a kazetu s vytahanou a zašmodrchanou černou páskou, do které se zamotal elegantní náramek, identifikační kartičku z laboratoře, protestní placku, sponku s králíčkem, antikoncepční pilulky a tiskařský odlitek písmene Z. A prokousnutý tenisák.

„Kde je Dan?“ zeptá se Kirby. Světlo z krbu za jejími zády jí ve vlasech září jako nějaké osudové znamení.

„Je mrtvej,“ řekne Harper. Za otevřenými dveřmi za ním řádí chumelenice v roce 1929. „Co to tady děláš?“

„Co myslíš?“ dobírá si ho. „Nedal jsi mi žádnou práci, zatímco jsi byl pryč. Už mě nebavilo čekat.“

„Opovaž se!“ vyhrkne Harper, když vidí, jak Kirby škrtá zapalovačem. Vyskočí jasně zlatý plamínek. Odhodí zapalovač na hromadu. Vteřinu nato začne hořet. Z papíru stoupá černý kouř čpící po oleji a pak se rozhoří oranžovými plameny.

Útrpně zavřeští a vrhne se po ní. Vytáhne nůž, ale jako by ho něco drželo.

Dan se do něj pustí, podrazí mu kolena a pevně ho chytí za nohy, Harper sebou prudce praští o zem a upustí klíč. Dan je naživu, i když leží v kaluži husté tmavé krve. Drží Harpera za kalhoty a táhne ho zpět, aby na ni nemohl. Ten se po něm zběsile ohání nohama. Patou odkopne klíč, který přeletí po zakrvavené podlaze a zastaví se o hranu dveří na samém prahu Domu. Harperovi se podaří trefit botou Dana do zubů. Dan zaúpí, jeho prsty povolí a pustí vrahovy džíny.

Když se Harper vyprostí, vyškrábe se na nohy a v ruce vítězoslavně stále svírá nůž. Teď ji zabije, uhasí oheň a pak tady kamaráda pěkně pomalu rozčtvrtí za to, co mu udělal. Ale pak uvidí, že na něj Kirby míří zbraní. Za zády jí hoří oheň. Otevře pusu, aby něco řekla, ale rozmyslí si to. Pomalu vydechne a zmáčkne spoušť.

Harper

13. června 1993

Oslepí ho záblesk. Rána ho odhodí na zeď. Harper se dotkne průstřelu v košili, kde se začíná srážet krev. Nejdřív nic necítí. Potom přijde bolest, v jednom a témže okamžiku se rozpálí každičký nerv, kterým na své trajektorii kulka prošla. Zkusí se zasmát, ale dech má sípavý a vlhký, protože plíce se mu začínají plnit krví. „To nemůžeš!“ řekne.

„Myslíš?“

Je nádherná, pomyslí si Harper. Její zuby, když se směje, bystré oči, vlasy jako svatozář kolem hlavy. Září. Znovu stiskne spoušť, a když vyjde rána, proti své vůli zamrká. A znovu a znovu. A ještě jednou. Dokud se z prázdné komory neozve jen cvaknutí. Jeho mysl matně zaznamenává další detonace, jako kdyby se už vzdalovala tomuto světu.

Pak po něm s pocitem marnosti hodí zbraň, klesne na kolena a zaboří obličej do dlaní.

Mělas mě dorazit, ty čubko pitomá, pomyslí si Harper. Snaží se k ní doplazit, ale tělo ho neposlouchá. Vnímá ve zkreslené perspektivě, překroucené do tupého úhlu. Všechno se odehrává dole pod ním, jako kdyby padal vzhůru a pryč odsud.

Dívce se třesou ramena a plameny začínají olizovat změť židlí, závěsů a starožitností a chrlí černý chemický kouř.

Na podlaze leží muž, ztěžka polyká, oči má zavřené, drží se za břicho a za prsa a krev mu odkapává mezi prsty.

Harper vidí sám sebe, jak se opírá o zeď. Jak se může vidět takhle zvenčí? Na všechno se dívá shora, jako kdyby byl zaklíněný nahoře u stropu a zároveň připoutaný k hroudě masa s jeho vlastní tváří tam dole. Harper vidí, jak Harperovi vypoví nohy službu. Tělo se pomalu sesouvá dolů po zdi. Týlem hlavy rozmazává po krémových tapetách tmavé mazlavé chuchvalce krve a mozku.

Cítí, že spojení povoluje. A pak praskne.

Nevěřícně zaskučí. Snaží se dohrabat zpátky dolů. Ale nemá, čeho by se chytil. Stal se mrtvým. Nic víc než maso na podlaze.

Natahuje se, musí se něčeho zachytit.

A najde Dům.

S kostmi místo parket a masem místo zdí.

Může všechno vrátit, začít znovu, napravit to. Ohnivý žár a dusivý kouř a ohromný vztek.

Dům spíš infikuje, než že by ho ovládal.

Dům byl vždycky jeho.

Byl vždycky jím.

Kirby

13. června 1993

V místnosti začíná být horko. Vzlykavě vdechuje kouř, který jí zůstává na plicích. Mohla by tu klidně umřít. Prostě by nechala zavřené oči. Už by nevstala. Bylo by to jednoduché. Nejdřív by se udusila a až pak by ji dostal oheň. Podvolila by se. A byl by konec.

Něco ji neodbytně chňapá po ruce. Jako pes.

Nechce se jí, ale otevře oči a uvidí Dana, jak jí tiskne ruku. Je shrbený, klečí na kolenou. Prsty má ulepené od krve.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zachrčí.

„Panebože!“ Kirby se dál třese, pláče a kašle. Obejme ho kolem ramen a Dan sebou bolestí škubne.

„Jau.“

„Počkej. Potřebuju tvou bundu.“ Pomůže mu ji sundat a uváže mu ji co nejpevněji přes ránu kolem pasu. Než udělá suk, krev už prosakuje skrze látku. Nesmí na to myslet. Přehodí si jeho ruku kolem krku, zapře se o podlahu a zvedá. Je moc těžký, neunese ho. Bota jí sjede po jeho krvi.

„Bacha, kurva…“ Příšerně zbledl.

„Jasně,“ vydechne, „takhle.“ Nahrbí ramena, takže je o ni opřený téměř celou svou vahou, podpírá ho a vleče pryč. Za zády jim praská oheň a hladově se vrhá po zdech. Papír černá a kroutí se. Proužky dýmu stoupají ve spirálách vzhůru.

A Bůh stojí při ní. Ještě pořád cítí, že je tu s ní.

S vypětím sil se dobelhají a dopadnou ke dveřím. Kirby se pořádně zapotácí, rozmáchne se a chystá se kopnout do zavřených dveří, za kterými je sníh a led.

„Co to děláš?“

„Snažím se nás dostat domů.“ Pomůže mu na všechny čtyři. „Vydrž ještě chviličku! Jenom vteřinu!“

„To bylo hezký, když jsem tě políbil.“

„Nemluv.“

„Nevím, jestli mám tolik síly jako ty.“

„Jestli mě chceš ještě někdy líbat, tak sakra sklapni a nevykrvácej,“ vyštěkne Kirby.

„Dobře,“ hekne Dan. Chabě se usměje a pak ještě jednou, klidněji. „Dobře.“

Kirby se nadechne a otevře dveře do letní noci se spoustou policejních sirén a blikajících světel.

Doslov

Bartek

3. prosince 1929

Polský inženýr zaparkuje auto o dva bloky dál. Zůstane sedět v autě s puštěným motorem a přemýšlí o tom, co viděl. Bylo to ošklivé, to ví určitě. Nedokázal si ale přebrat, co se vlastně stalo. Uprostřed silnice ležel ve sněhu muž a krvácel. Lekl se, málem ho přejel. Nedával dobrý pozor na cestu. Celou dobu z Cicera domů jen automaticky projížděl ulicemi.

Bartek si přizná, že je trochu opilý. Hodně opilý. Když začne prohrávat, sklenka ginu přijde k duhu. A Louis jim doléval pití celou noc až do rána, ještě dlouho potom, co utratil všechno do posledního centu. Nakonec mu i něco půjčil. Dost na to, aby ho to položilo úplně. Teď už dluží Cowenovi dva tisíce dolarů.

Ještě štěstí, že mohl odjet svým autem. V neděli ráno si pro auto přijdou přímo před kostel, jestli se mu do konce týdne nepodaří peníze někde sehnat. Lepší než kdyby si přišli pro něj, ale to až příště. Diamantový Lou Cowen neztrácí čas.

Pustit se do hraní se známými gangstery. Paktovat se s komplici samotného pana Capona. Co si myslel? Má i tak dost svých vlastních problémů. Nemusí se ještě v pět ráno připlést do divokého sporu, kde teče krev.

Ale nedá mu to. Všiml si záře, která pronikala na ulici z polorozbořeného domu, a otevřenými dveřmi zahlédl nečekaný luxus. Napadá ho, že by se měl vrátit a pomoct mu. Nebo se tam aspoň zajede podívat. Pokud to bude vážné, může vždycky zavolat polici.

Otočí auto a zamíří zpátky.

Na verandě před domem na něj čeká klíč. Leží skoro až na prahu zavřených dveří, je zapadaný sněhem a potřísněný krví.

Poděkování

Děkuji všem, kteří se podíleli na vzniku této knihy.

Měla jsem prvotřídní tým badatelů, který vyštrachal všeliké informace, staré knihy, videa, fotografie a příběhy. Vše o skupinách, které prováděly nelegální potraty, i o skutečných tanečnicích a radiové barvě, o vývoji forenzních věd, restauracích ze třicátých let a historii hraček let osmdesátých. Všichni moji zapálení badatelé, Zara Trafford spolu s Adamem Maxwellem a Christoherem Holtorfem ze SkywardStar – společnosti pro výzkum a design her, objevili pozoruhodné věci, na kterých pak dále pracovali Liam Kruger a Louisa Betteridgeová a také Matthew Brown, který, protože je to můj manžel, byl vždy na telefonu. Děkuji vám.

Katherine a Kendaa byli naprosto nejlepšími hostiteli z Chicaga, ačkoli bylo poněkud zvláštní, když jsme s Katherine braly její dvouletou dceru s sebou, aby si pohrála na Montrose Beach, místě vražedného činu. Dr. Geoff Lowrey, manžel Kate, spolu se Simonem Ganem, chirurgem z ORL, poskytli rady z oboru medicíny a odbornou kontrolu. Veškeré otřesné chyby jsou moje.

Alan Nazerian (aka@gammacounter), přítel z Twitteru, mě vozil autem, doprovázel mě na Wrigley Field a seznámil mě s lidmi, kteří mi byli nápomocni. Ava George Stewartová mi v Lao Huan u nejlepšího čínského jídla ve městě poskytla velmi cennou pomoc, abych porozuměla trestnímu právu. Claudia Mendelsonová mě u kávy v Intelligentsia provedla knihou Architecture 101. Claudia mě seznámila s Wardem Millerem, který u večeře v Buona Terra vyprávěl o nejzajímavějších stavbách ve městě. (Chicago je městem labužníků.)

Adam Selzer, průvodce po tajemných místech, historik a spisovatel, mi ukázal nejděsivější zákoutí města včetně bočních chodeb hotelu Congress a rovněž mě zasvětil do fascinující historie Chicaga, zejména do období let dvacátých a třicátých. Množství cenných informací se mi však nepodařilo do knihy vměstnat. A také mě zavedl do chicagské restaurace Al’s Beef.

Dlouholetý chicagský policejní detektiv kapitán Joe O’Sullivan (aka@joethecop, v současné době již na penzi) mě seznámil s vnitřním provozem a postupy na policejní stanici Niles, kde mi také ukázal překvapivé množství starého důkazního materiálu a fotografií, které mi utkvěly v mysli. (A také jsme zašli do zapadlého baru na burbon se slaninou.)

Jim deRogatis mě nechal nahlédnout pod pokličku práce v Chicago Sun-Times, seznámil mě s knihovníky, tiskařskou barvou ve vzduchu, redaktory, mimoni a příběhy z přední linie. Vybrala jsem si knihovníky. Také mě důkladně zasvětil do hudební scény devadesátých let a poslal mi svou úchvatnou a šíleně zábavnou knihu Milk it: Collected Musings on the Alternative Music Explosion of the 90’s.

Sportovnímu redaktorovi Keithu Jacksonovi a Jimmimu Greenfieldovi z The Tribune vděčím za povídání o detailech a záludnostech sportovní žurnalistiky a také o filozofii baseballu.

Ed Swanson, dobrovolník z Chicagského historického muzea, se mi nabídl, že si knihu přečte a ostřížím zrakem zkontroluje faktickou správnost týkající se historických událostí, amerických artefaktů a tras chicagské nadzemky. Za veškeré chyby mohu já sama a některé drobné jsem udělala záměrně a v zájmu příběhu, např. v případě účasti afroamerických dělníků na stavbě chicagského mostu nebo v Iron Company v Senece.

Novinový článek o vraždě Jeanette Klary vděčí za mnohé publicistickému textu o skutečném životě radiové tanečnice. Pod názvem „In New York She Is Dancing To Her Death“ (autor Paul Harrison) vyšel 25. července 1935 v Milwaukee Journal. Děkuji Milwaukee Sentinel Journal za svolení citovat několik úžasných vět z originálního textu.

Pablo Defendini, Margaret Armstrongová a TJ Tallie mi velmi pomohli se skvělými portorickými nadávkami a Tomek Suwalski s Aniou Rokitovou přeložili a překontrolovali polské věty, též obscénně laděné.

Dr. Kerry Gordon, univerzitní vědec z  Kapského Města, který se zabývá rozpory u proteinových mutací, mi poradil s výzkumem Myshy Pathanové.

Nell Taylor z Read/Write Library mě důkladně poučil o chicagských zájmových časopisech a Daniel X. O’Neil se mnou probral punkovou a alternativní divadelní scénu devadesátých let a zaslal mi původní programy. Děkuji také Harperu Reedovi a Adrianu Holovatymu, že se mnou v Green Mill trávili čas poslechem Swing Gitan – jazzové gipsy kapely inspirované třicátými léty.

Helen Westcottová mi zapůjčila všechny své učebnice kriminologie a čtivo o sériových vrazích a Dan Halvorsen mě neustále zásoboval úžasnými audionahrávkami o skutečných kriminálních případech, které objevil.

Moji kolegové Adam Hill, Emma Cooková, Jordan Metcalf, Jade Klarová a Daniel Ting Chong mě zahrnovali legračními videy z YouTube a každodenním nelítostným popichováním. A díky všem ze společnosti animované tvorby Sea Monster, že mi poskytli útočiště a umožnili mi pracovat, když se naše budova opravovala.

Děkuji svým přátelům a rodině i lidem na Twitteru, kteří mi přispěchali na pomoc užitečnými návrhy nebo překlady či lékařskými radami a doporučeními ohledně Chicaga, a díky všem, které jsem opomněla zmínit.

Nebudu uvádět kompletní bibliografii svého výzkumu, ale mezi nejužitečnější a nejzábavnější literaturu patří: skvělý, sexy a zábavný průvodce po nejzpustlejších místech i lidech ve městě Chicago Confidential Jacka Leita a Lee Mortimera, vydaný v roce 1950; úžasně čtivé Chicago: A Biography Dominica A. Pacyga; Slumming: Sexual and Racial Encounters In American Nightlife 1885–1940 Chada Heapa; Girl Show: Into The Canvas World of Bump and Grind AW Stencella; Red Scare: Memories of the American Inquisition Griffina Fariella; materiály o Jane na webových stránkách chicagské Illinoiské univerzity, včetně přepisu soukromých záznamů, ze zdrojů Chicagské ligy za práva žen; Doomsday Men PD Smitha, materiály o historii atomové bomby (a úryvky z jeho nové knihy City: A Guidebook for the Urban Age, které mi Peter poslal mailem); Perfect Victims Billa Jamese; Whoever Fights Monsters Roberta K. Resslera a Toma Schachtmana; Gang Leader for A Day Sudhira Venkateshe; Nobody’s Angel Jacka Clarka; The Wagon And Other Stories From The City Martina Preiba; vyprávění Wilsona Minera na Webstocku 2012 o tom, jak auta tektonicky formují svět; Chicago Neighbourhoods and Suburbs Ann Durkin Keatingové; The Lovely Bones Alice Sebold; I Have Life: Alison’s Journey vyprávěné Marianne Thammovou a Fruit of a Poisoned Tree Antonyho Altbekera, který mi poskytl šokující zjištění, čím procházejí skutečné oběti násilí a jejich rodiny. Vyprávění Studse Terkela byla velmi cenná díky autentickým příběhům skutečných lidí.

Moji první čtenáři – Sarah Lotzová, Helen Moffettová, Anne Perryová, Jared Shurin, Alan Nazerian, Laurent Philibert-Caillat, Ed Swanson, Oliver Munson a geniální poradce ve věci psaní o cestování v čase Sam Wilson – přišli všichni s úžasnými nápady, jak knihu vylepšit a udělat zajímavější.

Kniha by nevyšla bez pomoci skvělého agenta Oliho Munsona. Díky též všem z Blake Friedmann a jejich mezinárodní agentům. Obzvláště vděčná jsem redaktorům a nakladatelům, kteří knize věřili od samého začátku, jmenování si zaslouží John Schoenfelder, Josh Kendall, Julia Wisdom, Kate Eltonová, Shona Martynová, Anna Valdingerová, Frederik de Jager, Fourie Botha, Michael Pietsch, Miriam Parkerová, Wes Miller a Emad Akhtar.

Knihu bych nikdy nenapsala nebýt lásky a podpory mého manžela Matthewa, který se na několik týdnů stal svobodným otcem a staral se o naši dceru, zatímco já jsem byla pryč a pracovala na výzkumu nebo jsem musela trčet u psacího stolu a psát a dělat korektury. A vždy je mezi mými prvními čtenáři. Děkuju. Miluju tě.

Z anglického originálu The Shining Girls

vydaného nakladatelstvím Mulholland Books / Little, Brown and Company v roce 2013

přeložila Petra Navrátilová

Odpovědná redaktorka Marie Fišerová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka Veronika Cágová

Sazba Libor Jelínek

Jako svou 1 976. publikaci

vydalo Nakladatelství Jota, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2015