Před začínající lékařkou Annick Clementovou se rýsuje slibná profesní budoucnost,

když jeden z jejích dětských pacientů onemocní záhadnou infekční chorobou. Přestože se zdroj nákazy

nepodaří nalézt, chlapec zázrakem přežije. Postupně se objevují další podivné případy, což v Annick vyvolá nepříjemné obavy. Když se však obrátí na vedení nemocnice, její varování není vyslyšeno. Pochopení nepřichází ani ze strany přátel a nejbližších spolupracovníků: každý chce být s nadřízenými zadobře. Annick tedy musí jednat sama. Brzy zjistí, že se opravdu nejedná o náhodu, ale o promyšlené jednání. Postupně odhaluje další a další děsivé skutečnosti - ale to ještě netuší, že otec vražedného plánu se po mnoho let pohybuje v její bezprostřední blízkosti…

Jed

Annick prudce otevřela oči a mírně se předklonila.

Srdce se jí rozbušilo jako o závod. Vzala obě karty, rozložila je před sebe a zaměřila se na záznamy z akutního příjmu.

Svědomitě prostudovala každý zápis. Nemýlila se. Justin Silva i Michael Flannery byli ošetřeni tentýž den… A následující den oba onemocněli.

„To není možné.“ zašeptala a pečlivě porovnala poznámky sester. „Panebože.“ procedila skrz zuby.

V jídle dvou nic netušících dětí se ocitl botulotoxin. V

jídle připraveném nemocničním personálem. Jak k tomu mohlo dojít?

Prolog

LONG ISLAND, NEW YORK, ŘÍJEN 2000

Důkladným přípravám zasvětil téměř čtyři měsíce.

Teprve tehdy se upokojil, protože nebezpečí, že na něho padne sebemenší stín podezření, se blížilo nule. Nikoho ani ve snu nenapadne, že ty děti otrávil botulotoxinem on.

Přes vychrtlou, shrbenou postavu si přehodil nažehlený bílý plášť, nad náprsní kapsičku připíchl visačku s nápisem Franklinova dětská nemocnice a po schodišti se vydal do suterénu.

Duší byl realista. Chápal, že za každý mimořádně ušlechtilý počin se platí, zároveň však věřil, že jeho úmorné snažení bude korunováno úspěchem. Nemohl se dočkat, až si svou teorii ověří v praxi. Ta chvíle nadejde dnes.

Šedý nátěr na zdech suterénu budil dojem ubíjející jednotvárnosti. Na šlachovité šíji mu vyrazily kapičky potu, slily se do tenkých pramínků a vsákly do šmolkově modrého límečku sváteční košile. Bylo teplo. Povolil křečovitě sevřenou pěst, pohlédl na flakónek a ukryl ho hluboko do kapsy khaki kalhot.

Dlouhou chodbou kráčel pomalu ke kuchyni. Občas se opatrně ohlédl. Všechno šlo podle plánu. Takhle si to v uplynulých třech měsících do omrzení nacvičoval. Zbývalo přesně šedesát kroků. Na okamžik se zastavil, opřel se o stěnu a zkontroloval čas. Dveře do kuchyně se rozevřely, objevily se dvě statné kuchařky v růžovém nemocničním úboru a s jemnou síťkou na hlavě a společnými silami na chodbu dopravily tři velké vozíky z nerezavějící oceli. Na každý se vešlo třicet šest podnosů.

Nespočítal by, kolikrát mu v poslední době onen rituál proběhl před zraky. Do desíti minut začnou jídlo rozvážet pacientům. Naposledy se kradmo rozhlédl a přišoural se k vozíkům.

Ve snaze zmírnit pulzující třeštění hlavy, jež se s neochvějnou

pravidelností dostavovalo vždy odpoledne, si třel kořen výrazného orlího nosu. Bolest se stávala čím dál nesnesitelnější a z puchu nemocniční stravy se mu zvedl žaludek.

Tácy obepínala průsvitná fólie. Z kapsy vytáhl lahvičku.

Dýchal nevzrušeně, i jeho pulz byl klidný. Ze spoře osvětleného výklenku vedle vchodu do kuchyně se ozýval monotónní hukot velkokapacitní lednice. Jinak bylo kolem dokola mrtvo. Mnohatýdenní dřina začne konečně nést ovoce.

Z rohu dvou táců strhl fólii. Pomalu odšrouboval uzávěr, šeptem pronesl sarkastickou modlitbu za děti, které měly jeho rukou zemřít, a do umělohmotných talířků s kuřecím vývarem kápl pipetou nepatrné množství smrtelného botulotoxinu. Pevnou rukou pak lahvičku uzavřel.

Na okamžik se zahleděl na štítky se jmény svých obětí.

Michael Flannery i Justin Silva leželi na oddělení akutních příjmů. Přivezli je sem rodiče v naivní touze svým dětem pomoci. Každého z chlapců trápily jiné zdravotní problémy, ale na oba teď číhá stejná nemoc se strašným průběhem.

Zákeřná a smrtonosná. Nemoc, která děsí generace lékařů.

Jeho plán však zdaleka není u konce. To hlavní teprve přijde. Vždyť jaký by mělo smysl chlapce otrávit a nebýt u toho, až budou zakoušet poslední okamžiky? To je, jako by v bedně na půdě schovával mistrovské umělecké dílo a nikdy se jím nepokochal. Možnost stát se očitým svědkem jejich agónie si zkrátka nemůže nechat ujít. Jistě. Radost z přímé účasti na cizím utrpení zvyšuje riziko. On ho ale ochotně podstoupí. Odměna je přespříliš lákavá.

Během několika vteřin upravil fólii na podnosech do původního stavu, očima zběžně přelétl chodbu a vyrazil ke schodišti. Vzápětí ho pohltila vřava velké nemocnice.

PRVNÍ ČÁST

1

NÁSLEDUJÍCÍ DEN

Doktorka Annick Clementová měla za sebou necelé tři roky praxe na dětském oddělení. Přestože sedmiletého Michaela Flanneryho prohlížela už více než dvacet minut, nebyla s to stanovit byť přibližnou diagnózu. Hocha přivedla před dvaceti čtyřmi hodinami matka a Annick se s ním poprvé setkala právě v tomto vyšetřovacím boxu. Nohu mu rozrývalo hrozivě vypadající zranění. Choval se statečně jako voják. Když mu lékařka hlubokou ránu sešívala, nehnul ani brvou. Za jediný den se však změnil k nepoznání. Ještě nedávno živé oči vpadly kamsi hluboko do lebky, vyprahlá ústa lapala po dechu a ochable nekoordinované pohyby končetin připomínaly panenku, které se co nevidět vybije baterka.

„Já chci domů.“ naříkal chraplavým hlasem. Stěží odlepil hlavu od polštáře. Annick nemocného soustředěně pozorovala. Měl zjevné potíže s polykáním a očima neustále těkal po místnosti.

Doktorka Clementová měla nepopiratelný talent a postřehem i odbornými znalostmi předčila většinu ostatních praktikantů. Honosila se štíhlou postavou, zlatohnědými vlasy a svůdnýma safírově modrýma očima. Pocházela z Francie, takže studium a část praxe z pediatrie si odbyla v Paříži. Její otec byl sice Američan, ale dával přednost životu v Evropě. Zabýval se obchodem na mezinárodní úrovni a své dítě vychoval sám. Za bezchybnou angličtinu vděčila Annick právě jemu. Od chvíle, kdy ze sebe vypravila první slovo, bazíroval na tom, aby dokonale zvládla oba jazyky.

Když se jí coby první absolventce naskytla v rámci francouzsko-amerického výměnného programu příležitost dokončit stáž ve Franklinově dětské nemocnici v New Yorku, nezaváhala ani na zlomek vteřiny. První rok přinesl samé radostné zážitky. Život ve Spojených státech ji uchvátil a práce ji těšila.

„Co mu je, paní doktorko?“ zeptala se Caryn Flanneryová.

„Včera jste přece tvrdila, že všechno bude v pořádku.“

„Těžko říct.“ povzdechla si Annick. „Provedeme pár testů a…“

„Jemu je ale čím dál hůř.“ skočila jí do řeči Michaelova matka. Z jejího hlasu čišelo zoufalství. Odtrhla pohled od syna, očima zabloudila ke dveřím a pak se znovu obrátila na lékařku: „Nemůže to souviset s tím zraněním?“

Annick zavrtěla hlavou a do velké kapsy u pasu vsunula stetoskop. Dostala ho od otce, když dokončila medicínu.

„Máte zřejmě na mysli tetanus.“

„Jsem laik. Jen tak mě to napadlo.“

Caryn Flanneryová se ustaraně dívala na syna. I když ji příroda neobdařila pěkným obličejem, atletická postava z ní činila vcelku přitažlivou ženu. Žila bez manžela a přednášela ekonomii na vysoké škole. Nelehká pozice samoživitelky v ní vypěstovala schopnost bystrého úsudku a sebejistého vystupování.

„Tetanus to nebude. Píchli jsme mu injekci a rána se hojí normálně,“ poučila ji Annick. „Je u vás ještě někomu špatně?“

„Dcera i já se cítíme dobře,“ odpověděla pohotově profesorka.

„Takže nezvracel a neměl teplotu,“ opakovala už potřetí lékařka. Chtěla stůj co stůj zamaskovat nervozitu i roztrpčení nad tím, že nemůže přijít věci na kloub.

„Ne. Začalo to až ráno. Nemohla jsem ho vyhnat z postele, snídaně se ani netknul a hned se vrátil do pokoje.

Třeba někde chytil chřipku.“

„Obávám se, že je to něco vážnějšího,“ pronesla zamyšleně Annick a odložila Michaelovu kartu na bílý pult za sebou. Ošetřovna byla vybavena patnácti stejnými kabinami, výzdoba byla laděna dozelena. Malí pacienti však

ze všeho nejdřív zaznamenali veselé kresbičky rozvěšené po stěnách.

Michael teď dýchal o poznání rychleji a mělčeji. Takřka instinktivně rozhrnula Annick závěs a mávla na sestru.

Megan Darcyová pracovala na akutním příjmu přes patnáct let a ke zhodnocení situace jí obvykle postačil letmý pohled do tváře praktikanta. „Co se děje?“ vběhla do boxu jako vítr.

„Tenhle mladý muž bude potřebovat monitor,“

vysvětlila stážistka co nejklidněji, aby neznepokojila paní Flanneryovou ještě víc. „Dál bych poprosila o kanylu.“

„Úplně mi naháníte hrůzu, paní doktorko. Je to všechno opravdu nezbytné?“ polekala se matka.

Sestra mezitím připravila monitor, připevnila elektrody pacientovi na paže a hrudník a nastavila patřičné hodnoty.

Pak nemocnému ovinula kolem předloktí škrtidlo, stáhla ho, na zápěstí vybrala dostatečně zbytnělou žílu, hbitě zavedla kanylu a vzhlédla k Annick. Michael na bolest prakticky nereagoval. Oběma bylo jasné, co to znamená.

„Jaký má tlak?“ zeptala se Annick.

Megan přichystala tlakoměr. „Osmdesát na čtyřicet.“

„Takový má být?“ chtěla vědět paní Flanneryová.

Potom zpříma pohlédla na lékařku a sotva slyšitelně pronesla: „Dopadne to dobře?“

„Provedeme lumbální punkci,“ informovala ji Annick.

„Proč?“ nedala se odbýt matka.

„Možná máme co do činění s meningitidou,“ vyjevila jí mladá lékařka své obavy.

„S meningitidou? Proboha! To snad ne!“ Caryn zavrávorala a sesunula se na židli v rohu.

Annick se sklonila k chlapci a zlehka se dotkla svalů na šíji. Zjišťovala, zda nejsou patologicky napjaté.

„Jednoznačnou odpověď se dozvíme z výsledků lumbální punkce. Zatím však musíme počítat i s touto eventualitou,“

konstatovala Annick, a než se pacientova matka zmohla na další otázku, dodala: „Teď bych vás poprosila, abyste počkala venku. Je tady docela těsno a já budu potřebovat hodně místa.“

Za normálních okolností by Annick nic takového nevyžadovala. Nyní však nedovedla odhadnout, co přinesou příští minuty. Kdyby události nabraly nečekaný spád, přítomnost paní Flanneryové by téměř jistě představovala další komplikaci.

„Domníváte se, že… že vám tu nebudu… nic platná?“

zajíkala se Caryn. Zdálo se, že její zděšení dosáhlo vrcholu.

„Snad bych…“

„Nezlobte se, skutečně je to nutné,“ naléhala Annick.

„Pokud by se cokoli změnilo, hned vás zavolám. Slibuji,“

usmála se povzbudivě. Provrtávána neúprosným pohledem Michaelovy matky si nasadila stetoskop a poslouchala, jak hochovi funguje srdce a plíce. Paní Flanneryová se konečně zvedla, přehodila si přes rameno kabelku a přikročila k

synovi. Vrhla na něj krátký pohled a lehce ho políbila na čelo. „Budu vedle, zlatíčko.“ zašeptala. Poté se znovu obrátila na lékařku: „Prosím vás, udělejte pro mé dítě všechno…“ Hlas prozradil nezměrnou úzkost, kterou se tak statečně snažila skrýt. Odmlčela se a chvatně opustila místnost.

„Zůstaňte tady,“ instruovala Annick sestru.

„O co tu jde? To děcko vypadá příšerně.“

„Nějaká infekce,“ zaváhala doktorka. „Víc nám prozradí rozbor krve a mozkomíšního moku.“

„Hned to zařídím.“

Michael dýchal se stále většími obtížemi. Annick mrkla na monitor. Tlak klesl na sedmdesát. Zvýšila tedy průtok infuze. Chlapcova pokožka byla ledově vlhká a obličej rychle nabýval barvy křídy. Stážistka udělala několik spěšných kroků k hlavní chodbě, vykoukla ze dveří a zakřičela: „Megan, okamžitě se vraťte, prosím vás!“ Aniž počkala na odpověď, přiskočila k lůžku a jemně hocha uchopila za rameno: „Haló! Michaeli, slyšíš mě?“

Nereagoval. Pochopila, že během několika vteřin přestane dýchat.

Megan se přiřítila vmžiku. Tlačila před sebou červený resuscitační vozík. V patách jí běželi dva lékaři a asistent obsluhující dýchací přístroj.

„Laryngoskop a endotracheální rourku číslo šest,“

přikázala Annick sestře. Ovládala se s krajním vypětím.

Megan mezitím na vozíku roztrhla ochrannou fólii, sáhla do horní přihrádky a podala lékařce laryngoskop. Ta ho rozsvítila, přistoupila k Michaelovi a opatrně mu zaklonila hlavu. Ignorovala chvějící se ruce a instrument šetrně vložila chlapci do úst. Šíjové svaly byly zcela ochablé. Když hledala hlasivky, pocítila, jak jí žíla na krku zběsile pulzuje.

Volnou rukou vzala od Megan plastovou dýchací trubici a pomalu, nespouštějíc oči z Michaelovy ústní dutiny, ji mezi hlasivkami zavedla do průdušnice.

„V pořádku, jsme tam,“ konstatovala. Asistent ihned k trubici připojil vak a začal pacientovy plíce zásobovat kyslíkem. Popelavá tvář jako mávnutím kouzelného proutku zrůžověla a tlak se vyhoupl nad sto. „Uděláme rentgen hrudníku, kultivaci z krve a rutinní laboratorní vyšetření,“

oznámila Annick. „Taky zavedeme močový katetr. A zavolejte na radiologii, že potřebujeme CT hlavy.“ Znovu zkontrolovala monitor a podívala se na Megan: „Antibiotika jste podali?“

„Hned to bude,“ zněla odpověď.

„Dobře. Budete mi asistovat při lumbální punkci,“

dodala Annick. Teď, když se Michael aspoň na chvíli vyškrábal z nejhoršího, se jí tep konečně zklidnil.

Potom nemocného zběžně prohlédl lékařčin přímý nadřízený, doktor Tom Brunswick. Vynikal odbornou zdatností i encyklopedickými znalostmi a schopnostmi dokonalého diplomata.

„Odvedla jste solidní práci, Annick. Jeho stav se, jak se zdá, stabilizoval. Převezeme ho na jednotku intenzivní péče.

Tam stanoví diagnózu a zahájí vhodnou léčbu. Co vy na to?“

Annick zvolna přikývla. Ráda by se tomuto případu věnovala

i nadále, chápala však, že Brunswick dobře ví, co navrhuje. Michael patří na jednotku intenzivní péče, nikoli na akutní příjem,

„Samozřejmě,“ souhlasila.

„Zavolám jim a vy si promluvíte s matkou.“

Annick zavadila pohledem o Megan, ta se stále zabývala Michaelem –, vsunula ruce hluboko do kapes, což ostatně dělala vždycky, když nad něčím dumala, a vrátila se k nemocnému.

O pár minut později, poté co se přesvědčila, že se chlapcův stav nezhoršil, se vydala informovat lékaře z jednotky intenzivní péče.

Před vchodem na oddělení zmírnila tempo a opět se zamyslela. Michaelovo onemocnění pro ni zůstávalo záhadou a přes veškerou snahu se nedokázala zbavit vtíravého pocitu, že něco přehlédla. Dveře na jednotku intenzivní péče se před ní otevřely krátce po deváté hodině večer, když se bezpočtukrát probrala všemožnými úvahami o tom, jaká choroba postihla jediného syna Caryn

Flanneryové. Na otravu botulotoxinem si bohužel nevzpomněla.

2

Zbytek služby proběhl klidně. Nikdo z pacientů naštěstí nevyžadoval tolik pozornosti jako Michael Flannery.

Bezprostředně potom, co o situaci zpravila kolegy na jednotce intenzivní péče, si šla pohovořit s matkou. Caryn přijala lékařčina slova se stoickým klidem, poděkovala a v čekárně jednotky intenzivní péče se usadila k bezesné noci.

Znovu se Annick na jednotku intenzivní péče dostala až o půlnoci. Oblékla si dlouhý bílý plášť, pod nímž se vzdouvala zelená lékařská uniforma, vlasy svázala do uzlu a na obličej nanesla slabounkou vrstvu makeupu. Na nápadné líčení nebyla zvyklá.

Oddělení nedávno prošlo nákladnou rekonstrukcí, jež si kladla za cíl strohé nemocniční interiéry „zlidštit“, a zpříjemnit tak dětem léčení.

Annick stiskla tlačítko na kovové destičce a dvojité masivní dveře se rozestoupily. Zamířila do sesterny a na seznamu vyhledala Michaelův box.

U lůžka nemocného stál zabrán do studia pacientovy karty doktor Mac Eastwick. Měřil přes sto osmdesát centimetrů, měl ostře řezané rysy, a že se narodil už před třiceti lety, by nikdo nehádal. Byl zde posledním rokem na praxi a svůj život plně podřídil budování kariéry. Tvrdá disciplína, talent, kvalifikace a obratnost při jednání s lidmi mu vynesly pověst nadaného infekcionisty, před nímž se rýsuje růžová budoucnost.

Zdejší specialisté na infekční choroby si vydobyli své místo na slunci v létě roku 1998. Tehdy s vysokou mírou profesionality zvládli epidemii bakteriální meningitidy a od té doby k nim posílali nejpodivnější případy z celého New Yorku. Šéfoval jim uznávaný odborník na virologii, doktor David Howe. Nutno přiznat, že pod jeho taktovkou oddělení jen vzkvétalo.

Annick byla Macovi představena krátce poté, co do nemocnice nastoupila. V těžkých začátcích jí byl velkou oporou. Jelikož ho předcházela reputace lékaře, který dokáže bryskně stanovit správnou diagnózu, s důvěrou se na něho obracela, když si s komplikovaným případem sama nevěděla rady.

A protože se drby v této instituci šířily stejně rychle a spolehlivě jako v jiných nemocnicích, široko daleko by se nenašel nikdo, kdo by nebyl obeznámen s existencí jakéhosi seznamu žhavých kandidátů na manželství, na němž zaujímal Mac čelné místo. Vědom si své pozice, pil plnými doušky z poháru lichotek a rozverně přelétával od jednoho románku k druhému, aniž si pošramotil slibně se rozvíjející profesní dráhu. Navzdory aktivnímu zájmu o ženy však Annick nikdy nenaznačil, že by jisté sympatie choval i k ní.

„Doufala jsem, že tě tu najdu.“ vydechla, jakmile se za ní zavřely prosklené dveře. „Tady s tím mladíkem jsem měla čest na akutním příjmu.“

Michael byl pod vlivem sedativ a neobešel se bez podpory dýchání. Jeho kabinu osvětlovalo množství pravidelně pípajících monitorů.

„A jak zněla tvoje předběžná diagnóza?“

Pokrčila rameny. „Nevím…, nějaká infekce. Jak vyšla lumbální punkce?“

„Té nebylo zapotřebí.“

Annick poklesla čelist.

„Jak to? Vždyť se může jednat o meningitidu.“

Mac se pozvolna otočil, klepl na Michaelovu kartu a ledabyle prohodil: „To bych neřekl.“

Nevídanou netrpělivostí vynikala Annick od chvíle, co spatřila světlo světa. Neklamnou známkou takového duševního rozpoložení byly našpulené rty a ruce složené přes prsa. Macovi se její plné rty líbily. S kolegy se jednomyslně shodovali v názoru, že mladá atraktivní lékařka nemá v širém okolí konkurenci.

„No tak. Ty si ze mě utahuješ. Máš za sebou o dva roky praxe víc než já. A bez jakýchkoli výhrad uznávám, že jsi zkušenější. Stačí?“

„Tipuju botulismus.“

„Botulismus? To je vyloučeno,“ vyhrkla, aniž se nad obsahem jeho sdělení zamyslela. „Matky jsem se do detailu vyptala na všechno, co během posledních tří dnů jedl.“

Mac odložil chlapcovy záznamy na stolek u postele a chopil se hromádky zpráv z laboratoře. „S několika případy botulismu jsem se setkal ještě na škole, ve čtvrťáku. Jedno děcko vypadalo zrovna takhle,“ ukázal na Michaela.

„Spousta nemocí se projevuje podobně,“ odpověděla Annick a horečně se snažila vybavit si klinický obraz botulismu.

„Otrava botulotoxinem se naštěstí dá snadno diagnostikovat. Odebrali jsme vzorky krve i stolice a zítra uděláme EMG.“

„EMG?“

„Elektromyelograf,“ slabikoval.

„Já vím, co to znamená,“ rozdurdila se a opřela si ruce v bok. Dodatečně si uvědomila, kolikrát jí otec její horkou hlavu vytýkal. Musí se krotit. „Nechápu jenom, proč jsi ho na takové vyšetření objednal,“ dodala mírněji.

„EMG měří nervové vzruchy a svalovou odpověď. U

pacientů s botulismem ukazuje abnormální hodnoty. Je to velice specifický test.“

„Jenom z krve se to nepozná?“

„Ale ano. S velkou přesností. Za pár dní se dozvíme výsledky. Už jsem se spojil s Kalifornií.“

„Proč s Kalifornií?“

„Jako

jediní

disponují

lidským

botulinovým

antitoxinem.“

Mac se najednou přestal zaobírat laboratorními zprávami a pohlédl na Annick: „Nedáš si něco k pití? Mohli bychom vyrabovat lednici v sesterně.“

Koukla na hodinky. Bylo pozdě a zmáhala ji nepřekonatelná únava. Nakonec však zvítězila touha vyzvědět, co Mac o onemocnění malého Michaela soudí.

„Tak jo. Můžu se ještě zdržet.“

„Výborně,“ kývl Mac k východu.

„Kolečko na akutním se ti pomalu chýlí ke konci, ne?“

ujišťoval se Mac. Otevřel bílá dvířka nevelké chladničky a sáhl po nízkokalorické kole. „Čím posloužím?“

„Prosila bych pomerančový džus. Zítra se tam vlastně přijdu už jenom rozloučit.“

„Nepůsobíš dojmem, že by tě to dvakrát mrzelo.“

poznamenal

a podal jí ovocnou šťávu.

„Šlo to. Lecčemu jsem se přiučila, ale urgentní medicína není hlavním předmětem mého studia. Kvůli tomu jsem přes oceán neputovala.“

„Ne?“

Napila se. Nedělá si z ní legraci? Pod vrstvou konverzačních obratů vytušila ještě jakýsi jiný než čistě profesní zájem. V Paříži poznala doktora z Holandska a z trýznivého vztahu dosud nevystřízlivěla. Také proto omezila po příjezdu do Spojených států společenský život na příležitostná setkání s hrstkou známých. Touhu po trvalejším svazku v ní mimochodem žádný z nich nepodnítil. Nechtěla tedy nic jiného než popovídat si o Michaelovi, Macův plán se však zřejmě ubíral jinudy. Jenže… doktor Eastwick nad ní měl mít od zítřka patronát, a nebylo tudíž radno si to s ním hned zkraje rozházet.

„Mám-li být upřímná,“ začala, „bavily by mě infekční nemoci a přiznám se, že bych se za dva roky ráda viděla na tvém místě.“

Pousmál se a naznačil přípitek. „No, tou dobou tady po mně nebude ani vidu ani slechu…, tak proč ne?“

„Věřím, že budu podávat dobré výkony a nezavdám ti příčinu stěžovat si doktoru Howovi.“

„Našemu neohroženému šéfovi? Ten by mě stejně nebral vážně.“

Nespouštěla z něho zrak. Na co si to s ní hraje? V

každém případě však musela uznat, že je zralejší i uhlazenější než ostatní praktikanti, s nimiž kdy pracovala.

„Nastupuju k tobě už zítra. Vlastně dneska. Na dvanáct týdnů. Předpokládám, že to víš.“

Srkala džus a bedlivě sledovala jeho reakci.

„Vlastně ano. Vidíš, málem se mi to vykouřilo z hlavy.“

Annick zdvořile kývla a hluboce se zamyslela.

Chováním jí nápadně připomínal otce. I on se vyznačoval nakažlivou po vznešenosti nad problémy tohoto světa. Pod povahovou zvláštností však umně skrýval citlivou a tolerantní duši, překypující pochopením pro lidské slabosti.

„Těší mě, že jsem se dostala právě k tobě,“ osmělila se po chvíli.

„Snad se ti to bude někdy hodit.“

Vstala a kolem krku si narovnala stetoskop. Zásobu dotazů ohledně Michaelovy choroby zdaleka nevyčerpala, neunikl jí však Macův unavený výraz, a proto se rozhodla další debatu odsunout. Její nový nadřízený by ji sice do problematiky zasvětil, ale protože ji jakýsi vnitřní hlas nabádal ke zdrženlivosti, odhodlala se pouze k jednoduché otázce: „V kolik hodin mám ráno přijít?“

„V sedm. Sejdeme se tady a pak společně půjdeme k pacientům.“

„Dobře. Takže teď si přečtu něco o botulismu a za pár hodin jsem tady jako na koni.“

Mac se usmál. „Běž domů a trochu se prospi. Na čtení budeš mít dost času, až tady začneš.“

Do koše odhodila prázdnou plechovku a zabrala se do úvah kolem Maca a její nadcházející praxe. Ačkoli on sám tvrdil opak, Annick si byla jista, že doktor Howe si jeho mínění velice cení. A Macovo kladné hodnocení by nepochybně zvýšilo její šance na získání postgraduálního stipendia. Fakt, že ji Mac přitahuje, se snažila pominout.

Milostné poblouznění si teď nemůže dovolit.

Před odchodem z nemocnice se zastavila v čekárně jednotky intenzivní péče. Byl to malý pokojík s béžovými stěnami, dvěma pohovkami a televizí. Caryn seděla v rohu, nohu skrčenou pod sebe, v ruce kelímek s kávou, v očích prázdno. Byla sama.

„Paní Flanneryová?“

„Ano!“ vykřikla. Trhla sebou, div nerozlila kávu, a poplašeně vyskočila.

„Michaelův stav je stabilizovaný,“ oznámila jí Annick.

„Většinu vyšetření už má za sebou, a jen co nám začnou chodit výsledky, budeme vědět co a jak.“

„Tušíte, co by to mohlo být?“ zeptala se a položila kelímek na stolek.

„Právě jsem hovořila s infekcionistou, s doktorem Eastwickem. Michaelovy potíže přičítá botulismu…“

„Kriste na nebi,“ zadrmolila Caryn a zakryla si ústa. Do očí jí vhrkly slzy a tváře jí zbělaly. „Za… zachráníte ho?“

„Samozřejmě.“ tvrdila Annick, aniž připustila možnost, že se mýlí. „Telefonovali jsme do Kalifornie. Slíbili, že nám pošlou antitoxin. Pro jistotu.“

„Pro jistotu? Mám tomu rozumět tak, že už jste určili právě tuhle diagnózu?“

„To pochopitelně ne. Ale zvažujeme ji.“

Caryn zemdlele dosedla na pohovku. Dýchala nezvykle rychle. Annick počkala, až se uklidní, ubezpečila ji, že se znovu uvidí o půl sedmé ráno, a odešla. Lékařčin návrh, aby se Caryn vrátila na noc domů a trochu se prospala, na úrodnou půdu nepadl. Nic jiného ostatně Annick nepředpokládala.

3

TŘETÍ DEN

Muž, jenž dvěma dětem na akutním příjmu kápl do jídla jed, ztratil jakékoli morální zábrany již před drahnou řádkou let. Kdy přesně, to sám nevěděl. Existenci bez větších zádrhelů mu zajišťovala vysoká míra přizpůsobivosti a úslužnosti vždy, když si to situace žádala. Navenek pacifista, uvnitř exemplární sbírka zrůdných pudů v nejperverznějším provedení. Největší rozkoše dosahoval, pozoroval-li utrpení jiných.

Jedy ho fascinovaly už v dětství. Vyrůstal ve Virginii, na venkově, vychováván mírně slaboduchou matkou a otcem, jenž domů zavítal jednou do roka. Volný čas vyplňoval dychtivým studiem odborné literatury. Milované knihy střežil jako oko v hlavě. Po přečtení každou láskyplně uložil do starého kufru a improvizovanou knihovničku zasunul pod postel. Ještě jako žák základní školy sestavil Kuchařku smrti, jak svůj výtvor nazval. Dopodrobna v ní rozepsal účinky toxinů a jedů. V těch se vyznal dokonale.

Jeho dětinská matka se nikdy nepozastavila nad tím, proč u nich žádné z morčat, která si její synáček pilně opatřoval, nevydrží víc než pár dní. S věkem se jeho zvrácené ambice stupňovaly a v sedmnácti letech byl kvůli týrání zvířat postaven před soud. Obžaloba vycházela ze zjištění, že si pořizoval psy z útulku a zkoumal, jak budou reagovat na toxické dávky pesticidů. Chytře se hájil a promyšlenými argumenty dojal i soudce. Ten dospěl k názoru, že chlapec pro společnost žádné nebezpečí nepředstavuje, nařídil mu psychoterapii, dvě stě hodin veřejně prospěšných prací a na dobu pěti let mu zakázal chovat domácí zvířata.

Před vchodem na jednotku intenzivní péče se zastavil, upravil si bílý plášť a stiskl knoflík na kovové desce. V

rozlehlé, jasně osvětlené místnosti bylo šestnáct do kruhu uspořádaných boxů.

Stanoviště sester se nacházelo uprostřed. Tabulka se jmény pacientů a čísly boxů ležela vedle police s kartami.

Na číslo kabiny Michaela Flanneryho mu padl zrak okamžitě. Přestože byly jednotlivé kóje vybaveny prosklenými dveřmi, přes den většinou zůstávaly otevřené. S

obálkou s výsledky laboratorních testů v ruce zamířil rovnou k Michaelovi. Chlapce spatřil zdálky.

Z úst mu vycházela velká plastová rourka. Ústila do ventilátoru a přesně dvacetkrát za minutu dodávala do zuboženého tělíčka životadárný kyslík. Při každém nádechu se chlapcův hrudník lehce nadzdvihl. Bledá kůže a křídově bílé chvějící se špičky prstů svědčily o brzkém konci. Muž, který způsobil tragédii, věřil, že je plně kompetentní takové úsudky činit. Své oběti dával dvacet čtyři hodin života.

Přistoupil k pultu a obálku vsunul do přihrádky s poštou. Protože si uvědomoval nutnost sebeovládání, držel třeštící emoce na uzdě a odolal výrazu krajní blaženosti, který by se mu jinak rozlil po obličeji. Michaelovu kabinu minul bez špetky lítosti, opustil jednotku intenzivní péče a vyrazil na parkoviště.

Kolem čtvrté hodiny odpolední projížděl svým vozem značky Lexus SUV klidnou ulicí, kde bydlel, a s úsměvem na rtech kynul sousedům. Port Washington je tuctové městečko v severní části Long Islandu. Obytné domy byly povětšině postaveny před válkou, mají střechy z

břidlicových tašek a dostatek okolního prostoru. Co se týče zahradní zeleně, převažují duby a vysoké živé ploty. Když vyjel ze zatáčky, všiml si, že před jeho vilkou stojí poštovní dodávka. Přidal plyn a zastavil řidiče v okamžiku, kdy se rozjížděl. Převzal balíček, podepsal doručenku a pospíchal domů. Byl jasný, chladný podzimní den. Takové počasí mu vyhovovalo.

Pronajímal si luxusní čtyřpokojový dům s vysokým komínem a velkými okny. Majitelé dočasně přesídlili do Evropy a ponechali mu k užívání i přepychové zařízení.

Odemkl hlavní vchod a po dvou schodištích vyběhl do podkroví, zavaleného kartonovými krabicemi. Prodral se k protilehlé zdi, nahmatal výčnělek a zatlačil. Výplň ze sádrokartonu povolila a on se octl v druhém, nesrovnatelně rozlehlejším pokoji se strmými krovy a holými dřevěnými stěnami. Kolik energie mu vybudování tohoto důmyslného úkrytu vzalo! Po straně stály dvě zhruba metr vysoké knihovny plné příruček a poznámkových bloků. Naproti, vedle jediného okna, se rozkládal starý psací stůl se stahovací roletou. Laboratorní vybavení, jakým by se mohla pyšnit nejedna nemocnice, se rozprostíralo na dřevěné lavici. U ní ležela ocelová schránka. Obsahovala dva revolvery ráže dvanáct, brokovnici a tři poloautomatické pistole. Kdyby mu někdy hrozilo nebezpečí a bylo mu dopřáno uprchnout až sem, živého by ho nedostali.

Balíček položil na lavici a perořízkem ho s velkou opatrností otevřel. Uvnitř byl, pečlivě zabalený do igelitu, malý inhalátor. Vyjmul ho. Vyhlížel naprosto stejně jako přístroj, který používají lidé trpící astmatem. Zachechtal se a krabici převrátil. Vypadla z ní obálka. Rozpečetil ji a vytáhl papír se vzkazem:

Zásilka je kompletní. Žádné další přípravy nejsou nutné.

Zpočátku se zabýval výlučně látkami, které musí být aplikovány orálně. Nyní mu však jeho záviděníhodné vědomosti umožňovaly vyzkoušet i jiné metody, konstatoval s uspokojením. Inhalátor omotaný igelitem umístil na lavici a odešel.

Úkol splnil: na pondělí je vše přichystané.

S dětmi neměl slitování. Považoval je za obtížný hmyz, který musí, chce-li dostát své teorii o vlastní všemohoucnosti, zlikvidovat. S ním koneckonců rodiče taky moc cavyků nenadělali.

V jedenáct hodin si šel lehnout. Usnul okamžitě a holčičce, která tou dobou tvrdě spala v postýlce vzdálené ani ne dvacet kilometrů, nevěnoval jedinou myšlenku. Její dny byly spočteny. Měla se nakazit jednou z nejkrutějších nemocí, jaké kdy lidstvo poznalo.

4

PÁTÝ DEN

Svému jedinému dítěti by Linda Vitalová snesla modré z nebe. Dana byla energická a bystrá dívka. Skvělých výsledků dosahovala nejen ve škole, ale i na hřišti. Pohltilo ji kouzlo pozemního hokeje a ve školním týmu zářila v roli obránce.

V sedm hodin ráno napěchovala aktovku školními pomůckami a na matčino naléhání zasedla k misce s kukuřičnými lupínky.

„Honem, Dano! Jinak to nestihneme!“

„Ale já už jsem dávno hotová, mami, zatímco ty si už pět minut pudruješ nos,“ pokárala nervózní matku.

„Každý ať si zamete před vlastním prahem,“ rozzlobila se naoko Linda. Za pět vteřin vyrazila z koupelny, vystrkala dceru ze dveří a obě nasedly do zánovního chevroletu.

„Připoutej se, Dano.“

„Jsem strašně utrmácená,“ posteskla si dívka. Zapnula si bezpečnostní pás a pod sedadlo hodila objemnou tašku.

„Kdyby se letadlo nezpozdilo o čtyři hodiny, obě bychom se teď cítily jako znovuzrozené. To si piš.“ Linda

stáhla okénko a pohlédla na dceru. „Tak co? Jak se ti líbilo u taťky? Večer jsme si ani nepovykládaly.“

„Byla to paráda. Táta si koupil nádherný dům hned u moře. A známými lidmi se to tam jen hemží,“ pookřála Dana. Předklonila se a naladila stanici, kterou její matka bytostně nesnášela.

„To ráda slyším.“ Linda se snažila nedat najevo vztek.

Miliony, kterých její exmanžel jakýmsi tajemným způsobem záhy po rozvodu nabyl, ji doháněly k zuřivosti. „A co všechno jsi tam dělala?“

„Chodili jsme na večeře a tak.“

Linda se pokusila o nonšalantní tón: „Na večeře? Sami dva?“

Dana se zamračila. „Ale mami! Víš přece, jak zněla dohoda. Táta se mě na tebe taky nevyptává.“

„Co by se asi tak dozvěděl.“ zamumlala.

„Prosím?“

„Nic. Vždyť mně neleží ani v patě, s kým se stýká,“

prohlásila a ztlumila rádio. „To bylo jen tak,… aby řeč nestála. Nic víc.“

Dana se zasmála a políbila Lindu na tvář. „Jasně, mami.“

Potom se už žádného kontroverzního tématu nedotkly.

Cesta do školy trvala jako obvykle deset minut. Linda dala Daně pusu a pět dolarů na oběd a netrpělivě ji vystrnadila z auta.

Paní Vitalová byla zaměstnána ve Franklinově dětské nemocnici přes deset let. Místo v laboratoři získala krátce nato, co se do New Yorku přestěhovala z Pittsburghu, a po jiném se nikdy nesháněla. Píle, ale i ochota otevřít se novým trendům ji vytáhly na pozici vrchní laborantky a uznávaného člena zdravotnického personálu.

Ve stresu a s hlavou plnou starostí vyrazila vstříc povinnostem. Dodávky odstavené na protější straně ulice si samozřejmě nevšimla.

Muž na sedadle řidiče se opřel lokty o volant. Měl na sobě šedé kalhoty, proužkovanou kravatu a modrý svetr.

Sledoval Danu, jak se loudá kolem obrovského parkoviště.

Za ním přiléhalo k budově školy hřiště se vzorně udržovaným trávníkem. Rozhlédl se na obě strany, vystoupil z vozu, přešel ulici a vydal se po stopách své kořisti.

Dana se usadila na lavičku v blízkosti hřiště, otevřela tašku a vytáhla sešit s výkladem gramatiky. Toto místo si vyhlédla už dřív. Bylo bokem a měla zde relativní klid na učení. Počasí dnes nastavilo vlídnou tvář. Věděla, že se brzy ochladí a ona se na dlouhé zimní měsíce bude muset svého útočiště vzdát. Škola se otevře za nějakých dvacet minut.

Projde si tedy přípravu na hodinovou písemku, jejíž hrozba nad ní visí jako Damoklův meč. Zrakem bezděčně ulpěla na silnici. Učitel v oranžové reflexní vestě zastavil proud vozidel a pobídl své chráněnce ke svižnější chůzi.

Vzala zápisník, nalistovala příslušnou látku a oddala se studiu. Usilovně přemýšlela nad definicemi jednotlivých větných členů a muže, který před ní stanul, nevnímala.

„Ahoj,“ pozdravil. „Jmenuji se Turcott. Budu tady suplovat. Nevíš, kdy nás školník pustí?“

„Učitelé přece můžou dovnitř kdykoli. Vchod pro zaměstnance je z boku,“ uculila se Dana a ukázala k hlavní budově.

„Aha. Jsem tu totiž prvně. Máte hezkou školu.“ řekl a rozkašlal se. Z pravé kapsy vytáhl malý inhalátor, přiložil ho k ústům a párkrát se zhluboka nadechl. Astma sužovalo i několik Daniných kamarádek, a dívka tedy přístroj znala.

Myslí se jí mihla přednáška, na níž jim zdravotní sestra objasňovala, že děti z této nemoci většinou vyrostou, a proto se v dospělosti vyskytuje zřídka.

„Už je to lepší.“ poznamenal. Vrátil inhalátor do kapsy a rozhlédl se. „Možná se potkáme ve škole.“

„Ve které třídě učíte?“ Přišlo jí divné, že si nenese žádný kufřík.

„Ještě nevím,“ trhl rameny a usmál se. „Já si poradím se vším,“ dodal a přepadl ho nový záchvat kašle. Tentokrát zalovil v levé kapse a vytáhl jiný inhalátor. Ten mu ale zničehonic vyklouzl z ruky. Chytil ho sice za pumpičku, ale přitom jakoby nedopatřením stříkl obláček aerosolu Daně do obličeje. Když si protřela oči, viděla, že učitel o několik kroků poodešel.

„Omlouvám se,“ houkl na ni. Dýchal normálně. „Kdyby se mi ta věcička rozbila, dostal bych se do průšvihu.“

„Nic se nestalo,“ ujistila ho. „Je to jenom lék.“

Pohlédl na hodinky a couvl o další dva kroky. „Raději půjdu. Říkalas, že vchod pro učitele je z boku?“

„Ano, tamhle.“

„Dík. Určitě jsem ti neublížil?“

„Kdepak.“

„Třeba na sebe ještě budeme mít štěstí.“

Dana mu zamávala a pohroužila se do sešitu.

Muž, který se představil jako Turcott, přešel hřiště, ale vchod pro personál nepoužil. Obešel školu a nastoupil do vozu značky Lexus SUV.

Nadšení ho totálně pohltilo. Privilegiu rozhodovat o tom, koho pošle na smrt a koho uchová, se nevyrovnalo nic v celém vesmíru. Usedl za volant a začal se těšit na sled událostí, které uvedl do chodu. Bože, jak je šťastný, že mu je dopřáno pracovat ve Franklinově dětské nemocnici!

5

ŠESTÝ DEN

Annick a Mac stáli u lůžka Michaela Flanneryho.

Výsledky všech laboratorních testů sice dosud nebyly k dispozici, ovšem jak z vyšetření EMG, tak z charakteru příznaků vyplývalo, že se chlapec stal obětí botulismu.

Ačkoli se nemocný stále neobešel bez podpory dýchání, jeho stav se pozvolna zlepšoval.

„Od včerejška došlo jen k nepatrné změně,“

konstatovala Annick, když zkontrolovala hodnoty vitálních funkcí a údaje zanesené v kartě. Sedativa i nadále udržovala pacienta v hlubokém spánku, potrava putovala do žaludku hadičkou a z paží čněly tři kanyly. Aby předešli proleženinám, podložili ošetřovatelé ruce i chodidla měkkými poduškami. Tělo bylo, až na pravidelné pohyby hrudníku, zcela umrtvené.

„Ten se tedy natrefil k pořádné dávce.“ hlesla Annick.

„Nic není ztraceno.“ pokusil se Mac vytvořit optimističtější atmosféru.

„Aspoň že ten antitoxin z Kalifornie jakž takž účinkuje.

Bez něj by s ním byl amen.“

„Mimochodem, večer jsem mluvila s jeho matkou. Je úplně mimo. Chvílemi jsem měla pocit, že mě vůbec nevnímá.“ Podala Macovi složku a nakrčila nos. „Stejně jsem z toho jelen.“

„Z čeho?“

„Desetkrát jsem se jí vyptala na každé sousto, které vložil do úst. V ničem, stoprocentně v ničem se nemohl objevit botulotoxin.“

„To hoď za hlavu. Někde k tomu přišel a basta.“

„Třeba jsme se spletli a léčíme nemoc, kterou vůbec nemá,“ ožila náhle.

Mac pozvedl obočí. „Annick, nespletli jsme se. EMG je pozitivní a laboratorní vyšetření naši domněnku taky potvrdí. Na beton!“

Annick přimhouřila oči a nosem vtáhla vzduch: „Prohodím pár slov s jeho matkou a pak se stavím na akutním příjmu.“

„Proč na akutním příjmu?“

„Tobě nepřipadá zvláštní, že nebylo hlášeno víc případů? Ze by se otrávil jen jeden člověk?“

„Připouštím, že to není zrovna obvyklá situace, nicméně v literatuře se popisuje. Pokud ale chceš mít absolutní jistotu, nezbývá ti než obvolat všechny pohotovosti ve městě.“ Mac se zarazil a zdráhavě dodal: „Ovšem vidím, žes to už provedla a… a…“

„A nikoho s otravou botulotoxinem nikde nepřijali.

Macu! To je strašně divné!“

„Ne že bych chtěl odbíhat od tématu, ale abych nezapomněl: doktor Howe přeložil vizitu na odpoledne. A rád by se dopodrobna obeznámil s Michaelovým případem.

Jelikož jsi nemocného přijímala ty, doporučoval bych nepodcenit přípravu.“

„A proč kvůli tomu přesunul vizitu?“

„Na dopoledne byla svolána jakási veledůležitá porada.

O co přesně půjde, jsem na internetu nemocničních klípků zatím nenašel. Cosi mi ale našeptává, že hlavním bodem programu bude Michael.“

„Musím už jít. Zavolej, kdyby se cokoli vyvrbilo,“

křikla a vyběhla ze dveří.

Caryn Flanneryová stála vedle svého syna mlčky. Od chvíle, kdy byl hospitalizován, spala sotva pár hodin denně.

O extrémním vyčerpání svědčily mimo jiné napuchlé a zarudlé oči. Bylo téměř deset hodin večer a kromě matky nad nemocným bděla sestra z jednotky intenzivní péče.

Annick vstoupila do kabinky, zahleděla se na Caryn a zvažovala, jak by zoufalou ženu potěšila. Než však vydala první hlásku, Caryn pohled vycítila a otočila se: „Jak na tom je, paní doktorko?“

„Drží se,“ odpověděla Annick a přistoupila k lehátku.

„Jinými slovy, vše zůstává při starém?“ hlesla Caryn.

„To není k zahození. Ale co je mnohem důležitější, jeho stav se nezhoršuje.“

„Vše se tedy obrací k lepšímu?“ Carynin hlas se zachvěl slabounkou nadějí.

„Troufám si tvrdit, že ano.“

Annick udělala několik kroků směrem k nešťastné matce a bok po boku s ní setrvala v tichosti. Denně spolu hovořily alespoň dvakrát a obdiv mladé lékařky vůči této statečné dámě neustále vzrůstal.

„Jak se jed do těla vůbec dostal? Našli pro to nějaké vysvětlení?“

„Pokud vím, tak ne,“ zněla upřímná odpověď. „U vás doma prozkoumali každou píď a do Michaelovy školy zavítali bezpočtukrát.“

Caryn hocha pohladila a z čela mu odhrnula rovné blondaté vlasy. „Evidujete další případy?“

Annick zavrtěla hlavou: „Ani jeden. Kontaktovali jsme všechny nemocnice na Long Islandu.“

Přes obličej paní Flanneryové přelétl stín zklamání.

Co chvíli telefonovala Annick do laboratoře, ale výsledky krevních testů dosud nebyly známy.

„Za předpokladu že přežije,“ začala opatrně Caryn, „…bude mít poškozený mozek?“

Annick jí položila ruku na rameno. „Tak zaprvé: přežije.

A za druhé: nález ze včerejšího cétéčka je úplně normální.“

„Co ledviny?“

„Budou v pořádku.“

„Nebude muset chodit na dialýzu?“

„Vypadá to, že ne.“

„Díkybohu,“ oddechla si Caryn.

„Je to silné zdravé dítě. Zvládne to.“

„Beru vás za slovo, paní doktorko,“ prohlásila Michaelova matka a po několika dnech se poprvé usmála.

„Na příští měsíc jsem mu slíbila velkolepou oslavu narozenin. Určitě bude chtít pozvat i vás.“

„Takovou příležitost nepropásnu za nic na světě.“

V místnosti se nepříjemně oteplilo a do očí bodalo ostré světlo. Ventilátor neúnavně dávkoval jednu porci kyslíku za druhou. Chlapcovy tváře nabyly přijatelnější barvy a podporu dýchání bylo možné omezit. První, skoro hmatatelný, důkaz změny k lepšímu.

„Paní doktorko?“ ozval se ženský hlas ze stanoviště sester.

„Ano?“

„Žádají vás, abyste se ihned dostavila na akutní příjem.

Podle sestry, která má službu, je to velice naléhavé.“

„Jděte domů a odpočiňte si. Já na Michaela dohlédnu,“

obrátila se Annick ke Caryn.

„Tady to pro mě bude únosnější.“

„Jak myslíte. Zajdu za vámi hned, jak to půjde,“

rozloučila se lékařka a spěchala na oddělení. Kolem nápadně vyzáblého muže v bílém plášti proběhla plně zaměstnána myšlenkou na problém, který ji na akutním příjmu čeká.

Motal se kolem počítače a kontroloval nějaké formuláře. Pro svůj záměr si nemohl zvolit výhodnější pozici. Výhled na Michaela Flanneryho byl dokonalý! Na základě znalostí nabytých houževnatým samostudiem usoudil, že svátý Petr už po kapsách loví klíče. Nebeskou bránu jeho vyvolenci odemkne co nevidět! Z čistě technického hlediska se mu povedl husarský kousek: náhodně vybrané oběti vpravil do těla jed, ale zatím ji neusmrtil. Dotlačil ji však na samý okraj propasti, a může se tudíž kochat představou tenoučkého vlásku, na němž visí život nevinného dítěte.

Úkol tedy splnil na jedničku s hvězdičkou. Nesmí však vzbudit podezření. Pomalu se narovnal, upravil si vázanku a vydal se k východu. Za čtyřiadvacet hodin se vrátí, pokud ovšem to děcko do té doby nenatáhne bačkory.

6

Když si Annick vybavila spoustu hektických nocí, které na akutním příjmu v uplynulých dvou měsících strávila, zjištění, že i zde může panovat relativní klid, ji poněkud překvapilo. Před vchodem do sesterny ji zadržela doktorka Maxine Sotherbyová. Pocházela z Jamajky a nemocnici odevzdala dobrých dvacet let života. Výborná pedagožka se mohla stejně jako její dvě sestry pochlubit souměrnou postavou a krásným obličejem. Na lékařské fakultě byla jediná černoška. Záhy si umínila, že se stane nejlepší studentkou, a skoro se jí to podařilo. Po čtyřech letech dřiny byla druhá.

„Dobrý večer, paní doktorko,“ pozdravila způsobně praktikantka.

„Tak tento měsíc jsi expert přes infekční choroby?“

usmála se Sotherbyová a změřila si Annick pohledem.

„Zabývám se jimi v rámci praxe, pokud se ptáte na tohle. To mě ovšem nepasuje do pozice experta.“

Sotherbyová vzhlédla k nástěnným hodinám. Na nose jí seděly nejmenší brýle, jaké kdy Annick viděla.

„Vzhledem k tomu, že své mládí ubíjíš v těchto prostorách i po desáté večer, ti takový titul náleží zcela jistě.“

„Vynasnažím se, abych si neudělala ostudu,“ zasmála se stážistka.

Sotherbyová sáhla po kartě a podala ji kolegyni.

„Podívej se na tu dívku na osmičce. Trápí ji kašel a zimnice, před dvanácti hodinami jí zduřely uzliny na krku a dostala horečku.“

Annick otevřela složku. „Nemá chřipku… nebo možná… mononukleózu?“

Doktorka Sotherbyová si sňala stetoskop a zasunula ho do kapsy.

„Kvůli banalitě bych tě sem přece netahala.“

„Jistě. Promiňte.“

„Zdá se, že je to něco vážnějšího. Navíc, laboratorní test mononukleózu nepotvrdil. Rentgen hrudníku je v prohlížečce a výsledky z laboratoře v kartě. Musím teď jít popohnat jednoho lenošného praktikanta, tak na mě houkni, až budeš odcházet. Jo… a její matka u nás pracuje jako vrchní laborantka“

Cestou na vyšetřovnu si mladá lékařka prošla zprávy z laboratoře. Až na zvýšený počet bílých krvinek, průvodní jev téměř každé infekce, bylo vše v pořádku.

Lindu poznala okamžitě: „Doktorka Sotherbyová mi o vás říkala, ale já jsem si nespojila jméno s obličejem.“ Pak se na okamžik odmlčela a podívala se na Danu. „Co je dceři?“

Linda se zhluboka nadechla. „Ráno to vypadalo na nějakou virózu. Předpokládala jsem, že to za den vyleží, nechala jsem ji tedy doma a sama jsem se taky omluvila v práci. Bohužel se to hodinu od hodiny horší.“

Annick přistoupila k Daně. Kůži měla bílou a lepkavou a dýchala velmi povrchně. „Copak ti schází, zlatíčko?“

„Je mi příšerně. Budu moct zítra do školy?“

„To se teprve uvidí. Nejdříve musíme zjistit, proč je ti tak špatně, víš?“

Dana se slabě usmála, prstíky křečovitě sevřely plyšovou hračku a hlava bezvládně klesla na polštář. Linda přestala netrpělivě popocházet po místnosti a stoupla si k nohám postele.

„Zvracela?“ zajímala se Annick.

„Ne, ale za celý den nevzala nic do úst.“

„Jak vysokou měla teplotu?“

„Skoro třicet devět. Naposledy jsem ji měřila kolem sedmé.“

Annick dítěti opatrně odhalila břicho. „Bolela tě dneska hlava?“

„Ano.“ Lékařka si povšimla nápadně zduřelých uzlin na krku a zlehka se jich dotkla. „Au!“ škubla sebou Dana.

„Promiň,“ usmála se Annick. Vyděsilo ji, jak jsou uzliny citlivé, ale před matkou se snažila úlek skrýt.

Abnormální boule nahmatala i v podpaží. A s nekompromisní vehemencí reagovala Dana i tentokrát.

Po půlhodinové prohlídce byla Annick tam, kde na začátku. Daniny příznaky se na žádnou nemoc nehodily.

Linda znovu začala přecházet z místa na místo.

„Necestovala někam v poslední době?“

„Před pár dny se vrátila z Kalifornie. Proč? Máte podezření na Lymeskou borreliózu?“

„To ne.“ Lindina otázka Annick neudivila. Časem nabyla dojmu, že na tuto diagnózu rodiče pomyslí pokaždé, když dítěti stoupne teplota. „Zavolám doktora Eastwicka. Je infekcionista a ráda bych ho požádala o konzultaci.“

Linda bezděčně pootevřela ústa. V obličeji se jí zračila smrtelná úzkost.

„Co to je? Musíte přece něco tušit.“ naléhala matka.

„Nechci se pouštět do spekulací, paní Vitalová. Existuje víc možností. Každopádně bude zapotřebí provést další testy.“

Náhle se Dana předklonila a záchvatovitě se rozkašlala.

Rty zmodraly a nedostávalo se jí dechu. Annick přešla k hlavě lůžka, vybalila kyslíkovou masku a přiložila ji nemocné na obličej. Po chvíli kašel ustal a dýchání se obnovilo. Lékařka sňala masku a sledovala, jak pacientka dýchá. Najednou si povšimla, že na Danině pyžamu ulpěl hlen s příměsí krve. Kradmo pohlédla na matku. Ta upírala oči na krvavou skvrnku.

„Zavolejte doktora Eastwicka! Rychle!“ požádala Linda a jemně uchopila dítě za ruku.

Annick přikázala sestře, aby pacientku napojila na monitor a zavedla kanylu. S Macem mluvila krátce. Když popsala, jak se nemoc projevuje, slíbil, že hned přiběhne.

Danu vyšetřoval tři čtvrtě hodiny a matce položil řadu dotazů. Mimo jiné chtěl vědět, zda dcera nepřišla do kontaktu s veverkami či myšmi. Takové otázky Annick nenapadly. Potom nařídil, aby nemocnou umístili do karantény a nasadili antibiotika. Měla být přijata přísná bezpečnostní opatření pro případ kapénkové infekce. Jinak řečeno: každý, kdo se octl v přímém styku s pacientkou, musí používat roušku. Annick se Macovu talentu jednat s rodiči obdivovala. Lindu ujistil, že léčba už byla zahájena a že za několik dní se dočkají aspoň některých odpovědí.

Linda se po těchto slovech jako zázrakem ztišila.

„Co se děje?“ zeptala se Annick, když osaměli.

„To právě nevím,“ přiznal.

„Tak k čemu to obšírné vyptávání?“

Mac škubl rameny. „Střílel jsem od pasu v naději, že se do něčeho trefím. Poslyš, musím si zavolat do Nového Mexika.“

„Teď?“ nevěřila svým uším Annick.

„Klid. Nejde o soukromý hovor. Potřebuju se spojit s jedním spolužákem z medicíny. Pracuje na katedře infekčních chorob.“

Mac zmizel v pokoji, kde lékaři obvykle diktovali zprávy. Annick ho sledovala otevřenými dveřmi. Během desetiminutového telefonátu se bezradně škrábal za krkem, a co chvíli zaklonil hlavu.

„Musíme kontaktovat doktora Howa,“ sdělil kolegyni, jakmile položil sluchátko.

„Ale vždyť dneska má službu doktor Johnson.“

Mac si založil ruce přes prsa. „Doktor Howe si mě včera pozval na kobereček. Kdyby se vyskytl nějaký podezřelý případ, mám ho neprodleně informovat.“

Annick vyschlo v ústech. „Co si proboha myslíš, že jí je? Vždyť se chováš, jako by měla mor.“ Tak vážného Maca nikdy neviděla.

„V Evropě se tomu tak říkalo.“

Annick zalapala po dechu a chytila Maca za loket. „Ty si fakt myslíš, že to děcko má mor?“

„To nemůžu…“

„Dýmějový mor? Plicní formu?“

Mac se rozhlédl. „Nekřič tak, prosím tě! Vyvolat paniku, to by nám akorát tak chybělo. Musí hned do izolace.“

„Nechce se mi věřit, že…“

„Oznámím to Howovi a pak se spojím s Úřadem pro kontrolu nemocí v Atlantě. A každý, kdo se k ní přiblížil na vzdálenost menší než dva metry, začne okamžitě užívat antibiotika…, v prvé řadě její matka.“

„Ale mor se ve Spojených státech vyskytuje jenom na západě. Sporadicky.“

„Toho jsem si vědom,“ odpověděl klidně.

„Ráda bych s tebou mluvila, až vyřídíš ty telefonáty.“

„Jasně. Budu v posilovně.“

Annick vykulila oči. „V posilovně? Ztratil jsi snad pojem o čase, nebo co?“

„Jsme lékaři. V nemocnici je to jako v kasinu, hodiny tady neplatí,“ vysvětlil. „Něco na sebe hodím a za půl hodiny jsem tam.“

Annick se přistihla, že uvažuje ve francouzštině.

Maximální

úsilí, aby se nežádoucího zvyku zbavila, přitom vyvíjela od chvíle, kdy prvně vstoupila na půdu Spojených států.

Vše bylo připraveno a Dana mohla být převezena do karantény. Mladá lékařka si rychle nasadila roušku, natáhla na sebe ochranný oděv, ovládla zjitřené nervy a vrátila se k Daně.

7

Obstojnou fyzickou, a potažmo psychickou, kondici povýšil Mac Eastwick na jednu z priorit. Nehledě na denní či noční čas, před odchodem domů vedly jeho kroky neomylně do posilovny. A nutno přiznat, že na jejím vybavení nemocnice nešetřila.

Položil se na lavičku a nohama se pevně zapřel o zem.

Původně dával přednost činkám, posléze však nalezl jisté zalíbení i v posilovacích strojích. Do plic nasál vzduch a pak asi polovinu vydechl. Následně zdvihl stokilové závaží a jakoby nic ho odložil na stojan.

„Co ti říká termín bioterorismus,“ šla Annick přímo k věci, sotva překročila práh fitcentra.

„A tobě?“ zachroptěl Mac.

„V Pasteurově institutu v Paříži jsem strávila tři měsíce pod vedením doktora Jacqua Aarona. Je to všeobecně uznávaná kapacita na biologické zbraně.“

„Něco jsem o něm zaslechl.“

Ve zdejším fitness centru byla poprvé a musela uznat, že tak moderní tělocvičnu v žádné pařížské nemocnici neviděla. Stála na modrém koberci vyšší cenové kategorie a v zrcadlech, která pokrývala celou protilehlou zeď, si prohlížela svůj odraz.

„Co tedy o bioterorismu víš?“ naléhala.

Mac se posadil a ručníkem si osušil obličej.

„Řekněme, že v Pasteurově institutu v Paříži jsem nebyl, pokud se ptáš na tohle. Když o tom tak špekuluju, napadá mě, že jsem vlastně ze své rodné Ameriky nikdy nevytáhl paty.“

„Macu, já to myslím smrtelně vážně.“ Opřela si ruce v bok a zlostně podupávala jako učitelka, která ze svých žáků mamě mámí správnou odpověď.

„Dostal jsem pozvánku na pár sympozií. V posledních letech se tohle téma stalo hitem.“ Mac odhodil ručník a ukázal na Annick: „Nesouvisí tak náhodou ten tvůj nečekaný zájem o biologické zbraně s Michaelem Flannerym a Danou Vitalovou?“

Annick byla zvyklá jednat na rovinu. „Pochopitelně že souvisí.

Nejprve botulismus a teď plicní forma dýmějového moru. Možnost bioteroristického útoku by v tomto případě nesmetl ze stolu snad ani absolutní ignorant.“

„Absolutní kdo?“ zachechtal se.

Věnovala mu zkoumavý pohled a udělala grimasu. Byla ráda, že její neuváženou poznámku nevztáhl na sebe. „Uznej aspoň, že se ta myšlenka vyloženě nabízí.“

Mac vstal, přešel k horní kladce, uchopil madlo a zhluboka se nadechl. Vlastně jí popřál víc sluchu, než předpokládala. Po chvíli úporné námahy Macovy tváře

zrudly, žíly na čele se nalily krví a vystouply. Docvičil a nechal zátěž padnout.

„Cholera, antrax, neštovice, koňská venezuelská encefalitida, Ebola a tak dál. Nic nového pod sluncem. Až na jedno. Výzkum zaznamenal v posledním období nebývalý pokrok, a tak i metody zneužití virů, toxinů a smrtelných bakterií jsou rafinovanější než kdysi,“ objasnil Mac, vydýchal se a zahájil další, zhruba dvouminutovou, sérii cviků. „Znesvářené země používaly bakteriologické zbraně už v šestém století před Kristem. Tataři například v polovině čtrnáctého století svezli na hromadu všechny oběti moru a přes hradby je vrhli přímo do obleženého města. Za pár dní vypukla epidemie a statečným obráncům nezbývalo než se vzdát.“

„Díky za pozoruhodný exkurz do historie. Pořád ale nechápu, proč nechceš připustit, že na Danu a na Michaela mohl být spáchán bioteroristický útok.“

Mac zakroutil hlavou. „Biologické zbraně namířené proti dětem? Čeho by tím kdo dosáhl?“

„To nevím,“ zaváhala. „Ale proč by tím musel někdo něčeho dosáhnout? Třeba za vším stojí nějaký pomatenec, který zkrátka ví, jak na to.“

Mac dokončil třetí sadu, opřel se o zed a vyčerpáním se svalil k zemi. Brada mu klesla na dmoucí se hrudník.

„Proč se té své teorie držíš jako klíště, Annick?“

„Z prostého důvodu. Z Pasteurova institutu jsem si odnesla jeden zásadní poznatek: průměrný člověk ani netuší, jak je výroba biologické zbraně hromadného ničení levná a jednoduchá.“

Mac přikývl: „V tom máš nejspíš pravdu.“

„Tak proč je moje úvaha ohledně těch dvou pacientů tak scestná?“

„To jsi řekla ty. Já mezi pojmy scestný a nepravděpodobný vidím obrovský rozdíl.“ odvětil zdvořile Mac, změřil si pulz a přesunul se k Annick. „Podívej, jak botulismus, tak mor by se pro potřeby bioterorismu daly bezpochyby velmi snadno zneužít a…“

„To se ti právě snažím sdělit. Kdybys mě…“

Valící se lavinu výtek zastavil pohybem ruky. „Nech mě domluvit, prosím. Dana onemocněla bezprostředně po návratu z Kalifornie. Souhlasí?“

„Ano. Co chceš naznačit?“

„Myslím, že se to všechno nakonec nějak logicky vysvětlí a obavu z bioterorismu budeme moct pustit z hlavy.“

„Zajisté. Ale jsi aspoň ochoten přiznat, že jde přinejmenším

o podivnou shodu náhod, a že jsme možná odhalili špičku nebezpečného ledovce?“

„Ale ovšem. Filmy nebo akademické debaty poskytují prostor pro nejroztodivnější spekulace.“

Annick se tvářila neústupně. „Víš, ono nejde považovat celou záležitost za vyřízenou, když jsme se jí ani nezabývali.“ Nepřítomně se zahleděla do zrcadel a hlasem, který přicházel odněkud zdálky, dodala: „Mně se to jaksi nezdá.“

„Nepřipadáš mi jako hysterka s přebujelou fantazií.

Alespoň při práci ne. Takové typy totiž v naší profesi nemají místo.“

„Je mi jasné, že…“

„Zjistíme, kde se Michael infikoval, a hned se ti uleví.

Uvidíš.“

„A Dana?“

„Jestliže se u ní potvrdí mor, není o čem diskutovat. V

Kalifornii každý rok evidují několik případů.“

Neoblomný výraz z obličeje začínající lékařky nezmizel. Cenila si odborné zdatnosti svého kolegy a věděla, že moderní medicína vychází z faktů a důkazů. Ale vždyť ona chce jen předejít řetězci tragických událostí. Skutečně uvažuje v tak ostrém rozporu s koncepcí současné medicíny?

„Samozřejmě to nemusí znamenat vůbec nic;“ připustila konečně, „pro jistotu ale budu ostřížím zrakem sledovat, kde se co šustne. Říká se to tak, ne?“

„Cože? To bych se měl spíš ptát já tebe. Proboha, vždyť mluvíš anglicky líp než já!“ vyprskl smíchy. Pomalu se vztyčil a pomohl Annick na nohy. Kdesi u žaludku jí projelo

příjemné a ne zcela nečekané zašimrání. Byla mladá, přitažlivá, vědoma si své ceny a svět jí ležel u nohou. Tušila, že ani ona není Macovi lhostejná. Ačkoli pletky na pracovišti v zásadě odsuzovala, cítila, že kouzlu svého kolegy propadá čím dál víc.

8

SEDMÝ DEN

V souvislosti s podivnými událostmi posledních dní Maca vůbec nepřekvapilo, že doktor Howe přizval na poradu s praktikanty i ředitele nemocnice Johna Scanlona.

Jelikož byl Mac služebně nejstarší, měl dohlédnout na to, aby se jeho dva svěřenci, Annick Clementová a průměrností a nespolehlivostí proslulý Kevin Killpatrick, dostavili v určenou hodinu do knihovny.

Knihovna sousedila s pracovnou doktora Howa. Byla to útulná, vkusně zařízená místnost, i když zdaleka ne tak luxusní jako velký zasedací sál. Praktikanti se uvelebili v křesílkách u oválného konferenčního stolu. Na žádost svého nadřízeného si Mac s Kevinem oblékli košili a vázanku. S

diplomacií sobě vlastní odrážel Mac dotěrné dotazy mladších kolegů a trpělivě jim opakoval, aby si nejdříve vyslechli slova doktora Howa.

Ten dorazil přesně za deset minut, usadil se v křesle a na stůl položil kožený kufřík na dokumenty. Měl na sobě tmavé sako s úzkými proužky a modrou kravatu. Prsty obou rukou zaklesnuté do sebe si Annick vyložila jako výmluvné gesto.

„Jistě není pro nikoho z vás tajemstvím, že se potýkáme s potenciálně závažným problémem. V důsledku nastalé situace byla narychlo svolána schůze vedení.“ zahájil Howe proslov a upřel zrak na velké nástěnné hodiny s černými římskými číslicemi. Ruce se mu sotva znatelně třásly. V

takovém duševním rozpoložení ho Annick ještě neviděla. „O

oficiální stanovisko nemocnice jsem si dovolil požádat pana doktora Scanlona.“ Natáhl se pro karafu a nalil si půl sklenky ledové vody.

„Měli bychom na našem přístupu k pacientům něco změnit?“ zeptal se Mac.

Doktor Howe upil a odložil sklenici. „Ne. Vše nezbytné je už zařízeno. Pořád jde o standardní záležitost. Prostě nám sem přivezli dvě děti nakažené infekční chorobou a my jako lékaři jim musíme věnovat plnohodnotnou péči. U Michaela Flanneryho i u Dany Vitalové se objevily atypické příznaky.

Toho jsme si plně vědomi. Povinnost nám však velí, bez ohledu na původ infekce, oba pacienty léčit, a doufejme i vyléčit.“

„Dnešní vizita ve dvě tedy platí,“ přesvědčila se Annick.

„Samozřejmě,“ zněla okamžitá odpověď. „Jak jsem řekl, na chodu oddělení ani nemocnice se nic nemění.“

Do místnosti vstoupil John Scanlon a bez váhání usedl vedle doktora Howa. S ředitelem se Annick setkala pouze dvakrát. Jeho prapředkové pocházeli z Anglie, i když světlé vlasy a pomněnkově modré oči by spíš svědčily pro severský původ. Zdravotnický kolos řídil pevnou rukou. A poněvadž si zakládal na tom, že vede v patrnosti všechny praktikanty, kteří v nemocnici působí, vysloužil si u nováčků nálepku svědomitého a čestného šéfa, jemuž nic neleží na srdci víc než vzdělání nastupující generace lékařů.

Zdvořile se usmál, postavil se, sundal si sportovní sako a pověsil ho na opěradlo. „Vedení nemocnice si je plně vědomo choulostivé povahy této nepříjemné kauzy, a proto spoléhá na vaši loajalitu a profesionální chování,“ začal a z náprsní kapsičky vytáhl kartičku. „Rád bych s vámi projednal několik otázek. O pozitivním výsledku testu Dany Vitalové jsme uvědomili Oddělení pro evidenci výskytu dýmějového moru v Coloradu. Vzhledem ke skutečnosti, že pacientka krátce před onemocněním pobývala v Kalifornii, nepovažují vyslání vyšetřovací komise do naší nemocnice za nutné.“

„A co kdyby v Kalifornii nebyla?“ přerušil ředitele Kevin.

Scanlon se zarazil a hledal pomoc u Howa. Ten se ozval vzápětí: „Pokud se tato nemoc prokáže u osoby, která do

oblasti, kde se mor stále vyskytuje, necestovala, potom se zváží míra rizika a celá věc se pochopitelně důkladně prošetří.“

Scanlon přikývl a zhluboka se nadechl: „Čímž se nepřímo dostáváme k velmi citlivému momentu: média nás brzy začnou bombardovat všetečnými dotazy. Několik telefonátů jsme už obdrželi. Můžeme naštěstí nabídnout racionální zdůvodnění, s nímž se novináři, jak se ukázalo, prozatím spokojili.“ Scanlon se odmlčel a pohledem přecházel od jednoho k druhému. „Bylo by vhodné, kdybyste neposkytovali žádné rozhovory.“

„To nebude problém. Spolehni se,“ vpadl mu do řeči Howe.

Scanlon zíral na skupinku mladých lékařů, jako by jim chtěl číst myšlenky.

„A jak máme postupovat, vzejde-li nějaký dotaz od státních zdravotnických orgánů, dejme tomu od Úřadu pro kontrolu nemocí?“ otázala se nevinně Annick.

Howe svraštil čelo, což si vyložila jako tichý nesouhlas s nemístnou zvídavostí.

„Nevím, jestli jsem vás dobře pochopil, slečno Clementová,“ zrozpačitěl Scanlon. Annick svých slov rázem litovala. Macovo důrazné varování v podobě lehkého kopnutí do holeně přišlo pozdě.

„Zajímalo mě, jak máme jednat, osloví-li nás státní instituce,“ objasnila Annick.

„Podstatné je nenahrávat médiím. Jsme renomovaný ústav, uznávaný v celé Americe, a nemůžeme se chovat jako v cirkuse.“

„V tom jsme všichni zajedno,“ nutil se do úsměvu Howe.

Ředitel však pokračoval. „Kdyby ovšem žádost o informaci přišla z oficiálních míst, měli byste dotyčného odkázat na doktora Howa, případně na vedení nemocnice,“

objasnil a poněkud znervózněl. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Tvrdím, že o BT se nejedná.“

„O jaký BT?“ zašeptal Kevin.

„O bioterorismus,“ odpověděla Annick, aniž pohnula hlavou.

„No nazdar,“ zabručel Kevin.

Mac jejich krátkou konverzaci zaslechl a dodal: „Raději tomu věřme.“

Scanlon mluvil ještě chvíli, poté všem poděkoval za pozornost a předal slovo Howovi. Ten znovu zdůraznil nebezpečí medializace, nutnost profesionálního chování a dobré komunikace s vedením. Následně byli Mac, Annick i Kevin propuštěni.

„Jak se ti jeví?“ žádal Scanlon Howa o názor.

„Nemusíš mít obavy,“ uklidňoval ředitele Howe. „Mac Eastwick je jeden z nejlepších. Teď se sice trochu zakoukal do naší mladé kolegyně, ale to snad nebude na závadu.“

„A ten druhý?“

„Sem tam dělá potíže. Nerad se účastní týmové práce, ale my už si s ním poradíme. Chtěl by se specializovat na kardiologii. Bohužel však podává jen průměrné výkony, a tak pochybuji, že o něj nemocnice projeví zájem. Ještě něco?“

„Ne, to je všechno. Díky,“ poplácal ho Scanlon po rameni. „Já jen že tyhle věci se člověku můžou vymknout z rukou, když to nejmíň čeká.“

„Jsou to profíci, Johne. Nemají zatím velké zkušenosti, ale vědí, co se sluší a patří.“

„To doufejme.“ vyjádřil Scanlon mírnou naději. „Cítím se teď mnohem líp.“ Pohlédl na hodiny a zděsil se: „Musím už běžet. Uvidíme se zítra na schůzi vedení.“ Kartičku s poznámkami zastrčil do náprsní kapsy a zčerstva opustil knihovnu. Howe se zabral do myšlenek. Mamě se snažil vybavit si jedinou příležitost, při níž viděl Scanlona tak znepokojeného. Po několika minutách dospěl k závěru, že realita je zřejmě skutečně povážlivě chmurná a že ředitel si část pravdy nechává pro sebe.

9

„Už jsi večeřela?“ prohodil svým charakteristicky ležérním tónem Mac a s předstíraným zájmem studoval zdravotní dokumentaci. Z vizity se vrátili až po deváté.

„Macu, od tří hodin jsem se od tebe nehnula na krok. Nevíš, kdy bych si tak asi stihla skočit na večeři?“ rozhorlila se Annick.

„Promiň. Neuvědomil jsem si to,“ odložil konečně kartu na polici. „Znám jeden docela dobrý podnik a říkal jsem si, jestli bys nechtěla jít se mnou.“

Annick na něho několik vteřin hleděla jako na zjevení.

„Jít s někým na večeři se v Americe nekvalifikuje jako trestný čin, Annick,“ usmál se.

„Tvou nabídku si musím dobře promyslet,“ oznámila strojeně, ale po chvíli svolila.

„Pod jednou podmínkou.“

„Najednou. Před chvílí sis žádné podmínky nekladl,“

rozčilila se naoko.

„Co bylo, bylo.“

„Tak o co jde?“

„Nebudeme se bavit o práci.“

„Jak to? Chci se zeptat na milion…“

„Bohužel,“ neustoupil Mac. „Jsem neúplatný.“

„Takže bud akceptuji tvůj požadavek, nebo budu jíst sama.“

„Máš obdivuhodný postřeh.“

„Dobře. Tvé pozvání na večeři přijímám.“

Když se přišoural značně přepadlý Kevin, byli už na odchodu. Na tváři se mu skvělo dvoudenní strniště a jeho původně bílý plášť neviděl pračku přinejmenším týden.

„Končíme?“ ubezpečil se.

„Ano,“ odpověděl Mac. „Nezapomněl jsi odebrat krev tomu pacientovi na akutním příjmu?“

„Samozřejmě že ne. A vůbec… Nechápu, proč se tak dřu,“ vybuchl Kevin.

„Jak to myslíš?“ nepochopila jeho emotivní projev Annick.

Kevin se rozvalil do křesla a nohy přehodil přes opěradlo židle. „Jen se nedělej, Annick. I vrabci na střeše si cvrlikají, že by mě odsud nejraději vypoklonkovali. Můžu tady vyplivnout duši, a stejně to nikdo neocení.“

„Tak jim dokaž, že za něco stojíš! Jinak si o kardiologii můžeš nechat jen snít,“ doporučil mu Mac.

Kevin se zasmál. „Pche. Nemám šanci. Ta sebranka pseudointelektuálů, co nám to tu diriguje,… hlavně ten kašpar Howe…, ti mě k tomu tak jako tak nepustí.“

Annick a Mac si vyměnili pochybovačné pohledy, pár minut Kevina chlácholili a pak ho opustili se slovy, že se uvidí zítra.

Restaurace byla od nemocnice vzdálena slabý kilometr.

Bar obsadili do jediného čtverečního centimetru rozjaření studenti, ale u stolů se volné místo našlo. Mladičká servírka s kudrnatými blondatými vlásky a výrazem Shirley Templové uvedla dvojici do boxu. Vzápětí se objevil číšník v košili s jemnými červenými proužky, podal každému jídelní lístek a zeptal se, co si budou přát k pití.

„Jaký to je, bydlet ve Francii?“ hořel Mac zvědavostí.

Trochu se k Annick naklonil, protože hudba v baru hrála příliš hlasitě.

„V Paříži je to jiné.“

„Jak?“ Nedočkavě naznačil rukou, aby pokračovala.

Vypadal jako lékař, který se snaží přimět bázlivé dítě, aby bez ostychu překročilo práh jeho ordinace.

„Je to nádherné město, žel trpí rozbujelou byrokracií.

Méně odolní jedinci si nad řáděním pedantských úředníků rvou vlasy, zahraniční turisté se na Pařížany dívají s nepochopením, moc tam prší a po pečivu se jen olizuješ.“

Umlkla a počkala, až před ně číšník postaví nápoje.

„Vrátíš se?“

„Ještě nevím,“ povzdechla si a upila ze sklenky nealkoholického piva. „A odkud jsi ty? Nikdy ses o tom nezmínil.“

„Vyrostl jsem na Floridě, v Gainesville. Rodiče přednášeli na univerzitě psychologii. Rodinnému krbu jsem řekl adié hned po střední škole.“

„Kam jsi šel?“

„Na medicínu do Bostonu. Pak jsem přesídlil na Long Island a předatestační přípravu jsem zahájil tady.“

„Máš sourozence?“

„Ne. Jsem jedináček. A nemůžu se zbavit dojmu, že to tak rodiče zařídili schválně. Téma dětí bez sourozenců představovalo totiž hlavní předmět jejich bádání.

Všelijakých psychologických experimentů jsem se s dalšími stejně postiženými prcky účastnil celé dětství.“

Annick Macovi se zaujetím naslouchala. Mimo zdi nemocnice to byl úplně jiný člověk. Pohodový, citlivý a přemýšlivý. Od rodičů se naučil mnohému. I po letech dbal na to, aby udržovali hezký vztah.

Objednali si hamburgery a Annick poznamenala: „Prožil jsi nevšední dětství.“

„Svým způsobem ano. A ty? Jak jsi žila dřív?“ zeptal se a usrkl doušek chladivého moku.

„Otec je velmi bohatý. V Paříži máme překrásný byt.

Když jsem byla malá, tvrdili o mně, že si žiju jako v pohádce. Strašně se mi takový příměr líbil.“

„Kdysi jsi prozradila, že otec pochází z Ameriky.“

„Ano. Jako dítě strávil spoustu let v New Yorku, protože jeho rodiče pracovali v amerických diplomatických službách.

„A co dělá maminka?“

Annick pohlédla stranou. „Narodila se ve Státech, ale vyrostla ve Francii. Amerického občanství se sice nikdy nezřekla, přesto nechtěla pobývat jinde než v Paříži.“

„Navštívila tě tady někdy?“

Annick se zahleděla do dálky. Potřebovala chvíli na to, aby zahnala smutné vzpomínky.

„Zahynula při automobilové nehodě. Bylo mi teprve pět.“

„Promiň… To jsem nevěděl. Ale tvůj otec se z Paříže neodstěhoval?“

„Jistěže ne,“ ožila. „Paříž by neopustil.“ Na okamžik ji rozptýlil povyk studentů. S napětím sledovali fotbalový zápas. „Pro něho je to město plné vzpomínek.“

„Čím se zabývá?“

„Čím se nezabývá, by asi byla případnější otázka.“

napřímila se hrdostí. „Je velice vážený a šikovný obchodník.

Už dávno jsem přestala sledovat, kterou společnost zrovna kupuje, prodává nebo restrukturalizuje.“

„To nevypadá špatně.“

„Moc jsme si spolu užili, když jsem byla dítě. A co všechno jsem viděla! Když jsem měla prázdniny, brával mě všude s sebou. Pokaždé jsme cestovali jeho soukromým letadlem. Hodně času jsme trávili v naší vile v Nice.

Tvrdím, že jižní Francie je nejúžasnější místo na zeměkouli.

Pořád tam spolu jezdíme.“

„Z toho, co vykládáš, soudím, že je velice sympatický.“

„Takového tátu si každý může jen přát. Mám velké štěstí. Telefonujeme si třikrát čtyřikrát týdně.“

„Trochu ti závidím,“ svěřil se Mac.

„Co?“

„Hrozně rád bych se podíval do Evropy…, do Paříže.“

Odtáhl ruce od stolu, aby mohl číšník naservírovat hamburgery, dopil pivo a objednal si další. Annick mezitím vytáhla z kabelky diář v kožených deskách. Věnoval jí ho horlivý reprezentant farmaceutické firmy.

„Otec by měl dorazit za deset dní. Vracím se s ním do Paříže. Ovšem v letadle se najde dost místa i pro tebe, pokud budeš mít zájem.“

Tak spontánní a jakoby bezděčně pronesená nabídka Macovi vyrazila dech. Bál se, že si z něho Annick tropí blázny, a modlil se, aby jeho vyjevený výraz nebyl příliš nápadný.

„V letadle…? Jsi moc hodná,“ vymáčkl ze sebe nakonec. „Ale nevím, jestli se známe natolik, aby…“

Annick málem vybuchla smíchy. Spěšně odložila orosenou sklenku, z níž se právě hodlala napít, a potřásla hlavou. „Proboha, Macu! To se všichni Američani chovají jako ty? Nenabízím ti přece pronájem v mé posteli. Je to jenom výlet do Paříže. Nic víc,“ vysvětlila a s chutí se zakousla do hamburgeru.

Macovu tvář polil lehký ruměnec a jeho sebedůvěra vzala za své. Věděl, že se červená, a zbývalo mu jen doufat, že jeho obličej rychle nabude obvyklé barvy.

„Páni! Ty si ze mě neděláš šoufky!“ vydechl po chvíli.

„Ne.“

„Já nevím… Myslíš, že si pro mě vyšetříš trochu času?“

vypravil ze sebe nejistě a poškrábal se na temeni.

„Jasně. Představoval sis snad, že tě vysadím na letišti a půjdu si po svém? Můžu tě vzít i na prohlídku Pasteurova institutu. Uvidíš, že Úřadu pro kontrolu nemocí v Atlantě se vyrovná po všech stránkách.“

„Pasteurův institut mě určitě nadchne ze všeho nejvíc,“

podotkl, jako by jeho cesta do Paříže byla hotová věc. „Ale nemůžu si dovolit…“

„Budeš bydlet u nás. Otec má fantastického kuchaře. A jídlo ti nebudeme účtovat!“

Mac nevycházel z údivu. Sám nejlépe věděl, že jeho finanční zdroje jsou dost omezené a že taková příležitost se nenaskytne každý den. V myšlenkách se octl v Paříži.

Očima bloumal po místnosti tak dlouho, až se přistihl, že své spolustolovnici civí přímo na hrudník. Ovšem úplně ho probral až hlas: „Haló, já jsem tady.“

Macova brada vystřelila jako na povel vzhůru.

„Omlouvám se…

„Náš byt má tři sta sedmdesát metrů čtverečních, tak se nestrachuj, že bys neměl kde složit hlavu.“

Mac se bezmyšlenkovitě chopil hamburgeru, ale vzápětí ho odložil. „Nevím, jak mám na takovou nabídku reagovat.“

„Nijak. Pokud chceš jet, jsi zván. Pokud ne, nic se neděje.“

Mac ještě nějakou dobu seděl jako omráčený, pak se vzchopil a bavil se s Annick o všem možném vyjma nemocnici. K Daně a Michaelovi už nezabrousili.

Dojedli hamburgery a objednali si další pití. Přibližně po dvou hodinách Annick zívla a prohlásila, že je vyčerpaná a že se hodlá vydat domů. Prozíravě jeli každý svým vozem, takže elegantně předešli háklivé konverzaci o tom, kdo koho kam zaveze a jak dlouho se zdrží.

Annick trvala na tom, aby platili zvlášť. Mac se sice postavil na odpor, ale nakonec se nechal přesvědčit.

Když vstala, všimla si, že se u východu mihl muž v béžovém saku. Zarazila se, pozorně se zahleděla ke dveřím, ale postava mezitím zmizela.

„Stalo se něco?“ otázal se Mac.

„Ne. Jen se mi zdálo, že vidím jednoho známého.“

„To je možné. Sem chodí hodně lidí.“

„Jenomže on je z Paříže.“

„Někdo zastává názor, že každý má někde dvojníka.

Třeba ses právě setkala s kopií svého kamaráda.“

„To je absurdní,“ zavrtěla hlavou Annick. Sotva vyšli z restaurace, prozkoumala bedlivě okolí, ale bylo už pozdě a kromě dvojice milenců nikoho nespatřila. Mac ji doprovodil k autu.

„Děkuji ti za hezký večer,“ pronesl způsobně téměř z dvoumetrové vzdálenosti.

„Je s tebou legrace, Macu. Uvidíme se v sedm.“

Zachichotala se a otevřela dveře červeného BMW.

Mac cestou domů přemýšlel o Annick. Měl čest povečeřet s výjimečnou dámou. A průběh večera nebyl zkalen upjatou rozpačitostí prvních schůzek. Usilovně vzpomínal, zda se některá z dívek, které poznal, Annick podobala. Nevybavil si žádnou.

V posledních letech prošel několika vztahy, ale nikdy se hluboce nezamiloval. Nelitoval, že dosud nepotkal pravou lásku, protože si nebyl jistý, zda by unesl rizika, která s sebou takový cit přináší.

Na mysli mu vytanul několik měsíců starý rozhovor.

Tehdy se přiznal, že jména většiny žen, s nimiž chodil, si nepamatuje. Kolega a dobrý přítel v jedné osobě mu tehdy odpověděl, že ty dívky za to nejspíš nestály. A Mac si nenápadnou poznámku vryl do paměti.

Ještě než vystoupil z auta, dostal zprávu z nemocnice.

Měl okamžitě přijet, protože Daně Vitalové se přitížilo.

Poprosil, aby zavolali také Annick. Na oddělení se řítil ve strachu, že se jeho nissan rozsype. Romantické rozjímání vytlačila malomyslnost. Jak zachránit dítě, které umírá na nemoc, jež před více než sedmi staletími vymýtila dvě třetiny evropské populace?

10

Když přiběhl na jednotku intenzivní péče, zbývalo Daně Vitalové několik hodin života. Ačkoli ventilátor pracoval na plné obrátky, rty měla promodralé a nevýkonné plíce se plnily zpěněnou, zkrvavenou tekutinou. Prakticky celé tělo bylo pokryto skvrnami.

Sestry měly plné ruce práce s pípajícími monitory, které spustily jakoby všechny najednou.

„Jaký má tlak?“ obrátil se Mac na sestru Bev Connorsovou.

„Devadesát na padesát.“

„Tvoří se moč?“

„Poslední tři hodiny ne.“

„Je k dispozici čerstvý rentgen hrudníku?“

„Prosím,“ ukázala Bev k prohlížečce. „Je třicet minut starý.“

Mac si složil ruce přes hrudník a pečlivě studoval snímek. Navzdory intenzivní léčbě antibiotiky se infekce rychle šířila a stav nemocné se prudce zhoršoval. U lůžka na Maca čekal Fred Smith, kolega z jednotky intenzivní péče.

Vlasy mu vypadaly brzy po dvacítce a se ztrátou čupřiny se nedokázal vypořádat. To ovšem nikterak neovlivnilo jeho bezmeznou ochotu přispěchat na pomoc a přiložit ruku k dílu tam, kde toho zrovna bylo třeba.

„Jde to s ní od desíti k pěti,“ informoval Maca.

„Vypadá to na sepsi,“ podotkl Mac a podal si kartu. „Ve včerejších vzorcích krve je mor.“ Když byla stanovena diagnóza, rychle si zopakoval příslušné poznatky a věděl, že jakmile bakterie proniknou do krve a do plic, jsou šance na uzdravení velmi nízké.

„Kdy jsi naposledy mluvil s matkou?“

„Před necelou hodinou. Praktický lékař jí předepsal sedativa, ale ona je zatím odmítá. Mám dojem, že ví naprosto přesně, jak na tom její dcera je. Navrhuješ změnu antibiotik?“

Mac zakroutil hlavou. „To nebude k ničemu. Dostává ty nejúčinnější léky.“

„Považoval jsem za slušné zeptat se tě,“ odpověděl Fred.

V naději, že odhalí něco, na co Fred nepřišel, bádal Mac nad Daniným chorobopisem dalších dvacet minut.

Zničehonic vycítil něčí přítomnost. Když se otočil, spatřil Annick. Vytřeštěnýma očima zírala na Danu.

„Co se stalo?“ vyděsila se.

„Je na tom zle,“ oznámil Mac a předal jí kartu. Z tónu jejího hlasu bylo nanejvýš znát, jak ji Danin stav šokoval. O

traumatu plynoucím z úmrtí dítěte spolu Mac a Annick už hovořili. Málokterý pediatr sice otevřeně přizná, že smrti dítěte se v některých případech nedá zabránit, vybuduje si však jakousi obrannou strategii, s jejíž pomocí tragickou událost zvládá. Z nedávného rozhovoru nabyl Mac dojmu, že s touto stránkou lékařské praxe si Annick ještě neporadila.

Přisunula si židli, posadila se a zabrala se do lékařských záznamů. Po chvíli vzhlédla k jednomu z monitorů.

„Třeba… to není tak beznadějné. Zdání někdy klame,“

vysoukala ze sebe a odložila kartu.

„Ona umírá, Annick.“

„Mohli bychom změnit vazopresorika. Neptal ses Freda, jestli…“

„Fred ví, jak na tom Dana je. Pokud tlak klesne, zkusí něco jiného.“

Z Annick čišela bezmoc. Odvrátila oči od Dany a bezradně se rozhlédla.

„Taky můžeme…“

„Pojďme pryč,“ navrhl Mac. „Fred je člověk na svém místě. Zavolá nás, kdyby se cokoli změnilo.“

„Tak jo,“ zašeptala. „Musím si odskočit. Sejdeme se ve vestibulu.“

„Dobře.“

Muže v krátkém bílém kabátku u stanoviště sester skoro nezaregistrovala. Přitočil se k pultu, rozevřel kartu a začal ji číst. Teprve tehdy zbystřila pozornost a zpomalila.

Držel Michaelovu zprávu. Podle typu pláště poznala, že není lékař. Byl jí povědomý, ale nedokázala ho přiřadit k žádnému oddělení.

„Dobrý večer, paní doktorko. Musíte být strašně unavená. Tak pozdě.“ usmál se, když se zastavila těsně před ním.

„Dobrý večer, pane…“

„Simione, Grady Simione. Párkrát jsme se viděli, ale asi si mě nepamatujete. Pracuji v laboratoři. Chtěl jsem jen založit výsledky nějakých testů.“

„Myslela jsem, že to dělá sekretářka.“

„Ano. Ale někdy neví, kam dřív skočit, tak to sem raději zanesu sám. Všichni přece táhneme za jeden provaz, ne?“

„Takových jako vy bychom potřebovali víc.“

„Po pravdě řečeno se v laboratoři někdy docela nudím, a tak s povděkem přijmu každou záminku k úniku. Tady se mi líbí: všechno to tu jen klokotá. Taky jsem se chtěl věnovat medicíně. Známky jsem měl, jenže finančně bych to neutáhl.“

Annick se zdvořile pousmála. Na fakultě se setkala s pěknou řádkou lidí, kteří z toho či onoho důvodu studovat nemohli. Věděla, že za neuskutečněným snem se skrývají desítky výmluv a tuna lenosti. Vždyť získat půjčku či stipendium nebylo nic těžkého!

Když se s Gradym rozloučila, opustila jednotku intenzivní péče, z pokoje si vzala pár drobností a vykročila do vestibulu.

Před odchodem z nemocnice zašla s Macem do čekárny.

Přáli si, aby Danina matka věděla, že se v těžké životní situaci má o koho opřít. Kromě Lindy v místnosti žádní rodiče nebyli. Seděla se zkříženýma nohama na pohovce, na sobě měla džíny a lehkou sportovní bundu. Z chodby dopadalo mdlé světlo. Televize hrála, ale zvuk byl ztlumen na minimum.

Slova se ujala Annick. Aniž zastírala vážnost pacientčina stavu, pokusila se do Lindiny duše vlít aspoň kapku naděje. Rozhovor trval krátce. Linda lékařku vyslechla v tichosti a nepoložila žádnou doplňující otázku.

Pochopila, že je jen otázkou času, kdy dojde k nejhoršímu.

Annick se snažila chovat statečně, ale přesto jí ke konci rozhovoru vyhrkly slzy.

K parkovišti kráčeli mlčky. Mac se jednou či dvakrát odhodlal zmírnit dívčino hoře, jeho snaha však vyšla naprázdno. Nabídl se aspoň, že ji zaveze domů a ráno se pro ni staví.

„Díky. Zvládnu to sama,“ odmítla.

„Annick, mě to neobtěžuje.“

„Ačkoli…,“ pohlédla na Maca po chvilce zamyšlení, „nějakou společnost bych přivítala. Každý pojedeme svým autem a sejdeme se u mě, ano?“

Během jízdy se snažila dát dohromady a opravdu se jí to částečně podařilo.

Povídali si do jedné, pak si pustili televizi. U filmu pro pamětníky Mac usnul, Annick mu přes ramena přehodila deku a šla si lehnout.

11

OSMÝ DEN

Ze spánku Maca vytrhlo naléhavé zvonění mobilu.

Zprudka se posadil, protřel si oči a s pomocí slabého světla z kuchyně nahmatal telefon.

Volal Fred. Dana Vitalová před několika minutami zemřela. U její matky seděl kněz a bývalý manžel. Podle Freda se držela statečně. Mac kolegovi poděkoval, zavěsil a přemítal, zda má vzbudit Annick.

„Děje se něco? Slyšela jsem, že s někým telefonuješ,“

ozvalo se ode dveří. Annick měla pyžamo a tmavou mikinu.

„Mluvil jsem s Fredem. Dana je po smrti. Bohužel.“

Annick se odpotácela do ložnice a potichu za sebou zavřela.

Mac chvíli nehnuté seděl, pak našel klíče a vykročil ke dveřím. Hlavou se mu honily myšlenky na Danu.

Když sahal po klice, vynořila se ze svého pokoje Annick.

„Kam jdeš?“

„Do nemocnice,“ pohodila hlavou.

„Ty si opravdu myslíš, že…“

„Opravdu si to myslím,“ otočila se k němu. „Uvidíme se v sedm.“

Sotva dořekla, byla venku. Mac se za ní nerozhodně díval. Po několika minutách za sebou zabouchl a zamířil k domovu. Věděl, že potřebuje být sama.

12

Když Mac dorazil do nemocnice, našel Annick v inspekčním pokoji pro praktikanty. Tato poměrně velká místnost se nacházela v posledním patře. Stěny byly natřeny ohavným odstínem zelené, jenž však pod nánosem fotografií a plakátů, které tu po sobě zanechaly celé generace mladých lékařů, prosvítal jen tu a tam. Zařízení sestávalo ze dvou pohovek potažených černou kůží, velkoplošné televize a letité ledničky.

Annick seděla na pohovce. Posunula se do rohu a kolena přitáhla pod bradu.

„Připadá mi, že se tady děje cosi nekalého,“

poznamenala, aniž vzhlédla.

Mac si nalil horkou kávu, chvíli mlčel a potom přistoupil k Annick.

„Vím, že tě Danina smrt rozrušila, ale musíš zůstat objektivní,“ začal. „Proberme si všechno ještě jednou: u dítěte se hned po návratu z Kalifornie projeví příznaky moru. Diagnóza se vzápětí potvrdí. Působí to divně. To beru. Ale na druhé straně: i o takových případech jsem slyšel… A dovedu si představit, co ti teď vrtá hlavou. Jenže bioterorismus vypadá úplně jinak.“

„Jak to můžeš tvrdit s takovou jistotou?“

„V uplynulých dnech jsem nad něčím bádal,“ prohlásil.

Odložil šálek na stolek a přisedl si k Annick. „Nedá se vyloučit, že botulotoxin do Michaelova těla pronikl tou ránou, cos zašívala. Jednalo by se sice o dost kuriózní, nicméně možný, způsob nákazy. Ne každý se infikuje kontaminovanou potravou.“

Annick nakrabatila čelo. „Za koho mě máš, prosím tě?

Mluvíš se mnou, jako bych v životě nepřečetla jedinou knihu o infekčních chorobách. Tvými znalostmi se sice holedbat nemůžu, ale proto mě ještě nemusíš urážet.“

Mac nasadil udivený výraz. „Jak to myslíš?“

„Co to plácáš? Jaká rána? Podle tebe se mu toxin dostal do těla tím zraněním?“

„I tuto eventualitu musíme připustit.“

„Jo? A jaká by v tom případě byla inkubační doba?“

„To si teď přesně neuvědomuju,“ lhal.

„Tak já ti to připomenu. První příznaky by se objevily asi za pět dní. A jak si jistě vzpomínáš, Michaela jsme přijímali přesně za dvacet čtyři hodin.“

Mac vyčkal, až Annick domluví, a potom jí oponoval: „Mohl mít nějakou drobnou ranku už z dřívějška. Vůbec jsme si jí nemuseli všimnout.“

Lehce nachýlila hlavu k rameni. Tvářila se pesimisticky.

„Aha,“ ironizovala. „Někde se řízl nebo odřel.“

„Třeba.“

Teorii svého kolegy zamítla mávnutím ruky. „Proboha, Macu! Já nejsem idiot! Vždyť jsi každý milimetr čtvereční jeho kůže prohlížel málem lupou.“

„Jsem jenom člověk. Něco jsem mohl přehlédnout,“

bránil se. „Viděl jsi zprávu ze Státní referenční laboratoře?“

ignorovala jeho poslední poznámku.

„Sekretářka doktora Howa mi sdělila, že výsledek je pozitivní. Zpráva jako taková přijde dnes nebo zítra.“

Annick vstala, přešla k odpadkovému koši a vyhodila zbytek koláčku.

„Když volali z laboratoře, nachomýtla jsem se náhodou do Howovy pracovny. Měl jakési jednání, tak jsem hovor vyřídila sama.“

Mac se opřel, natáhl nohy před sebe a překřížil je v kotnících.

„A?“

„Vůbec nedokážou identifikovat sérotyp toxinu.“

Mac nevěřícně zavrtěl hlavou. „Zkoumají šest typů botulotoxinu. Od A do F,“ líčil, jako by měl před sebou studentku prvního ročníku. „Příslušný typ by měli určit bez problémů.“

„Což se jim bohužel nepodařilo. Vzorek pošlou do Atlanty. Doufají, že Úřad pro kontrolu nemocí z toho bude moudřejší.“

„To je trochu zvláštní,“ připustil. Nepochopitelnou informaci nedovedl jeho mozek strávit.

„V tom jsem s tebou za jedno.“ přisvědčila. Pak si všimla očí upřených kamsi do dálky. „Tebe něco napadlo?“

Zatřepal hlavou a rázem se vzpamatoval.

„Ne. Je to přitažené za vlasy.“

„Přesto si to ráda poslechnu.“

„Nestandardní sérotypy botulotoxinu se získávají experimentálně.“

„Co je to za experimenty?“ vyzvídala.

„Výzkumem botulotoxinu jako potenciální zbraně se zabývají vlády různých států už od druhé světové války.

Svého času kolovaly zvěsti, že největších úspěchů dosáhlo Rusko. Tamní experti údajně vyvinuli biologickou superzbraň a metody jejího užití dovedli k dokonalosti.“

„Jak je to asi dlouho?“

„Nějakých pětadvacet let.“

„Uvidíme, jak se s tím poperou v Atlantě. V laboratoři možná narazili na svízel technického rázu. Takový test nedělají obden.“

„Já už jsem do Atlanty telefonovala.“

Mac obrátil oči vsloup. „To jsem si mohl myslet. Co ses dozvěděla?“

„Zkušenosti s tím mají a věc do dvou dnů vyřeší. Řekli mi, na koho se mám odvolat… Ale pořád se mi zdá podezřelé, že se nevyskytlo víc případů.“

„To už jsme prodiskutovali,“ připomněl jí Mac. „A navíc mi uniká smysl téhle debaty. Michael se z toho přece vylízal. Je při vědomí, dýchá sám a reaguje normálně.

Nejpozději za týden ho propustíme.“

„Stál při něm anděl strážný.“

„Já pracuji s fakty,“ upozornil Mac. „Nemám v úmyslu dumat nad tím, co by bylo, kdyby… Nakazil se botulotoxinem, my jsme to zjistili, vyléčili ho a on teď půjde domů. To mi stačí.“

„Chceš nastínit, že okolnosti by tě zajímaly jedině za předpokladu, že by Michael zemřel?“

„Pravděpodobně ano.“

„Jak si tedy vysvětluješ smrt Dany Vitalové? Že jsem tak smělá.“

„Předpokládal jsem, že o tom nebudeš chtít mluvit.“

Položila mu dlaň na hřbet ruky a zblízka se mu zadívala do očí. „Macu, prober se konečně. Mně tady spousta věcí nesedí.“

„Mně taky ne. Ale jsme lékaři, ne?“ Snažil se nedat najevo, že ho tak blízký fyzický kontakt vyvedl z míry.

„Mluvila jsem s otcem. Rozhodl ses už?“

„Měl bych ztratit pár slov s Howem. Nevím, jestli mě uvolní.“ Nezaujatý pozorovatel by nabyl dojmu, že nadšením Mac zrovna nekypí. „Samozřejmě bych rád jel,“

drmolil, „ale na podzim?“

„Vždyť je to jedno. Památky můžeš obhlížet za libovolného počasí.“

„Strašně mě ta cesta láká, ale nevím… Nechám si to projít hlavou a zítra ti řeknu.“

„Odlétáme příští pondělí kolem osmé večer z Newarku.

Moc se s tím netrap. Prostě zvedneš telefon a dáš mi vědět.

Auto můžeš odstavit přímo u letiště a otec se na tebe už těší.

Jasný?“

„Jasný.“ Představu, že by se měl důvěrně sblížit se soukromým letadlem věhlasného byznysmena, stále nedokázal přijmout za svou.

„Je čas na vizitu,“ připomněla Annick. Myslí jí znovu běžel okamžik, kdy Maca pozvala do Paříže. Nabídka byla samozřejmě míněna upřímně, ale kdyby odmítl, svět by se nezbořil, říkala si včera. Tak proč si teď tak toužebně přeje, aby jel?

13

DEVÁTÝ DEN

Na páteční ráno se dal provoz na Cross Island Parkway hodnotit jako slabý. Muž zodpovědný za smrt Dany Vitalové si nasadil letecké sluneční brýle a bedlivě sledoval ukazatele s nápisem Letiště La Guardia.

Začínal ponurý podzimní den, během něhož se rtuť teploměru vyšplhá sotva k pěti stupňům. Nad zálivem se vznášela mlha, ale zavilé milovníky vodních sportů neodradila od projížďky na loďce ani nepřízeň počasí.

Ačkoli převažovali studenti, dozvuků babího léta si dychtivě užívali všichni.

Neubránil se vzpomínce na vlastní středoškolská léta.

Nejedno podzimní odpoledne tehdy strávil na jezeře, necelý kilometr od domu rodičů. Lehl si do stařičké lodičky a hodiny se nechal unášet větrem. Po škole se přihlásil do armády a následující tři roky u dělostřelectva proběhly nevzrušeně. Ovšem žádosti o vstup do speciální jednotky nevěnovali nadřízení pozornost. Omítnutí považoval za

potupu a jeho sklon pohrdat autoritami začal nabývat gigantických rozměrů. V té době se zaměřil na zvládnutí techniky boje zblízka.

Po propuštění z armády se zapsal na vysokou školu ve Virginii a po čtyřech letech a šesti měsících dosáhl univerzitního vzdělání. Série neúspěchů v zaměstnání ho přivedla na myšlenku přestěhovat se. Jakmile se dozvěděl o místě ve Franklinově dětské nemocnici, dlouho spřádaný plán neprodleně realizoval. Jeho novým bydlištěm se tak stal Long Island. Časem se v psychologickém profilu nemocného člověka uhnízdila nevraživost vůči finančně zajištěným lidem a posedlost hmotnými statky. Zprvu zanedbatelná črta osobnosti se rozvinula do obludné podoby a společenská nebezpečnost tohoto muže se den po dni stupňovala.

Do cíle dorazil deset minut před devátou. Zaparkoval a zamířil k letištní hale. Byl oblečen do černého roláku a béžového svrchníku s velkými kapsami. Letiště ho fascinovala odjakživa. Vnímal je jako ideální pole působnosti masového vraha. Chytře zvolený prostor, kde by mohly být otráveny stovky, možná tisíce lidí. A policie by měla v ruce indicie, které by ji opravňovaly uzavřít případ velkolepá podívané jako dílo vyšinutého jedince, nikoli jako chladnokrevně provedený čin.

Vysoké skleněné dveře se rozestoupily, prošel odbavovací halou a stanul před obchodem se suvenýry.

Rychle se rozhlédl a zkontroloval čas. Zbývalo mu ještě pár minut.

Poblíž skotačila rozdováděná dvojčata, jejichž činorodost doháněla matku na pokraj nervového kolapsu. S

luxusní kabelkou přes ruku hystericky klopýtala za neposlušnými dětmi vedena naivní snahou své ratolesti zklidnit. Tím však tříleté chlapečky ve slušivých riflových kompletech popouzela k vřeštivému smíchu a ještě divočejšímu úprku.

Znechuceně odvrátil pohled. Hnusili se mu

nezodpovědní lidé, kteří zplodí potomky, a ti si je pak omotají kolem prstu. Rozcitlivělá slabost, s níž se dospělí rozplývají nad těmi blbečky, mu pila krev už léta.

S chutí si připomněl dobu, kdy si jako student přivydělával hlídáním dětí. Rodičům slíbil, co jim na očích viděl, ale sotva zaklaply dveře, octl se v sedmém nebi. Jak rád ty hlupáčky mučil vidinou různých lákadel! Nejvíc se mu protivil jeden ufňukaný šestiletý otesánek. Kvůli vanilkové zmrzlině kňučel celý večer.

V devět hodin si ji konečně mohl sníst, avšak dochucenou hlavěnkou dávivou. Rodiče si pak mamě lámali hlavu nad tím, proč jejich milánka přepadlo úporné zvracení a žaludeční křeče.

V pestré směsici cestujících pátral po osobě, která by odpovídala danému popisu, když vtom do něj zezadu někdo narazil.

„Nezlobte se,“ omlouvala se paní s dvojčaty. „Od chvíle, co se postavili na nohy, jsou jako z divokých vajec.“

Chlapci si s nervy drásajícím pištěním navzájem strhávali čepici.

„Nic se nestalo. Kdybyste věděla, jak jsme v dětství řádili s bratrem… Zrovna za ním cestuji. Dotáhl to na doktorát z biochemie a teď přednáší na univerzitě v Michiganu.“

Žena cosi zašvitořila a vyrazila po stopách neposlušných potomků. Její nadlidské úsilí kvitoval se zlomyslným úšklebkem. Potom však obrátil pozornost ke stánku s novinami. Tady se před pěti minutami měl setkat s oním mužem středního věku. Poznávací znamení: černá bunda a světlehnědý kufřík z kůže. Nedochvilnost nesnášel.

Následující čtvrthodinku netrpělivě listoval časopisy.

Všechno v něm jen vřelo a očima visel na každém kolemjdoucím v černé bundě. Nakonec sáhl do kapsy pro mobil. Nahmatal předmět velikosti malé tuby na léky a na tváři mu zazářil vítězný úsměv. Levou rukou ho opatrně vytáhl, pravou si třel bradu a odhadoval, který z mužů u stánku mu krabičku předal. Předpokládal, že dotyčný na sebe nějak upozorní. Posléze si uvědomil, že na vzdálenost menší než dva kroky se k němu nikdo nepřiblížil. Pokradmu se na lahvičku podíval a pomalu ji vrátil do kapsy. Věděl, co je uvnitř.

Rozčilovalo ho, že nemůže rozluštit záhadu, jak k oné věcičce přišel. Ta ženská s potomky, svitlo mu. Očima čile prošmejdil halu, ale jak předvídal, povedená trojice byla ta tam. Šikovně provedená finta se mu zamlouvala. Skutečnost, že byl oklamán ženou, by ho jindy rozzuřila, tentokrát ale získal, co potřeboval, a tak udělal výjimku a kochal se skvělým hereckým výkonem příslušnice opačného pohlaví.

S ohledem na nelegálnost tohoto krajně delikátního obchodu byla na místě maximální opatrnost, a proto nemohl dopustit, aby rozjařeným obličejem přitahoval nežádoucí zájem.

Zakryl si tedy ústa dlaní. Naskytne-li se příležitost, osobně vyjádří autorovi tohoto jedinečného nápadu nadšený obdiv.

Úkol splnil. Opustil halu a zvolna se ubíral k parkovišti.

Když nastoupil do vozu značky Lexus, pustil si oblíbenou Bachovu symfonii, vytáhl lahvičku a chvíli ji podržel před očima. Vysoce čištěný původce cholery. Láskyplně svíral skleničku z hladkého skla a prsty mu do těla prýštila slast.

Devastující síla, jež dokáže spustit lavinu lidského utrpení, ho uváděla do vytržení. Nemoc, která zlikviduje člověka do dvaceti čtyř hodin a kterou lidstvo dosud nesrazilo na kolena.

Plán, který zosnoval jeho geniální mozek a podle něhož nakazí děti cholerou, je předurčen ke grandióznímu triumfu.

A prostředí dětské nemocnice, kde se navíc každý řídí heslem mouchy snězte si mě, bohulibému záměru přímo nahrává. Vedení instituce chňapne po sebeuhozenějším

vysvětlení, jen aby setřáslo zájem médií a státních orgánů.

Ale on jim ukáže, zač je toho loket!

Sjel po točité rampě, zaplatil v parkovacím automatu a uháněl na východ. Nikde žádný zádrhel. Po duši ho hladila příjemná melodie a on si stále znova kladl tutéž otázku: najde se ve Franklinově nemocnici vůbec někdo, kdo by mu inteligencí sahal aspoň po kotníky?

14

Bylo sedm hodin večer. Přestože Annick skončila služba, musela být v nadcházejících hodinách k dispozici na telefonu. S nutným zlem neklidného spánku počítali praktikanti co čtvrtou noc a mladá lékařka k němu, stejně jako ostatní kolegové, přistupovala čistě pragmaticky.

Když se dostala na večeři, hlavní nápor nedočkavých jedlíků už pominul a kantýna zela prázdnotou. Bez dlouhého rozmýšlení sáhla po zeleninovém salátu a horké bagetě s krůtím masem. Zaplatila a zamířila ke stolku v rohu.

Doléhala na ni únava a přála si ukrást alespoň půlhodinku pro sebe. Sotva však dosedla a rozevřela poslední číslo časopisu pro pediatry, stanula před ní drobná, asi čtyřicetiletá žena s krátkými kaštanovými vlasy. Měla oblečeny vlněné kalhoty a světlý svetřík.

„Jste, prosím vás, doktorka Clementová?“

Stážistka k ní pomalu vzhlédla, zavřela časopis a pokusila se o úsměv.

„Ano.“

„Můžu si přisednout?“ zeptala se neznámá a ukázala na volnou židli.

„Nezlobte se, ale nevzpomínám si…,“ vypravila ze sebe lékařka.

„Promiňte. Jmenuji se Joelle Parsonsová. Léčil se tady můj synovec.“

Praktikantka doufala, že nepřívětivý výraz její tváře ženu od další konverzace odradí.

„Nemějte mi to za zlé, paní Parsonsová, ale nechápu, co bych pro vás…“

„Před několika dny umřel a sestra, která o něj pečovala, mi poradila, abych vás kontaktovala.“

Z ženina výrazu vyzařovala taková úpěnlivost, že Annick nakonec kapitulovala a nabídla jí místo u svého stolku.

„Paní Parsonsová, já nerozumím…“

„Říkejte mi Joelle, prosím vás.“

„Máte francouzské jméno.“

„Jako vy. Ale podle přízvuku by nikdo nepoznal, že jste cizinka.“

Annick si podala nízkokalorickou kolu a napila se. „Vy jste také Francouzka?“

„Pocházím z Kanady. Vyrostla jsem v Montrealu, ale teď už přes dvacet let žiju ve Spojených státech. Manžel si otevřel firmu v Garden City, víte?“

„Aha. Zmínila jste se, že váš synovec…“

„Ano. Justin trpěl cukrovkou. Bylo mu teprve dvanáct.

Minulý týden se škrábl na noze, zranění se zanítilo, a tak jsme vyhledali pomoc. Doktor na akutním příjmu rozhodl, že si ho tady nechají.“

Annick si stále netroufala dovodit, proč za ní ta žena přišla. Joelle se jí přestala dívat do očí, shlédla na podnos a pobídla ji: „Nenechte se rušit a pusťte se do jídla. Bratranec je chirurg, pracuje v Torontu a kolikrát ani nemá kdy něco zhltnout.“

„A co se přihodilo, když vašeho synovce přijali?“ nutila se do vlídnějšího tónu doktorka.

Joelle si přisunula židli, na stůl položila kabelku a počkala, až uklízečka odnese tácy.

„První den se mu dařilo dobře, ale druhý den k večeru nastal prudký zvrat.“

Annick měla hlad. Jelikož Joelle nebyla proti, chopila se vidličky a nabodla první sousto zeleninového salátu.

„Opravdu nevím, jak bych vám mohla…“

Joelle se slyšitelně nadechla. „Paní doktorko, vyslechněte mě! Prosím vás!“

„Samozřejmě. Poslouchám vás.“

„U Justina se objevily ty nejpodivnější příznaky. Strašně zeslábl. Jako by všechno propuklo někde v oblasti krku a ramen a pak se to šířilo dál. Když se začal dusit, převezli ho na jednotku intenzivní péče.“

„Vzpomínáte si, jestli měl teplotu?“ Annick se zdálo, že do Joelliny angličtiny prosakuje silný evropský akcent. Za tvrzení, že ona žena pochází z Francie, nikoli z Kanady, by dala ruku do ohně.

Joelle zavřela oči a nachýlila hlavu. „Na sto procent to tvrdit nemůžu, ale spíš bych řekla, že ne.“

„A co se stalo potom?“

„Bylo mu čím dál hůř. Nemohl se ani pohnout.

Intubovali ho a napojili na ventilátor. V noci umřel.“

Annick si prstem podepřela bradu. „Použila jste termín intubovat. Laik se zpravidla vyjadřuje jinak. Většina lidí by řekla, dali mu dýchací trubici nebo tak něco.“

Ženy se navzájem změřily pohledem. Joelle otevřela taštičku a vytáhla balíček papírových kapesníků.

„Jsem zdravotní sestra, ale pět let nepracuji v oboru.“

„Proč jste mě vyhledala?“

„V televizi a v novinách se objevila informace, že jste pečovali o chlapce s botulismem. V regionálním vysílání dokonce tomuto tématu věnovali celý pořad. Vyjmenovali symptomy a naťukli 1 význam botulotoxinu v plastické chirurgii.“

„Jedná se o Boaxin.“

„Ano. Prý odstraňuje vrásky a léčí onemocnění svalů.

No… zmocnilo se mě podezření, že Justin zemřel na botulismus.“

„Promiňte, ale dosud nepadlo ani slovo o jeho rodičích.“

„Otec umřel a matka mé jednání odsuzuje.

Nevycházíme spolu zrovna nejlíp.“

„A proč jste přišla za mnou?“

„Své obavy jsem naznačila doktoru Neumanovi. To je Justinův endokrinolog. Vypoklonkoval mě s komentářem, že moje teorie je absurdní a že se mnou nemůže nic rozebírat, protože nejsem pacientova matka.“

Joelle položila ruce dlaněmi na stůl, očima přelétla místnost a pokračovala: „Ani jinde jsem neuspěla. Požádala jsem o vyjádření ředitele nemocnice, ale byla to ztráta času.

Ke smrti údajně došlo v důsledku masivní infekce a je bezpředmětné pídit se po jiné příčině.“

„Takové zdůvodnění ovšem působí věrohodně. Ale…

stále nechápu, co mám s vaším synovcem společného,“

domáhala se Annick vysvětlení.

„Obrátila jsem se na vrchní sestru z jednotky intenzivní péče, na paní Ali Rothovou. Prozradila mi, že jste se starala o dítě s botulismem a že mi snad pomůžete. Snažila se mi ve všem vyjít vstříc.“

„Já bych spíš řekla, že překročila rámec svých pravomocí.“

Tvář nebohé prosebnice se zkroutila v hluboké beznaději. „Nikdo pro nás nehnul ani prstem,“ špitla.

„Co ještě vám sestra sdělila?“

„Tvrdila, že se zajímáte o to, jestli se neobjevily i jiné případy botulismu. Proto jsem vlastně tady.“

Annick upadla do rozpaků. Odsunula podnos: na jídlo neměla nejmenší pomyšlení. Ta žena na druhé straně stolu nebudila dojem podivína, jehož jednání nemá hlavu ani patu.

Podnikala, co mohla, aby objasnila zvláštní okolnosti úmrtí příbuzného. A ty bezesporu zvláštní byly. Justinovy symptomy, tak, jak je vylíčila, by skutečně mohly poukazovat na otravu botulotoxinem.

„O co vám jde, Joelle?“

„Chci vědět, jestli můj synovec zemřel na botulismus.

Nad touto diagnózou se nikdo nezamýšlel, pokud vím. Ani vzorky krve neposlali na rozbor. Jsem odhodlána přijít na to, co Justinově smrti předcházelo.“ Joelle rozlepila balíček s papírovými kapesníky a pokračovala: „Doufala jsem, že vy mi v mém úsilí budete nápomocna.“

Pro odpověď nešla Annick daleko. „To, co po mně žádáte, je na hranici zákona. Mohla bych z toho mít pořádné oplétačky. Nedá se vyloučit, že bych se natrvalo musela vzdát své profese.“

Joelle vytáhla z balíčku kapesník, vzala si kabelku a vstala. „Plně vás chápu, paní doktorko. Děkuji, že jste se mi věnovala.“

I lékařka se postavila. „Nechtěla jsem… Jistě se něco najde. Jak se váš synovec jmenoval?“

„Justin Silva.“

Annick se dívala za paní Parsonsovou a cítila, jak jí tuhnou svaly na šíji. Cosi tu neladí. Ale co? Je to tak vágní, tak nedefinovatelné. Třeba se jen zapomněla zeptat na nějakou maličkost nebo jí unikl malicherný detail… Nebo ji prostě klame udolaná mysl.

„Počkejte, prosím,“ křikla přes celou kantýnu. Žena se rázem otočila. Annick vykročila do uličky. „Říkala jste, že o hospitalizaci rozhodl lékař na akutním příjmu?“

„Ano. Je to důležité?“

„Ne. Jenom jsem si něco chtěla ověřit. To nehraje žádnou roli. Můžete mi na sebe dát kontakt?“

„Ale samozřejmě.“ Z malého bloku vytrhla list, načmárala telefonní číslo a podala ho praktikantce. „Prosím.

Můžete volat kdykoli,“ řekla a zamířila k východu.

Annick byla ráda, že odolala pokušení a neobtěžovala Joelle svými možná nepodloženými pochybnostmi.

Informace ohledně Justinova úmrtí ji však nenechaly chladnou. Umínila si, že při první příležitosti si na celý případ důkladně posvítí.

15

„Na vás je radost pohledět, paní doktorko.“ polichotil Mac Annick, když přelepila místo vpichu po lumbální punkci. Sestra zabalila do deky tříměsíční dítě s podezřením na meningitidu, vzala kartu a odešla.

„Díkybohu žes tu byl. Vždycky jsem pevnější v kramflecích, když mi koukáš přes rameno. Od školy jsem se k lumbální punkci dostala s bídou padesátkrát.“ stěžovala si.

„Mám to v popisu práce. A své povinnosti vykonávám zodpovědně,“ pronesl vážně.

„Jasně. Takže bys mohl trávit víc času s Kevinem.

Nemá ani tolik praxe jako já.“

„Nějak jsme si nekápli do noty. Nevím, jak na něj.“

Maca ovanula jemná vůně.

„Ten parfém,“ poznamenal.

„Co je s ním?“

„Být tebou, na hony se vyhýbám astmatikům. Mohla bys jim přivodit záchvat.“

Na Mácův smysl pro humor si už zvykla. Silou vůle se ovládla, aby se nerozesmála na celé kolo a nepodnítila tak kolegu k dalším nejapným žertům.

„Měl by ses mít na pozoru, Macu. Tvé slabiny by mohla zneužít nějaká teroristka. Kolínskou by vylepšila trochou antraxu a neštěstí by bylo hotovo.“

Mac se zakabonil. „To už jsi všechny náměty k hovoru vyčerpala?“

„Zatím ani jeden. Slyšel jsi někdy pojem Úmluva o zákazu vývoje, výroby a hromadění zásob bakteriálních a toxinových zbraní a o jejich zničení?“

„Budeš muset mou přetíženou paměť drobet osvěžit,“

zaskuhral. „Vidím, že není zbytí.“

„Dokument podepsali na začátku sedmdesátých let Rusové, Američané a dalších asi sto čtyřicet zemí. Obsah konvence plně vystihuje její název.“

„Jo, četl jsem o tom.“

„Rusko bohužel podmínky dohody nedodrželo a za dvacet let se mohlo holedbat nejdokonalejším programem biologických zbraní na světě.“

Ve snaze ulevit bolavé krční páteři rotoval hlavou doleva a doprava. „Pokud si ale vzpomínám,“ podotkl, „na začátku devadesátých let od vývoje upustili a všechny zbraně zničili.“

„Mají ale technologii a odborníky. Představ si stovky nezaměstnaných ruských vědců, o jejichž znalosti přestal být zájem. Co asi někteří z nich podniknou? Budou hledat uplatnění v teroristických skupinách a malých státech.“

Než stihl odpovědět, zazvonil telefon. Annick se vzpřímila a šla zvednout sluchátko.

„Jen aby to nebylo něco akutního,“ utrousil Mac a zálibně si kolegyni prohlédl. Neschopen ubránit se pokušení uvízl zrakem na pěkně tvarovaném pozadí. Domníval se, že chvilkový poklesek prošel bez povšimnutí.

„Všechno jsem viděla,“ upozornila ho. Pak se ale usmála od ucha k uchu: „Ahoj tati! Myslela jsem, že se uslyšíme až večer. Kde jsi? V Praze? A co tam?“

„Nebudu zbytečně plýtvat silami,“ zamumlal Mac víceméně pro sebe a spočinul na stoličce bez opěrátka.

„Tak ta Paříž platí?“ Když zjistila, že cestovní plán se nezměnil a že poletí společně, rozzářila se spokojeností. Od zahájení praxe na infekčním oddělení pracovala s plným nasazením a na dovolenou do Francie se těšila jako malé dítě. Na otázku, zda se výletu zúčastní i Mac, odpověděla: „Nevím. Ale můžu to zjistit. Je tady.“

„Otec se ptá, jestli pojedeš,“ obrátila se k Mácovi a natáhla paži se sluchátkem. „Rád by s tebou mluvil.“

„Já nemůžu,“ sykl a málem spadl ze židle.

„Proč ne?“ zakryla mluvítko dlaní. „Pohni! Volá z letadla.“

„To nejde. Nikdy jsem s nikým tak zámožným nekonverzoval.“

„Ty přihlouplé vtípky si nech od cesty,“ vyštěkla a před nosem mu zamávala sluchátkem.

„Tak jo.“ Líně se narovnal a přistoupil k telefonu.

„Dobrý den, pane Clemente. Mockrát vám děkuji za pozvání.“ Potom už jen poslouchal a pokyvoval hlavou.

Annick napínala uši, ale vždycky když se přitočila příliš blízko, Mac se uraženě odvrátil. „Přijedu rád, pokud ovšem moje přítomnost nebude nikomu na obtíž.“ Po několika sekundách se rozloučil a zavolal k telefonu Annick.

„Ale kdepak. Vždycky není tak nervózní,“ ubezpečila otce. „V letadle si dá pár sklenek a všechno to z něj spadne.“

Hovořila s otcem ještě chvíli a nakonec slíbila, že se mu během dne zase ozve.

„Tak a už je to tady,“ naparoval se Mac. „Řekl bych, že od nynějška oficiálně patřím mezi slavné a bohaté.“

„Ptala jsem se otce, jak tě přesvědčil. Víš, co mi odpověděl?“ Mac zavrtěl hlavou. V obličeji jen hořel. „Prý ti učinil nabídku, jaká se neodmítá. Ovšem o co šlo, to jsem z něho nevytáhla.“

Mac strhl z věšáku bílý plášť a chystal se k odchodu: „To je tajemství. Lucovo a moje.“

„Tak Lucovo,“ žasla Annick.

„Jasně. Tvůj otec mi navrhl tykání a požádal mě, abych ho oslovoval křestním jménem,“ pronesl a zmizel na chodbě.

Když Annick osaměla, dala se do bujarého smíchu.

16

DESÁTÝ DEN

„Patologie.“ ozvalo se v telefonu.

„Dobry den, doktorka Clementová. Měla jsem vzkaz u sekretářky.“

„Annick, to jsem přece já, Jay. Tys mě nepoznala?“

„Promiň. Mluvil jsi nějak přes nos, jako bys byl nachlazený,“ vykrucovala se.

„Jsem jako rybička. Vyhledal jsem ti jména těch mrtvých.“

„Díky,“ chňapla po tužce a prázdné kartičce tuhého papíru.

„Zajímali tě pacienti, kteří zemřeli mezi pátým a devátým říjnem. Ano?“

„Přesně tak. Především ti, u nichž se vyskytly neurologické problémy.“

„Celkem jich bylo šest. Jednoho desetiletého chlapce srazilo auto. Zemřel na akutním příjmu na následky mnohačetných zranění. Ostatní byli naši pacienti.“

Annick si zaklínila sluchátko mezi rameno a ucho.

„Můžeš mi, prosím tě, přečíst jejich jména‘ a čísla karet?“

Jay udělal, co Annick žádala, a navrhl: „Záznamy nechám na stole, kdyby ses do nich chtěla mrknout.“

„To bys byl moc hodný. Ušetřil bys mi cestu do archivu.“

Annick Jayovi poděkovala za laskavost a papírek s informacemi zasunula do náprsní kapsy lékařského pláště.

Od onoho setkání s Joelle v ní hlodalo podivné tušení.

Přestože Mac tvrdil opak, fakt, že se otrava botulotoxinem objevila jen u jednoho pacienta, jí připadal přinejmenším neobvyklý. Možná zachází příliš daleko. Rozhodně si však ověří, zda se nevyskytly případy, které unikly pozornosti zdravotnického personálu.

¦ ¦ ¦

Na patologii přiběhla o půl páté. Většina zaměstnanců byla zrovna na odchodu domů. K renovaci oddělení se přistoupilo po letech houževnatého nátlaku ze strany lékařů, a teď paradoxně patřilo k nejkrásnějším v nemocnici.

Jak Jay slíbil, záznamy ležely, uspořádány do komínku a seřazeny podle abecedy, na jeho stole.

První se Annick dostala do ruky karta čtyřleté holčičky.

Přivezli ji v hlubokém bezvědomí. Měla leukemii v pokročilém stadiu a krátce po přijetí zemřela. Doktorka si zběžně pročetla zprávu a odložila ji. Další tři pacienti skonali po dlouhodobé hospitalizaci na jednotce intenzivní péče. Poněvadž v posledních dnech nepožili ani sousto, úmrtí na botulismus Annick vyloučila.

Ve složce Justina Silvy nalistovala stranu s poznámkami lékařů a hned se zaměřila na sled jednotlivých událostí.

Joelle vše vyložila s překvapující přesností. Třebaže se Annick na diabetologii nespecializovala, disponovala postačujícím penzem znalostí, aby se k případu mohla vyjádřit. Justinovy příznaky ji však mátly.

„ Nic, co by vyhlíželo jako cukrovka.“ mumlala si v jednom kuse. Potíže nemocného se daly vyhodnotit téměř jako učebnicový příklad botulismu. Ovšem s ohledem na diagnózu stanovenou po přijetí bylo celkem pochopitelné, proč se možností, že chlapec pozřel botulotoxin, nikdo nezaobíral.

Annick se zabořila do Jayova ředitelského křesla a zavřela oči. Nebyla soudní znalec v oboru patologie a netušila, nakolik úmorné bude zdolat všechny byrokratické nástrahy a zjistit, zda se v Justinově těle nachází botulotoxin. Jen získání matčina souhlasu bude stát spoustu úsilí. Mladá žena začala klesat na duchu. Justina přece nehospitalizovali kvůli podezření na botulismus. U Michaela to bylo něco jiného. Prsty bubnovala na desku stolu a vtom se jí rozbřesklo. S Michaelem se poprvé setkala ten večer, kdy mu ošetřovala ránu. Žádné známky otravy botulotoxinem nejevil.

Prudce otevřela oči a mírně se předklonila. Srdce se jí rozbušilo jako o závod. Vzala obě karty a rozložila je před sebe. Svědomitě prostudovala každý zápis. Nemýlila se.

Justin Silva byl hospitalizován na akutním příjmu pátého října, tedy ten den, kdy Michaelovi sešívala ránu. Oba chlapci byli vyšetřeni mezi třetí a sedmou hodinou odpoledne. Michael byl propuštěn, následující den se vrátil a byl hospitalizován. Oba pátého října prošli akutním příjmem a o den později onemocněli.

„To není možné.“ šeptala. „Kde je ten zakopaný pes?“

Znovu zevrubně prozkoumala poznámky sester z akutního.

Michael

i Justin dostali čistý vývar. „Panebože,“ vydechla.

Odložila karty a pokusila se vybavit si první setkání s Michaelem Flannerym. Slo to nad očekávání snadno. Čekal poměrně dlouho, než se dostal na řadu. Když vstoupila do boxu, právě pořádal nemocniční večeři. Chtěl ji dojíst, ale matka, zmožená nekonečným čekáním, talíř odstrčila a slíbila mu, že se cestou domů staví u McDonalda. Ovšem Justin zkonzumoval pravděpodobně celou porci. Annick už nevydržela za stolem. Vrátila karty na hromádku a nervózně začala přecházet sem tam. Nevěřícně kroutila hlavou. Na okamžik se zastavila a ulpěla pohledem na sošce v rohu stolu. Představovala postaršího lékaře skloněného nad mikroskopem.

Za předpokladu, že je její teorie správná, kde hledat odpověď na zřejmou otázku?

]ak se mohl v jídle dvou nic netušících dětí octnout botulotoxin?

V jídle připraveném nemocničním personálem?

17

JEDENÁCTÝ DEN

Bobbie Whitmanová pracovala ve Franklinově dětské nemocnici deset let jako vedoucí mikrobiologické laboratoře. Předtím působila na Brownově univerzitě jako vědecká pracovnice. Byla to atraktivní, cílevědomá žena se zdrženlivým vystupováním a tajemným výrazem tváře.

Annick dorazila do její pracovny brzy po druhé hodině.

Ode dveří spatřila Bobbie s hlavou zabořenou do tlusté knihy. Do miniaturní pracovny se stěží vměstnal pracovní stůl, kovová knihovnička a počítačový stolek. Obě lékařky se seznámily krátce poté, co Annick přišla do nemocnice.

Respektovaly se a nikdy mezi nimi nepadlo zlé slovo.

„Můžu?“ ohlásila se praktikantka a zaťukala na velkou prosklenou tabuli.

Bobbie vzhlédla, usmála se a pokynula Annick, aby vešla. Vyrostla sotva do výšky sta šedesáti centimetrů, ale Annick by tipovala ještě méně. A když stoupla na váhu, nevyhoupla se rafička určitě na víc než na čtyřicet pět kilo.

Světlé vlasy, modré oči a nosík posázený drobnými pihami jí dodávaly dobrotivého vzezření. Pod bílým pláštěm do půli lýtek vykukoval tmavozelený kostýmek.

„Jak jde život?“ otázala se Bobbie zvučným hlasem a ukázala na židli u opačné strany stolu.

„Nemůžu si stěžovat. A jak se máš ty?“

„Skvěle. Takže čemu vděčím za tvou návštěvu? V

telefonu jsi mi přišla jaksi nesvá.“

„No… asi ano.“ Annick se otočila a nahlédla do chodby. „Neměla bych za sebou zavřít?“

„Deset let nechávám dveře dokořán. Ale jestli ti to udělá radost, tak prosím.“

Annick zamyšleně přikývla. „S kolika případy botulismu ses tady setkala?“

„Když nepočítám Michaela Flanneryho…, před nějakými sedmi lety jsme tu měli dvě děti. Snědly kontaminovanou zeleninovou polévku.“

„Jak to s nimi dopadlo?“

„Dobře, pokud si vzpomínám. Uzdravily se za několik dní.“

„Měla jsi někdy určit, zda mrtvý zemřel na otravu botulotoxinem?“

Bobbie na okamžik zvážněla. „Ne. Ale nevidím v tom problém. Toxin se dá lehce identifikovat jak z krve, tak ze stolice. Krev se samozřejmě musí odebrat, než dotyčného odvezou do márnice.“

Praktikantka si několikrát přejela ukazovákem po čele.

„No… já jsem spíš měla na mysli situaci, kdy mrtvý v márnici už je.“

„To myslíš vážně?“ vykulila oči Bobbie.

„Bohužel.“

„Nevím, jestli toxin vydrží.“

„Zabýváš se mikrobiologií i toxikologií. Šlo by to zjistit?“

„Snad ano. Znám pár lidí, kteří to pravděpodobně vědí.

Kdy tu informaci potřebuješ?“

„Co nejdřív?“

Bobbie zaklapla knihu. „Nač ten spěch?“

„Já se… totiž…“

„Ano? Do čeho ses pustila?“

Annick se zvedla a uculila se. „Nebudeš se zlobit, když si to zatím nechám pro sebe?“ zeptala se, protože věděla, že kolegyně nebude protestovat.

Bobbie si hlasitě povzdechla a prohlásila: „Co mi zbývá. Hned se do toho dám.“

„Jsi moc hodná.“

„Jakmile se něčeho dopídím, ozvu se. Co ty na to?“

Annick napřáhla paži přes stůl a podala Bobbie ruku.

„Víc bych po tobě ani nemohla chtít. Na mobilu jsem k zastižení nepřetržitě.“

Annick byla skoro u dveří, když ji Bobbie zarazila otázkou: „Kontaktovala jsi doktora Kincaida?“

„Barta Kincaida? Toho plastického chirurga?“

„Jo. Vypracoval rozsáhlý projekt ohledně nezávadnosti užívání botulotoxinu v klinicky indikovaných případech.“

„Mluvíš zřejmě o Boaxinu.“

„Jasně. Farmaceutické firmy se vždycky vytasí s nějakým senzačním názvem.“

„Nevěděla jsem, že se v naší nemocnici provádí takto zaměřený výzkum.“

„A není to ledajaký výzkum,“ zdůraznila Bobbie.

„Doktor Kincaid má obrovskou laboratoř ve Výzkumném centru hned přes ulici. Ten by ti mohl poradit. Je tak trochu podivín, ale tím se nenech vyvést z míry.“

„Podivín?“

„Od doby, co mu před lety zemřel syn, se chová poněkud zvláštně.“

„Jak byl starý?“

„Bylo mu jedenáct. Při nehodě na kole si roztrhl slezinu.

Ztratil mnoho krve, ale Kincaid nedovolil transfuzi. Jenže mladý lékař, kterému případ přidělili, to nevěděl a objednal krevní konzervu. Chtěl chlapce uchránit před cestou na operační sál.“

„On tedy vykrvácel?“

„Ne. Krvácení ustalo, kluk se zotavil a šel domů.“

„Tak co se stalo?“

„Při transfuzi se nakazil hepatitidou. Bylo nutné provést okamžitou transplantaci jater. Zemřel tři dny po operaci.

Jeho tělo nový orgán nepřijalo. Kincaid si chlapcovu smrt z nějakého důvodu nikdy neodpustil. Ten nešťastník, co nařídil transfuzi, raději přestoupil do jiné nemocnice. Bál se, že ho Kincaid jednou zabije.“

„Pane na nebi,“ vydechla Annick. „Taková hrůza.“

„Kincaid se s tou tragédií ještě nevyrovnal.“

„Hlavně aby na to nepřišla řeč, až s ním budu mluvit,“

strachovala se Annick. „Díky za ochotu, Bobbie.“

Praktikantka si uvědomila, že je nejvyšší čas odebrat se na poradu, a vyrazila z pracovny. Na chodbě se málem srazila s Gradym Simionem. Laborant se řítil opačným směrem. Zadrhnuli o sebe ramenem.

„Promiňte, paní doktorko,“ sypal ze sebe. „Nedíval jsem se, kam jdu. Poslední dobou nevím, kde mi hlava stojí.

Nahrnulo se toho na mě tolik. Měl jsem dávat pozor. Nestalo se vám nic?“

„Vy za to přece nemůžete,“ odmítla Annick vodopád kajícných slov, pohladila si rameno a úkosem pohlédla na jmenovku.

V obličeji jí byl povědomý, ale kdo to je, si nevybavila.

„Připletla jsem se vám do cesty. Já se omlouvám. Na shledanou.“

Grady cosi zahuhňal a zkoumavě si lékařku prohlédl.

Přes sklo si vyměnil sladký úsměv se šéfkou, ačkoli věděl, že o něm nemá valné mínění. Konverzace jiných většinou neposlouchal, ale když viděl doktorku Clementovou vcházet do pracovny jeho nadřízené, dobré způsoby šly stranou. V

laboratoři to dělali prakticky všichni. A se špetkou zvědavosti svých podřízených Bobbie určitě počítala, když nechávala otevřeno.

Vrátil se na pracoviště a usedl k mikroskopu. Svou vedoucí neuznával. Ovšem hluboké opovržení choval v podstatě vůči všem lidem v řídících funkcích. Ani Clementovou si neoblíbil. Nedá se jí sice upřít půvab, píle a možná i mírná dávka inteligence, ale de facto je to rozmazlený fracek z takzvané lepší rodiny. Na něho se dívá skrz prsty. To on pozná. Zdvořilým vystupováním ho neošálí.

Grady srovnal mikroskopická sklíčka a začal rozjímat nad tím, proč se ten bezvýznamný červ zajímá o otrávená škvrňata v márnici.

18

Mac a Annick seděli v pracovně doktora Howa v křesílkách potažených kůží a čekali na každodenní poradu.

Bylo za pět minut čtyři a Annick věděla, že šéf se objeví každou chvíli. Mac se ubezpečil, že Howova loajální a slídivá sekretářka je mimo doslech, a nachýlil se ke kolegyni: „Neříkám, že nemáš pravdu. Tvrdím jenom, že nemocnice není na negativní reklamu takového kalibru zvědavá. Vedení nestojí o to, aby se rozkřiklo, že se po chodbách courá bioterorista, který navíc nemá všech pět pohromadě.“

„Jedno dítě přišlo o život. Můžeme si gratulovat, že jsme neztratili i druhé. V tomto světle tvoje argumenty dvakrát přesvědčivě nepůsobí.“

„Ty mi nechceš rozumět,“ hořekoval šeptem Mac.

„Michael půjde co nevidět domů a Danu jsme zachránit nemohli.“

„Kam míříš?“

Mac se natočil k Annick. „Tohle se už vyřešilo a žádné nové bizarní případy jsme díkybohu nezaznamenali.“

Vtom vstoupil do předpokoje Howe a prohodil pár slov k Sue. Annick se znaveně podívala na Maca, zkřížila paže přes hrudník a vyčkávala, co se bude dít.

„Kde je Kevin?“ uvítal je doktor Howe, sotva překročil práh.

„Zdržel

se

na

rentgenu,“

objasnil

kolegovu

nepřítomnost Mac. „Poprosil jsem ho, aby přišel hned, jak se uvolní.“

Howe nakrčil čelo. „Odpolední sezení“, tak tyto schůzky nazýval, „pro vás představují jednu z nejlepších možností, jak se něčemu přiučit,“ mentoroval. „Pro příště si přeji, abychom se, bude-li to jen trochu možné, scházeli v plném počtu.“ Pak zafuněl, cosi zabručel a dosedl na křeslo.

„Začněme Michaelem Flannerym,“ navrhl.

„Může být propuštěn do domácího ošetřování,“

odpověděla Annick.

„Jak často bude docházet na kontrolu?“

„Dvakrát týdně.“

„Jeho stav se opravdu očividně zlepšil,“ poznamenal Howe a seřadil si kartičky s informacemi o pacientech.

Aktualizoval je s nevyčerpatelným elánem.

„Překvapilo mě, že se nevyskytly další případy botulismu,“ odvážila se Annick. Mac se předklonil, odkašlal si a pokáral ji přísným pohledem.

„Není to zas tak výjimečné,“ podotkl Howe. „V odborné literatuře je popsána řada izolovaných případů botulismu.“

Annick se posunula tak, aby její i Macova ramena byla v zákrytu. „Jistě, ale k těmto otravám došlo většinou v důsledku konzumace podomácku konzervovaných potravin.

A Michaelova matka tvrdí, že se chlapec nedotkl ničeho, co by nekoupili v supermarketu.“

Šéf si sundal brýle na čtení a vtlačil je do náprsní kapsičky. „Všichni jsme se setkali s infekcemi, o jejichž zdroji se můžeme jen dohadovat…“

„Ale je nutné uznat…“

Howe výbojnou lékařku umlčel pozvednutím ruky a pokračoval: „Je to krajně nezvyklé, ale zdaleka ne nemožné.

Máme už zprávy o specifickém sérotypu?“

Mac zakroutil hlavou: „Ještě ne.“

„To je dost divné,“ neudržela se Annick.

„Ani moderní medicína nerozuzlí kažciou zapeklitost hned. Ovšem Úřad pro kontrolu nemocí nás o všech novinkách neprodleně zpraví.“

„Pane doktore, víte, že se v nemocnici pravděpodobně vyskytl další případ? Ve stejnou dobu?“ zaútočila Annick, ignorujíc Mácův poplašený výraz.

„Prosím?“ Šéf polekaně zdvihl husté obočí.

„U pacienta, který se léčil na endokrinologii, došlo k neobjasněnému úmrtí. Příznaky ukazovaly na botulismus.“

„Jak to, že jsem nebyl informován?“ otočil se k Mácovi.

„S žádostí o konzultaci se na nás nikdo neobrátil.“

„Jak jste se to tedy dozvěděli?“

„Jeden praktikant se o tom zmínil před Annick,“

fabuloval Mac.

„Byly vzorky odeslány k analýze?“ sondoval Howe.

„Bohužel ne.“

Howe se podíval z jednoho na druhého. „Určité kroky můžeme podniknout jen tehdy, jsme-li o to oficiálně požádáni. Kdyby to dítě žilo, zavolal bych na endokrinologii, ačkoli i to se už příčí lékařské etice.“

„Třeba by…,“ chytala se Annick příležitosti.

„Přejděme k následujícímu pacientovi,“ přerušil ji nadřízený a významně pohlédl na Maca.

Bylo jí nad slunce jasné, že Howe se pomyšlení na nový případ botulismu brání zuby nehty. Na půl ucha poslouchala, jak Mac odříkává další chorobopis, ale myšlenkami byla stále u Michaela. Věřila, že u Howa najde zastání. Mýlila se, jak je vidět. Nejspíš mu o citlivých záležitostech zakázali mluvit.

Sezení se protáhlo ještě o půl hodiny. Kevin se nedostavil a hovor se už na Michaela ani na Danu nestočil.

Když doktor Howe schůzku ukončil, vzal si Maca stranou.

Annick se cítila mírně dotčená, ale přesto počkala v předpokoji. Mac byl propuštěn po pěti minutách. S prstem na rtech vy šťouchal Annick ze dveří.

„Co to mělo znamenat?“ durdila se cestou na vyšetřovnu.

„Můžeš být klidná. O tebe nešlo. Zopakoval mi jenom mé povinnosti.“

„Jaké povinnosti?“

„Musím všem praktikantům připomenout stanovisko vedení. Jo… taky mě upozornil na to, že případ Michaela Flanneryho považuje za uzavřený.“

„Ach tak,“ pípla Annick a kousla se do rtu.

„Pochop to přece,“ udobřoval ji Mac. „Tohle není akce nějaké radikální politické skupiny nebo blázna, který si opatřil biologické zbraně a zasedl si na nevinné děti.“

„Ne? Tak se porozhlédni po světě, kde žiješ. Čti noviny.

Otevři jejich časopisy, když mi nevěříš. Na sestavení biologické zbraně člověk nepotřebuje doktorát z mikrobiologie, víš? A na provizorní laboratoř můžeš narazit v kdejakém suterénu.“

„Na provizorní laboratoř?“ Mac si rukou pročísl kštici.

Annick se zastavila a počkala, až Mac udělá totéž. Když se k ní obrátil, řekla: „Domnívám se, že takové věci by byl schopen nějaký psychicky narušený jedinec, dejme tomu nešťastný rodič nebo i psychopat fixovaný na děti.“

„Jestli to budeme brát takto, pak je samozřejmě možné úplně všechno.“

„Mohl by to dokonce být někdo odsud.“

„Tak to už je trochu silný kafe, nezdá se ti?“

„Došlo tady k podivným událostem? Došlo. Na tom se snad shodneme. A vůbec bych se nedivila, kdyby přivezli další děcko se záhadnými příznaky.“

„Ztrácíš ze zřetele delikátní…“

„Pokud hodláš vyjádřit obavy z toho, že zčeříme poklidnou hladinu, dobrá. Vedení tedy zřejmě změní názor, až nějaké dítě zemře na neštovice nebo na jinou smrtelnou chorobu.“

„Moc to dramatizuješ.“

„Ale moje svědomí to nedovolí. Uvidíme se na ošetřovně.“

Annick zabořila dlaně hluboko do kapes a odcupitala.

Mac zůstal stát jako solný sloup. Na ošetřovnu musel dojít sám.

Krátký rozhovor jí vyjevil pravdu. I když má Mac Eastwick super figuru a nadání okouzlujícího společníka, v nemocnici mu zbývá několik měsíců a s vedením chce být zadobře.

19

DVANÁCTÝ DEN

Annick přišla na sesternu první. Měla čtvrthodinový náskok před ostatními. Rozhodla se, že si zavolá, ale v tom zazvonil mobil.

Na

displeji

se

objevilo

číslo

hematologického oddělení. Rázem se jí zmocnila silná předtucha, že je to Mac.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Planu nedočkavostí, až se sem přihrneš.“

„Všechno v pořádku?“

S chutí by ho rozcupovala na tisíc kusů, ale hlídala se.

Jeho hlas se táhl jako med. Ještě špetku sladší tón a obrátí se jí žaludek. „Nikde žádný problém, Macu.“ Naposledy spolu mluvili včera. Annick usoudila, že Mac se jí vyhýbá ze strachu z další diskuse o bioterorismu.

„Takže před vizitou mi už nic nepotřebuješ říct?“

„A co jako?“

„Zdálo se mi, že ses na mě naštvala.“

„To už je pryč.“

„Určitě?“

„Na to vem jed. Prolétla jsem si všechny karty. Nikde nic neobvyklého. Zkrátka a dobře, situaci mám pevně pod kontrolou.“

„Včera jsi nadhodila, že bychom si mohli někam zajít.

Ta nabídka ještě platí?“

„Přirozeně že platí. Tedy… za předpokladu, že ti moje společnost nebude proti srsti.“

„Ani v nejmenším,“ prohlásil pevně. „Domluvíme se po vizitě, jo?“

„To zní jako rajská hudba.“

„Jako rajská hudba? Tak to jsem v cuku letu u tebe.“

Ukončila hovor s Macem a vytočila číslo Úřadu pro kontrolu nemocí. Počítala, že než se dopátrá příslušné laboratoře a osoby, projde její trpělivost zatěžkávací zkouškou. Kupodivu ji spojili, než se nadála.

„U telefonu doktorka Ráchel Warrenová. Prosím?“

„Dobrý den. Doktorka Annick Clementová, Franklinova dětská nemocnice, New York. Poslali jsme k vám vzorky krve k identifikaci botulotoxinu. Odkázali mě na vaši laboratoř.“

„Ano. Jedná se o Michaela Flanneryho, že?“ reagovala doktorka Warrenová bystře. Měla jemný, melodický hlas.

Annick zaplavila náhlá úleva.

„Ten váš případ je… řekněme… zajímavý.“

„V jakém smyslu?“

„Zakousla jsem se do něj s takovým gustem, až se bojím, že si na něm vylámu zuby. Jak si ten hoch vede?“

„Měli jsme hezky nahnáno, ale vylíže se z toho.“

„Tak to mi spadl kámen ze srdce. Čili teid už vlastně dělám jen takovou seminární práci.“

„A jak to jde?“

„Klopotněji než bych chtěla. Ten toxin se nápadně podobá typu F.“

„Ale není to on, jestli vám dobře rozumím.“

„Není. A bohužel se zdá, že je mnohem agresivnější než běžně se vyskytující typy. Ovšem vy jste tomu pacientovi pomohli. Povedl se vám mistrovský kousek. Blahopřeji.“

„Děkuji. Myslíte si, že jde o nový sérotyp?“ Mysl mladé lékařky letěla vpřed.

„To zatím nevíme, ale ta možnost je velmi reálná.“

„Mohlo by se jednat o geneticky upravený toxin?“

Annick krotila splašené emoce.

„Pozoruhodná otázka. Ke vzorku byla přiložena velice podrobná zpráva.“

„Ano,“ potvrdila Annick. „Vypracovala jsem ji já.“

„Potom tedy chápete, co váš dotaz asociuje.“

Jistě.“

Annick si přiložila sluchátko k druhému uchu, povolila pár knoflíků na plášti a očima hledala termostat. Zdálo se jí, že se do pěti minut uškvaří.

„Samozřejmě tady máme oddělení pro bioterorismus, paní doktorko, ovšem v případě Michaela Flanneryho není důvod k poplachu.“

„Až na skutečnost, že nedokážete identifikovat sérotyp.“

Doktorka Warrenová chvíli mlčela. „Kolik toho o bioterorismu víte?“

„Například to, že výzkum biologických zbraní se podstatnou měrou orientoval na genetickou modifikaci, třeba botulotoxinu. Prvořadým cílem bylo získat účinnější toxin.“

„Má se za to, že takové výzkumy se prováděly zejména v Sovětském svazu.“ Doktorka Warrenová přecházela do defenzivy.

„Ano. Jenže podobné experimenty se realizovaly i ve Spojených státech. A současné vakcíny a antibiotika proti těmto nově vyvinutým, pustošivým bakteriím, virům a toxinům mnoho nezmůžou.“ Annick došlo, že v zápalu boje za správnou věc skoro křičí. V místnosti už bylo několik sester. Byly však pohlceny prací a dění kolem si nevšímaly.

„Ty teorie znám,“ přiznala doktorka Warrenová. „Jestli vás to uklidní, požádala jsem o posudek specialisty z bioteroristického oddělení.“

„I když není důvod k poplachu?“

„Víte,… něco mi na té věci nehrálo. Stejně jako vám.“

„K jakému závěru dospěli?“

„Vyjádření zatím nemám k dispozici. Každopádně si však stojím za tvrzením, že pravděpodobnost je mizivá.“

„Mizivá nerovná se žádná,“ neustupovala Annick z vydobytého teritoria.

„S tím nemohu než souhlasit.“

V tomto duchu plynul hovor ještě několik minut.

Navzdory počátečním pochybnostem Annick připustila, že záležitost neberou na lehkou váhu. A prosbu o další konzultaci doktorka Warrenová přijala ochotně.

V hlubokém zamyšlení položila Annick sluchátko.

Když konečně začala vnímat okolí, uviděla Maca, jak vystupuje z výtahu a šine se přímo k ní. Než posbírala karty roztroušené po stole, dozrálo v ní přesvědčení, že ani Úřad pro kontrolu nemocí nebude schopen přiřadit toxin z Michaelovy krve k žádné z dosud známých skupin. Kdyby měla zálibu v hazardních hrách, vsadila by měsíční plat.

20

TŘINÁCTÝ DEN

V čase, kdy se Bart Kincaid rozhodl vzdát soukromé praxe, patřil k nejžádanějším plastickým chirurgům na Long Islandu. Po synově smrti však onen snobský svět nemohl vystát. A tak ve věku dvaapadesáti let a finančně zajištěn dychtil po změně. Věřil, že šanci uplatnit se ve Výzkumném centru Franklinovy dětské nemocnice mu seslalo samo nebe.

Vyznačoval se extravagantním zevnějškem a notnou dávkou hnidopišství, v podstatě to však byl hodný člověk napřahající veškeré síly, aby slepil střepy své rozbité duše.

„Doktor Kincaid?“ zeptala se Annick a zaťukala na otevřené dveře laboratoře.

Až na věnečky rašící za ušima byl Kincaid holohlavý. S

maximální soustředěností zrovna pozoroval čilou bílou myšku pobíhající po kleci.

„Ano. Přejete si?“ odtrhl se od hlodavce.

„Dobrý den. Jmenuji se Annick Clementová. Jsem tady v nemocnici na praxi. Mohla bych vás na moment vyrušit?“

„Ale samozřejmě. Pojďte dál a posaďte se,“ vyzval ji a odklidil klec na velkou plechovou polici u zdi.

Annick si sedla na dřevěnou židli. Místnost se leskla čistotou, novotou moderních přístrojů a byla prosta typického laboratorního pachu.

„Zajímám se o využití botulotoxinu v klinické praxi.

Hovořila jsem s doktorkou Bobbie Whitmanovou z mikrobiologické laboratoře. Ta mi doporučila právě vaše pracoviště.“

„Chápu, jenže moje bádání je teprve v plenkách,“

upozornil a sedl si za stůl. „Ale svěřím se vám, že jsem se do těch tajuplných vod vrhl šipkou. Vás práce v laboratoři neláká?“

„Strašně ráda bych si to zkusila.“ přeháněla, „ale už tak mi povinnosti nezřídka přerůstají přes hlavu.“

„Kde se zaučujete?“

„Na infekčním.“

Tvář mu projasnil náběh na úsměv. „Tak odtud vítr vane. Doslechl jsem se o tom případu. Doktor Howe mi kvůli tomu dokonce telefonoval.“

„Ano?“

Kincaid se napřímil a sepnuté ruce položil na stůl. Oči měl začervenalé, lehce opuchlé.

„Jsme tu sice bokem, ale nežijeme ve vzduchoprázdnu.

Účastníme se valné většiny klinických sympozií. V

odborných kruzích se sotva najde člověk, jemuž jméno Michael Flannery nic neříká. Takže, čím posloužím?“

„Chtěla bych se něco dozvědět o Boaxinu.“

„Hluboce se před vámi klaním.“

„Jakto?“

„Jelikož znáte obchodní název typu botulotoxinu, jemuž se věnuji.“

„Prozradila

mi

to

doktorka

Whitmanová,“

improvizovala.

„Úchvatný lék! Kolika lidem přinesl užitek! V

současnosti ho indikujeme u pacientů s těžkými spastickými nemocemi, u chorob očních svalů a v neposlední řadě v kosmetické chirurgii. A považte, veřejnost v něm nevidí nic jiného než zkázonosný jed. Která oblast je pro vás nejatraktivnější?“

„Zajímá mě výroba. A především rizika spojená s aplikací.“

Kincaid odsunul stoh popsaných papírů a Annick se nabídl pohled na jeho mohutné dlaně.

„Jde o čištěnou formu botulotoxinu. Víc za tím nehledejte.“

„A sérotyp?“

„Používáme typ A. Příprava je sice náročnější, ale farmaceutické společnosti evidentně vědí, co a proč chtějí.

Smrtelná dávka u myši představuje jednu jednotku.“

„Jaké máte zkušenosti s vedlejšími účinky?“

V uplynulých letech se tato problematika přetřásala na konferencích i v literatuře. U několika pacientů léčených minimálním množstvím botulotoxinu se rozvinuly různě závažné příznaky otravy. Jinými slovy, terapie se obrátila proti nemocným.

„Eventuální vedlejší účinky.“ začal rozvláčně, „to je pěkná šlamastyka. Mohou vést k tragédii. Naštěstí se s nimi nesetkáváme často.“

„Snažíte se toxin modifikovat?“

„Ano. I tím se zabýváme.“

„S cílem eliminovat ony vedlejší účinky?“

„Ano.“

„Nebojíte se, že se toxin dostane do nepovolaných rukou?“

Kincaid ji změřil unavenýma, nikoli nedůvěřivýma, očima.

„Asi jsem vám špatně rozuměl,“ pronesl poznenáhlu.

„Chtěla jsem vědět, jestli toxin uchováváte na zabezpečeném místě,“ upřesnila.

„Proč? Vy ho chcete ukrást?“

„To by mě ani nenapadlo,“ usmála se.

„Tak to mě hodláte dotlačit k otázce bioterorismu. Jak jsem řekl,“ rozvykládal se, „mimo jiné upravujeme známé typy botulotoxinu…, ale vždy se pohybujeme v mezích zákona.“ Poklepal na stůl a ukázal na Annick. „Doktor Howe si stěžoval, že jste nezjistili, kde se ten chlapec nakazil.“

„Zatím ne,“ zatvářila se upjatě.

„Zatím ne? Tak o tohle vám běží? Dohadujete se, že se infikoval toxinem z mé laboratoře?“

„Mě to zajímalo spíš obecně,“ vyhnula se přímé odpovědi.

„Předpokládám, že vaše zvídavost je motivována pouze profesními důvody.“ Vypadal ostražitě, ale k podezíravosti měl daleko.

„O tom vás ujišťuji.“

„Dobrá. Každý gram Boaxinu střežíme jako oko v hlavě. Jsme na to vybaveni.“

Zatímco Annick zdvořile poslouchala, spřádala plán, jak vymámit vzorek botulotoxinu. Srovnání s toxinem, který se vyskytl u Michaela, by mohlo přinést nejedno překvapení.

Kdyby

se

oba

vzorky

shodovaly,

držela

by

nezpochybnitelný důkaz.

Posunula se ke kraji židle. Hlavně Kincaida nerozčílit!

„Úřad pro kontrolu nemocí nedokáže identifikovat, kterým typem botulotoxinu se Michael infikoval. Myslela jsem si, že porovnání se vzorkem z vaší laboratoře by mohlo do případu vnést trochu světla. Je to jen takový výkřik do tmy, ale za pokus to snad stojí. Nevím, co jiného by se dalo podniknout.“

Kincaid si sundal brýle s tlustými černými obroučkami.

„Je s vaším záměrem srozuměn doktor Howe? Ptám se proto, že bych tak nezvyklý požadavek čekal spíš od něho.“

Annick vstala, přešla ke dveřím a zavřela. Cítila, jak na ní visí pohledem.

„Nikdo o tom neví. Jednám, abych tak řekla, na vlastní pěst. Byla bych vám vděčná, kdyby celá věc zůstala mezi námi. Potřebuju od vás získat ten vzorek. Pomůžete mi?“

„Aha. Takže vy jste se vlastně vydala na lov.“ Na okamžik se rozhostilo ticho. „Udělám to pro vás. Za určitých podmínek.“

„Dobře.“

„Za prvé, vzorek odešlu sám, a za druhé, nikomu ani muk. Až se potvrdí, že se jedná o dva odlišné typy, o čemž jsem skálopevně přesvědčen –, použiji tu informaci, jak uznám za vhodné.“ Annick celou dobu přikyvovala.

Nechápala sice, co se myslí oním použiji tu informaci, jak uznám za vhodné, ale nebyla v situaci, kdy by mohla hledět darovanému koni na zuby, a tak neodporovala.

„Mám pocit, jako bych vám vzal vítr z plachet.“

„To ne. Ale trochu jste mě zaskočil.“

„A pročpak?“

„Nevím.“

„Já vám přece nechci házet klacky pod nohy ani brzdit vaši touhu po poznání. Navíc jsem výborný posluchač.

Přivítal bych, kdybyste se někdy se mnou o tu svou teorii podělila.“

„Jak víte, že nějakou mám?“ troufla si.

„Taky jsem byl mladý.“ Na okamžik přivřel oči a zašeptal: „Připomínáte mi syna.“

Annick předstírala, že poslední poznámku neslyšela. „S

radostí se tady někdy zastavím.“

Oči se mu zalily slzami. Podal Annick ruku a řekl: „Vzorek pošlu hned, jak mi sdělíte, komu ho v Úřadu pro kontrolu nemocí mám adresovat.“

„Zítra vám dám vědět. Prokázal jste mi neocenitelnou službu. Mnohokrát děkuji.“

Dojem ze setkání s doktorem Kincaidem v ní dozníval ještě ve chvíli, kdy už přecházela ulici. Zvolnila tempo. Proč trval na tom, že vzorek zašle sám? S kolika typy botulotoxinu vůbec pracuje? A je-li jich víc, který vybere pro analýzu?

Doškobrtala na chodník, zastavila se a ohlédla se směrem k třípatrové budově Výzkumného centra. V hlavě se jí rojila jedna myšlenka za druhou. Náhle se k ní někdo zezadu přikradl a poplácal ji po rameni. Nadskočila úlekem.

„Trénuješ skok do výšky?“ smál se Mac. „Copak tě tak vyšinulo?“

„Ty mě sleduješ?“ zeptala se sarkasticky. Doufala, že kolega má naspěch a nebude z ní tahat rozumy.

„Jdu do virologické laboratoře. Abych se vrátil k tvé otázce… Moc se v tom sice nevyznám, ale myslím, že když někdo někoho sleduje, asi mu neklepe na rameno.“

Annick přistoupila blíž. „Částečně máš pravdu.“

„A v které části jsem se trefil?“

„Jak jsi tvrdil, že se v tom nevyznáš.“

Mac se zazubil a jeho obličej nabyl blaženého výrazu třináctiletého mládence po prvním polibku. „Včera to bylo fajn.“

„I já jsem si užila. Zase někam vyrazíme.“

Mac zářil jako závodník na stupních vítězů. „Budu se těšit.“

„Večer jsem na něco zapomněla: sehnal jsi někoho na zástup na dobu, kdy budeme v Paříži?“

„Dva kolegové budou mít volněji, tak to za nás vezmou.

Na infekčním už sloužili, takže vědí, jak to u nás chodí.“

„Howa jsi informoval?“

„Zná je a nic nenamítal.“

„A cestovní horečka se ještě nedostavila?“

„To víš, že jo. Odškrtávám si dny v kalendáři jako malej kluk. Pochop, ten pocit, že konečně patřím mezi horních deset tisíc,“ vtipkoval. „Opravdu jsem z toho celej pryč,“

dodal vážně.

„To ráda slyším. Paříž tě nadchne.“

„Já vím,“ přitakal a objal ji kolem ramen. „Musím zkontrolovat nějaké kultury. Nechceš jít taky?“

„A rozšířím si obzory?“

„Pokud se mnou strávíš dostatečně dlouhou dobu, tak jo.“ mrkl na ni.

„Hle, zase jeden machistický egoista,“ zabrumlala a vstoupila do vozovky.“

21

Grady Simione usrkával kávu v pokoji pro zaměstnance a lamentoval nad nepřízní osudu. Čtyři noční služby za dva týdny! Bylo půl jedenácté večer a nemilosrdný čas ukrajoval poslední minuty přestávky. Byl sám, jak mu to vyhovovalo.

Dopil, opláchl šálek, odložil ho na vyhrazené místo a vrátil se do laboratoře, kde na něho čekala rutinní analýza moče.

Asi po hodině ho jeden z kolegů požádal, aby vyřídil telefonát. Mladá lékařka volá kvůli výsledkům lumbální punkce.

„Prosím?“ Grady si přidržoval sluchátko ramenem a zíral do mikroskopu.

„Dobrý večer. Doktorka Clementová. Ráno jsme posílali likvor půlroční holčičky. Jmenuje se Mandy Coeová. Víte už něco?“

„A, dobrý večer, paní doktorko. U telefonu Grady Simione. Jak se daří?“ Původně chtěl poznamenat cosi o jejím upřímném zájmu o botulismus, ale nakonec se rozhodl držet jazyk za zuby.

„Dobře,“ odpověděla rezervovaně.

Nechal vyvěšené sluchátko, přeběhl k inkubátoru a bleskově vyhledal, co potřeboval. Pozorně se zadíval na kultivační misky téměř po okraj naplněné růstovou půdou.

Po necelé minutě přikročil k telefonu: „Haló?“

„Ano?“

„Nic jsme nevykultivovali“

„Prosím?“

„Výsledek je negativní.“

„Víte to určitě? Byla jsem si jistá, že má meningitis.“

„Likvor je normální.“

„To mě překvapuje,“ vypravila ze sebe Annick. „Kdy výsledek potvrdíte?“

„Moment.“

Zadal do počítače nějaké příkazy a oznámil: „Zřejmě zítra ráno.“

„Děkuji.“

„Nemáte zač, paní doktorko.“

Grady zavěsil a zahleděl se před sebe. Vzpomněl si na školní léta a na nenaplněné přání stát se lékařem. Kdyby se mu byl jeho sen splnil, nikdy by se své profesi nezpronevěřil. A na rozdíl od mnohých by nenosil nos nahoru jenom proto, že je doktor. Z klimbání ho vytrhlo drnčení. Ucukl a instinktivně si přitáhl sluchátko k uchu.

Sestře z jednotky intenzivní péče slíbil, že se vrátí k aparátu, jen co zkontroluje poslední kultivace.

Annick bezduše civěla na telefon. Když se vzpamatovala a pročetla seznam úkolů na následující dva dny, nutkání zaskočit do laboratoře a prohlédnout si na vlastní oči vzorek mozkomíšního moku zapudila. Rezolutně zavrtěla hlavou. Nestihne to. Ledaže by jí nějaká povinnost odpadla.

22

ČTRNÁCTÝ DEN

Přestože od rozhovoru s Joelle Parsonsovou uběhlo již několik dní, Annick si jej uchovávala v živé paměti. V uších jí stále znělo líčení mysteriózních jevů provázejících hospitalizaci Justina Silvy. Po zralé úvaze a s vědomím pramalé šance na úspěch se odhodlala k činu.

Její kroky vedly do centrální laboratoře. Ve skutečnosti šlo o kolos sedmi laboratoří táhnoucí se po celém druhém poschodí. Dotazem u přijímacího pultu zjistila, že na práci svých podřízených právě dohlíží vrchní laborant Rick Van Owen a že ho najde v hematologické laboratoři.

Rick stál s kolegou u protější zdi rozlehlé místnosti a nad něčím se skláněl. Protáhla se podél dlouhé řady černých umakartových lavic a zvolala: „Ricku!“ Nejmodernější diagnostické přístroje chrlily výsledky krevních testů a zaměstnanci v modrých košilích kmitali k počítačům a zase nazpátek.

„Ahoj Annick.“ ohlédl se přes rameno. „Co tě žene v tak pokročilou dobu do chřtánu téhle odpudivé mašinerie?“

Rick byl člověk na svém místě: nabitý znalostmi a zkušený manažer. Bohužel však postrádal osobitost, jak v povaze, tak ve vzhledu. Všechno na něm bylo zkrátka příliš fádní.

„Mohla bych tě na chviličku vyrušit?“

„To se rozumí.“

Poodstoupila a vyčkala, až Rick dokončí rozdělanou práci. Po chvíli se otočil, ukázal na malou pracovnu hned u vchodu a vydal se ve stopách mladé lékařky. Opřel se o plechový stůl, Annick usedla na židličku.

„Před týdnem jsme přijali malého diabetika. Justina Silvu.

O den později za ne zcela vyjasněných okolností zemřel.“

„To je mi líto.“

„Rozbor krve by mohl roušku tajemství poodhalit.“

Annick zaregistrovala Rickův užaslý pohled. „Tonoucí se chytá i stébla, a tak jsem si říkala, že jste možná vzorek krve uložili do mrazicího boxu. Nebo jsem přišla pozdě?“

„Tvrdíš, že to dítě zemřelo před týdnem?“

„Jo.“

„Někdy uchováváme zkumavku den dva pro případ dodatečných testů, abychom dítě nestresovali dalším odběrem. Ale týden… A pacient je po smrti. Obávám se, že ti nepomůžu. Nezlob se.“

„Nic se nestalo. Stejně jsem do toho nápadu moc velkou naději nevkládala. A jak se máš jinak?“ usmála se a sáhla po klice.

„Ujde to. Byl ten pacient v nějakém vědeckém programu?“

Annick ztuhla. „To netuším. Proč?“

„Říkala jsi, že byl diabetik. Naše nemocnice se na výzkum diabetů specializuje. Účastníme se všech projektů.“

Paže začínající lékařky se bezvládně svezly podél těla.

„Nechci vzbudit pochybnosti ohledně svého IQ, ale pořád mi význam tvých slov nedochází.“

„Diabetologická laboratoř skladuje vzorky dlouho.

Pakliže byl tvůj pacient zařazen do nějaké experimentální skupiny, je docela možné, že jeho krev budou ještě mít.“

„Na beton?“ rozevřela doširoka oči.

„Na beton existuje diabetologická laboratoř. Vzorky na beton nějaký ten pátek uchovávají. Ovšem jestli najdeš, co hledáš, to na beton nevím.“

„Já tě, Ricku, zbožňuju,“ zajásala a vlepila té dobré duši polibek přímo doprostřed čela. Rick si postižené místo pohotově otřel dlaní.

„A jaký test jsi to vlastně chtěla dělat?“ křikl za ní.

„To už je teď jedno,“ vyhrkla Annick a zmizela z dohledu.

V inspekčním pokoji zapnula televizi a zhroutila se na pohovku. Teď je všude zavřeno, ale zítra si udělá čas a zjistí, co a jak.

Jestliže se jí podaří získat vzorek krve Justina Silvy, tedy pokud vůbec někde je –, obrátí se na doktorku Warrenovou v Úřadu pro kontrolu nemocí. Ta provede rozbor na botulotoxin. Bude-li výsledek pozitivní, srovná typy obou toxinů. Jak snadné!

23

PATNÁCTÝ DEN

„Vyzařuje z vás štěstí,“ řekla Annick paní Flanneryové, když naskládala synovy věci do tašky.

„Bála jsem se, že ten den nikdy nepřijde.“ pronesla Caryn vyrovnaně.

„Budu k vám upřímná. Vypadalo to s ním dost nahnutě.“ přiznala Annick, „ale my jsme věřili, že se s tím popere,“ dodala s přesvědčivostí politika při předvolební kampani.

Kolem Michaela se shromáždili lékaři i ošetřovatelky.

Všichni se chtěli rozloučit s největší celebritou, která kdy nemocnici poctila svou důvěrou.

„Nevím, jak bych vám měla poděkovat,“ zajíkala se Caryn.

Annick chvíli pátrala ve tvářích ostatních a nakonec se ujala slova: „Vyjádřím snad pocity všech přítomných, když řeknu, že nejlepším díkem je nám fakt, že se Michael uzdravil.“

Caryn na přistavený kovový vozík umístila vázu s květinami a upřela pohled na stážistku: „Vyjde vůbec najevo, jak se Michael nakazil, paní doktorko?“

„Doufám, že ano. Případ jsme postoupili Úřadu pro kontrolu nemocí. Zítra nebo pozítří tam zavolám a uvidíme, jak budou daleko.“

„Tak můžeme jít?“ vybídla Caryn syna k odchodu.

Přikývl, popadl obrázkovou knížku a přitiskl se k matce.

„Setkáme se příští týden u doktora Howa,“ slíbila praktikantka a podala Caryn ruku. Michaelova matka přistoupila k lékařce a objala ji. Vzápětí ucítila Annick na tváři horoucí vlhkost Caryniných slz.

Paní Flanneryová vzala syna kolem ramen a nasměrovala ho k východu. Annick se držela několik kroků za nimi. Jedna ze sester přivolala výtah, Michael s matkou nastoupili a naposledy zamávali.

Sotva se dveře dovřely, stiskla Annick tlačítko a vyčkávala. Potřebovala zkontrolovat stav dvou novorozeňat, u nichž se objevily křeče a teplota.

„Paní doktorko?“ ozval za ní příjemný hlásek. Patřil mladé sestře, Tracy Postonové, jak si lékařka přečetla na jmenovce.

„Prosím.“

„Volali vám z recepce. Poradili mi, že bych vás mohla zastihnout tady. Prosí vás, abyste se tam zastavila. Došel vám balíček.“

„Děkuji za vzkaz. Budou to nejspíš propagační letáky od nějaké farmaceutické firmy.“

Annick tedy zmáčkla tlačítko označené přízemí, přešlápla a pak se rozhodla pro cestu po svých. Vestibul praskal ve švech. Recepce se nacházela na opačné straně haly. Při zjištění, že za pultem pobíhá vetchý stařík, na něhož jeden přes druhého útočí informacíchtiví nedočkavci, se zamračila.

„Paní doktorko?“

Lékařka se ohlédla a spatřila mladičkou, výrazně nalíčenou sestru v bílé uniformě. Ošetřovatelky v dětské nemocnici obvykle volily neformálnější oblečení či alespoň pestrobarevnější úbor. Do očí udeřil i nápadný makeup. Na identifikačním štítku stálo: Danielle Sudorová.

„Co potřebujete?“ odpověděla Annick a vzpomínala, zda by dívku měla znát.

„Mohla byste mi, prosím, věnovat pár okamžiků?“

„Jistě. Co si přejete?“

„Na oddělení jsem vás nezastihla, tak jsem si dovolila oslovit vás zde. V uplynulých dnech jsem se starala o Michaela Flanneryho.“

„Ten už je na cestě domů.“

„Já vím. Musela jsem odběhnout na akutní příjem, a proto jsme se rozloučili dřív.“

„Ano. O čem tedy se mnou chcete mluvit?“

„Jeden náš zaměstnanec o Michaela pečoval zvlášť obětavě a… Bylo by hezké, kdybychom mu za celý kolektiv sester poděkovaly. Doufaly jsme, že se zastaví, až bude Michael odcházet, ale zřejmě to nebylo možné.“

„Takový skutek vám schvaluji. Uznání není nikdy dost.“

„To mě těší. Myslely jsme si, že bychom ten úkol měly svěřit někomu z lékařů.“

Annick roztáhla rty do úsměvu. „Aha. A koho navrhujete?“

„Moc jsme si vás oblíbily, a tak… Snad neodmítnete.“

„To je maličkost,“ prohlásila lékařka a vytáhla zápisník.

Daniellino přání splní ráda. Praktikantům nezřídka zamotal hlavu pocit jisté nadřazenosti a na ošetřovatelky shlíželi s despektem. Annick si však uvědomovala, jaký kus práce sestry zastanou, a manýrám svých kolegů nepropadla.

„Jak se ten člověk jmenuje a kde pracuje?“ zeptala se stážistka, rozevřela blok a připravila si tužku.

„Jmenuje se Grady Simione a pracuje v laboratoři.“

Annick zůstala stát jako opařená.

„Grady Simione… z mikrobiologické laboratoře?“

„Ano. Trávil s Michaelem hodně času. Hlavně večer, dokonce i v noci. Jednou mi povídal, jak ho jeho práce naplňuje a jak moc mu na Michaelovi záleží.“

„To je kapánek zvláštní,“ zhodnotila praktikantka Daniellino sdělení.

„Co je zvláštní, paní doktorko?“

„Nic… Jen jsem uvažovala nahlas.“

„Znáte ho?“

„Ano. Zajdu za ním a vyřídím mu vaše díky.“

„Prokážete nám nesmírnou laskavost. Běžím to povědět ostatním.“ Danielle nahlédla lékařce přes rameno a zamávala skupince sester u výtahu. „Ještě jednou děkujeme.

Na shledanou.“

Annick doprovodila pohledem Danielle k výtahům, otočila se a šla zkusit štěstí do recepce. Dědeček byl jako věchýtek, s pokleslými rameny, avšak s hustou hřívou bílých vlasů. Měl bílé kalhoty a na golfové košili se vyjímal emblém Franklinovy dětské nemocnice. Na doktorku Clementovou se usmíval zdálky.

„Dobrý den. Jsem doktorka Clementová. Měla jsem si tu vyzvednout balíček.“

„Ano, ano. Hledal vás tady jakýsi mládenec s obrovskou obálkou, ale kdo ví, kde je mu teď konec.“

„Předal vám pro mě nějaké materiály?“

. Ne.“

„Tomu nerozumím.“

„Asi spěchal na další schůzku. Myslím, že byl z farmaceutické společnosti. Měl takovou velkou vizitku.“

„Vzpomenete si na jméno?“

Recepční se bezradně podrbal na hlavě. „Až vám bude tolik co mně, budete taky ráda, že si vzpomenete aspoň na svoje.“

Annick se nuceně usmála, poděkovala a odebrala se k výtahům. V myšlenkách se vrátila k Daniellině prosbě.

Co krucinál Grady Simione pohledával u Michaela Flanneryho? Při výkonu své práce přece do styku s pacienty nepřichází.

Zachvátila ji panika. Za rozumné zdůvodnění Simionova absurdního zájmu o sedmiletého chlapce by se upsala třeba i peklu.

24

Když Annick vešla do laboratoře, Grady Simione se hrbil nad mikroskopem. Zaregistrovala ho okamžitě a včas uhnula pohledem.

Bobbie Whitmanová měla jako vždy den otevřených dveří. Pracovní stůl vypadal jako po nájezdu energických klientů mateřské školy, což však jeho uživatelku nechávalo ledově klidnou. Než stačila praktikantka zaklepat, Bobbie vstala a šla návštěvě naproti.

„Snad mě nezardousíš,“ doufala. „Připadám si jako v blázinci. Na tu věc s botulotoxinem jsem neměla čas.“

„Nevadí,“ utěšila ji Annick a sedla si. „Ta ztratila na důležitosti.“

„Slyšela jsem, že malý Flannery je už doma,“

konstatovala doktorka Whitmanová a také se posadila.

Annick mrkla na Simiona. Zaujímal stále stejnou pozici.

„Vlastně jsem přišla tak trochu kvůli němu.“

„Aha.“

„Sestry mě požádaly, abych poděkovala jednomu tvému laborantovi. Prý o Michaela pečoval nad rámec svých povinností.“

Bobbie zpočátku mlčela, pak si posunula brýle na špičku nosu a upřela na Annick pronikavý pohled. „A koho se to má týkat?“

„Gradyho Simiona.“

Na tváři doktorky Whitmanové se nepohnul jediný sval.

„Taková novinka si zasluhuje komentář, ne?“

V pracovně se udělalo dusno. Annick vstala, sundala si plášť a pověsila ho přes opěradlo. Pak se pustila do výkladu.

„Podle sester se o Michaela staral více než vzorně. Mě si vybraly, abych mu vyjádřila jejich dík. Od doktora to prý vyzní lépe.“

„Co konkrétně pro Michaela udělal?“

„Vím jen, že ho často navštěvoval.“

„Ach tak.“

„Spadá do kompetence laboranta přímý kontakt s nemocným?“ Bobbie se přes prosklenou přepážku zdlouha zadívala na Simiona a přispěchala s racionálním vysvětlením: „Co když za ním chodil z jiných než pracovních důvodů?“

„Například?“

„Možná se odněkud zná s Michaelovou matkou.“

„Ale dejme tomu, že ne. Jaké okolnosti by musely nastat, aby laborant navštívil pacienta?“

Bobbie se zahloubala a kategoricky potřásla hlavou.

„Nic mě nenapadá.“

„Paní Flanneryová si nestěžovala.“

„Na Gradyho si nestěžuje nikdo.“ konstatovala Bobbie.

„Ale ty ho v lásce nemáš, že?“ domáhala se Annick přiznání.

„Takhle bych to neformulovala,“ odpověděla Bobbie promptně.

„Tak jak tedy?“

„Jsem zvyklá na jiný styl vystupování.“

„A to?“ dožadovala se praktikantka podrobností.

„Samou ochotou se div nepřetrhne.“

„Ale takové pracanty bychom měli vítat s otevřenou náručí, ne?“ zasmála se stážistka.

„To bezesporu ano. Jenomže jemu to nějak nejde od srdce.“

Annick přikývla. „V tom jsem s tebou zajedno.

Telefonovala

jsem mu ohledně výsledků lumbální punkce.“

„A?“

„Jako by říkal pravdu, ale tak… falešně. Jednal se mnou s takovou urážlivou blahosklonností.“

„Myslím, že obě mluvíme o tomtéž. Ta jeho podlézavost jde člověku na nervy. A přesto z té otrocké servilnosti trčí vědomí jeho intelektuální nadřazenosti.

Předstírá, jak si tvého úsudku váží, ale ve skutečnosti si cení leda sebe. Musím přiznat, žes mi tou zprávou vyrazila dech.“

„Jakto?“

„Zdá se mi, že děti ho spíš obtěžují.“

„On se v tomto smyslu vyjádřil?“ vyhrkla Annick přespříliš překotně a poposedla.

„To přímo ne. Mám jen takový neurčitý dojem…

Řekněme, že se povahově vymyká typu lidí zaměstnávaných v dětské nemocnici.“

„Proč?“

„Prostě sem nezapadá. Jinak to povědět nedovedu.“

„Jak dlouho tady pracuje?“

„Rok a půl, víc ne.“

„Má rodinu?“

Bobbie chvíli přemýšlela. „Pokud je mi známo, žije sám. Ovšem můžu se mýlit.“

Annick se v mozku rozsvítila červená kontrolka. Musí se mírnit. Proti dalšímu pokračování křížového výslechu by se Bobbie mohla co nevidět ohradit.

„Co mi tedy doporučuješ? Mám se za ním stavit, nebo to nechat plavat?“

Doktorka Whitmanová zvažovala pro a proti obou variant. „Asi jsem kapku paranoidní. Díkem nikdy nic nezkazíš,“ rozhodla nakonec.

„Zařídím se podle tvé rady,“ slíbila Annick.

„Výborně.“

„Teď nemám času nazbyt. Skočím za ním, než půjde domů, a kouknu se na ty kultivační misky.“

„Jestli chceš, můžu se na ně podívat já,“ nabídla se Bobbie.

„Kdepak. Nebudu ti přidělávat starosti. Zvládnu to sama.“ Dívka se rozloučila a vyšla na chodbu. U počítače, jen pár kroků od ní, okouněl Simione. Úmyslně se díval jinam.

„Dobrý den, pane Simione,“ pozdravila.

Pohlédl na ni a usmál se. „Dobrý den, paní doktorko. Co pro vás mohu udělat?“

„Dnes jsme propustili Michaela Flanneryho. Sestřičky mě prosily, abych vám jejich jménem poděkovala za nadstandardní péči, kterou jste hochovi poskytoval.“

„To je od nich pěkné. Ale o žádnou nadstandardní péči nešlo. Prováděl jsem nějaká mikrobiologická vyšetření jeho krve a potřeboval jsem zjistit, jaké má příznaky.“

„Jste velice pečlivý. Většina laborantů by se omezila jen na své povinnosti.“

Grady otevřel inkubátor a vložil tři kultivační misky.

Zapsal čas, zavřel poklop a inkubátor uzavřel.

„Já na celou věc pohlížím jinak, paní doktorko. Chci být platným hráčem týmu. Vždyť všichni usilujeme o totéž.

Také se vzdělávám. Dokonce si dovolím tvrdit, že naše knihovny zdobí stejná odborná literatura.“

„Musím uznat, že člověka s vaším pracovním zápalem jsem už dlouho nepotkala, pane Simione.“

„Grady. Pro vás jsem, paní doktorko, Grady. A děkuji za uznání. Kdybyste hovořila s paní Flanneryovou, vyřidte jí, prosím vás, že mám z Michaelova uzdravení velkou radost.“

Annick přikyvovala. O upřímnosti Simionových slov sice pochybovala, ale značné herecké nadání mu přiznat musela.

„Spolehněte se. Uvidím ji příští týden u doktora Howa.“

Grady podal Annick ruku a hlemýždím tempem se odebral na své pracovní místo. Z krabičky vyňal sklíčko a vsunul ho pod mikroskop.

Annick mávla na Bobbie a šla po své práci. Přestože chyběly hmatatelné důkazy, nabyla přesvědčení, že duše Gradyho Simiona skrývá temná zákoutí. Vždyť i Bobbie má proti svému podřízenému výhrady. Cekání na výtah si krátila dalšími úvahami. Jak nehorázně vysvětloval návštěvy u Michaelova lůžka! Má dělat laboratorní testy, nic víc. To, jaké má chlapec symptomy, je pro jeho práci irelevantní. A pokud si chtěl jen užít nějakou senzaci, hrozí mu řízení za porušení pracovní kázně. Jak vidno, o otázky bez odpovědi opravdu není v téhle nemocnici nouze. Nejvyšší čas, aby se do toho pořádně obula.

Podívala se na tlačítkový panel a s povzdechem vzala na vědomí fakt, že výtah uvízl v pátém patře.

25

Sestema ve třetím poschodí se řadila k těm relativně méně hektickým. Annick minula polici s kartami a vstoupila do malého prostoru, kde lékaři obvykle kontrolovali chorobopisy. Jak doufala, v místnosti nikdo nebyl. Sedla si k telefonu a vytočila číslo Úřadu pro kontrolu nemocí.

Doktorku Ráchel Warrenovou naštěstí zastihla v laboratoři.

„Doktorka Clementová, Franklinova dětská nemocnice, New York. Omlouvám se, že volám až teď. Jsem ráda, že jste mi neutekla domů.“

„Dobrý den. Snad nemáte další případ botulismu.“

„Díkybohu ne. Chtěla jsem se jen ubezpečit, že jste od nás dostali ten vzorek.“

„Ano. Přišel ráno. Analýza je už hotová. Moment, doběhnu pro zprávu.“

Annick zatajila dech a začala deformovat svorku na papír.

„Toxin, který jste nám poslali, se výrazně liší od toxinu izolovaného z krve Michaela Flanneryho.“

„Rozumím,“ zasmušila se Annick.

„Nevím přesně, o co vám jde,“ podotkla Ráchel, „ale doufám, že vám ta informace poslouží.“

Annick nedokázala zastřít zklamání. Kdyby se toxiny shodovaly, měla by aspoň kde začít. Snad by při troše velkorysosti dokonce připustila možnost, že toxin z laboratoře doktora Kincaida doputoval na talíř malých pacientů jakousi nešťastnou shodou okolností. Dílo osudné náhody by přece jen akceptovala smířlivěji než akt chorého mozku.

„Děkuji vám za čas a za laskavost,“ prohlásila konečně.

„Možná vás budu muset poprosit o analýzu ještě jednoho vzorku. Byla by to ode mne moc velká drzost?“

„Jistě že ne. Ale… že jsem tak smělá…, tvrdíte, že jste žádný nový výskyt nezaznamenali. Kde jste tedy ten vzorek získala?“

„Jedná se o sérum malého diabetika. Nedávno zemřel.

Jako příčinu smrti uvedli masivní bakteriální infekci. Ovšem objevily se jisté nesrovnalosti…“

„Ale říkáte, že zemřel.“

„To souhlasí.“

„Jak jste tedy k tomu vzorku přišla?“

„Je pravděpodobné, že chlapec byl zařazen do experimentálního protokolu. V tom případě by se krev měla uchovávat v mrazicím boxu. Laboratoř by mě měla co nevidět podat zprávu.“

„Ochotně vám vyjdu vstříc. Objeví-li se v krvi botulotoxin, provedu srovnání s typem obsaženým v Michaelově séru.“

„Byla bych vám velice zavázána.“ Annick se vmžiku zvedla nálada.

„Budu čekat, až se mi ozvete. A kdybyste měla cestu do Atlanty, brána naší instituce je vám otevřená. Osobně vás po Úřadu provedu.“

„Děkuji za pozvání. Věřím, že se mi naskytne příležitost vaší nabídky využít.“

Annick se rozloučila a pomalu zavěsila. Kauza tajemstvím obestřené smrti Justina Silvy jí připomněla setkání s hochovou tetičkou v nemocniční kantýně. Bez otálení vyhledala příslušné telefonní číslo. Dovolala se na záznamník. Poznala Joellin hlas a zanechala krátký vzkaz: na věci pracuje, a jakmile se pohne z místa, dá o sobě vědět.

Pochopila, že se až po uši zabořila do kaše, z níž jen tak nevybředne. Sevřela dlaně v pěst a přála si, aby při ní stály samé dobré síly.

Pohlédla na hodinky, vyskočila a rozběhla se ke dveřím.

Odpolední sezení v pracovně doktora Howa začínalo za necelé dvě minuty. Cestou k výtahu si umínila, že při poradě

nebude pokud možno vystrkovat růžky. Popudit doktora Howa, to by nebyl strategicky výhodný tah.

26

ŠESTNÁCTÝ DEN

Doktorka Clementová vztekle zabušila na dveře pracovny Bobbie Whitmanové. Bylo 6 hodin 50 minut, deset minut do střídání směn. Ačkoli se vedoucí laboratoře zpravidla do práce dostavovali nejdříve v osm, Bobbie si zakládala na skutečnosti, že nemocničním vchodem procházela před půl sedmou. Intenzivní klepání ji vyvedlo z míry. Zamávala na Annick a pozvala ji dál. Ta se do místnosti vřítila jako velká voda: „Večer jsem ti málem telefonovala domů. Měla jsem co dělat, abych se ovládla.“

„Co se, prosím tě, přihodilo? Nezadala by sis s uragánem.“

„Vzpomínáš si, jak jsme se bavily o Simionovi?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Bobbie suše. „Vždyť to bylo včera.“

„Vykládala jsem ti, že jsem mu volala kvůli výsledku lumbální punkce tříměsíční holčičky.“

„Ano.“

„Tak ti povím ještě něco: večer jsem likvor zkontrolovala sama. Výsledek je pozitivní. Silně pozitivní.

To dítě má meningitidu a Simione mi tvrdil, že je všechno v pořádku! Ještě štěstí, že jsem nevysadila antibiotika. Mohlo ji to stát život.“

Bobbie poslouchala, přičemž v šálku vřelé vody zamyšleně louhovala sáček čaje.

„Třeba se patogenní kultury objevily až později.“

„Sotva,“ oponovala Annick sebejistě. „Podívala jsem se do záznamu. V šest večer, to jest několik hodin před mou rozmluvou se Simionem, byl nález silně pozitivní.“

„Řekla jsi mu to?“

„To ani nemám v úmyslu. Pracuje pro tebe. Mou povinností je upozornit na závažné pochybení, kterého se tvůj zaměstnanec dopustil, což tímto činím.“

„A děláš dobře. Grady má dnes odpolední. Zajdu za ním a zeptám se ho, co se vlastně stalo,“ rozhodla Bobbie.

„Předpokládám, že mi nebudeš tajit, jak jsi pochodila.“

„Ozvu se ti hned, jak něco zjistím.“

„Ten chlap mi hýbe žlučí. Proč vůbec takové lidi zaměstnáváme?“ vybuchla Annick.

„Nejdřív počkej, co se dozvíme, a teprve potom nad ním lámej hůl.“

„Obávám se, že ta hůl už je zlomená.“

„Jak se daří té malé?“

„Jakž takž. Ale jenom díky tomu, že jsem nevysadila antibiotika.“

„Ano, to jsi už říkala. Hlavně, že se uzdraví,“ poukázala Bobbie na jediný světlý bod. „S panem Simionem promluvím.“

Doktorce Whitmanové Annick věřila. Znepokojoval ji systém.

V atmosféře uvolněných mravů bylo vyžadování disciplíny od zaměstnanců den ode dne nebezpečnější.

Neutuchající hrozba soudních pří a stížností adresovaných státním orgánům svazovala vedení nemocnice ruce, a tak nejednomu chronickému nespokojenci narostl hřebínek.

Jen co se Annick trochu vzpamatovala, poděkovala a odešla. Přestože na sebe pohlížela jako na uznalého a tolerantního člověka, přejít Simionův čin konstatováním, že šlo o nechtěný přehmat, bylo nad její síly.

27

Když od Danina pohřbu uběhly necelé dva týdny, dodala si Annick odvahy a zatelefonovala Lindě Vitalové. S

ulehčením postřehla, že se nachází v poměrně dobré psychické kondici. Annick seděla u aparátu a z celého srdce si přála, aby téma Daniny smrti naťukla matka.

„Přivítala bych, kdybychom se mohly někdy sejít, paní Vitalová. Ráda bych s vámi něco probrala. Pokud se ale necítíte…“

„Ne, ne. Vlastně se mi to hodí. Představte si, že jsem vám tento týden chtěla volat. Snad mi objasníte některé momenty.“

„Vynasnažím se. Kdy bychom se tedy mohly setkat?“

„Sloužíte dneska?“

„Ne.“

„Takže dnešek by vám vyhovoval? Společností nepohrdnu hlavně večer. To je pro mě nejhorší část dne. Zvu vás na večeři.“

„Děkuji. Končím v sedm. Z práce pojedu rovnou k vám.“

V sedm večer usínala lékařka únavou, ale o čtvrt hodiny později už uháněla k Lindě. Dobře se orientovala a Glen Cove našla bez potíží. Linda přišla otevřít v hnědém manšestrovém overalu a bílém roláku. Lékařku uvítala podáním ruky a uvedla ji do haly. Z kuchyně se linula slibná vůně aromatické omáčky.

„Nejste, doufám, po večeři,“ znejistěla Linda.

„Přece bych si nenechala ujít příležitost pochutnat si na domácím jídle,“ uklidnila ji Annick.

Linda se srdečně zasmála, pověsila dívčin kabát do šatníku a naznačila jí, aby pokračovala do kuchyně.

„Děkuji, že jste si pro mě vyhradila čas. Ohlásila jsem se vlastně před několika hodinami,“ prohodila Annick a přisunula si starobyle vyhlížející židli z třešňového dřeva.

„Jak jsem si postěžovala do telefonu, večery snáším špatně. A když se chce někdo stavit, jsem všemi deseti pro.

Načnu láhev Chianti. Dáte si taky?“

„Prozatím děkuji,“ odmítla lékařka.

Linda sáhla do lednice, vytáhla láhev vína a otevřela ji.

Nalila si půl sklenky, spěšně přikročila ke sporáku a zlehka promíchala omáčku. Po desíti minutách, kdy se konverzace točila kolem počasí, se Annick chopila iniciativy: „Tvrdila jste, že máte nějaké nejasnosti.“

Linda stála u plotny, zády k návštěvě. Ze skříňky vytáhla dózu se špagetami a polovinu jejího obsahu vyklopila do velkého hrnce s vařící vodou. „Upřímně řečeno, hned jak jsem položila sluchátko, mi začalo vrtat hlavou, proč jste vlastně volala.“

„Chtěla byste raději mluvit o tom?“

„Asi ano.“

Annick odsunula židli od stolu a přehodila si nohu přes nohu. „Nedokážu si vysvětlit, jak a kde se Dana nakazila.“

„Proč vás to tak zajímá?“

„Mor je velice vzácná nemoc. V Kalifornii a na jihozápadě sice zaznamenají nějaké případy každý rok, zpravidla však jde o domorodce z obzvlášť rizikových oblastí.“

„Ale Dana byla v Kalifornii,“ připomněla Linda.

„To je pravda… Ale v kterých místech?“

„V Los Angeles a v bezprostředním okolí, pokud vím.“

„Což jsou bezpečné regiony.“

„Já vám nerozumím,“ hlesla Linda a obrátila se k bublající omáčce. „Domníváte se snad, že Dana neměla mor?“

Annick si začala pohrávat s nádhernou, ručně malovanou keramickou pepřenkou.

„To ne. Výsledky testů byly jednoznačné. Spíš mi nejde na rozum, kde onemocněla.“ Dívka vstala a přešla k protilehlé stěně, odkud se jí naskytl pohled na barevný sítotisk západního pobřeží Trska. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Zajisté,“ kontrolovala se Linda.

„Kdo o té cestě do Kalifornie věděl?“

„To je zvláštní otázka. No… samozřejmě Danin otec, moje sestra, pár známých a někdo z nemocnice. Proč vám na tom záleží?“ Linda vyhlížela zmateně.

„To ještě nevím. A co vaši kolegové z laboratoře?“

„Zmiňovala jsem se o tom před nimi. Události tohoto typu člověk obvykle nechová v tajnosti.“ vysvětlila a přesunula se k velkému prknu, kde se dala do krájení mrkve do salátu.

„Kolik hodin denně trávíte v mikrobiologické laboratoři?“ udeřila Annick přímo.

„To je různé. Podle potřeby. Jsem vrchní laborantka.“

Linda odložila nůž, vzala květovanou utěrku a osušila si ruce. „Jak to souvisí s Danou?“

„Moc ráda bych vám nabídla odpověď, ale bohužel ji neznám,“ nesnažila se Annick skryt rozladění.

„Škoda,“ odtušila Linda Vitalová.

„Znáte Gradyho Simiona?“

„Vím, kdo to je, pokud mi rozumíte.“

„Jak se vám jeví?“

Paní Vitalová se zarazila. „Vy mi kladete samé nepochopitelné dotazy. Je svědomitý, ale přehnaně úslužný.

A s gustem strká nos do cizích věcí.“

„Nedáváte mu zrovna nejlepší vysvědčení.“

„Svou práci si odvede a víc mě nezajímá,“ dodala Linda opatrně. „Přicházím do styku s mnoha lidmi a se všemi musím vyjít. Nepřísluší mi je soudit.“

„Chápu.“

„Proč vám jde zrovna o Gradyho?“

„Párkrát jsme s ním něco konzultovali,“ zadrmolila Annick s takovou nevěrohodností, že ji Lindin skeptický výraz vůbec nepřekvapil.

„Předpokládám, že bude následovat otázka, jestli Grady o Danině pobytu v Kalifornii věděl.“

„No, když už jste to nakousla…“

„Odpověď zní ano.“

„Ano?“ vykřikla Annick. Bylo jí jasné, že se definitivně prozradila a že od dané chvíle bude paní Vitalová její počínání vnímat jako čistě účelové.

„V tomto směru nemám nejmenší pochybnosti. Zaslechl mě, jak jsem se bavila s kolegyní.“

„O čem?“

„Stěžovala jsem si, že mám nabitý program a že, nevím, jestli vyšetřím chvilku, abych mohla Danu odvézt z letiště domů. Grady stál poblíž.“

„A z čeho usuzujete, že vás slyšel?“

„Bryskně se nabídl, že se pro Danu staví. Musím přiznat, že se mi takový návrh jevil dost zvláštní, ale hned jsem to pustila z hlavy.“

„Co jste mu pověděla?“

„Co nejzdvořileji jsem odmítla.“

„Takže on přesně věděl, kdy se Dana vrací.“

Linda trhla rameny. „Zřejmě ano. Ale to věděl kdekdo.“

Annick si v hostitelčině obličeji všimla náznaku roztrpčení a navrhla: „Co kdybyste mi vyložila, o čem jste se mnou chtěla mluvit?“

„Mám pocit, že nejste o moc moudřejší než na začátku.“

„Bohužel.“

„Víte, co mi nejvíc utkvělo v paměti?“

Annick sotva znatelně zavrtěla hlavou.

„Večer, kdy Dana onemocněla, se starala jenom o to, jestli nepropásne trénink.“

„Jak vycházela se spoluhráčkami?“

„Báječně si rozuměly. Děvčata k nám chtěla dokonce přijít, ale Dana se postavila proti. Bála se, že je nakazí.“

Linda se odmlčela a chvatně si otřela líce. Rozvázala zástěru, pokusila se o úsměv a vypravila ze sebe: „Večeře je hotova.“

„Už se mi sbíhají sliny.“

„Snad jsem se vám těstovinami zavděčila.“

Annick přistoupila k Lindě, vzala ji kolem ramen a prohlásila: „Po těstovinách bych se utloukla.“ Paní Vitalová měla pláč stále na krajíčku.

Annick pomohla s prostíráním a obě ženy zasedly ke stolu. Ačkoli se Linda o nemoci své dcery zmínila ještě několikrát, zbytek večera uplynul v optimističtějším tónu.

Doktorka se obdivovala psychické zdatnosti své hostitelky a v skrytu duše doufala, že zájmem o Gradyho Simiona nevzbudila příliš velké podezření. Nakonec se domluvily, že příští týden spolu zajdou na oběd.

Annick najela na dálniční přivaděč. Dopravní špička dávno pominula, a tak se v klidu obírala setkáním s Daninou matkou, když zazvonil mobilní telefon.

„Prosím?“

„Jak jsi zvládla večeři?“ zeptal se Mac.

„Lip než jsem čekala. Linda se drží.“

„Je to silná osobnost.“

„Nechtěla bych být v její kůži,“ poznamenala Annick.

„Ani já ne. Poslyš: ty jsi sice po večeři, ale já teprve končím, a hlady šilhám. Co takhle absolvovat ještě jednu večeři se mnou?

V Království gurmánů?“

Annick bezděčně utkvěla zrakem na digitálních hodinách nad tachometrem, ale při představě Macovy společnosti z ní veškerá únava spadla. „Jsem čtvrt hodiny odtud.“

„Tak v Království gurmánů.“ zaradoval se Mac.

Řidička vyrazila západním směrem, naladila stanici s jazzovou hudbou a zamyslela se nad tím, co jí hodlala Linda o své dceři sdělit. Pozvolna se oddala vláčné melodii saxofonu, uvolnila se a alespoň na okamžik zapomněla na obskurní události ve Franklinově dětské nemocnici.

28

SEDMNÁCTÝ DEN

Siluety Annick Clementové si povšiml, sotva vypnul motor.

V kuželu ostrého světla pouliční lampy kráčela ke svému vozu. Měla vlněný kabátek a obrovskou koženou tašku přes rameno. Grady vystoupil a vydal se jí v patách.

„Paní doktorko? Jste to vy?“ Ústa si zakrýval dlaní.

Moc ji nevylekal. „Ano.“

Přikradl se k jejímu BMW a rukou zlehka přejel po kapotě. „Hm, tomu tedy říkám stroj,“ hvízdl uznale.

„Chválabohu že nehradím náklady na jeho provoz.“

Annick vrhla pochybovačný pohled na jeho Lexus SUV

a odsekla: „Vy se taky zrovna neproháníte v nějaké rachotině z autobazaru.“

„Nic mi do toho není, paní doktorko, ale málokterá lékařka nebo sestra jezdí v noci sama.“ Opatrně se rozhlédl a pokračoval: „Před dvěma lety byly na tomto parkovišti znásilněny dvě sestřičky. Vedení to z pochopitelných důvodů popírá, ovšem já vím své.“

„O mé bezpečí si nemusíte dělat starosti. Věnovala jsem se bojovým uměním a dotáhla to na černý pás. Ubráním se sama.“ Podívala se na hodinky a nepatrně se usmála.

„Jinak bych se rád omluvil za to nedorozumění. S Bobbie jsme celou věc důkladně prodiskutovali. Slíbila, že vás bude informovat.“

„Od rána jsem v jednom kole,“ odpověděla lékařka.

„Asi mě nikde nezastihla.“

„Doufám, že jsem vám nepřivodil nějaké potíže. Lékaři to nemají snadné. Jste v jednom kuse pod drobnohledem a o místo můžete přijít, než by řekl švec.“

„Ve velké nemocnici se takové věci stávají.“ připustila Annick. „Štěstí že ta dezinformace, kterou jste mi podal, neměla dopad na pacientčino zdraví.“

„S doktorkou Whitmanovou jsme dospěli k závěru, že byly chybně označeny štítky,“ hájil se Grady.

„Zodpovědnost tedy nepadá na moje ani na vaše bedra.

Pokud jste se však přesto dostala do konfliktu s doktorem Howem, zavolám mu a…“

„To nebude zapotřebí, pane Simione. Ostatně… doktor Howe si s laboranty pravděpodobně netelefonuje.“

„Ale telefonuje,“ protestoval Grady nasupeně. „Na mě se například s žádostí o konzultaci obrací prakticky obden.

Nebude dlouho trvat a začneme si tykat. Byl bych radostí bez sebe, kdybychom si tykali i my dva.“

„Pevně věřím, že v budoucnu už k žádným šumům v komunikačním kanálu docházet nebude,“ uzavřela Annick a nastoupila do auta. Simionovu poslední větu ponechala bez komentáře.

„Tím si můžete být jistá.“

Dívčin atraktivní vzhled nechával Gradyho chladným.

Za léta marných pokusů o navázání milostného vztahu se s impotencí naučil žít. Skutečnost, že nikdy žádnou ženu nedokázal uspokojit, však jeho vysoké mínění o sobě samém nesnížila ani v nejmenším. Vinu za svou neschopnost automaticky přičítal partnerkám.

Annick se rozjela, aniž si povšimla Gradyho vehementního mávání.

Simione se vydal přes parkoviště. Do začátku služby chybělo deset minut.

Opodál se mezi řadami odstavených aut mihl vysoký mužský stín s dlouhými zplihlými vlasy. S rukama zabořenýma hluboko do kapes hnědého kabátu postával u černého minivanu. Z jeho výrazu se nedal vyčíst jediný záblesk emoce. Náhle zakroužil rameny, vyňal ruce z kapes a začal si zimomřivě třít dlaně. Posléze se pootevřeným okénkem natáhl pro mobilní telefon a vyťukal číslo. Hovořil krátce. Pak nastoupil do vozu a urychleně opustil parkoviště.

29

OSMNÁCTÝ DEN

Hned první den ve Franklinově dětské nemocnici si Simione předsevzal, že naváže co nejvíce kontaktů se zaměstnanci pokud možno všech oddělení. Mezi známé se brzy zařadil i farmaceutický laborant Alan Mitchell. V

soukromí ho Grady nevyhledával, zato v práci si nechal ke společné svačině v kantýně ujít málo příležitostí.

Ve dvě hodiny ráno přešlapoval Grady před lékárnou.

Zadal kód, opřel se do dveří, a ty s bzučením povolily.

Alan měřil metr osmdesát a v padesáti vyhlížel o deset let mladší. Byl to nenáročný člověk a spokojil se s málem.

Čas od času zápasil s ambicí přihlásit se na vysokou školu, ale pak se vždy pokorně postavil na své místo.

„Tak jak to jde?“ spustil žoviálně Grady. „Uděláme si tu přestávku?“

Alan mrkl na hodiny a prohlásil: „Jsi tu skoro o dvacet minut dřív. Co nového?“

„Všechno při starém,“ konstatoval Grady a poplácal Alana po zádech.

Na pultě před Alanem byly seřazeny tabletky i umělohmotné kelímky s léky v tekuté formě. Medikamenty pro gastroenterologické oddělení, kde ležely děti s nakažlivými chorobami trávicího ústrojí, se nacházely uprostřed.

„Jak se daří Kathy a dětem?“ zajímal se Simione.

„Dobře. Tess vzali na školu. Radostí se málem zbláznila.“

„To je tedy úspěch.“

„Taky bych řekl,“ nadmul se Alan hrdostí. „Jenom mi pořád není jasné, jak ta studia utáhneme.“

Grady se zazubil a uštědřil kolegovi herdu do zad. „To se poddá. Existují přece různá stipendia. A při nejhorším vypomůžu já.“

„Díky. Snad se to nějak vyřeší,“ povzdechl si Alan.

„Tak jdeme?“ pobízel Grady.

Alan se zatvářil bezradně. „Musím ještě skočit na akutní příjem. Proto jsem ti říkal, abys přišel nejdřív ve čtvrt na tři.“

Grady luskl prsty. „Nezlob se. Zřejmě první příznaky senility.“

„Za deset minut to zvládnu. Sejdeme se v kantýně?“

„A co tohle?“ ukázal Grady na spoustu rozdělané práce.

„To bude muset počkat,“ zasténal Alan.

„Já zas tak nespěchám,“ prohlásil Grady.

Alan znovu pohlédl na hromadu napůl vyplněných žádanek na léky. „Dobře. Vyzvednu tě tady a do bufetu půjdeme společně.“

Když byl Alan pryč, začal Grady prozkoumávat okolí.

Nebyla to jeho první noční návštěva. Naopak. Během uplynulých měsíců se s chodem lékárny vcelku obstojně obeznámil.

Kromě Alana tu byli dva laboranti a magistra Jobeth Childsová. Ta seděla jako vždy za prosklenou přepážkou, odkud se jí otevíral výhled na celé pracoviště. Promovala teprve před rokem a půl, ale nedostatek zkušeností umně kompenzovala vytrvalostí a láskou k oboru. Měla všechny předpoklady vypracovat se na znamenitou lékárnici.

Alanův kolega stál stranou, zcela zabrán do práce. Měl na starost přípravu cytostatik pro onkologické pacienty.

Druhý spolupracovník nejspíš pobíhal po odděleních a trpělivě odpovídal na dotazy sester.

Krátký pohled přes rameno Gradymu prozradil, že Jobeth setrvává ve stejné pozici. Byli k sobě otočeni zády.

Simione sevřel ruku v pěst. Léky pro gastroenterologické oddělení ho přitahovaly jako magnet. Tváří mu přelétl tajuplný úsměv, sevření povolilo a ruka se pomalu šinula k pultu.

Na Alana čekal zhruba deset minut. Tichá hudba z rádia se mu zdála příliš agresivní. Obtěžovala ho i vůně dezinfekce, ač v laboratoři ji snášel bez výhrad. Pro ukrácení dlouhé chvíle zalistoval v lékopise. Když od knihy vzhlédl, spatřil Alana.

„Všechno v pořádku? Nezdržel ses dlouho.“

„Chtěli poradit jen s jedním případem. Něco si tu dodělám a můžeme jít. Máš ještě čas?“

„V laboratoři je klid. Tam mě postrádat nebudou.

Pohodlně si dokonči, co potřebuješ.“ pronesl Grady a pohlédl na Jobeth. Za stolem už neseděla. Vyšla z pracovny a zírala přímo na něho. Rozkročena, v bílé halence a dlouhém plášti. Její pohled nevěštil nic dobrého. Grady se přinutil k úsměvu. Nereagovala. Po chvíli se zprudka otočila a vrátila se do pracovny.

Grady strnul. Po patnácti minutách pilné práce Alan zvolal: „Hotovo!“

Simione se vzchopil k odchodu: „Jde se!“

V kantýně pobyli asi dvacet minut. Povídali si o Alanových dětech a o reorganizaci práce v laboratořích. V

Simionově duši se však uhnízdila dotěrná tíseň a zbytek směny se trápil úvahami o tom, co Jobeth Childsová viděla a jestli mu hodlá komplikovat život.

30

Po třech náročných dnech, kdy se lavinovitě rozšířila bronchitida a proti očekávání propukla i chřipková epidemie, držela Annick s Macem nad vodou snad jen vidina volné neděle. Když se před půlnocí rozcházeli, pozvala Annick kolegu na pozdní snídani. V nemocnici i mimo ni neudělal jeden bez druhého ani krok. Zvykli si na sebe víc, než byli ochotni připustit. Mac čím dál častěji zaváděl řeč na osobní záležitosti a Annick mu nadšeně naslouchala. Toho nedělního dopoledne přišlo po několika dnech na přetřes opět téma bioterorismu.

„Jsi dospělá. Nechci tě pořád dokola poučovat.“ mluvil klidně. Annick si nedovolila odhadnout, zda nastala doba, kdy je o jejích obavách schopen alespoň uvažovat.

„Zajímá mě jenom tvůj názor. Nikde to vytahovat nebudu.“

„Vyslechl jsem tě,“ ošíval se Mac. Hověl si v koženém křesílku pro dva, jež tvořilo komplet k pohovce stejného

stylu. Naproti se skvěla černá pokojová stěna s vkusně naaranžovanými dekorativními předměty.

„Toho si sice nesmírně vážím, ale zatím jsem se nedočkala žádného názoru.“

„No… s rukama v klíně jsi tedy opravdu neseděla.

Zjistila jsi kdeco. To se musí nechat. Ale na věc se při nejlepší vůli nedá pohlížet jinak než jako na souhru náhod.“

Odložil talířek na konferenční stolek a navázal: „Mám-li být upřímný, těší mě jediné, a sice že sis tu teorii nechala pro sebe. Bojím se domyslet, jak by na tvé aktivity reagoval Howe a vedení.“

„Takže z toho bych si měla dělat těžkou hlavu?“

Mac povytáhl obočí. „Rozhodně bych se nad tím aspoň zamyslel. Hlavně pokud hodláš v nemocnici zůstat.“

Annick si natáhla nohy na konferenční stolek. Doufala, že Mácovi konečně nasadí brouka do hlavy. Ovšem jak se zdálo, její snaha se minula účinkem.

„Nejde o náhodu.“ naléhala.

„Ta tvá teze je vycucaná z prstu.“

Annick vstala. „Ty mi opravdu uvěříš, až když na akutní přivezou děcko s neštovicemi.“ Vychrlila, co jí slina na jazyk přinesla, a nad hypotetickou situací se zamyslela až dodatečně. „Schválně. Kdyby ses setkal s novým bizarním případem, ustoupil bys?“

Mac si podal další koláč. „To je otázka na tělo.“

„Odpověz mi! Na dvě minuty se vykašli na pověst svrchovaného diplomata a vyjádři se!“

„Možná bych svoje mínění pozměnil. Podobné úvahy jsou však v současné chvíli bezpředmětné. Spokojena?“

„Diskusi uzavírám hodnocením, že tak zlé to snad s tebou nebude.“

Mac se protáhl. „Pokud mě vidíš takhle…, tak to beru.“

„Ty potvoro!“ chňapla po podušce a vrhla ji na Maca.

„Neupírám vám, drahá mademoiselle, právo myslet si o mně cokoli. Rád bych vás ovšem upozornil na fakt, že v minulosti jsem byl vystaven inzultacím od opravdových mistrů svého oboru a ve srovnání s nimi se jevíte jako snaživý amatér.“

„Tak?“

„Přesně tak. Ovšem přesto vypadáte rozkošně. A doufám jenom, že v Paříži si od intelektuálně vyčerpávajících spekulací odpočinete.“

Annick si pohrdavě odfrkla a s výrazem krajního zoufalství se svalila na pohovku. „Pustíme si film?“

„Proč ne?“

„Tak si něco vyber.“

Pak už se všem potenciálně kontroverzním tématům vyhýbali jako čert kříži. O půl čtvrté Mac naznal, že by se měl otočit v nemocnici a předejít případnému nepříjemnému překvapení, které by ho mohlo v pondělí ráno zaskočit.

Annick ležela na gauči a přemýšlela, proč se od ní Mac distancuje. Zřejmě ještě není připravená a on to cítí. Nebo má napsáno na čele, že se nechce zaplést s kolegou?

Zmalomyslněla. Neunáhlila se, když ho tak zbrkle pozvala do Paříže? Do Paříže! Nabídka společně prožité dovolené v nejromantičtějším městě na světě přece mluví za všechno.

Ve vztahu k mužům se řídila převážně intuicí. Teď si však neodpustila malé zaváhání: jak by jí bylo, kdyby se s Macem důvěrně sblížila, a stala se tak další v dlouhé řadě trofejí?

Náhle ji přemohla únava. Opřela se o polštářek a s hlavou plnou myšlenek na Maca Eastwicka odplula do říše snů.

31

„Cos, prosím tě, provedl Jobeth Childsové?“ vyzvídal Alan Mitchell.

„Jobeth Childsové?“ odtušil Grady. Směna mu skončila před pár hodinami. Teď seděl na posteli a civěl doprázdna.

Telefonátu od Alana se v devět ráno opravdu nenadál.

„To je ta magistra, co měla službu, když ses u mě stavoval.“

„Ale já jsem s ní neprohodil ani slůvko.“

„Bombardovala mě jednou otázkou za druhou. Všechny se týkaly tebe.“

„Fakt? Na co se ptala?“

„Jak dlouho v nemocnici pracuješ, co pohledáváš v lékárně, jak dobře tě znám a podobně.“

„To nechápu. Co jí je po mně?“

„Taky chtěla vědět, jestli se vyznáš chemikáliích.“

„Cos jí řekl?“

„Že ne,“ ujistil ho Alan. „Dál se zajímala, z kterého jsi oddělení.“

Grady už nevydržel v klidu. „Byl jsi pryč sotva pár minut. Já jsem tam jenom seděl a čekal.“

„Prý jestli je na tebe spolehnutí,“ pokračoval Alan.

„To už trochu přehnala, ne?“

„To víš, pracujeme s léky.“

„Co tím mohla sledovat?“

„Nemám ponětí. Ale mimo jiné se ptala i na to, kdy míváš služby. Asi chce brnknout tvé nadřízené. Možná jenom nesnáší, když se po lékárně poflakuje někdo cizí. Měl jsem tě představit.“

„Nebo jsem se mohl představit sám. Že mě to nenapadlo!“ litoval naoko Grady. Dobře si uvědomoval, že problém je jinde.

„Nic si z toho nedělej,“ radil Alan. „Ona je pořád nějaká naštvaná. A není divu. Každý den dojíždět až z Manhattanu!“

„To bych nepřežil.“

„Já taky ne.“

„Tak díky za zavolání, Alane. Když si mě Bobbie pozve, budu aspoň vědět, o co kráčí. Doufám, že jsi mě té lékárnici vylíčil v nejlepším světle.“

„Můžeš být bez obav.“

„Dík.“

„Ty bys pro mě udělal totéž. Uvidíme se v nemocnici.“

Grady zavěsil, přešel do obývacího pokoje a naladil stanici s klasickou hudbou. Uvelebil se v houpacím křesle a tužkou mával do rytmu. V hlavě si přehrával rozhovor s Alanem. Ne. Jeho práce by ohrožena být neměla. A i kdyby k nějakému vyšetřování došlo, k panice není důvod. V

podobné situaci by se neoctl poprvé. Vzpomněl si, jak tehdy převezl policii v Delawaru, a sebevědomě se zasmál.

Vyslýchali ho v souvislosti s náhlou zdravotní indispozicí čtyř spolupracovníků. Před očima mu proběhl celý výjev s takovými podrobnostmi, jako by se odehrál včera. Vybavil si rozmístění nábytku i vůni čerstvě vymalované kanceláře.

V představě, jak tomu duševně méněcennému detektivovi dal pocítit svou intelektuální převahu, si doslova liboval. Jak přivíral oči, nabýval obraz ostřejších rysů.

„Mrzí mě, pane detektive, že vám nemohu pomoci. Ty lidi skoro neznám,“ tvrdil Grady.

Detektiv Calloway, přímočarý člověk s dvacetiletou praxí, seděl za stolem a zkoumavě si Gradyho prohlížel. „Ať na věc pohlížíme z kterékoli strany, nejsme schopni určit, jak se do krve těch lidí dostaly vysoké dávky pesticidů. Vy nemáte nějaké vysvětlení?“

Grady se rozhlédl a tlumeným hlasem pronesl: „Tohle je velká organizace. Možná tu mají hlodavce. Něco takového samozřejmě nebudou vytrubovat do světa. Na vašem místě bych si ověřil, jestli se v suterénu nezabydlela myší rodinka“

„Proč by to podle vás vedení tak úzkostlivě tutlalo?“

Grady se na detektiva podíval jako na dítě, které nedokáže pohnout s elementárním početním úkolem.

„Nežádoucí reklama. Už vidím ty titulky,“ pronesl pateticky.

Zvedl pravou ruku a začal jí máchat zleva doprava.

„Sterilní laboratoř zamořena hlodavci“ Zasmál se.

„Takováhle senzace jim zákazníky nepřitáhne“

Calloway přikývl: „Takže nešťastná náhoda…, myslíte?“

„Jistě. Kdo by proboha mohl úmyslně otrávit čtyři nevinné lidi?“

„To netuším. Jediné, co vím, je, že čtyři zdraví laboranti, kteří před třemi dny mezi osmnácti a osmnácti třiceti večeřeli v závodní jídelně, jsou teď v kritickém stavu.“

„Stoprocentně to byla nešťastná náhoda,“ zopakoval Grady.

„Tu noc jste měl službu.“

„To odpovídá.“

„Mohl jste se z nějakého důvodu zdržovat v kuchyni?“

„Krátím si tudy cestu.“

„Prosím?“ usmál se vyšetřovatel.

„Nejkratší cesta z mé laboratoře do jídelny vede kuchyní“

„Takže opravdu nikoho z těch lidí neznáte?“

„Ne. Je mi líto. Rád bych vám pomohl“

„Nezlobte se, že jsme vás obtěžovali, pane Simione.

Pochopte: musíme vyslechnout úplně všechny zaměstnance.

Ale ten nápad s hlodavci, to není špatné“ zamručel detektiv.

„Jsem zvědavý, jestli jsem vás navedl na správnou stopu,“ řekl Grady.

„Dám vám vědět.“ slíbil vyšetřovatel a vyprovodil Simiona ke dveřím. Pak zavrtěl hlavou a posteskl si: „To je tedy pěkná patálie.“

Brahmsova symfonie dohrála a Grady rozlepil oči.

Nakonec byli dlouhodobě hospitalizováni ještě další čtyři lidé, přičemž dva se v důsledku chybně stanovené diagnózy zbytečně podrobili operaci. V laboratoři byla krátce před nešťastnou událostí provedena deratizace, protože jedna zaměstnankyně nahlásila, že v místnosti viděla myš. Grady to věděl. Když ona skutečnost vyplula na povrch, policie případ uzavřela. Dokonalý plán vyšel. Stačilo přitočit se k rýžovému nákypu a vsypat pečlivě vybranou toxickou látku.

Nic osobního v jeho činu nebylo. Rozesmutnil ho jen fakt, že příšerné utrpení svých spolupracovníků nemohl sledovat.

I když, na druhé straně, dosáhl záviděníhodného cíle.

Způsobil strašlivá muka, ale nenabídl osvobození v podobě odchodu ze života.

Ochladilo se, ale Grady už okolí nevnímal. Na stolku vedle houpacího křesla ležela brožurka s nápisem Ricin.

Grady rozsvítil lampu s perleťovým stínítkem a začal vstřebávat údaje o jednom z nejdrastičtějších, avšak nejdostupnějších jedů.

DRUHÁ ČÁST

32

DEVATENÁCTÝ DEN

Mac udělil poslední instrukce kolegům, kteří ho s Annick měli zastupovat, strávil hodinu s Kevinem a o půl páté dal nemocnici sbohem. Představa, že za pár hodin nastoupí do letadla pohádkově bohatých lidí, ho naplňovala posvátnou hrůzou. V útrobách skříně vylovil šedé sváteční kalhoty, bílou košili a modré sako. Sbalil se, dvakrát zkontroloval, zda je v bytě všechno v pořádku, a konečně zamkl.

Cestu na mezinárodní letiště v Newarku absolvoval za hodinu a půl. Domníval se, že pojede s Annick. Ta však odešla z oddělení dřív a pospíchala na Manhattan, kde se měla sejít s otcem. Chtěli spolu poobědvat a něco nakoupit.

Mac zaparkoval, natáhl se na zadní sedadlo pro kufr a vyrazil k letištní hale. Odletový terminál soukromých letadel byl vybaven řadami sedadel, odbavovacím pultem a barem.

Po světle modrých zdech byly rozmístěny barevné fotografie letadel a z okna přes celou stěnu se nabízel výhled na rozjezdovou dráhu.

Za pultem pracovala Jody Hopkinsová, mladá dáma v tmavozelené uniformě.

„Dobrý den,“ pozdravil Mac. „Jmenuji se Eastwick.

Mám letět s panem…“

„Pan Clement o vás ví, pane doktore,“ odpověděla a podívala se na hodiny nad vchodem. „Před chvílí telefonoval. Bude tu každým okamžikem.“

„V kolik hodin letadlo startuje?“

„Hned jak dorazí pan Clement,“ rozzářila se Jody.

Macovi bylo trapně. Obrátil se a pohlédl z okna. Tak banální otázku si mohl odpustit. „Auto jsem odstavil u plotu.

Neměl bych přeparkovat?“

„To není nutné,“ ubezpečila ho Jody.

„Vracím se až za několik dní.“

„S tím si nemusíte dělat starosti, pane doktore. Většina našich klientů nechává své vozy na našem parkovišti. A často jsou pryč celé týdny. Areál je hlídán dvacet čtyři hodin denně.“

Mac přikývl. Bylo patrné, že Jody jeho cestovatelské zkušenosti vyhodnotila správně.

„Kam mám odložit kufr?“

„Posádka zatím provádí předletovou kontrolu.

Zavazadla naloží, hned jak dorazí zbývající pasažéři.“

Mac se otočil. Do haly vešla Annick s dvěma muži. S

otcem se vedla pod paží, přes rameno jí visela kožená kabelka a její šaty cenou výrazně převyšovaly celý Mácův šatník.

„Macu, to je můj otec, Luc Clement.“

„Těší mě.“ Mac ztěžka polkl a potřásl si s Lucem pravicí.

„A to je otcův společník, Philippe Descartes.“ Mac se usmál a podal štíhlému dlouhánovi ruku. Z okna zahlédl na osvětleném prostranství bílou limuzínu s otevřeným kufrem a dva muže v kombinéze, jak ukládají zavazadla na vozík.

„Nenastoupíte už?“ oslovil Luc Annick s Macem.

„Máme před sebou dlouhou cestu. Na povídání bude času dost v letadle. Philippe a já přijdeme za chvilku. Musíme ještě vyřídit nějaké telefonáty.“

Usmála se, políbila otce na tvář a počkala, až Philippe poodejde. „Ty chceš opravdu cestovat v tomhle?“ zašeptala Macovi. Ten svůj oděv zkoumal s pohledem plným zoufalství. Doba strávená před skříní nebyla k ničemu.

„Hned po startu se převleču do smokinku. Doufám, že bohatou zásobu mého šatstva už naložili.“

„Aspoň je s tebou legrace,“ zachichotala se Annick a smetla neviditelnou nečistotu z klopy Macova sportovního saka.

Mac si dobře vzpomínal, jak se Annick zmiňovala o oslavě otcových padesátých třetích narozenin. Ne že by byl Mac v dané oblasti kdovíjaký odborník, ale Lucovi by víc než čtyřicet nehádal. Růžolící, hladce oholen, s tmavohnědýma očima a tenkým knírkem. Jeho sto osmdesát centimetrů vysoká postava se sice vyznačovala sklonem ke korpulentnosti, avšak prsty byly velmi štíhlé.

V nažehlených černých kalhotách, kašmírovém roláku a italských botách za tři sta dolarů představoval Luc Clement prototyp zámožného evropského byznysmana.

V doprovodu Jody opustili Mac s Annick terminál a zamířili k letadlu. Bylo chladno a bezvětří. Na obloze svítil měsíc v úplňku. Ticho náhle proťal ohlušující řev stroje řítícího se po ranveji.

Mac vystoupal po schůdkách a vytřeštil oči. S

podobným přepychem se v letadle ještě nesetkal. Bylo zde patnáct sedadel.

V přední části stála čtyři křesla potažená bílou kůží a nádherný ručně vyřezávaný příborník. Vzadu se krčila kuchyňka s barem. Paluba byla příjemně osvětlena.

Když se všichni octli uvnitř, druhý pilot zabezpečil dveře a letadlo zamířilo na ranvej. Po patnácti minutách se vznášelo v desetikilometrové výšce.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Luc.

„Let s aerolinkama to tedy není,“ rozplýval se Mac.

„Annick si pořád nebyla jistá, jak se rozhodneš.“

„Taková nabídka se neodmítá. A o Paříži jsem snil pomalu už jako děcko.“

„Na prohlídku budeš mít tři celé dny. V pátek letím do Washingtonu, tak vás s Annick vysadíme v New Yorku.“

„Jak často se dostaneš do Států?“ udržoval Mac konverzaci.

„Tak jednou za čtrnáct dní.“ Luc si rozepnul pás, prošel se do kuchyňky a z ledničky vytáhl láhev dovozového piva.

„Dáš si taky něco?“

„Ne, děkuji.“ Mac se tu a tam ohlédl po Annick. Seděla s Philippem vzadu a něčemu se smála.

„Žárlivost není na místě,“ upozornil Maca dívčin otec.

„Zná se s Philippem od čtrnácti. Může na ní oči nechat, ale ona v něm vždycky bude vidět něco jako staršího bratra.

Žádná romantika. Začal u nás pracovat hned po vysoké škole. Šest let je v čele jedné z našich výzkumných společností. Vede si znamenitě a kromě toho má i neomylný podnikatelský čich.“

„Zajímavý člověk.“

„Nejvíc ho baví létání. Kdyby mu to neslo tolik peněz, na kolik si přijde teď, asi bych ho už v životě nespatřil.

Dokonce si dovolím tvrdit, že nalétal víc než naši piloti.

Dneska ho ale trápí nějaké starosti, a tak na létání nemá ani pomyšlení.“

Mac přitakal a zahleděl se z okna. Byla jasná noc a kdesi dole blikala světélka Nové Anglie.

„Dcera tvrdí, že jsi skvělý lékař.“

„Vaše dcera ráda přehání.“

„Vaše? Dohodli jsme se přece na tykání. V lidech se vyzná. Což pochopitelně neznamená, že má pravdu úplně vždycky.“ Luc se napil piva a ubrouskem si otřel rty. „Těšil jsem se na tebe.“ Mac nasadil zdvořilý výraz. Připadal si jako umělecké dílo těsně před aukcí. Podíval se kolem a prohodil: „Máš krásné letadlo.“

„Díky. To je nový přírůstek.“

„A výjimečnou dceru,“ dodal.

Luc odtáhl od úst sklenici a zasmál se. „Plně souhlasím.

Je pro mě vším. Jen se bojím, že jsem ji rozmazlil.“

„Tak jsem to nemyslel,“ bránil se Mac.

„Ale je to tak. Přede mnou si servítky brát nemusíš. A když už jsme u toho…, v prostředí, kde se pohybuji, se upřímnost moc nenosí. Bohužel. Tebe by práce u mě nevábila?“

Ačkoli Mac považoval Lucův návrh za pouhý konverzační obrat, rozhodl se tuhle sotva realizovatelnou představu rozvíjet. „Co bych mohl dělat? Nepředpokládám, že by byl takový zájem o nuzného infekcionistu.“

„Naopak. Snažíme se uvádět do praxe slibné projekty a zakládat nové společnosti. Některé naše firmy se zdravotnictvím zabývají.“

„Ale s infekčními nemocemi bych tam asi moc nepochodil,“ zapochyboval Mac. Už chápal, proč Annick nedá na otce dopustit. Byl neobyčejně vstřícný a ochotný naslouchat. Nebylo divu, že dosáhl takových úspěchů.

„Co bych se musel naučit?“

„Jsme mezinárodní uskupení vysoce specializovaných investičních bankéřů. Zajímají nás nové, netradiční investiční oblasti.“

„To vypadá dost komplikovaně.“

„Všechno je relativní. Co je pro jednoho španělská vesnice, je pro druhého hračka,“ poznamenal Luc a odložil sklenici na stolek před sebou. „Ve všem se naučíš chodit. A já v tom chodím už dlouho… Možná až moc dlouho.“

„Byl by sis snad vybral něco jiného?“

„Dobrá otázka. Otázky ti na člověka ledaco prozradí.

Asi bych se stal horolezcem. Pokořil bych Mount Everest.“

„Tím by ses ale těžko uživil.“

„Pokud však v devatenácti zdědíš po babičce dvacet milionů dolarů, jsi existenčních problémů ušetřen.“

Mac málem instinktivně hvízdl, ale v poslední vteřině se zarazil. „Za to si ten Everest můžeš koupit.“

Luc se smál. „Nedostatkem zrovna netrpím, ale to ti Annick nejspíš řekla. Něco ti povím. Jsou lidi, kteří začínali z ničeho, a dneska se topí v bohatství, o jakém se mně ani nesní.“ Luc se odmlčel a doplnil: „Nemáš co závidět. Není všechno zlato, co se třpytí. Padavky v naší branži neuspějí.

Co chvíli rozhoduješ o milionech jen na základě intuice. A můžeš si škaredě natlouct.“

Za následující dvě hodiny probrali všechno možné, od umění až po globální oteplování. Mac dospěl k závěru, že Lucův intelekt je daleko pronikavější, než si původně myslel. Cesta probíhala hladce. Letěli po větru a neobtěžovaly je turbulence.

Mac se podíval dozadu. Annick si pod halogenovou žárovkou, s koleny přitaženými k bradě četla v lékařském časopise. Na stolečku vedle ní stála prázdná sklenka na víno.

Philippe tvrdě spal.

I Luc se ohlédl. Annick si jejich upřeného pohledu všimla, udělala grimasu a znovu se zabrala do četby.

„Pro to děvče bych byl schopen všeho na světě,“

poznamenal Luc.

„Ona tě taky zbožňuje,“ odpověděl Mac.

Luc pohlédl na hodinky a konstatoval: „Na chvilku si zdřímnu. Ráno mě čeká jednání. Možná by ses měl trochu věnovat Annick. Když se s ní nikdo nebaví, začne trucovat.“

„To je výborný nápad. Pěkně jsme si popovídali.“

„V Paříži si to dovykládáme,“ slíbil Luc.

Mac vstal, přešel k Annick a sedl si naproti. „To se divím, že jste už skončili,“ pronesla sarkasticky. „Myslela jsem, žes na mě úplně zapomněl.“

„Tvůj otec je dokonalý společník.“

„Cos pil?“ ukázala na prázdnou sklenici.

„Dal jsem si trochu skotské,“ přiznal se. „Na naléhání tvého otce.“

„Zachoval ses prozíravě.“

Philippe stále nevěděl o světě. Byl hubený, s vpadlýma očima, v džínech a černé košili. Mac se neubránil podezření, zda mezi ním a Annick opravdu nikdy k ničemu nedošlo.

„Co ti o něm otec řekl?“

„O kom?“

„O něm,“ dloubla do Philippa.

„Celkem nic. Jen tak mezi řečí se zmínil, že jste milenci.“

„To ti neslupnu. Vymysli si něco věrohodnějšího,“

vyzvala ho a svinula časopis do ruličky.

„Tvrdil, že je rozený podnikatel a že bez něho nedá ani ránu.“

„Víc nic?“

„Ne.“ Mac se zamyslel a pak prohlásil: „Trneš strachem, jestli na vás dva něco nevyzradil?“

„To určitě,“ vyprskla smíchy. „Táta moc dobře ví, jak to je. Philippe sice vyniká bezkonkurenční vynalézavostí, ale u mě nemá šanci.“

Philippe otevřel oči, zívl a usmál se. „Nemůžu spát, když mám poslouchat, jak o mně někdo klábosí.“ Vrhl na Maca zkoumavý pohled, do úst vložil cucavý bonbon a s patetickým výrazem

odslabikoval:

„Mladý

muži,

uvědomujete si, kam to spějete?“

„Tu otázku jsem si sám kladl nejmíň tisíckrát.“

„Jak vidno, na pohromu jste ve srovnání se svými předchůdci připraven lépe.“

„Tys to, Philippe, neslyšel?“ rozlítila se Annick.

„Prosím?“

„Piloti hlásili, abys jim šel pomoct,“ potlačovala úsměv.

„Nikdo nic nehlásil, milá Annick, ale mohl bych se tam mrknout.“ Philippe se vztyčil, pak se sklonil, jako by chtěl něco zvednout, a políbil dívku do vlasů. „My dva si budeme muset pohovořit,“ varoval Maca a odešel.

Mac utkvěl pohledem na hodinách. „Ještě pět hodin.

Kdy budou promítat film?“ žertoval.

„Kdy budeme chtít. Můžeš si vybrat kazetu.“

„Já si dělám legraci, Annick.“

„Ale já ne.“

„Co podnikneme zítra?“

„Nepůjdeme spát.“

„Cože?“

„První den budeš muset vydržet aspoň do devíti místního času. Jinak by ses neaklimatizoval ani za týden.“

„Dobře. Tak co budeme dělat?“

„Projdeme si nějaké památky a povečeříme s otcem.“

„To nemá chybu.“

Mluvili ještě půl hodiny. Potom Annick telefonem požádala kapitána, aby přitopil, přehodila přes sebe vlněnou deku a uložila se k spánku. „Zdřímni si taky,“ doporučila Mácovi. „Od rána jsme se nezastavili.“

Mac sklopil sedadlo a zavřel oči. Veškeré pochybnosti o tom, zda usne, se rázem rozplynuly v monotónním hukotu motorů. Probral se, když kapitán oznamoval, že budou přistávat na pařížském letišti Charla de Gaulla.

33

DVACÁTÝ DEN

U terminálu byla přistavena limuzína. Cesta z letiště zabrala půl hodiny. Ulice sice nebyly volně průjezdné, ale Mac se nezlobil. Očima hltal proslulé skvosty pařížské architektury. Uličky s hrbolatými kočičími hlavami se vlévaly do širokých bulvárů a moderních náměstí, říční čluny se kolébaly po Seině a k nebi se v dokonalé symetrii vypínal Vítězný oblouk. Limuzína zabočila na Avenue Foch a zastavila před impozantní ukázkou gotické architektury postavené ze štípaného kamene.

Zde Annick s otcem bydleli. Očekával je starý domovník v uniformě. Otevřel dveře vozu a přivítal Clementovy v Paříži. První vystoupil Mac. Byl průzračný a nezvykle teplý den.

Byt se nacházel ve čtvrtém poschodí. Mac byl ale tak vyčerpaný, že nádherné vybavení ani obrovský prostor

nedokázal plně ocenit. Avšak navzdory ochromující únavě si uvědomoval, že tak luxusně zařízenou domácnost viděl leda v televizi. Přestože byl varován a zvyklý vydržet vzhůru celou noc, bleskla mu hlavou hříšná myšlenka na krátký odpočinek.

„Osprchujeme se a jdeme.“ navrhla Annick a uvedla Maca do jeho pokoje. Za půl hodiny vyrazili. Při prohlídce města, jež někteří považují za nejkrásnější na světě, Mac ožil. Paříž mu učarovala. K večeru se zastavili na někdejším nádraží, v dnešním muzeu ďOrsay. Přestože se Mac za znalce umění nikdy nepovažoval, sbírka impresionistických obrazů ho uchvátila. Domů ho musela Annick skoro dovléct.

Kdyby se zdrželi o něco déle, vystavovali by se riziku, že na večeři se dostaví se značným zpožděním.

Když se osprchovali a převlékli, zavolali si taxi a vydali se do Lucovy oblíbené restaurace. Podsaditý vrátný s úsměvem přes celý obličej otevřel dvojité dveře a vpustil dvojici do podniku. Annick si vykračovala v čele. Sešla po úzkém schodišti a zavedla Maca do salonu zařízeného v modernistickém stylu. V protilehlé části místnosti se táhla řada boxů, oddělených přepážkami potaženými zelenou kůží. Dveřmi z mléčného skla, které se neustále otvíraly a zavíraly, bylo vidět láhve s alkoholem. Luc čekal za stolem se skleněnou deskou.

První otázku adresoval Macovi: „Tak jaké jsou tvé první dojmy.

„Žiješ v úchvatném městě,“ naznal a narovnal si na klín ubrousek.

„Hned se pozná člověk s vybraným vkusem,“ mrkl Luc na dceru. „Co tě zaujalo nejvíc?“

„Napoleonova hrobka a impresionistické obrazy,“

vydechl Mac. „Rád bych si to prohlédl ještě jednou.“

„Jsou tu i jiné zajímavosti,“ vložila se do konverzace Annick. „Za tři dny se všechno stihnout nedá.“

„Navštívíš profesora Aarona?“ vzpomněl si Luc.

„Určitě,“ nezaváhala Annick. „Odpoledne jsem mu volala. Domluvili jsme se na pozítří. Slíbil, že Macovi zařídí prohlídku ústavu.“

Mladý číšník v černém položil před každého jídelní lístek se zlatým okrajem.

„Nebudeš litovat,“ obrátil se Luc k Mácovi. „Vidět Pasteurův institut stojí rozhodně za to.“

„Dost jsem o něm četl,“ poznamenal Mac.

Luc objednal a večer příjemně ubíhal. Všechny Macovy obavy brzy vyprchaly. Dopili druhou láhev vína a pustili se do vynikající zeleninové polévky. Takovou delikatesu Mac ještě nejedl. Hlava se mu točila štěstím a vínem a pobavené úsměvy spolustolovníků nevnímal. Sotva polkl poslední sousto, přispěchal číšník s hlavním chodem.

Když se po večeři vrátili domů, jejich první kroky vedly do knihovny. Tři ze čtyř stěn byly od podlahy až po strop zastavěny policemi z dubového dřeva, na nichž se vyjímaly

klenoty světové literatury uplynulých dvou staletí. Nedílnou součást pokoje tvořily skládací schůdky. Jakmile se uvelebili v pohodlných křeslech, ve dveřích se objevil Marcel s likérem pro lepší zažívání.

„Už víš, kde by ses chtěl usadit?“ nadhodil Luc.

Ještě jsem o tom moc nepřemýšlel. Ale z toho, co jsem dneska viděl, soudím, že bych dokázal žít i tady. Bude to asi záležet na tom, kde najdu práci.“

„Máme tomu rozumět tak, že bys byl spokojený všude?“ zeptala se Annick.

Mac chvíli přemítal, pak upil meruňkového likéru a prohlásil: „Ano. S člověkem, o kterého stojím.“

„Konečně někdo, kdo si ostrovtipem nezadá s mou dcerou,“ smál se Luc.

„Při rozhovoru s Annick si připadám jako diletant, který hraje šachy s mistrem světa. Vždycky je o fůru tahů napřed.“

„To sedí,“ uznal Luc a naznačil přípitek. „Máte štěstí, že jste lékaři. V podnikatelských kruzích se v dnešní době čím dál snáze prosazují lidé s kachním žaludkem.“ Usrkl a odložil skleničku na stolek. „Poctivé jednání se stává vzácností. Dennodenně zápolím s hrubci bez skutečných znalostí oboru, zato s hypertrofovanou touhou po penězích.“

Na Lucově tváři se zračil smutek a únava.

„Obávám se, že podobný trend panuje i v lékařství,“

podotkla Annick.

Mac pokýval hlavou na znamení souhlasu. „Nevím, jak ve Francii, ale v Americe určitě. Spousta starých doktorů tvrdí, že medicína není, co bývala.“

„Snad,“ připustil Luc.

V družném hovoru setrvali ještě několik desítek minut.

Když starožitné hodiny s nádherným mosazným mechanismem něžným cinknutím taktně upozornily na pokročilou dobu, zvedl se Luc k odchodu: „Pro vás dva to možná neplatí, ale já už nemůžu udržet oči. Uvidíme se u snídaně.“ Pak se otočil k Annick a dodal: „Zítra odpoledne odlétám do Prahy. Vrátím se ve čtvrtek dopoledne.“

Annick složila ruce přes prsa a zlobně našpulila rty: „Přijela jsem jenom na tři dny. Měli jsme je strávit společně.“

„O jednání jsem se dozvěděl až dneska. Ve čtvrtek spolu povečeříme a v pátek budeme mít pro sebe celou cestu přes oceán.“ Políbil dceru na čelo, Macovi podal ruku a zavřel za sebou dveře.

„Tvůj otec je pašák,“ utrousil Mac.

„To mi nemusíš říkat.“ přiznala Annick polichoceně a přitulila se k Macovi. „Celý život se mi snaží nahradit mámu. Vychovával mě vlastně za dva.“

„Hodně cestuje, že?“

„To ano, ale ten let do Prahy je jen záminka.“

„Jakto?“ Mac se prudce napřímil, čímž Annick donutil ke změně pozice.

„Chtěl nám dopřát trochu soukromí.“

„Prosím?“

„Uvědomuje si, že je mi skoro třicet.“

„Doufám, že i já jednou budu ke své dceři takhle tolerantní.“

„Tím se netrap,“ mávla Annick rukou. „Nebudeš.

Pojďme raději spát.“

Dlouze se políbili, Mac vzal přítelkyni za ruku a rozešli se každý do svého pokoje.

Mac si navlékl lékařský úbor, jejž hodlal použít místo pyžama, přešel k oknu a rozhrnul závěsy. Paříž měl jako na dlani. Dvacet minut poulil oči na Eiffelovu věž, neschopen pochopit, že je skutečně ve Francii. Když si lehl, vetřely se k němu myšlenky na Annick a ukolébaly ho k sladkému spánku.

Tou dobou Annick dospěla k rozhodnutí, že si dá horkou koupel. Rozlehlou koupelnu s mramorovou vanou, zdobnými zrcadly a huňatými koberečky prosytila vůně šeříkového oleje. Ztlumila světla, zavřela oči a přemítala o Mácovi. Stále v ní bojoval rozum s citem. Marně si znovu a znovu připomínala, že si všechny kolegy bude držet pěkně od těla. Její předsevzetí tálo jako sníh pod dotekem jarního slunce. Byla to normální žena s normálními tužbami.

Instinkt jí našeptával, že Mac o ni stojí. Stejně tak lpěla i ona na něm. Nabrala plné dlaně horké vody a potopila se do představy, že se miluje s Macem Eastwickem.

34

DVACÁTÝ PRVNÍ DEN

V manšestrové bundě, se slunečními brýlemi na nose a vybledlou baseballovou kšiltovkou na hlavě postával na rohu Sedmé Avenue a Čtyřicáté první ulice. Bylo pošmourno (ačkoli většina Newyorčanů by se dušovala, že se udělalo docela hezky). Opodál se ve flanelových košilích a těžkých botách lopotili dva prodavači párků v rohlíku.

Přesouvali stánek na výhodnější místo.

Rozhovor s Alanem přinesl Gradymu dva důležité poznatky: utvrdil se v přesvědčení, že Jobeth Childsová něco tuší, a zjistil, že bydlí na Manhattanu. V hemžícím se mraveništi, kde se duševní energie každého jedince plně spotřebuje na řešení úkolu, jak se z bodu A dostat do bodu B.

Opatřil si takřka vyčerpávající informace. Ricin patřil k jeho oblíbeným jedům: jednak se dal snadno získat, jednak byl spolehlivý. Nácviku extrakce zasvětil kdysi u tetičky celé prázdniny. Pokus nevyžadoval ani zpola tolik úsilí, kolik předpokládal. Když nabyl dostatečné zručnosti, ověřil si účinnost své metody v praxi. Pro jeho účel mu posloužila novorozená štěňata bígla. Na následky masivního

předávkování všechna pošla do několika hodin. Grady se ochotně nabídl, že je pohřbí v remízku, nedaleko jezírka, kam tetička s oblibou chodila na procházky. Zoufalá žena přijala synovcův návrh s povděkem. A Grady svému slibu dostál. Předtím ovšem polil tělíčka benzinem a hromádku mláďátek zapálil.

Svého času vzrušil veřejnost případ, kdy byl ricin použit k likvidaci známého politika. Grady si schoval článek, v němž se popisovala konstrukce smrticí zbraně: do deštníku byla zabudována injekční stříkačka naplněná ricinem.

Schéma vražedného mechanismu si vybavil naprosto přesně.

Po dvou dnech intenzivní práce odhalil, že Jobeth žije přímo v centru Manhattanu a do nemocnice dojíždí vlakem.

Zdálo se, že každý den volí s rituální důsledností stejnou trasu.

Pod paži si zastrčil zbrusu nový deštník s tenkým umělohmotným krytem na speciálně upravené špičce. Pokud byly jeho propočty správné, měla by se přihnat každou chvíli. Vlak odjíždí v 16 hodin 49 minut.

Vtom ji spatřil. Rázovala si to po Sedmé Avenue.

Kufřík v ruce, přes fialkový kostýmek sako.

Vyčkal, až přejde kolem, a s odstupem několika metrů se pustil za ní. Když viděl, že se na semaforu rozsvítila červená, ušklíbl se. Dav nervózních chodců se prudce zastavil. Grady snížil náskok a zaměřil se na Jobethina otylá lýtka. Pomalu vytáhl deštník. Masa netrpělivých

Newyorčanů narůstala, ale tuctově vyhlížejícímu chlápkovi nevěnoval nikdo jediný pohled. Proud vozidel se skřípěním brzd ustrnul a zástup se dal do pohybu. Výjev připomínal start každoročně pořádaného newyorského maratónu.

Jakmile se dotkl obrubníku na protější straně, připravil si zbraň a těsně pod koleno bodl. Množství ricinu, které vstřikl do Jobethina těla, by usmrtilo člověka třikrát těžšího. Aniž zmírnil tempo, zabočil doleva a napjatě poslouchal. Výkřik neslyšel. Hladina adrenalinu rapidně stoupla a Gradyho zachvátila maniakální radost.

Na Šesté Avenue si zastavil taxi a nechal se odvézt k parkovišti, kde odstavil auto. Cestou domů se Jobeth Childsovou už neobíral. Byla to malá ryba. Nicotná postava ve hře, kterou pro svou duševní omezenost nemohla pochopit. Kde ta by měla na takovou Annick Clementovou!

To je aspoň soupeř! Jakou tirádu spustila kvůli výsledkům Mandy Coeové! Při vzpomínce na tu zábavnou scénku se zachechtal, škoda že nevysadila antibiotika a to děcko nenatáhlo bačkory. Její kariéra by se zhroutila jako bambusová chatrč pod náporem monzunu.

„Pacientka s meningitidou a doktorka Clementová to nepozná!“ zaskřehotal. Následovala erupce hrdelního smíchu.

Dal by cokoli, kdyby mohl být mouchou na stěně Howovy pracovny a sledovat jak Clementová cosi koktá na svou obhajobu. Kdyby se pokusila hodit vinu na něho,

nasadil by ustaraný obličej a tvrdil, že mu v telefonu asi špatně rozuměla. To by mělo stačit. Skutečnost je bohužel jiná. Ale Howe by s ní zatočil! Na hodinu by ji vyrazil s žalobou za zanedbání péče na krku. Při troše štěstí by se octla v Paříži, než by napočítala do tří. A slavobránu by jí tam určitě nestavěli.

Žhavá novinka k němu dorazila, sotva následujícího rána prošel hlavním vchodem. Po vyslechnutí té strašné zprávy se nezmohl na slovo. Jen nevěřícně potřásl hlavou.

Podrobnosti nikdo neznal, avšak na podstatném se všichni shodli. Jobeth Childsovou přemohla k večeru silná nevolnost, jež si vyžádala okamžitou hospitalizaci na jednotce intenzivní péče. Lékaři jí navzdory obětavému úsilí život nezachránili. Mladá lékárnice se neprobrala z bezvědomí a dvanáct hodin po přijetí skonala.

35

DVACÁTÝ DRUHÝ DEN

Macovi začínal třetí den v Paříži. S hlavou v oblacích seděl v jídelně a těšil se z nádherného výhledu na město.

Před hodinou procitl vedle Annick. Všechny pochybnosti byly na míle daleko. Proběhlo to tak spontánně a přirozeně.

O půl deváté se ulice nafoukly spěchajícími Pařížany.

Někteří si cestou do práce koupili křupavou bagetu, a ta teď vábně vykukovala z papírového sáčku.

Jak ti chutná?“ zajímala se Annick poté, co dojedla druhou porci míchaných vajec.

„Je to výborné.“ pochvaloval si Mac.

„Vypadáš spokojeně,“ konstatovala. Na vteřinku odlepila zrak od talíře a natáhla se pro čokoládový croissant.

Mac polkl a prohlásil: „Ani nevím, jestli jsem se někdy cítil tak báječně jako teď.“

„To je dobře. Už jsem se strachovala, že z našeho vztahu hodláš vycouvat, když jsme spolu strávili noc. Tak jsi to dosud provozoval, ne?“

Mac odložil stříbrnou vidličku a naklonil hlavu k rameni. „Asi ti úplně nerozumím,“ vypadlo z něho.

„To víš, takové důvěrnosti někdy všechno pěkně zamotají.“

Mac uchopil vidličku, ale jídla se ani nedotkl. Jako by ho najednou přešla chuť.

„Ale v našem případě ne. Celou dobu jsem se těšil, až ta chvíle přijde.“

Annick svého rozhodnutí nelitovala. Mac ji miluje.

Uždibla kousek melounu a zeptala se: „Takže se ti to líbilo?“

Užasle se na ni podíval: „Tys z toho měla jiný pocit?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ho.

„A… tobě?“ odvážil se s kůží na trh.

„Bylo to nádherné.“ zašeptala. Vstala, obešla stůl a zezadu přítele objala kolem krku. „My jsme se milovali, Macu. Nešlo jenom o sex. Je to skutečná láska.“ Mac mlčel a Annick věděla, jak mnoho to znamená. Po chvíli pohlédla na starožitné hodiny na kredenci a prolomila ticho: „Měli bychom jít. Na cestu musíme počítat aspoň dvacet minut.

Nechci, aby na nás profesor Aaron čekal.“

36

Pasteurův institut se řadí mezi nejvýznamnější vědecké ústavy a věhlasu dosáhl především úspěchy ve výzkumu infekčních chorob.

Třetí den po sobě bylo nezvykle teplo a jasno. Mac s Annick vystoupali po schodech, vyšli z metra a svižným krokem se vydali k institutu. Hlavní brána je dovedla na plochu, odkud se rozbíhaly klikaté cestičky k jednotlivým budovám rozmanitých stylů.

Pracovna doktora Aarona se nalézala ve čtvrtém poschodí. Annick u něho strávila tři měsíce, a tak se zorientovala rychle. Prošli vestibulem a vyvezli se výtahem.

Dveře do pracovny byly otevřeny. Milovaný profesor hleděl do počítače a jako vždy vypadal mrzutě. Vypouklým bříškem, červeňoučkým obličejem a bílým plnovousem připomínal spíš Santu Clause než slovutného vědce. I dnes si oblékl šedou vestu a bílou košili bez vázanky. V jiném ustrojení ho Annick neviděla.

Sotva si jí všiml, všeho nechal a pospíchal návštěvníky přivítat.

„To je Mac Eastwick. Kolega a zároveň nadaný infekcionista,“ představila lékaře Annick.

Mac zrudl, odkašlal si a nenápadně do Annick strčil.

Taková chvála mu před člověkem, jenž dosáhl víc, než si většina lidí dokáže představit, připadala nemístná.

„Těší mě.“ řekl doktor Aaron se silným francouzským přízvukem a podal Macovi ruku.

„I já vás rád poznávám,“ prohlásil mladík. „Četl jsem vaše publikace.“

„Ani nevíte, jak jste mi polichotil,“ děl Aaron. „Sotva se chce věřit tomu, že se někdo ve vašem věku zabývá žvásty starce nad hrobem. Luc mi říkal, že letos končíte.“

„To je pravda.“

„Už máte zaměstnání?“

„Zatím ne. Ale co nevidět se po nějakém začnu shánět.“

Aaron se usmál. „Věřím, že vám to vyjde. Chcete se tady poohlédnout?“

„Rád.“

„Poprosil jsem jednoho doktoranda. Zdůraznil jsem, že se jedná o velice vzácného hosta. Dveře má přes chodbu.

Pojďte,“ kývl profesor prstem. „Hned se vrátím,“ pošeptal Annick francouzsky.

V pracovně doktora Aarona zůstalo vše při starém.

Tytéž holé stěny, tentýž zatuchlý vzduch, totéž obstarožní zařízení. Annick dosedla na nevkusně potažené křeslo, jehož čalounění se na několika místech vydouvalo. Za ní se téměř do stropu vršila halda starých lékařských knih. Aaron dorazil okamžitě. Usadil se za stůl a otcovským tónem poznamenal: „Ten tvůj mladík se mi líbí.“

„Není to můj mladík.“

„Ale prosím tě. Já už jsem něco zažil. Mně bulíky na nos věšet nemusíš.“

Ve frankofonních zemích byl Jacques Aaron uznávanou kapacitou. Lékařskou fakultu vystudoval v Lilie, a poté se přihlásil na univerzitu ve Wisconsinu k postgraduálnímu studiu mikrobiologie. V Pasteurově institutu pracoval od ukončení studia, čili od roku 1965. Vědě zcela propadl.

Vyřešení problému zasvětil měsíce a v případě potřeby i roky dřiny. Konstatování, že „něco nejde“, považoval za omluvu vlastní pohodlnosti.

„Mac je výborný lékař,“ ozvala se Annick. „Takoví jako on se uplatní kdekoli.“

„Neměl by zájem o základní výzkum?“

„To nevím.“ Zpytavě se zadívala do očí svého učitele a rodinného přítele v jedné osobě. „Ty mu chceš nabídnout místo?“

Aaron se opřel, složil ruce na břicho a skromně se usmál.

„O mladé talenty je třeba pečovat. Roční stipendium v institutu by se mu myslím šiklo.“

„Jistě. Háček je v tom, že neumí francouzský,“

zdůraznila.

„To už bych nechal na tobě. Pokud mě paměť neklame, chtěla jsi získat ještě nějakou praxi v Paříži. Obojí by se dalo skloubit.“

„Tak se mi zdá, že tady někdo mluvil s tatínkem,“

pronesla laškovně Annick.

„Já jsem to nebyl,“ bránil se Aaron upřímně. Pak se plácl do stehen a obrátil list: „Tak co ty? Co Amerika?“

„Zatím si nemůžu stěžovat.“

„U doktora Howa jsi už pracovala? Je to můj dobrý známý.“

„Zrovna jsem u něho na praxi,“ zamračila se.

„Nadšením zrovna nepřekypuješ“

„Zdá se mi dost upjatý. Jede si podle svého a názory ostatních neposlouchá.“

„A nepleteš si upjatost se zodpovědností?“ zeptal se a pohladil si vousy.

Annick přivřela oči a opřela se: „Co tím chceš říct?“

„Doktor Howe zastává důležitou funkci. Musí se starat, aby všechno fungovalo, jak má. Možná mu opravdu nezbývá čas na to, aby se s každým novým praktikantem radil o tom, co má či nemá dělat.“

„Vycházíme spolu a své myšlenky mu nevnucuji.“

„Což je moudré.“

Annick měla na paměti, že prohlídka potrvá sotva půl hodiny, a horečně přemýšlela, jak zavést řeč na problém, který ji sem přivedl.

„V poslední době se nám objevilo pár docela zajímavých případů,“ začala.

„Tak mi o nich pověz,“ pobídl dívku Aaron.

„V rozmezí jednoho týdne jsme přijali holčičku s plicní formou dýmějového moru a chlapce s botulismem.“

„Odkud bylo to děvče?“

„Z New Yorku, ale před onemocněním pobývala v Kalifornii.“

Aaron přikývl. „A ten botulismus?“

„Šlo o izolovaný případ. Zdroj nákazy jsme nezjistili.

Ovšem mnohem pozoruhodnější je fakt, že Úřad pro kontrolu nemocí nedokáže identifikovat sérotyp.“

„Zajímavé,“ podivil se Aaron a posunul si brýle s tenkými obroučkami ke kořeni nosu. „Jinde… se botulismus nevyskytl?“

Annick netrpělivě poposedla. „Určitě ne. Ověřila jsem to.“

„Možná se některé případy nepodařilo diagnostikovat.“

„O tom jsem se právě chtěla zmínit. Přibližně tou dobou totiž zemřel pacient. Jako příčina smrti byl uveden septický šok při diabetu. Já jsem ale viděla kartu a mluvila jsem s chlapcovou tetou.

Aaron se pousmál: „Co tě k tomu přimělo?“

„Domněnka, že zemřel na botulismus.“

„Proč sis to myslela?“

„Měl typické příznaky. Na akutním příjmu se octl týž den jako ten druhý pacient s botulismem.“

„Může jít o souhru náhod.“

„Může. Jenže oba na akutním příjmu dostali stejné jídlo a následující den se u obou projevily příznaky.“

Aaron se natáhl po krabičce cigaret bez filtru a hloubavě se podíval na Annick. Věděla, že profesor už léta nekouří, ale poslední krabičku nevyhodil. Vystavil si ji přímo na pracovní stůl. Vytáhl cigaretu a vložil si ji do úst.

„Nezapálíš si, že ne?“ doufala. V jejím hlase se mísila úcta s náklonností.

„To víš, že ne,“ ujistil ji, hluboce zamyšlen. „Vždyť tady nemám ani zápalky. Byl u toho diabetika proveden test na botulismus?“

„Ne.“

„Z jakého důvodu?“

„Buď taková diagnóza nikoho nenapadla, nebo…“

„Nebo?“

„Nebo se na to přišlo později, kdy už chlapci nebylo pomoci. A v tom případě se nejspíš vedení rozhodlo držet podezření pod pokličkou.“

„Proč?“

„Mluvilo se i o bioterorismu. Mají prostě strach z odlivu klientů. Konkurence mezi dětskými nemocnicemi je na Long Islandu tvrdá. Kdyby prosáklo, že se dvě děti nakazily botulotoxinem, když čekaly na akutním příjmu na ošetření…

nemocnice by do týdne zkrachovala.“

Aaron v naprosté konsternaci přikývl. „Vždycky když se potvrdí smutná skutečnost, že hloupost nezná hranice, mám po náladě.“ Chvíli mlčel a pak pohodil cigarety na stůl.

„Odhaduje se, že v současné době by se pro účely bioterorismu dalo zneužít minimálně šedesát různých typů bakterií, virů a hub. Podle nejoptimističtějších představ bychom si poradili s pouhou čtvrtinou.“ Aaron vzhlížel ke stropu a v pravidelných intervalech si pročesával vousy.

„Svěřila ses Macovi?“

„Jo,“ přiznala zklamaně.

„Co řekl?“

„Zdvořile mě odkázal do patřičných mezí.“

„Nemůžeš se mu divit. V takovém případě se člověk skepsi neubrání.“

Během patnácti minut ze sebe Annick vychrlila vše, co ji tížilo na duši. Popsala nestandardní události poslední doby a důkladně vylíčila podezřelé chování Gradyho Simiona.

„Ty se přece na bioterorismus specializuješ. Zdá se ti tohle všechno normální?“ naléhala.

„Nevím,“ prohlásil doktor. „Žijeme v divné době.

Riziko bioterorismu je velmi aktuální, a přesto ho veřejnost podceňuje. K nebezpečným biologickým zbraním se s trochou šikovnosti může dostat prakticky každý,“ vysvětlil a očima uvízl na podobizně svých tří vnoučat.

„Myslíš si, že tu věc zveličuji?“ zeptala se. Věděla, že spíš než upřímné odpovědi se domáhá vyjádření podpory.

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že k obavám není důvod.“

„Co mi radíš?“

„Nechci, aby se na tebe sesypala kupa problémů.

Kdybych promluvil s doktorem Howem, prokázal bych ti medvědí službu.“

Annick si povzdechla. „Připadám si jako mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Mohla bys mi poslat vzorek krve toho chlapce, který se uzdravil?“

„To by mělo jít.“

„A ideální by bylo, kdybys mi obstarala vzorek i od toho druhého hocha.“

Annick zaslechla Macův hlas a pohlédla ke dveřím.

Vzápětí upřela zrak na Aarona: „Macovi jsem zatajila, co s tebou chci probrat. Snad…“

Aaron položil ukazovák na rty a v témže okamžiku překročil Mac práh.

„To je tedy něco.“ jásal. Jsem moc rád, že jsem si to tady mohl prohlédnout.“

Aaron natáhl paži a podal Macovi ruku.

„Paříž je nádherná. Nechtěl byste u nás nějaký čas pobýt?“

Mac se zapýřil.

„Vaší velkorysé nabídky si velice vážím. Budu o ní přemýšlet.“

Aaron přikývl a usmál se na Annick.

„Měli bychom už jít.“ řekla profesorovi. Ten vstal a na rozloučenou ji políbil na tvář. „Kdy zase zavítáš do Paříže?“

„Nejdřív o Vánocích. Určitě ti dám vědět.“

Aaron se otočil k Macovi, znova mu potřásl rukou a prohlásil: „Přálo vám štěstí. Získal jste srdce jedinečné bytosti.“

„Děkuji,“ zakoktal mladý lékař.

Vrátili se taxíkem. Bylo docela časně a Mac si chtěl posledního dne v Paříži jaksepatří užít. Luc jim před odletem do Prahy sdělil, že do New Yorku hodlá vyrazit v pátek ráno.

Den uběhl rychle. Večer pojedli a pohovořili s Lucem.

Na kutě se odebrali relativně brzy, protože na dlouhý let přes oceán potřebovali načerpat dostatek sil.

Ladný stroj se nad Paříž vznesl přesně o půl osmé ráno.

Přestože výhled částečně zakrývala protrhávající se mračna, zahlédl Mac nakrátko Eiffelovu věž a připomněl si výjev, který znal z filmů a fotografií. Během pár minut se octli nad Lamanšským průlivem a zamířili ke Spojeným státům. Let proběhl hladce a chvilku po deváté měli cestující opět pevnou půdu pod nohama.

Při zjištění, že vůz se nalézá ve stejném stavu, v němž byl ponechán, zaplavil Maca pocit neskonalé úlevy. V

nemocnici oba lékaře očekávali až další den, což jim umožnilo důkladně si polenošit a překonat problémy, které s sebou nese změna časového pásma.

37

DVACÁTÝ ČTVRTÝ DEN

Mac procitl v pět hodin. Opatrně se dotkl Annick.

Jediným zdrojem světla byly digitální hodiny na nočním stolku. Annick spala na břiše, tiše odfukovala, hlavu zavrtanou pod polštářem. Jemně ji políbil na nahé rameno, vyklouzl z postele a odebral se do svého bytu. Potřeboval se osprchovat a připravit do práce.

O půl sedmé už seděl za počítačem a seznamoval se s novými případy. Chtěl se co nejrychleji zorientovat v dění minulých dní. Hodina zbývající do vizity by měla stačit.

Annick přišla, když si dopisoval poslední poznámky.

„Kdy jsi odjel?“

„Kolem páté. Pořád se řídím evropským časem.“

„Bylo to tak romantické,“ rozněžnila se Annick. „A jsem ráda, že z tebe ta kouzelná atmosféra zatím nevyprchala.“

Mac se nervózně rozhlédl: „Nemusíš mluvit tak nahlas.“

Annick se lekla, ale když zjistila, že široko daleko není ani noha, zalomila rukama. „Dobře, budu si dávat pozor,“

slíbila. „Co je nového?“

Mac ukázal na monitor: „Vypadá to, že tady byla pěkná honička. Kevin přijal spousty nových pacientů, z čehož plyne, že jejich karty bychom měli podrobit hloubkové kontrole.“

„Fajn. Do čeho se mám pustit?“

Mac se na okamžik zahleděl na seznam jmen a odpověděl: „Se všemi novými případy se v krátkosti seznámíme při vizitě. Pak bych ale rozhodně doporučoval vyšetřit dvě novorozeňata se sepsí a skočit na gastroenterologii. O konzultaci nás kvůli třem novým případům žádali už předevčírem.“

„Jak se ty děti jmenují?“

„Všechno ti hned vytisknu. Dej mi vědět, až s tím budeš hotová. Probereme to společně, abychom byli při odpoledním sezení s Howem v obraze.“

Než dorazil Kevin s dalšími dvěma praktikanty, dopřáli si kávu a virtuální návrat do Paříže. Podle Macova očekávání strávili na oddělení téměř dvě hodiny a poté se vydali každý za svými úkoly.

Čtvrté poschodí bujelo činorodostí. Tři medici se hmoždili se zprávami a mladí lékaři udíleli příkazy ohledně nových pacientů. Byl tu i Sam Gideon, navlečený do pláště minimálně o dvě čísla většího. Působil zde druhým rokem a Annick si ho pamatovala z praxe na hematologii. Pocházel z hornaté oblasti v západní Virginii. Stavbou těla připomínal římského gladiátora, avšak povahou beránka.

Annick mu poklepala na rameno: „Same?“

„A, paní doktorka Clementová,“ prohlásil, aniž se otočil. „Váš svůdný francouzský přízvuk bych rozpoznal kdykoli a kdekoli.“

„Vidím, že obalamutit lingvistu vašeho formátu není jen tak.“

Sam se konečně otočil, hodil na stůl svorku na papíry a usmál se: „Co vás zaválo do těchto končin?“

„Kevin mi řekl, že vyšetřoval tři děti na vašem oddělení.

No a Mac mě poslal, abych se na ně podívala.“

Sam dosedl na dřevěnou židli a podrbal se na horalském zátylku. Od chvíle, kdy se s ním Annick setkala poprvé, se nemohla ubránit dojmu, že roli venkovského balíka jen mistrovsky hraje.

„Jsou to dva chlapci, sourozenci, a holčička.“

„Věk?“

„Děvčátko má tři roky. Kluci jsou starší. Bradoyi je sedm a Kylovi devět.“

Annick mrkla na soupis pacientů, kteří si podle Macova názoru vyžadovali zvláštní pozornost. Hoši se jmenovali Bartlettovi, holčička Christy Morganová.

„O co jde?“

Sam se vyšvihl k polici s kartami a po chvilce šátrání vylovil příslušné záznamy. Srovnal je a předal kolegyni.

„Přivezli je se stejnými obtížemi. Všechno ukazovalo na běžnou střevní infekci s mírnou dehydratací. Prostě nic neobvyklého. Takových případů se nám týden co týden sejde desítka.“

Annick odložila dvě karty bokem a začetla se do zprávy malé Christy Morganové. „Přijali jste je tentýž den?“

„Chlapce ano, i když s dvanáctihodinovým odstupem.

Christy přišla o den později.“

„Opravdu to vypadá na rutinní záležitost.“ Lékařka obrátila pár listů a upřela pohled na Sama: „Kvůli tomuhle nás přece nevoláte.“

Sam udělal gesto, které u něho Annick viděla mnohokrát. Aha, věc má tedy háček! Mladá žena byla svědkem komplikovaných situací, s nimiž se její kolega vypořádal se ctí, a hodnotila ho tudíž jako člověka s nadprůměrným lékařským instinktem.

„Za normálních okolností jistě ne. Jenže těm děckům bylo tak strašně zle a, upřímně řečeno, nevíme proč.“

Annick nevěřila vlastním uším: „Prosím?“

„Všichni tři dostali hrozný průjem. Christy dokonce upadla do bezvědomí. Byli na tom dost bledě.“

„Kvůli křečím v břiše?“

„To je právě to,“ povzdechl si Sam. Z náprsní kapsičky vytáhl černé pero velikosti XXL a použil ho jako ukazovátko. „Žádné křeče v břiše neměli! Vyřídila je obrovská ztráta tekutin. Dali nám pěkně zabrat. Nedokázali jsme stabilizovat tlak ani elektrolyty. Dohromady jsme je dali až po dni stráveném na jednotce intenzivní péče.“

„Na jednotce intenzivní péče? To snad ne!“

„Bylo to s nimi fakt nahnuté. Nikdy jsem se s něčím takovým nesetkal.“

Annick pomalu odstrčila kartu a usedla proti Samovi.

„Co teplota?“

„Ani stupínek.“

„Třeba jen něco snědli,“ uvažovala lékařka nahlas.

Kolegu málem nenechala dokončit odpověď. „Nenarazili jste na nějakou problematickou potravinu?“

Sam zavrtěl hlavou: „Ne. Navíc každý jedl něco jiného.

I ti sourozenci.“

„Vzorky stolice nic neukázaly?“

„Běžné testy zatím vyšly negativně.“

Annick vířily hlavou další a další otázky. Veškerými základními informacemi však již disponovala. Zbývalo ponořit se do studia karet. Už nyní bylo jasné, že stojí před čímsi neobvyklým. Při banálních střevních infekcích děti zpravidla sužují silné křeče v břiše, horečka a zvracení, tedy symptomy, které se u těchto pacientů neobjevily.

Nad lékařskými záznamy strávila tři čtvrtě hodiny.

Činilo jí potíže od sebe jednotlivé případy oddělit. Tak si byly podobné. Když skončila, vydala se malé pacienty vyšetřit osobně. Na chodbě se div nesrazila s Carli Taborovou. Vykonávala funkci vrchní sestry a k nepřehlédnutelným postavám nemocnice ji řadilo mládí, elán i oddanost trpícím. Kritéria kladená na práci, kterou vykonávala, splňovala do puntíku, čímž se blížila ideálu zaměstnance dětské nemocnice.

„Dobrý den, paní doktorko. Jak se vám vede? Prý teď sloužíte na infekčním.“

„Nestěžuju si. Zrovna se jdu podívat na sourozence Bartlettovy a na malou Christy Morganovou. Máte je na starost?“

„Pečuji o ně ve dne v noci.“

„Jak na tom jsou?“

„Jejich stav se pomalu lepší,“ odvětila váhavě. „Měli děsný průjem. Jakživa jsem něco takového neviděla.“

Annick se opřela o zeď a upravila si stetoskop. „Doktor Gideon tvrdí, že výsledky laboratorních vyšetření jsou negativní.“

„Ono se tam něco objeví,“ pronesla Carli přesvědčivě.

„Tohle totiž není normální.“

„Nejspíš máte pravdu. Ještě se za vámi zastavím.“

„Budu v sesterně,“ máchla rukou k pár metrů vzdálené místnosti. „Ochranný oblek a rukavice najdete tady.“

Lékařka poděkovala, a když se nasoukala do žlutého oděvu na jedno použití a natáhla si rukavice, vyrazila k pokoji Christy Morganové.

Gastroenterologické oddělení se tísnilo na menší ploše, než vyžadovala nutnost, a ošuntělé zdi ostře kontrastovaly s barevnou dekorativností většiny nemocničních prostor.

Děvčátku vyhradili kvůli izolaci samostatný pokoj.

Annick ucítila výrazný puch nemoci, sotva vstoupila do místnosti. Holčička spala na zádech. V křesle seděla mladá žena ve volné bílé mikině a četla.

Annick se posunula o pár kroků vpřed a usmála se: „Dobrý den. Jsem doktorka Clementová z infekčního oddělení.“

„Těší mě. Merrilee Morganová. Jsem Christyina matka.“

V témže zlomku sekundy padl oběma ženám zrak na dítě. Oddechovalo sice pravidelně, avšak na čele mu vyrazily krůpějky potu a chorobně bledé tváře nedokázalo zamaskovat ani nedostatečné osvětlení.

„Jak se jí daří?“ zeptala se Annick paní Morganové.

Nemohla si nepovšimnout bezbarvé tváře, z níž sršela krajní vyčerpanost. Matka byla neupravená, bez makeupu, zlatohnědé vlasy prostě svázány do ohonu.

Matka se zhluboka nadechla: „Řekla bych, že se to nelepší.“

„Můžete mi popsat, jak to všechno probíhalo?“

„Do nemocnice nás odeslal pediatr. Po dvou třech dnech se jí ulevilo a doktoři dokonce začali uvažovat o tom, že ji pustí domů. Pak přišly úporné průjmy. Netroufám si domyslet, jak by to dopadlo, kdyby jí nedali kapačky.

Převezli ji na jednotku intenzivní péče… Prý měla nízkou hladinu cukru v krvi,“ šeptala přiškrceně. Domluvila a odvrátila se. „Kéž by na to konečně přišli!“

„Paní Morganová, kolegové provedli všechna potřebná vyšetření. Teď nezbývá než čekat na výsledky z laboratoře.

Zítra bychom měli být moudřejší.“

„Dávají jí aspoň antibiotika?“

„Ne. A s tím rozhodnutím plně souhlasím. Zatím nevíme, co máme vlastně léčit. Antibiotika by v takové situaci mohla nadělat více škody než užitku.“

Lékařka přistoupila k lůžku a opatrně odhrnula pokrývku. Christy byla pěkná holčička. Po matce zdědila krásné zlatavé vlasy, obličejíček byl pokojný, bříško ploché.

Annick lehce prohmatala nejdříve horní a posléze i zbývající partie břicha. Neshledala žádné známky peritoneálního dráždění, zarazila ji však ledově vlhká kůže. Dokončila prohlídku a přitáhla děvčátku přikrývku až k bradě. Matka mlčky sledovala každý lékařčin pohyb. Nakonec překonala strach a se zaťatými pěstmi hlesla: „Jak se vám to jeví, paní doktorko?“

„Bříško se zdá v pořádku. O zánět pobřišnice nejde.

Bezpochyby však zápolí s mohutnou infekcí. Musíme se obrnit trpělivostí a počkat si na výsledky laboratorních testů.“

Paní Morganová vydechla zklamáním a čtivo odložila na stolek u postele. „Zaslechla jsem rozhovor dvou sester.

Prý tady leží dva chlapci s naprosto stejnými příznaky, jako má Christy. U jiného dítěte na oddělení se tyhle problémy nevyskytly.“

„To může být náhoda,“ objasnila Annick. „Ráda bych vám položila pár otázek.“

Merrilee Morganová se přinutila k úsměvu. „Jen se ptejte. Bavila jsem se už s tolika doktory a odpovídala na tolik dotazů… Ale když to pomůže…“

„To vám bohužel zaručit nemůžu,“ upozornila Annick.

Konverzace trvala asi čtvrt hodiny a točila se kolem Christyina jídelníčku z doby těsně před onemocněním.

Myšlenku na botulismus lékařka po krátkém zaváhání zavrhla. Příznaky nebyly typické. Přislíbila, že se na holčičku přijde podívat další den, a rozloučila se. Strhla ze sebe ochranný oděv i rukavice, důkladně si vydrhla ruce, navlékla nový oblek a vyšla na chodbu. Sourozenci Bartlettovi leželi na stejném pokoji. Oba byli vzhůru. Jejich zraky směřovaly k televizi umístěné pod stropem a naladěné na dětský kanál.

„Tak co, pánové?“ zahlaholila Annick. „Starají se tady o vás dobře?“ Děti byly bílé jako křída, měly vpadlé oči a působily vyčerpaně. Opatrně se na sebe podívaly a zdvořile se usmály. „Jsem doktorka Clementová. Jdu zkontrolovat, jestli netropíte nějakou neplechu. Máte tu někde maminku?“

První se vzpamatoval Brad. Odpočíval na lůžku u dveří.

„Na chvíli odběhla,“ informoval přidušeným hláskem.

Člověk neznalý rodinných poměrů by, i přes dvouletý věkový rozdíl, klučiny považoval za dvojčata. Byli skoro stejně velcí a oběma padaly do čela rovné černé vlasy.

„Je vám líp?“ S obšírnou odpovědí si problémy nedělali: unisono pokrčili rameny a zafuněli.

Annick oba prohlédla od hlavy až k patě. Stejně jako u Christy se ani zde nejednalo o zánět pobřišnice. Na bídném stavu dětí se bezesporu podepsala obrovská ztráta tekutin.

Doktorka dokončila vyšetření a odešla se slovy, že se brzy vrátí, protože si potřebuje promluvit s maminkou. Odstrojila se a začala si umývat ruce, když vtom před ní stanula Merrilee Morganová. „Máte chvilku? Ráda bych vám něco ukázala.“

„Jistě,“ odpověděla Annick. „Jen co se umyju“

Merrilee mezitím zmizela. Za okamžik přispěchala s malým kelímkem z průhledného plastu na odebírání vzorků a zvedla ho do výšky očí. Byl do půlky naplněn čirou tekutinou promíchanou s vločkami hlenu. „Christy byla právě na toaletě.“

Annick stála jako přimražená a beze slova zírala před sebe. Natáhla si rukavici, uchopila nádobku a ze všech stran ji prozkoumala. Hlavou jí bleskla jakási mlhavá vzpomínka.

Soustředila se, oči upnuté na vzorek, až se otřásla poznáním.

Panebože. Jak to že jsem tak natvrdlá? Nebolestivý průjem bez zvýšené teploty, navíc vodnatá stolice s bílými zrníčky. Pulz jí vystřelil k trojmístným hodnotám.

„Odnesu to do laboratoře,“ sdělila paní Morganové co nejpokojněji. „Snad už se konečně něčeho dopátráme.“

„Tam už posílali asi deset vzorků,“ odpověděla matka.

Hlas se jí zachvěl beznadějí.

„Tak to zkusíme pojedenácté,“ usmála se Annick a vydala se za Carli. Našla ji v sesterně.

„Carli, můžete na okamžik?“

„Samozřejmě. Co potřebujete?“

Annick zvedla ruku s kelímkem. „Tohle je stolice Christy Morganové.“ Carli udělala pár kroků vpřed a pečlivě si vzorek prohlédla. „Mají Bartlettovi taky takovou stolici?“

„Úplně stejnou,“ řekla Carli rezolutně.

Annick vyběhla z oddělení a zamířila ke schodišti.

Nezanesla ani záznam do Christyiny karty a nezdržovala se konzultací se Samem. Cestou zavolala Macovi. S uchem přilepeným na sluchátku netrpělivě čekala, až se kolega ozve.

„Uháněj k mikrobiologické laboratoři. Hned!“

rozkázala.

„Copak hoří?“

„Ne, ale musím ti něco ukázat.“

„Nemůže to počkat? Teď zrovna…“

„Ne. Je to důležité.“

„Dobrá. Už běžím.“

Zavěsila a pokračovala v klusu do laboratoře. Srdce jí bušilo. Ukáže-li se, že se nemýlí, nevyléčitelní pochybovači z vedení Franklinovy dětské nemocnice zažijí šok, z něhož se hned tak nevzpamatují.

38

Annick spatřila Maca v okamžiku, kdy se chystala vejít do laboratoře. Vystoupil z výtahu a ležérním krokem se sunul po chodbě. Vyčkala, až se přiblíží ještě o pár metrů, a pak mu před obličej vymrštila ruku s nádobkou.

Mac se zarazil a instinktivně couvl. Po několika sekundách prohlásil: „Dostalas mě. Co to je?“

Annick nakrčila čelo a pomalu pokývala hlavou. Od Bobbie věděla, že Simione v laboratoři není.

„To je vzorek stolice.“ poučila Maca.

„Vypadá trochu divně,“ řekl. Další poznámky si odpustil.

„Byla jsem u tří pacientů na gastroenterologii, jak jsi mě požádal. Všichni mají takovou stolici.“

„Mají stejné příznaky?“

„Naprosto. Byli hospitalizováni pro lehkou střevní infekci. Nejdřív se zdálo, že se z toho vykřešou jedna dvě, jenže pak je začaly sužovat úporné průjmy.“

„Mají teplotu?“

Annick vložila do pohledu takovou intenzitu, jako by Maca hodlala uhranout.

„Nemají horečku, nemají křeče, nezvracejí. Holčička upadla dvakrát do bezvědomí.“

Mac se podíval Annick zpříma do očí, potom zrakem zvolna přešel k nádobce.

„Napadlo mě…, jestli třeba nesnědli něco podezřelého nebo se nevrátili z nějaké rizikové oblasti.“

Annick zacukalo v koutcích. Reakci předvídala a přesně věděla, co jí Mac sleduje. „Předpokládám, že teď se mě zeptáš, jestli náhodou nepřiletěli z Asie či Jižní Ameriky nebo zda neholdovali plodům moře z Mexického zálivu.“

„Vyloučit se to nedá.“

Lékařka si pamatovala, že plody moře pocházející z této lokality mohou být zdrojem neobvyklého druhu cholery, nejsou-li dokonale tepelně upraveny. Zároveň si uvědomovala, že pokud se u dětí žádný z rizikových faktorů neprokáže, dojdou Macovi a všem ostatním argumenty.

Nikdo nebude schopen ozřejmit, jak se tři pacienti newyorské dětské nemocnice nakazili cholerou.

Rozhlédla se po chodbě a zašeptala: „Macu, oba přece víme, co to znamená. Viděl jsi někdy, jak vypadá cholera?“

„Jo,“ odtušil.

„Tady?“

„Ne. Druhým rokem na praxi. Dělal jsem kolečko v jedné nemocnici v Miami. Čtvrt roku. Chodila tam spousta pacientů, kteří se vrátili z Latinské Ameriky. Nakazili se bud z jídla nebo se napili vody kontaminované kanalizačními splašky.“

Annick několik sekund mlčela a potom opět pozvedla kelímek Macovi k očím. „Takže je ti jasné, jaká pohroma se na nás přihnala.“

„Vodnatá stolice s krupičkami rýže? Řekl bych, že jo.

Tohle,“ ukázal na kelímek, „se snad s ničím splést nedá. Ale nejdřív se na to kouknou v labině. Ať nespustíme planý poplach.“

„Kontaktujeme Úřad pro kontrolu nemocí?“

„Zatím ne. Rozhodně bych však poslal vzorek do Státní referenční laboratoře a informoval bych Sama. Ta děcka by měla okamžitě dostat tetracyklin. U malé Morganové se možná rozhodne pro sulfonamid. Jestliže máme co dělat s cholerou…“

„Jestliže?“ poskočila lékařka rozčilením.

Mac se přesvědčil, že jsou sami, a jemně přítelkyni uchopil za loket. „Annick, jako lékaři se přece opíráme o fakta. Stačí počkat, co na to laboratoř. Prosím tě o krapet trpělivosti, o nic víc.“

„Vůči takové prosbě bych samozřejmě výhrady neměla… Já jenom, jestli nechceš, abych na celou věc zapomněla.“

„Pochopitelně že ne,“ ujistil ji.

„Oznámíš to doktoru Howovi?“

„Jasně. Dohodl jsem se s ním, že se dozví o všech případech vymykajících se normálu. Momentálně se ale zdržuje mimo nemocnici. Vrátí se prý kolem čtvrté.“

Annick se napjaly všechny svaly. „Tou dobou už bude mít vedení po ruce pasy s razítkem z Peru a prekérní záležitost skončí pod kobercem.“

„Jízlivý humor si nech laskavě na jindy.“ rozčilil se Mac. „Je na místě chovat se uváženě, ne jako slon v porcelánu.“

„Diplomat každým coulem.“ popíchla ho Annick.

„A proč myslíš, že ti tak imponuju?“ snažil se odvrátit hrozící střet. „Zvu tě na oběd.“

Mladá žena pootočila zápěstím a zkontrolovala čas.

„Tak za deset minut v kantýně. Musím si ještě něco zařídit.“

Mac se na ni pochybovačně podíval, ale než stačil vydat nesouhlasné zamručení, přistál mu na rtech dívčin ukazováček. „Za deset minut,“ opakovala klidně. Lékař se, smířen s osudem, zmohl pouze na váhavé přikývnutí.

Počkala, až se za přítelem zavřou dveře výtahu, obrátila se na podpatku a zmizela v laboratoři. U Bobbie v pracovně byla skokem. Hodlala si vymínit slib, že existence vzorku, který tak křečovitě svírá v dlani, zůstane Gradymu Simionovi utajena.

39

Telefon zazvonil právě v okamžiku, kdy Annick seznámila dva nové mediky se zásadami podávání antibiotik novorozencům. Přiskočila ke stěně a hmátla po sluchátku.

Byl to Rick Van Owen z laboratoře. „Ahoj Annick. Volám kvůli tomu vzorku.“

„Pokusila jsem se ho získat, ale bezúspěšně. Přislíbili sice, že se mi ozvou, jenže, jak se zdá, vedoucí laboratoře můj požadavek nenadchl. Nechala jsem jí dva vzkazy a nereagovala ani na jeden.“

„Předpokládám, že mluvíš o Carol Myersové.“

„Hm.“

„Nezmínila ses v těch vzkazech o mně?“

„Asi jo. Proč?“

„Před chvilkou mi totiž telefonovala. Těžko odhadnout, co za tím je. Buď snaha pomoct, nebo zvědavost. Na Carol by sedělo obojí.“

„Takže co z toho plyne pro mě?“ zajímala se Annick.

„Vítězství. Ten vzorek dostaneš.“

Dívka si přimáčkla sluchátko k uchu. Představě, že se zkumavky s krví Justina Silvy přece jen dobere, už zamávala na rozloučenou.

„Výborně!“ zahořela radostí. „Hned zavolám do Úřadu pro kontrolu nemocí a informuju se na přepravní podmínky.

Kdy si můžu vzorek vyzvednout?“

„Carol ho nechá u mě. Pokud chceš, můžu ho odeslat sám. Stačí, když mi povíš, do které laboratoře a komu.

Instrukce týkající se transportu jsou v pohodě. Už jsem se na ně mrkl.“

Annick byla jako u vytržení. „Ricku, jsi zlatej. Brnknu ti, hned jak zjistím, co potřebuješ vědět. Ani nevím, jak bych ti měla poděkovat.“

„To je v pořádku, Annick. Hlavně aby ti to k něčemu posloužilo.“

Když zavěsila, studenti už byli pryč. Na šíji pocítila prudký závan horkého vzduchu z ohřívače. Naději, že Justinova krev obsahuje botulotoxin, nesmí živit příliš.

Ušetří si tak případné zklamání. Zavolá Rachel Warrenové a sdělí jí, že vzorek je na cestě. Potom se spojí s Joelle Parsonsovou. Jistě ji potěší, že na ni nezapomněla a že se posunula o píď blíž pravdě.

Zavřela oči, pomalu nasála vzduch a vydechla.

Co by si počala, kdyby se v krvi justina Silvy našel botulotoxin, a nadto typ, který málem sprovodil ze světa Michaela Flanneryho?

40

DVACÁTÝ PÁTÝ DEN

„Ty ses zcvokla, nebo co?“ utrhla se na Annick Paulette Davisová a dodatečně se rozhlédla. „Za tohle můžu skončit na dlažbě!“

Paulette

se

vyznačovala

přiměřeně

vysokým

sebevědomím, atraktivním vzezřením a přímočarým vystupováním. Na personálním oddělení byla zaměstnána tři roky. Zůstala sama s dvěma potomky a měla se co ohánět.

Její děti Annick příležitostně ošetřovala. Jednalo se o různá nachlazení, bolesti ucha a chřipky. Paulette byla za prokázané služby náležitě vděčná, protože se vyhnula nekonečnému vysedávání po čekárnách. Obě ženy se spřátelily a sem tam spolu zašly na večeři.

„Jenom jsem se ptala,“ poznamenala Annick klidně.

„Neznám všechna ta nařízení.“

Paulette si nervózně popotáhla červený rolák. „Přestaň s tím.

V kartách zaměstnanců se nemá nikdo co přehrabávat.

To přece víš. Jak by se to líbilo tobě?“

„Já nemám co skrývat.“

„S touhle odpovědí neobstojíš. Nedělej se, že nechápeš, o čem mluvím.“

„Opakuji, že jsem se jenom ptala.“

Paulette chvíli rozčileně manipulovala se zlatým řetízkovým náramkem, a když se trochu uklidnila, dala se do uklízení rozházených karet.

„A co že tě tak zaujal zrovna Grady Simione?“

„No… to… bych si raději nechala pro sebe,“ špitla Annick.

„Ach tak.“ Paulette se chytila za hlavu. Znovu začala ztrácet nervy. „Čili ty chceš, abych ti ukázala kartu, kterou nemáš právo vidět, a ani mi neprozradíš proč.“

„Je to tak lepší.“

„Tak takhle tedy, holčičko, ne. To bys musela přijít s jinou, abych kvůli tobě nastavila krk.“

Annick bryskně zhodnotila, jak si stojí. Uvědomila si, že osobní karta Gradyho Simiona by mohla mnohé odhalit a že se k ní dostane jedině prostřednictvím Paulette, a šla s barvou ven: „Ten člověk může ohrozit pacienty.“

Paulette se zarazila a vyslala k Annick výmluvný pohled. „Dost dobře nechápu, o co ti jde. Předpokládám, že o standardních postupech jsi slyšela. I tak se můžeš ledasčeho domáknout.“

„Tam jsem narazila,“ zveličovala lékařka. „Pokud nebudu mít v ruce pádné důkazy, nikdo o mě nezavadí ani koutkem oka.“

Paulette naklonila hlavu k rameni. Ovládala se o poznání lépe než před chvílí.

„Takže pádné důkazy? O ně usiluješ. Prosím tě, Annick, stojí to za to riziko?“

„Jinak bych tě neobtěžovala.“

Paulette vstala a narovnala si černou sukni. „Vážená paní doktorko. Při kontrole zdravotní dokumentace mi neuniklo, že máte v nepořádku dvacet čtyři karet.“

„Já vím,“ přiznala Annick, aniž tušila, co má Paulette za lubem. Už při pouhé zmínce aktivity spočívající v sáhodlouhém diktování a podepisování záznamů o zdravotním stavu pacientů naskakovala většině lékařů husí kůže. Administrativní úkony činily nepřekonatelné problémy zejména Annick, a tak se její jméno skvělo na černé listině hříšníků prakticky nepřetržitě.

„Karty budete mít připravené na trojce,“ konstatovala Paulette. „Doufám, že do šestnácti nula nula všechny nesrovnalosti odstraníte.“

Lékařka beze slova přikývla. Nebylo co dodat. Mezi lékařskými záznamy se octne i osobní karta Gradyho Simiona.

„Děkuji,“ vypravila ze sebe Annick pokorně.

„Díky si nech od cesty. Jenom abys na můj hrdinský čin nezapomněla, až tě ve dvě v noci vyburcuju kvůli ucpanému nosu.“

„Dětem Paulette Davisové ochotně posloužím v kteroukoli denní i noční dobu.“

„Počítám se skutečností, že tvoje ochota je časově neomezená.“

„O tom snad není pochyb.“

Annick opustila Paulette s úsměvem od ucha k uchu a s překypující touhou začíst se do karty Gradyho Simiona.

41

Pochybnosti kolem neoprávněné prohlídky laborantovy karty, jež úplně nerozptýlil ani Paulettin suverénní herecký výstup, zmizely, když se lékařka posadila za hromadu ostudně vyplněných záznamů, rychle ji projela palcem a

nalezla, co hledala. Přestože obavy, že ji při činu někdo spatří, považovala za liché, vrhla kradmý pohled na všechny strany, a teprve potom se odvážila vytáhnout složku Gradyho Simiona.

Jeho karta do objemu příliš nenarostla. Obsahovala běžné osobní údaje, informace o předchozích zaměstnáních a dva doporučující dopisy.

Annick se soustředila na oddíl týkající se mimo jiné kriminální činnosti a služby v armádě. Když ho, slůvko po slůvku, přečetla, zamračila se. Grady Simione byl čistý.

Na horkou stopu ji nepřivedl ani laborantův životopis.

Vyrostl ve Virginii, v osmnácti ukončil střední školu. Nikdy se neoženil. Zákon dle vlastního vyjádření neporušil.

Rubriku určenou pro jméno osoby, kterou by v případě nutnosti mohla nemocnice uvědomit, proškrtl. V současné době bydlel v Port Washingtonu. Získal vysokoškolské vzdělání, a než se přestěhoval na Long Island, žil ve Wilmingtonu ve státě Delaware.

Napjatě, avšak svědomitě prostudovala i zbývající materiály. Jeden doporučující dopis byl z nemocnice ve Wilmingtonu, druhý ze soukromé laboratoře v témže městě.

Oba dopisy podrobila zevrubné kritické analýze. Nadšením sice nehýřily, na druhé straně však prezentovaly Simiona jako solidního zaměstnance a bezesporu mu pomohly získat uplatnění ve Franklinově dětské nemocnici.

Když si všechny dokumenty prošla znovu, přemohlo ji zklamání. Nic. Zhola nic. Ani jediný náznak, kterého by se mohla chytnout. Měla za sebou dva perné dny a těšila se, že se v noci konečně kvalitně vyspí. Opřela se a na okamžik zavřela oči. Než stačila upadnout do krátkého spánku, zazvonil mobil.

„Tak jak se máme?“ zeptal se Mac.

„Ale… doháním resty. Volala mi rozzuřená sekretářka.

Prý jestli je mi život milý, mám neprodleně uvést veškerou zdravotní dokumentaci do perfektního stavu.“

„Kolikrát jsem ti to říkal?!“ vybuchl Mac. „Víš, jak si na tom Howe zakládá. Koleduješ si o malér.“

„Péči o můj profesní růst samozřejmě oceňuji, jenže já jsem strašně utahaná a nemám náladu poslouchat, že dělám binec v kartách,“ odpověděla rezignovaně. Nezvýšila hlas, a přesto své poznámky litovala dřív, než ji celou vyslovila. Na Macovi si vybila podrážděnost z únavy a z neslavného výsledku pátrací akce.

„Copak? Něco nám přeletělo přes nos?“ reagoval Mac.

„Mám tomu rozumět tak, že tě neláká ani večeře ve dvou ani to, co by případně mohlo následovat?“

Usmála se. Měl ji v hrsti. Pochopila to už v Paříži.

Milovala na něm všechno: od laskavého srdce až po jeho typicky mužský přístup k sexu.

„Ty mě vždycky dostaneš!“ předstírala nevoli. „Dobrá.

Pokusím se chovat trochu uhlazeněji. Papírování mě vždycky vytočí.

„ Promiň.“

„Fajn. Všechno ti odpouštím. Nezapomeň, že ve čtyři máme schůzku s Howem“

„Díky za upozornění.“

Zůstala sedět, prsty poklepávala na komínek karet a přemýšlela o Simionovi. Náhle si uvědomila jemný hukot kopírky. Hříšná myšlenka ji přepadla ve chvíli, kdy se chystala laborantovu složku přiřadit k ostatním. Ohlédla se ke kopírce. S pocitem, že na jednom rameni jí sedí andělíček a na druhém se pitvoří rozpustilý dáblík, pomalu vstala.

Zmítal jí vnitřní boj, ale odhodlání usvědčit Gradyho Simiona trvalo. Uchopila doporučující dopisy, odsunula židli a s výrazem neviňátka se šinula k přístroji. Ledabyle pohodila hlavou, přesvědčila se, že ke svému konání má dobré důvody, a pořídila od každého dopisu po jedné kopii.

Jakoby nic přicupitala ke stolu, poznamenala si laborantovo číslo sociálního pojištění a kartu vrátila na místo. Potom sáhla po telefonu a vyťukala Paulettino číslo.

„Všechny hříchy smazány,“ oznámila.

„Chválabohu,“ oddychla si Paulette. „Hned to odnesu.“

„Děkuji za pomoc.“

„Doufám jenom, že máš všech pět pohromadě a uvědomuješ si, co děláš,“ neudržela se Paulette.

„Můžeš být bez obav,“ prohlásila Annick rezolutně.

Pohled na hodinky ji přesvědčil o jednom. Na setkání s Howem dorazí pozdě. „Uvědomuju si to naprosto přesně.“

42

DVACÁTÝ ŠESTÝ DEN

Jen co Mac vyšetřil dvanáctiletého chlapce s horečkou a neobvyklou vyrážkou na obličeji, telefonoval doktor Howe.

Podřízeného žádal, aby se okamžitě dostavil do jeho pracovny. Z charakteru telefonátu mladík usoudil, že věc nesnese odklad, a hbitě vyrazil za šéfem.

„Milý Macu,“ začal Howe otcovským tónem, „nechci před vámi nic tutlat. Proto považuji za vhodné upozornit vás na skutečnost, že mám…, že vedení nemocnice… má jisté výhrady vůči Annick.“

„Výhrady? Asi jsem vás dobře nepochopil. Vždyť ta by za pacienty dýchala. Každý den dorazí o půl sedmé, nemocné vyšetří okamžitě, v laboratoři je pečená vařená…“

„Jde o něco jiného,“ prohlásil Howe. Poškrábal se na bradě a povytáhl se v křesle. Mac znejistěl. Doktor Howe vždycky jednal přímo, bez záhadných náznaků. „Příliš se

angažuje ve věci Michaela Flanneryho a Dany Vitalové.

Oba případy jsme přece uzavřeli.“

„Prosím?“ nerozuměl Mac.

Howe se usmál. „Nedělejte ze mě hlupáka. I ve velké nemocnici mají stěny uši. Nemyslete si, že nevím… o aktivitách, které přesahují její pracovní povinnosti.“

„Já nechápu…“

„Buďme k sobě upřímní, Macu. Smysly mi naštěstí zatím fungují. To, že šéfuju oddělení, přece neznamená, že netuším, co se děje kolem. V žádném případě vám nechci radit, jak si zařídit soukromý život… Jen se trochu bojím o Annick. Toť vše.“

Prekémí situace kladla na Macovy diplomatické dovednosti zvýšené nároky. Ve své pozici si zkrátka nemohl dovolit nespolupracovat. Mluvil s vedoucím infekčního oddělení, s člověkem, jehož si vážil a jenž se k němu nikdy neobrátil zády. Ovšem k Annick ho poutal cit, který předtím nepoznal. Předstírat, že o ničem neví, by nebylo nejšťastnější řešení. Může se však o obavách své dívky zmínit, ale víc neprozradit.

„Annick se zajímá o nemoci zneužitelné pro účely bioterorismu. Několik měsíců pracovala v Pasteurově institutu v Paříži pod vedením doktora Aarona, jenž se touto problematikou zabývá.“

„S dílem profesora Aarona jsem obeznámen. Podle vás si tedy Annick myslí, že se Dana Vitalová a Michael Flannery stali oběťmi bioteroristů?“

„Na to nedokážu odpovědět.“

Howe nehnul brvou. „Hovořila s příbuznými obou dětí, s lékaři i dalšími zaměstnanci nemocnice. Ne vždy postupovala v naprostém souladu s lékařskou etikou.“ Šéf se odmlčel. „Její chování si nedovedu vysvětlit. Vy nad ní máte patronát, tak jsem doufal, že budete informován.“

„Bohužel. Vím, že se o ty případy zajímá, ale jinak…

Ani jsem se jí na to neptal.“

Macova slova Howa nepřesvědčila. „Vedení chce předejít spekulacím o tom, že těmto či jiným pacientům nebyla poskytnuta odpovídající péče. To jistě chápete.“

„Samozřejmě. A mohu vás ujistit, že Annick by o problémech svých pacientů nikdy nevykládala médiím.“

Howe mezi prsty obrátil pečlivě ořezanou tužku špičkou vzhůru a druhým koncem bubnoval na stůl.

„Uvažoval jsem, že s ní promluvím. Pokud ale tvrdíte, že ví, co se sluší a patří, omezím se prozatím… řekněme…

na monitorování situace.“

Macovi došlo, že o tom nejdůležitějším šéf záměrně pomlčel. Howe si zřejmě přál, aby Mac o rozhovoru řekl Annick, a tím ji jemně odkázal do patřičných kolejí.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Ne.“

Když Mac vstával, jeho nadřízený byl už zabrán do práce. Na okamžik přece jen vzhlédl a pomalu utrousil: „Ačkoli… vlastně ano. Oznamte mi laskavě, dojde-li k nějaké změně.“

„Rozumím,“ odpověděl mladík a odešel.

Mac měl pro strach uděláno, a tak úzkost, která ho sevřela, když stál před výtahem, nebyla kvůli němu, jako spíš kvůli Annick. Bude ji muset taktně varovat.

Dveře výtahu se rozevřely a Mac vstoupil. Obavy o milovanou bytost ho neopustily ani uvnitř, cestou do přízemí. Miluje děti a medicínu. Navíc se vyznačuje houževnatostí, s jakou se u žádného ze svých svěřenců dosud nesetkal. Otřásl se při pomyšlení, že by se její slibná kariéra octla v ohrožení, nebo ještě hůř, že by nebezpečí číhalo na ni samotnou.

43

Zvonek ve čtvrt na tři a pět minut učinil přítrž kantorskému řádění a vysvobodil hordy zoufalců, kteří se ze školy hrnuli jako velká voda. Annick přišla už před druhou a usedla na lavičku, která padla do oka i Daně Vitalové a kde ji onoho rána nakazil Grady Simione plicní formou dýmějového moru. Annick seděla v bílém svetru a riflovém overalu, zraky upřeny na rozlehlé hřiště. To už netrpělivě čekalo na trénink dívčího hokejového družstva. Mladá lékařka doufala, že se jí podaří prohodit pár slov s některou z Daniných kamarádek. Doktoru Howovi řekla, že jde na nějaké vyšetření.

Byl krásný, jasný den. Vzduch nasákl vlhkostí polední přeháňky, vítr si pohrával se zlatavými listy a slunce ji vzdor ubohým deseti stupňům hřejivě šimralo po tváři. Dveře tělocvičny se rozletěly, vyběhly dívky v dresech a po travnaté vyvýšenině zamířily k hřišti. Jakmile dorazily na místo, rozestoupily se do dvou skupin a začaly se rozcvičovat.

Sotva se lékařka zvedla k malé procházce, všimla si, že na ni, plna nejistoty, zírá jedna dívka z týmu. V příštím okamžiku se ostrou chůzí vydala k Annick. Velké hnědé oči a zářivý úsměv dokonale ladily s oranžovomodrým dresem.

„Že jste ta paní doktorka, co se starala o Danu? Byly jsme ji v nemocnici navštívit. Tak si vás pamatuju.“

„To ses trefila. Jmenuji se Annick. Překvapilo mě, žes mě poznala.“

„Vy totiž vypadáte jinak než ostatní lékaři. Jste spíš jako televizní doktorka.“

Mladá žena se nesnažila potlačit úsměv. „To mi lichotí.“

Dívka si sedla proti Annick, přehodila nohu přes nohu a na klín si položila hokejku. Lékařce něčím připomínala její vlastní dětství.

„Jmenuji se Jamie Suttonová. Dana byla moje nejlepší kamarádka. Hrály jsme spolu v obraně.“ Potom se rozhlédla a pokračovala: „Vy tu na někoho čekáte?“

„Ne. Zašla jsem si sem, protože tady chodila i Dana.

Stýská se mi po ní. Tobě určitě taky, ne?“

„V týmu je nám smutno všem. Byla jsem s ní na obědě zrovna ten den, co onemocněla.“

„Jak víš, že to nebylo jindy?“

„Strašně kašlala. Říkala, že na ni leze chřipka.“

„Nic jiného si myslet nemohla, to chápu. Nezmínila se ti, jak se asi nakazila?“

Jamie šmejdila očima po zemi, pak sebrala list, hodila ho do vzduchu a sledovala, jak spirálovitě klesá.

„Já vím, kde k tomu přišla,“ odpověděla nakonec.

„Ano?“

„Jo. Nachladila se na téhle lavičce.“

„Máš na mysli ten den, kdy…“

„Jo. Učila se tu před vyučováním. Byla fakt hrozná zima. Tvrdila, že tady jí to leze líp do hlavy, protože ji nikdo neotravuje. Až tedy na toho divnýho chlapa.“

„Na jakýho divnýho chlapa?“ otázala se Annick ledabyle.

„Šel k nám na zástup. Viděla jsem, jak se s ní baví, tak jsem se pak zeptala.“

„Ale na tom přece není nic divného. V tak velké škole musí každý den suplovat spousta učitelů.“

Jamie si zakryla ústa a přemáhala smích. „To jo.

Jenomže většinou nevezmou roha ještě před tím, než zazvoní.“

Annick se posunula ke kraji lavičky a nohy natáhla před sebe. „Jak to myslíš?“

„Když domluvil s Danou, nastoupil do auta a odjel,“

vysvětlila Jamie a zachechtala se. „O přestávce jsem se od Dany dozvěděla, že u nás měl suplovat. Vyděsil se, a už se tu neukázal.“

Annick cítila narůstající neklid. „Říkalas, žes ho viděla.“

„Hm. Ale z dálky.“

„Vzpomínáš si ještě na něco zvláštního?“

Jamie přivřela oči soustředěním. „Nevím,“ prohlásila, ale pak se usmála. „Byl vychrtlý a šel hrozně rychle.“

„A to auto? Tvrdilas, že odjel autem.“

„No… byl to parádní auťák.“

„Vybavíš si barvu?“

„Jo. Bylo černý. A nový.“

Vzduch rozřízl hvizd píšťaly. Jamie instinktivně vyskočila. U postranní čáry, ruce v bok, postávala robustní dáma v šedé mikině a bílých šortkách. Tvářila se neoblomně.

„Zdá se mi, že je po tobě sháňka, Jamie.“

„To je naše trenérka, paní Winthropová, Chová se k nám, jako bychom žili ve středověku. Není s ní žádná legrace.“

„Taky jsem to zakusila,“ smála se Annick. „Co kdybych s tebou chtěla ještě mluvit?“

„Bydlíme blízko, v Great Necku. Jako jedni z mála nemáme utajené číslo. Najdete nás v seznamu. Taťka je křestním jménem Guy. Jednou budu doktorka jako vy.“

„Někdy si o tom můžeme povykládat,“ křičela za ní Annick. Zůstala ještě několik minut a pozorovala trénink. Je docela pravděpodobné, že při popisu podezřelého muže se Jamie řídila spíš fantazií než vzpomínkami. A i ty by se mohly odklonit od reality. Třeba si dokonce spletla den.

Lékařka se napřímila, zrakem vyhledala malou sportovkyni, zamávala a vyrazila k vozu. Hlavu měla plnou myšlenek na onoho podivína. Hubený s novým černým autem. Statečně se bránila ukvapenému závěru, že zbabělý suplent a Grady Simione jsou táž osoba. Usedla za volant a s nervy napnutými k prasknutí dumala, co dál. Dlouze pozorovala okolí, vědoma si faktu, že teď se poprvé bojí.

Grady Simione opustil úkryt ve stromořadí, jen co Annick odjela. Parkovala kousek od něho! Chuť na intelektuální hrátky ho tentokrát přešla a sebevědomý škleb se na tváři neobjevil. Do čela si narazil vlněnou čepici, přiložil prst na ústa a nepokrytě civěl za mizejícím autem.

Co mohla pohledávat u školy, kam chodila Dana Vitalová?

Clementová už nebyla jen obtížným hmyzem.

Nedokázal určit, co skutečně ví a co jen tuší. Ať tak či onak, stále mu nešlo do hlavy, jak se mohla dovtípit, o co mu jde.

Pak jakousi bázní z nadpřirozena se ještě víc utvrdil v závěru, že tu ženskou není radno podceňovat.

44

DVACÁTÝ SEDMÝ DEN

Annick seděla u kulatého stolku v zadní části kantýny.

Posledního pacienta prohlédla ve dvě hodiny a s hořekováním nad nepřízní osudu, jenž jí ani jednou nedopřeje včasný oběd, se vypravila pozřít zbylý kuřecí salát.

Na podnose ležela složená kopie doporučujícího dopisu z laboratoře v Delawaru. Zamyšleně odložila vidličku a sáhla po papíru, který nenaplnil její očekávání. Počtvrté se jí před očima míhala slova kompetentní, zodpovědný, svědomitý, solidní či s organizačními schopnostmi. Bylo to bezpochyby slušné doporučení, avšak nezvykle neosobní.

Ještě rušivěji působila absence jakékoli zmínky o Simionových morálních kvalitách.

Na zdi hned nad stolem visel telefon. Vsedě hmátla po sluchátku a spojovatelku požádala o meziměstský hovor. Na hlavičce si ověřila číslo laboratoře i jméno pisatelky.

„Dobrý den. Doktorka Clementová z Franklinovy dětské nemocnice. Mohla bych prosím mluvit s paní Elizabeth Emoryovou?“ Přepojili ji okamžitě.

„Emoryová,“ ozval se hlas se silným regionálním přízvukem.

„Dobrý den. U telefonu doktorka Clementová z Franklinovy dětské nemocnice v New Yorku.“

„Na Long Islandu?“

„Ano.“

„To je náhoda,“ spustila, jako by se s Annick znala od dětství. „Sestra bydlí v Douglastonu. Její syn zrovna leží u vás. Na plicním oddělení, u doktora Sweeta.“

„U doktora Sweeta jsem měsíc pracovala. Specializuje se na cystickou fibrózu. Je to prvotřídní odborník. A jak se jmenuje váš synovec?“

„Thomas Bryer.“

„Aha… tak to mi nic neříká.“

„No… staráte se o fůru pacientů a nemůžete si každého pamatovat, že? Ale povím o vás sestře, až se s ní uvidím.

Svět je holt malej!“ usoudila. „A… co potřebujete, paní doktorko?“

„V mikrobiologické laboratoři u nás působí jistý Grady Simione. Uvedl vás jako posledního zaměstnavatele. Teď mu má být udělena cena od studentů a lékařů před atestací, takže se sháníme po něčem úsměvném…, abychom mu mohli vyvést nějaký žertík při předávání.“

„Tak?“ Paní Emoryová náhle zvážněla. „Za co byl vůbec navržen na to ocenění?“

„Za vstřícný přístup k praktikantům,“ odpověděla Annick suverénně.

„V tomhle vám bohužel nepomůžu, paní doktorko.“

„Stačí cokoli. Jakákoli pikantní drobnost. Ujišťuji vás, že jde o oficiální akci, které se zúčastní i někdo z vedení.

Grady si vás moc chválil. Prý jste mu napsala skvělé hodnocení, když se ucházel o místo v naší nemocnici.“

„Ano?“ vyrazila ze sebe Elizabeth. „Jako vedoucí osobního oddělení si dávám setsakramentský pozor na to, komu a za co dám jaké doporučení.“

„Proboha,“ vyhrkla s předstíraným údivem Annick. „To je… trapné. Nevím, co na to říct. Grady o vás mluvil v superlativech.“

„Jakž takž jsme spolu vycházeli. Zdůrazňuji, jakž takž.

Ale v New Yorku si podle všeho vede znamenitě.“

„Z vašeho tónu,“ pokračovala lékařka, „soudím, že u vás neodváděl práci, za kterou by mu příslušela odměna.“

„To rozhodně ne.“

Annick se snažila přimět ústa, aby chrlila slova pomaleji než mozek myšlenky. Bylo jasné, že dopis je podvrh.

„Ve Franklinově nemocnici je tedy zaměstnán v mikrobiologické laboratoři?“

„Ano,“ potvrdila Annick. „Svěřil se mi, že když u vás podal výpověď…“

„Jak prosím? On vám řekl, že podal výpověd?“

„No… ano.“

„To se mi snad zdá.“ zašeptala Elizabeth, ovšem tak, aby ji lékařka slyšela.

„Není to… pravda?“

„Není. Ale upřímně řečeno, paní doktorko, už jsem prozradila víc než dost.“

Annick cítila, že vedoucí personálního oddělení svádí nerovný boj s pokušením vypovědět vše.

„Pracujeme v dětské nemocnici, paní Emoryová. Jako zástupkyně praktikantů mohu zodpovědně prohlásit, že udělit uznání člověku, který ho není hoden, se příčí našim principům.“

„Pan Simione nepodal výpověď. A určité…

nesrovnalosti nebyly nahlášeny jen díky obrovskému diplomatickému úsilí našich právníků.“

Annick hltala každou hlásku. V hrudníku se jí rozpínal tlak, který si pamatovala z doby, kdy trpěla astmatem.

Dýchala zrychleně. Zoufale přemýšlela, čím by sdílnost paní

Emoryové podpořila. Vždyť vystřelila do tmy a trefila do černého!

„Děkuji vám za upřímně míněná slova. Samozřejmě že se na vás nebudu odvolávat. Pomohla jste dobré věci.

Osobně se zasadím o to, aby pan Simione žádnou cenu nezískal.“

Mladá žena se natáhla pro ubrousek a rozcupovala ho v dlani. „Smím se zeptat, čím se vaše laboratoř zabývá?“

„Děláme běžné mikrobiologické testy. Většinou. Kromě toho jsme se zapojili do jednoho výzkumného programu, což obnáší práci s velice choulostivým materiálem.“

„Možná by vás zajímalo, že se zabývám otázkami souvisejícími s bioterorismem,“ zmínila se Annick. „Po praxi bych chtěla požádat o místo v Úřadu pro kontrolu nemocí.“

„Tak mnoho zdaru,“ popřála paní Emoryová a dodala: „Věřím, že všechny potenciálně nebezpečné bakteriální kultury pečlivě evidujete. Žijeme v divné době. To víte, stane se, že se občas něco ztratí…, hlavně v přítomnosti určitých lidí.“

„Děkuji za radu.“

„S tím, že ho popotahovali kvůli týrání zvířat, se, předpokládám, nepochlubil.“

„Ne… to ne.“ Annick přeběhl mráz po zádech. O tom, co chce Elizabeth naznačit, nemohlo být pochyb.

„V sedmnácti otrávil přes třicet psů ricinem. Jed extrahoval sám. Nějakou dobu trvalo, než se policie dovtípila, že zvířata neklátí epidemie.“

„Co bylo dál?“

„Vyklouzl s obecně prospěšnými pracemi.“

„Promiňte mi mou drzost, ale… jak to víte?“

„Dejme tomu, že naše firma si ve vlastním zájmu o panu Simionovi opatřila jisté informace. Stačí?“

„Stačí.“

„A jen tak mimochodem, paní doktorko: pracovala jsem v několika fakultních nemocnicích a, pokud mi paměť dobře slouží, ocenění praktikantů se vždycky udělovala v červnu, než přišli noví studenti.“

Annick se usmála, ale odhalení ponechala bez komentáře. Elizabeth Emoryová se napálit nedala. „Dobře se mi tam starejte o Thomase. Díky za zavolání.“

„Váš synovec bude mít tu nejlepší péči. Mockrát děkuji.“ Zavěsila, upřela nepřítomný pohled na salát a soustředila se. Simione byl nejspíš podezírán z krádeže nebezpečných bakteriálních kultur, avšak nebyl usvědčen. V

laboratoři šli cestou nejmenšího odporu. K vyhazovu dostačovalo riziko trestního stíhání. Annick vstala a loudavě přešla k polici na odkládání podnosů. Přemýšlela o Gradym Simionovi a o tom, kolik zla napáchal.

45

DVACÁTÝ OSMÝ DEN

Tři bloky, které ho dělily od bydliště Annick Clementové, zdolal zhruba za pět minut. Na výpravu, jež ukáže kdo s koho, si navlékl černé zateplené kalhoty, hráškově zelené tričko a starou vojenskou bundu. Vzduch byl ve dvě hodiny v noci prosycen vlhkostí a ledový vichr dul v prudkých poryvech. Dvě předchozí noci přinesly zjištění, že v domě není bezpečnostní systém, a že vloupat se dovnitř bude tím pádem hračka.

U příjezdové cesty se zastavil, ohnul se a zavázal si tkaničky. Přestávky využil k zhodnocení situace. Bylo zataženo, avšak ze sousedních domů dopadalo dost světla.

Nikde ani živáčka. Vyhrnul si límec, prošel po příjezdové cestě kolem vzrostlého živého plotu, otevřel dřevěnou branku a octl se na terase za domem. Tenoučkým šroubovákem uvolnil západku a stanul v kuchyni. Oblékl si latexové rukavice, tiše za sebou zavřel, stáhl žaluzie a sáhl po baterce. Simione žil již mnoho let v přesvědčení, že disponuje nadprůměrně vyvinutým čichem, schopným rozlišovat nejjemnější pachové stopy. Teď by se vsadil, kdyby měl s kým –, že cítí slabou vůni vanilky.

Nejdříve místnost zběžně proslídil tenkým proudem světla. Podrobněji se věnoval skříňkám zavěšeným nad dřezem a mramorovému pultu. Poté přistoupil ke sporáku a rozsvítil zářivku. Netrvalo dlouho a spatřil hledaný elektrospotřebič, na pracovní desce, přesně na místě, kde předpokládal, stál kávovar. Když si pomyslel, kolikrát Annick viděl pobíhat po nemocnici se šálkem kofeinového nápoje v ruce, pocítil neodbytnou potřebu propuknout v oslavný ryk. Hned vedle se vyjímala ručně malovaná keramická cukřenka. Ještě než nadzvedl víčko, věděl, že osud mu předestřel všechny nezbytné pomůcky pro dokonalou vraždu.

Zhasl baterku a umístil ji na pult. Z kapsy vytáhl umělohmotnou tubu do třetiny naplněnou ricinem a podržel ji proti světlu. Rozhodl se, že Annick nebude umírat pomalu.

Zemře rychle, jako Jobeth Childsová.

Polovinu prášku sklepal do misky a prstem ho smíchal s cukrem. V představě, že smrtelný jed tak nenápadně splývá s neškodnými zrnky sladidla, viděl kombinaci ironie a čisté krásy. Nakonec cukřenku přiklopil, uchopil baterku, naposledy se rozhlédl a vykročil ke dveřím. Napřáhl ruku ke klice, ale pak se otočil a posvítil na nádobku s jedem.

Promnul si bradu a spokojeně se usmál. Nicméně nával vzrušení, jež pociťoval, když uvedl do pohybu perfektně naplánovaný zločin, se nedostavil. Věděl proč. Ve srovnání s ostatními oběťmi představuje Annick Clementová duševně

nejvyspělejší materiál. Tak snadná likvidace, navíc bez možnosti sledovat její utrpení, mu nevyhovuje. Ona si zaslouží onačejší způsoby. Tentokrát se dopustil chyby. Pro svůj velkolepý úkol si vybral špatný okamžik. Musí počkat na vhodnější chvíli. Annick na to má nárok. A potom ze sebe vydá to nejlepší.

Vrátil se k dřezu, otočil kohoutek, překlopil cukřenku a sledoval, jak ricinovo-cukerná směs bublá do odpadu. Pak keramiku vydrhl saponátem a horkou vodou a ze sáčku do ní vsypal cukr, který našel ve skříňce vedle ledničky. Potichu otevřel dveře, přelétl kuchyň paprskem světla a neslyšně vyklouzl na terasu.

„Nazvěme tuto návštěvičku předzvěstí příštích událostí,“ zahuhňal. „Kolik dní pozemského života máš ještě před sebou, milá Annick, teď záleží jen na mé neskonalé dobrotě.“

46

S neodkladnou prací byla Annick hotova hodinu před polednem. Oběd s Macem si domluvila na dvanáctou, proto se hodlala uchýlit do inspekčního pokoje a v klidu si něco přečíst. Měla za sebou náročnou noční službu a chvilka odpočinku přišla jako na zavolanou.

Stav Christy Morganové i sourozenců Bartlettových se výrazně zlepšil a děti měly být každým dnem propuštěny do domácího ošetřování. Ve výtahu si uvědomila, že vzorky do státní laboratoře byly odeslány už před několika dny. Jelikož věděla, že od odeslání vzorků k vyhotovení a doručení písemné zprávy

vede

trnitá

cesta

zkostnatělým

byrokratickým aparátem, rozhodla se přeptat telefonem.

Pokoj byl prázdný. Svezla se do kožené pohovky a sejmula sluchátko. Číslo laboratoře objevila na jedné z mnoha kartiček s poznámkami. Po druhém zazvonění se ohlásila žena s příjemnou dikcí a bryskně lékařku přepojila na bakteriologické oddělení.

„Doktor Killington, prosím?“ ozval se hluboký, ale přátelský hlas.

„Dobrý den. U telefonu doktorka Clementová, praktikantka z Franklinovy dětské nemocnice. Před pár dny jsme vám posílali vzorky s podezřením na choleru. Chtěla jsem se zeptat, jestli už máte výsledky.“

Dívka se, připravena na dlouhé čekání, pohodlně podepřela polštářkem.

„Jsou pozitivní,“ zněla klidná odpověď.

„Prosím?“ Annick se katapultovala do vzpřímené pozice.

„Jsou

pozitivní,“

opakoval.

„Odkud

ty

děti

přicestovaly?“

„V posledních měsících nebyly nikde jinde než v New Yorku.“

„Aha,“ zamumlal. „No… někde se nakazit musely.“

Annick si přiložila sluchátko k druhému uchu.

„Nemohlo dojít k nějakému omylu?“

„Pracuji v laboratoři jako vedoucí lékař. Což vím stejně jistě jako to, že ty kultury jsou pozitivní. Misky jsme kontrolovali před hodinou. Spojili jsme se s Úřadem pro kontrolu nemocí v Atlantě. Vzorky budou mít nejpozději zítra. Je zapotřebí určit biotyp a sérotyp“

„Dá se už teď odhadnout, o který typ se jedná?“

„Zjednodušeně řečeno, existují dva hlavní typy. První je El Tor. Na začátku devadesátých let způsobil velkou epidemii v Peru a v Indii. Tomu ale zaslaný materiál neodpovídá. Druhý typ je označován jako 01. Vyskytuje se v izolovaných případech. K nákaze dochází požitím kontaminovaného jídla, pocházejícího z Latinské Ameriky, nebo mořských živočichů z Mexického zálivu.“

Annick zdvořile poslouchala. Věděla, že klasifikace cholery je mnohem složitější, než doktor Killington předestřel. Nicméně skutečnost, že se vzorky neshodují s typem El Tor, ji ani v nejmenším nepřekvapila.

„Za jak dlouho by mohl být Úřad pro kontrolu nemocí s analýzou hotov?“

Lékař se na okamžik zarazil: „Přesně to samozřejmě nevím. Za pár dní, řekl bych.“

„Kdy od vás můžeme očekávat oficiální vyrozumění?“

„Dneska nebo nejpozději zítra vám ho pošleme faxem.“

Annick doktoru Killingtonovi poděkovala za informaci a pomalu zavěsila. Hrůzná novinka jí zamlžila smysly, takže nepostřehla, že klaply dveře a vstoupil Mac, bledý jako smrtka. Plášť, jindy starostlivě zapnutý až ke krku, na něm visel bez ladu a skladu.

„Co se ti, prosím tě, stalo?“ lekla se.

Přisedl si, očima vytřeštěně bloudě po místnosti.

„To ti přece nemusím vysvětlovat.“

Podezření, že do státní laboratoře volal i on, by Annick nepojala ani v nejbujnějších představách. „Nevím sice, na co narážíš, ale právě jsem se ti chtěla ozvat.“

„Předpokládám, že jsi mluvila se státní laboratoří.“

Mladá žena loudavě přikývla: vysvětlení pro nepříčetný výraz jejího přítele bylo na světě.

„Teď jsem ji měla na drátě.“ Dávala si dobrý pozor, aby jí v hlase neprobleskla výčitka. „Co budeme dělat?“

„Tak v tom mám jasno. Přesně za čtyřicet pět minut jsme ohlášeni u Howa.“ Mac se zvedl, zavrtal ruce hluboko do kapes a začal přecházet kolem pohovky.

„A co si myslíš, že podnikne? Nebyl zrovna nadšením bez sebe, když jsme se zmínili o státní laboratoři.“

„To ne, ale taky nás neodrazoval. Ví, jak se v takové situaci zachovat.“

Jak?“

„Rozhodně to nebude jenom na něm.“ Mladík zavřel oči a zakroužil hlavou, jako by chtěl ulevit zablokované krční páteři. „Konečný verdikt padne na vedení.“ Odkašlal si a dodal: „Pevně věřím, že budou jednat správně.“

Ačkoli Annick Macův optimismus nesdílela, bystře usoudila, že na hádky o tom, jak bude reagovat vedení, není vhodná doba. Z úvah ji vytrhla melodie mobilního telefonu.

Na displeji světélkovalo číslo s předvolbou 404. Po okamžiku horečného vzpomínání pochopila, že ji shání Rachel Warrenová z Úřadu pro kontrolu nemocí. Křečovitě sevřela přístroj, přimhouřila oči, ale jinak zůstala s ohledem na Macovu přítomnost po celý rozhovor naoko klidná.

„Děkuji za zavolání,“ loučila se. „Brzy vás osloví lidé z vedení.“ Domluvila a pátravě mrkla na přítele. Ten na ni vytřeštěně civěl.

„Kdo to byl?“

„Lékařka z Úřadu pro kontrolu nemocí. Rachel Warrenová. Zabývala se případem Michaela Flanneryho.“

Mac sepjal ruce a položil je na břicho. V jeho obličeji se prolínalo zoufalství se zmatkem. „Co chtěla?“

„Raději se na to posad,“ doporučila a poklepala na volné místo vedle sebe.

Mladík učinil odmítavé gesto a zopakoval otázku: „Co po tobě chce Úřad pro kontrolu nemocí?“

„Pamatuješ si, jak jsem ti říkala o tom klukovi, co zemřel na komplikace spojené s cukrovkou?“

„Jo. Myslela sis, že ve skutečnosti zemřel na botulismus.“

„A podle Úřadu pro kontrolu nemocí jsem měla pravdu,“ pronesla sotva slyšitelně.

„Cože?“ vyjekl, ale hned se vzpamatoval a pokračoval mírněji: „On zemřel na botulismus?“

„Bohužel, Právě získali výsledky. Sérotyp je stejný jako u Michaela Flanneryho.“

Mac, jenž až dosud pochodoval sem tam, se zprudka zastavil a jako v mrákotách se sesul na konferenční stolek.

Jeho tváře bleskem pozbyly poslední náznaky červeně.

„To je snad zlej sen.“ zabreptal nakonec.

„Ohlásíš to Howovi?“

„O tom diabetikovi?“

„Jmenoval se Justin Silva“

„Pochopitelně,“ zavrčel. Podrážděnost na sobě dal znát až nyní.

„V tom případě by tě mohlo zaujmout následující sdělení.“

„Mám raději zůstat sedět?“

„Nejspíš ano,“ povzdechla si. „Howe o tom totiž nemá ani ponětí.“

Mac zatřásl hlavou: „Prosím?“

„Neví, že jsem ten vzorek poslala.“

„Co to má krucinál znamenat?“

„Nerozčiluj se, Macu“

„Přestanu se rozčilovat, jen co se dočkám vysvětlení.“

„Coby diabetik byl malý Silva zařazen do výzkumného projektu, takže v laboratoři náhodou objevili vzorek jeho krve. No, a když mi ho nabídli, samozřejmě jsem se dvakrát nerozpakovala…“

„Tak to už jsem v pohodě. Oni ti jen tak zavolali, že jim přebývá jeden vzorek.“

„Ne. Požádala jsem je o něj.“

„Sám nechápu, jak je možné, že mě ta zpráva nechává ledově chladným.“ Ve snaze napodobit dívčin oblíbený postoj, si založil ruce přes prsa. „Dovoluji si předpokládat, že za daných okolností znepokojí informace o tajně odeslaném vzorku doktora Howa ze všeho nejméně.“

„Co si s takovou jobovkou vedení počne? Co myslíš?“

„Uvědomí příslušné orgány…, včetně Úřadu pro kontrolu nemocí.“

„A tam se obrátí na Oddělení pro bioterorismus?“

„Asi ano,“ zabručel a pohlédl na hodinky. „Neskočíme si na kafe? Před schůzkou s Howem by se mohlo hodit,“

navrhl.

Annick cítila, že konečně shodila břemeno, jež ji tížilo ode dne, kdy byl přijat Michael Flannery. Její obavy, jimž nikdo nepřikládal váhu, se potvrdily. O ostatní se postarají úřady. Ona se však bude chovat krajně uváženě a zůstane stranou vřavy, která ve Franklinově nemocnici vypukne.

TŘETÍ ČÁST

47

Když sekretářka uvedla Annick a Maca do pracovny doktora Howa, jejich nadřízený seděl v ředitelském křesle za stolem a ramenem si přidržoval sluchátko. Usmál se, kývl ke křesílkům a gestem dal na srozuměnou, že se příchozím bude hned věnovat. Jako ostatně vždy, vypadal i dnes, tentokrát oděn do lehkého vlněného saka s decentními proužky, jako ze škatulky.

V kantýně Mac Annick upozornil, že mluvit bude on. S

vědomím profesní podřízenosti souhlasila takřka bez námitek.

„Tak copak mi nesete, Macu?“ zeptal se Howe, když zavěsil. „Takhle na mě spěchat se schůzkou, to přece není váš styl.“

Mac si sedl, položil ruce na opěrátka potažená kůží a pravou nohu přehodil přes levou.

„Nerad maluji čerta na zeď. Vypadá to na pořádný průšvih.“

Howe si sundal brýle na čtení a uložil je do pouzdra z černé kůže. „Tak ven s tím,“ vyzval mladíka rozvážně.

„Dozvěděli jsme se výsledky těch tří dětí z gastroenterologického oddělení. Mají choleru.“

„To bude nějaké nedopatření, Macu.“

„Bohužel ne.“

„Takže si jsou absolutně jisti?“

„Na sto procent. Písemnou zprávu by nám měli dodat během dneška.“

„Hovořil jste s vedoucím?“

„Ano. Test opakovali třikrát. Vzorky odeslali do Atlanty k určení podtypu.“

„Pobývaly ty děti v zahraničí?“

Mac zavrtěl hlavou: „Ne. V posledních měsících nikde nebyly.“

„Nemohl jim někdo odněkud přivézt kontaminované jídlo?“

„Vyloučeno. Annick podrobně vyzpovídala oba rodiče.“

„Jak si stojí?“

„Prožily si své, ale teď by už mělo být vše v pořádku.“

Teprve nyní Macovi došlo, že Howe jeho přítelkyni v podstatě nevnímá. Šéf se napřímil, pootočil se a mlčky zkoumal knihovnu. Tvářil se ponuře.

„Budu muset vyřídit několik telefonátů.“ řekl nakonec.

„Octli jsme se v situaci, o kterou se bude zajímat nejedna instituce. Veškeré kroky můžu podniknout až po dohodě s vedením.“

„Je tu ještě další věc,“ osmělil se Mac.

„Jedna špatná zpráva nestačí?“ přinutil se Howe k úsměvu.

„Nezlobte se.“

„Tak račte.“

„Týká se pacienta, o němž jsme vám s Annick říkali zhruba před týdnem. Možná si nevzpomínáte.“

„Jméno?“

„Justin Silva. Diabetik. Několik dní po přijetí zemřel.

Jako příčina smrti byla stanovena generalizovaná sepse. To ovšem, jak se ukázalo, odporuje skutečnosti.“ Mac se zavrtěl, odkašlal si a pokračoval: „To dítě jsme nevyšetřovali, ale Annick se o případu přesto dozvěděla.

Nějak se to k ní dostalo. No a… zdálo se jí, že by mohlo jít o botulismus.“

Howe se otáčel v křesle a mnul si bradu. „Ano.

Vybavuju si, že se mi o tom chlapci zmiňovala.“

„Poštěstilo se nám získat vzorek pacientovy krve a odeslat ho na rozbor do Úřadu pro kontrolu nemocí.“

„Ale, ale,“ mručel Howe a pomalu kroutil hlavou.

„Bohužel prokázali přítomnost botulotoxinu.“

„Stejný typ jako u Flanneryho?“

„Ano.“

Howe vstal, vydal se ke knihovně a vytáhl dva objemné pořadače.

„O infekčních chorobách se v souvislosti s bioterorismem mluví čím dál častěji. Známe to ze seminářů i z odborné literatury.“ Znovu si sedl a odložil pořadače na stůl. „Jenomže s možností, že by se nás to mohlo týkat osobně, jaksi nepočítáme.“ Opřel se dlaněmi o desku stolu a nepatrně se vzepřel. Mac viděl, jak jím nepříjemné zjištění otřáslo. „Debatoval jste o tom s někým?“

„A vy, Annick?“

„Ne,“ ujistila ho.

„Dobře. Chci, aby to tak zůstalo i nadále.“ Podíval se na hodinky a pokračoval: „Macu, vás poprosím o jména a telefony lidí, s nimiž jste ve státní laboratoři… a na Úřadu pro kontrolu nemocí mluvil. Doufám, že se neurazíte.

Konám svou povinnost.“

„Tomu rozumím.“

„Jakmile to ověřím, svolám mimořádnou schůzi nemocničního výkonného výboru.“

„Co máme dělat my?“

„Dohlédněte na to, aby všechno fungovalo jako normálně. Po schůzi si vás ještě pozvu.“ Konečně se podíval i na Annick: „Mám za to, že vám dlužím omluvu… Vaše obavy jsem bagatelizoval…, což byla chyba. Musíme se vypořádat se závažným problémem. Naštěstí se zdá, že si na nás zasedl osamělý pomatenec, a ne nějaké fanatické politické uskupení.“

„Taky bych řekla,“ ozvala se Annick.

Howe si opět nasadil brýle. „Vzhledem k tomu, že se nikdo nepřihlásil k zodpovědnosti ani nevyrukoval s požadavky, tak snad ano.“

„Budu mít možnost mluvit s úřady?“ zeptala se Annick.

„Stojíte o to?“

„Ano.“

„Upřímně řečeno, jinak si vyšetřování ani nedovedu představit. Bránit vám samozřejmě nebudu.“

„Děkuji.“

Howe je vyprovodil ke dveřím a okamžitě se vrátil k pracovnímu stolu. Předpokojem prošli Annick s Macem sami.

„Zdá se, že se na něj můžeme spolehnout,“ naznala Annick.

„Jasně,“ souhlasil Mac. „Říkal jsem ti, že ví co a jak.

Večer to tady bude jako v blázinci. Média, policie…, hotový cirkus. A jak znám Howa, jen co to půjde, svolá tiskovku.“

„Tiskovku? Tyhle lidi asi nikdy nepochopím.“

„Jakto?“

„Nežádoucí publicity se přece toužili mermomocí vyvarovat.“

„No jo, jenomže na to už je trochu pozdě. Teď se budou snažit uklidnit veřejnost.“

„Tak v tom případě je mi to jasné.“

Annick skoro běžela. Macově rychlé chůzi její nohy konkurovat nemohly. Myšlenkový trysk se u něho zkrátka projevoval i navenek.

48

Přání stát se zvláštním agentem FBI dozrálo v mysli Quintona Thoma někdy kolem dvanáctých narozenin. Na uskutečnění velkého snu si však musel počkat celých jedenáct let. Po desetiletí služby v newyorském oddělení měl ve třiatřiceti letech na kontě obdivuhodnou sbírku úspěchů. Potrpěl si na vybrané, přesto neokázalé způsoby.

Po fyzické stránce ho vedle urostlé postavy charakterizovaly i vystouplé lícní kosti. V posledním období se v něm probudil hluboký zájem o bioterorismus. Protože triumfoval i na tomto poli, byl pověřen vedením týmu, jenž zkoumal eventuální použití biologických zbraní v Bosně. Jakmile se tedy objevilo podezření na zneužití biologického materiálu, byla volba vedoucího vyšetřovatele otázkou sekundy.

Zaměstnanci nemocnice

odpovídali na dotazy

zvláštního agenta, jenž v šedých kalhotách a černém sportovním saku působil nadmíru elegantně, ve velkém zasedacím sále. Na Annick přišla řada až k osmé hodině večer. Kromě Thoma se výslechu účastnili další dva lidé z FBI a dva policisté. Všichni seděli za konferenčním stolem.

Třebaže dveře byly dokořán, lékařka zaklepala. Thorne vzhlédl, usmál se a kývl na Annick, aby vstoupila. Hned nato se zdvihl a šel jí vstříc. Pohled, jenž se před dívkou rozevřel, výjev z televizních detektivek, čili zakouřenou policejní stanici plnou přes sebe klopýtajících mužů zákona, nepřipomínal ani v nejmenším.

„Dobrý večer, paní doktorko. Jsem zvláštní agent FBI Quinton Thorne. Toto jsou policisté Peterson a Kozlov,“

prohlásil a pootočil se k právě jmenovaným. Muži naznačili úklonu a Annick ji opětovala. Zaznamenala, že oba jsou přibližně stejně staří, mají účes na ježka a že se, pokud jde o vzhled, nevymykají průměru.

„Těší mě,“ řekla a připadala si, jako by se ucházela o zaměstnání. Ostatní přítomné, příjemnou mladou ženu a veselého hromotluka, jenž vizáží zapadal do běžně rozšířené představy agenta FBI, uvedl Thorne jako zvláštní agentku Ginu Dandridgovou a zvláštního agenta Johna Abemathyho.

„Posaďte se,“ vybídl lékařku, přichystal si diktafon, podobný používala za studií i Annick, a zeptal se: „Nebude vám vadit, když si vás nahrajeme?“

„Ne,“

Následujících třicet minut stíhala otázka otázku.

Všechny se týkaly práce. O výskytu podivných případů nepadla za celou dobu ani zmínka. Přestože se Annick některé dotazy zdály až příliš osobní, rozhodla se odpovědět co nejúplněji a co nejpravdivěji. Hodnou chvíli po začátku pohovoru si s podivem uvědomila, že ostatní členové Thomova týmu se na nic neptají.

„Pokud jsme vše dobře pochopili,“ přešel agent konečně k věci, předtím si však zběžně prohlédl několik stran rukou psaných poznámek „o ty děti, které onemocněly, jste pečovala vy.“ Jeho řeč plula stále ve stejné tónové hladině.

„Ano. Až na Justina Silvu.“

„Bylo nám řečeno, že jste jako první pojala podezření, že je kdosi záměrně otrávil. Je to tak?“

„V podstatě ano.“

Tázavě se na ni zadíval. Zaregistrovala první změnu v jeho hlase. „Co tím myslíte? Odeslala jste přece vzorky do státní referenční laboratoře i do Úřadu pro kontrolu nemocí v Atlantě, ne?“

„To je pravda,“ odpověděla lakonicky.

„Jak vás napadlo, že ty pacienty někdo otrávil?“

„To není přesné. Někdo,“ zdůraznila, „vůči nim použil biologickou zbraň.“

„Omlouvám se, nejsem lékař. Ale pořád jste mi neodpověděla. Co vám vnuklo myšlenku, že se děje něco podezřelého?“

„Byla toho spousta.“

„Například?“ Přešel podél stolu a usedl po bok svých kolegů.

„Nezvyklý soubor příznaků, snad špetka intuice, trocha štěstí. Hlavně jsem však pro ta onemocnění nenašla racionální objasnění. Ta děcka se nehnula z Long Islandu a nic závadného nesnědla.“

Z výrazu agentovy tváře poznala, že ji pozorně poslouchá. Najednou se lekla, že nepředkládá dosti konkrétní a přesvědčivé argumenty.

„Těžko si představit člověka, který by byl něčeho takového schopen.“ podotkl.

Thomova glosa Annick vyvedla z rovnováhy.

Předpokládala, že agent FBI se speciálním výcvikem pro boj s bioterorismem nepochybuje o smutné realitě, že šílenců, kteří by něčeho takového schopni byli, se na každém rohu tísní tucty. Netušila, co Thorne sleduje.

„Domnívám se, že jste absolvoval minimálně tolik seminářů jako já. A pokud můžeme o bioterorismu s jistotou tvrdit aspoň něco, pak je to skutečnost, že k informaci o konstrukci biologické zbraně se může pohodlně dostat každý se zdravotnickým vzděláním.“

„V tom s vámi bohužel souhlasím.“

„Stačí otevřít libovolný katalog s nabídkou biologického materiálu. Nejnebezpečnější bakteriální kultury si může koupit kdokoli!“

Jak se to vezme. K objednávce musíte přiložit řadu potvrzení a podrobně popsat, k jakému účelu má získaný materiál sloužit.“

„Jistě. Také si ovšem můžete naoko zřídit laboratoř.

Registrační poplatek činí nějakých třicet dolarů.“

Thorne si odkašlal. „Nutnosti funkční a spolehlivé ochrany proti bioterorismu jsme si dobře vědomi.“

Annick na jeho slova nereagovala. Oba věděli, jak bídně jsou na případný bioteroristický útok Spojené státy připraveny.

„Vidím, že máte docela… přehled, co se bioterorismu týče… Vy byste dokázala sestavit biologickou zbraň?“

Nelíbilo se jí, co se jí Thorne snaží podsunout. Konečně však agentově domněnce porozuměla a včas potlačila úsměv. Strach necítila. Vzdor skutečnosti, že ji nepřímo obviňuje člověk z FBI.

„To je zvláštní otázka.“

„A jaká bude odpověď?“

„Nevím. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela. Vždycky jsem si přála prospět, ne ublížit. Spokojen?“

„Prozatím.“

„To jsem ráda.“

„Děláme svou práci a nechceme se nikoho dotknout.

Takové otázky klademe každému. Pochopte, na půdě Franklinovy nemocnice možná došlo k závažnému zločinu.

V takové situaci nemůžeme nic ponechat náhodě.“

„Zřejmě jste dosud nenarazili na správnou osobu,“

vybafla a hned jí bylo jasné, že přestřelila. Pohledy ostatních její tušení potvrdily. Jméno Grady Simione hodlala na scénu uvést méně pateticky.

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ otázal se Thorne.

Před začátkem výslechu by za nevyvratitelnost svých důkazů položila hlavu na špalek. Nyní v ní však vzklíčilo semínko pochybnosti. Vzpomněla si na nedávný rozhovor s Macem. Probírali případ strážníka, jenž čelil podezření, že v olympijské vesnici v Atlantě nastražil bombu. Třebaže se obvinění nakonec neprokázalo, škraloup z toho chudáka už nikdo neseškrábal.

„Gradyho Simiona.“

Sotva laborantovo jméno vypustila z úst, dala se čtveřice vyšetřovatelů do zběsilého listování. Thorne seděl jako zařezaný. Nelítostným zrakem zkoumal každičký záchvěv její tváře. Potom se podíval na ostatní. Jeden po druhém zavrtěli hlavou.

Usmál se, odsunul židli od stolu a nenuceně přeložil nohu přes nohu.

„Kdo to je, ten pan Simione?“

„Pracuje v mikrobiologické laboratoři.“

„A proč bychom s ním podle vás měli mluvit?“

Lékařka obdařila každého z přítomných dlouhým pohledem. „Mohu se spolehnout na vaši diskrétnost?“

„Naprosto. Zajímá mě jenom, co si myslíte.“

Annick jeho ležérní tón neukolébal. Musela však uznat, že s lidmi to umí.

Hodinu si vyšetřovatelé dychtivě zapisovali všechno, co o Simionovi prozradila.

Thorne ji s kamenným výrazem v obličeji zahrnoval dobře uspořádaným sledem otázek. Odpověď na spoustu z nich neznala, ale spekulacím se důsledně vyhýbala.

„Vraťme se k tomu nešťastnému ránu. Řekla jste, že u školy nastoupil do nějakého auta.“

„Danina kamarádka tvrdila, že bylo černé.“ Krátce pohlédla na Thoma. Ten jako by tušil, že by informaci ráda doplnila. „Grady Simione má černého Lexuse SUV.“

„Takových vozů jezdí plno. Parkoval přímo před hlavním vchodem, ano?“

„To odpovídá.“

Thorne se pohledem setkal se zvláštní agentkou Dandridgovou. Přikývla.

„Přejete si ještě něco dodat?“

„Ano. Domnívám se, že když se hlásil do naší laboratoře, zfalšoval minimálně jeden doporučující dopis.“

„Co vás k tak odvážnému závěru přivedlo?“ zeptal se udiveně.

Annick věděla, že se pustila na tenký led, zdroj svých vědomostí ovšem vyklopit nemínila. Připravila si situaci, v níž se jí nedostávalo uspokojivé odpovědi.

„Doslechla jsem se to.“

„Jinými slovy, o věrohodnosti tohoto sdělení se dá s úspěchem pochybovat. Takže, odmyslíme-li si tu záležitost se suplováním, máme před sebou laboranta, jenž byl jako mladistvý obviněn z týrání zvířat a jehož zaujaly jedy. Žije patrně sám, ochomýtal se kolem chlapce s botulismem a možná padělal doporučující dopis. Všechno?“

„Ne tak úplně. Botulismus se vyskytl ještě u jednoho hocha. Oba pacienti byli hospitalizováni týž den a oba v nemocnici dostali polévku. Kromě toho projevoval pan Simione zájem o Daninu cestu do Kalifornie a úmyslně mi poskytl nepravdivou informaci ohledně holčičky s meningitidou.“

„Ano. O tom jste se vlastně už zmínila. Čeho tím chtěl podle vás docílit?“

„Buď mého vyhazovu, nebo utrpení dalšího dítěte.“

Agent přešel k velkému automatu na kávu a nalil si horký nápoj. Nabídl i Annick, ale ta s díky odmítla. „I tak, pořád může jít o souhru náhod.“ Stál zády k ní a pomalu míchal kávu.

„Doktor Howe a lidé z vedení zpočátku tento názor také zastávali.“ Hlasitě si povzdechla. „Teď se věci mají jinak.“

„Proč myslíte?“

„Protože jste tady vy.“

„Zásah,“ uznal agent a pozdvihl šálek.

„Říkejte si, co chcete, pane Thorne, ale já na nějaké povídačky o náhodě neskočím.“

Thorne se obrátil k Annick. Usmíval se. „V každém případě vám, paní doktorko, děkujeme za vstřícnost. Možná si dovolíme znovu vás obtěžovat. Nehodláte opustit Long Island?“

Annick zpozorněla. „Ne.“

„V pořádku.“

„Konec?“ zeptala se s očima upřenýma na vyšetřovatele.

„Konec,“ odpověděl prostě a vykročil k ní. „Kdybyste si ještě na něco vzpomněla, tady je má navštívenka.“

Počkal, až vstane, a dovedl ji ke dveřím. Když vyšla, zavřel a vrátil se ke stolu.

„Připravte mi kartu toho Simiona, sežeňte jeho fotku a zjistěte, jestli je v práci. Proklepneme ho přednostně. Dál bych poprosil o seznam všech učitelů, kteří ten den ve škole v Great Necku suplovali… Jo, a ověřte, kdo tam zajišťuje bezpečnost. Pokud okolí budovy snímají kamery, zajistěte nahrávku z inkriminovaného rána.“

Abernathy se zhluboka nadechl. „To všechno… ještě dneska?“

Odpovědí mu byl Thornův nesmlouvavý pohled.

Abernathy vstal a nabral směr k telefonu.

Na chodbě Annick uviděla pobledlého Kevina.

„Co se stalo?“ zajímala se.

„Poslali pro mě. Jako pro nějakýho sprostýho kriminálníka.“

„Klid, Kevine. Vyptávají se všech.“

„Jaký to bylo?“

„Normální. Zbytečně mě netrápili.“

„Co po tobě chtěli?“

„Položili mi pár rutinních otázek. Kevine, oni pátrají po vrahovi. Ty jsi jim ukradený, chápeš?“

Vtom ze dveří vykoukl zvláštní agent Thorne.

„Doktor Killpatrick?“

„Ano, prosím,“ vylétlo z Kevina. Než ho spolkl zasedací sál, křikl: „Pak se stavím.“

Kevinův strach si nedokázala zdůvodnit. Problémy řešil s chladnou hlavou a o spánek ho, na rozdíl od mnoha jiných, nepřipravovaly ani nároky doktora Howa. Doufala, že ztracené rovnováhy rychle nabude a Thornovo vyzvídání ustojí.

Ale ani jí nebylo do zpěvu. Svůj výstup si představovala jinak.

Ovšem na neochotu vypovídat si stěžovat nemůžou.

Náhle se zastavila, otočila se a pohlédla na zavřené dveře zasedacího sálu. Ráda by věřila, že informace o Simionovi se dostaly do povolaných rukou. Může se Thorne domnívat, že si příběh o vyšinutém laborantovi vymyslela? Co by z toho měla? Ne, to nedává smysl. Ledaže ji skutečně podezírá.

49

Kevin vtrhl do pokoje lékařů ve chvíli, kdy si Annick pochutnávala na kávě. Bezstarostné pohvizdování a zdravá barva značily, že opět nalezl vnitřní klid. Zamával na kolegyni a z ledničky vytáhl mrkvový koláč.

„Docela to ušlo,“ konstatoval a sklátil se na židli.

„Moc dlouho se ti nevěnovali.“

„Bylo to celkem neškodný.“

„Na co se tě ptali?“

„Tak, obecně,“ prohlásil, zakousl se do koláče a s plnou pusou pokračoval: „Vlastně skoro na nic.“

Mladá žena si uvědomila, že k ní přistupovali úplně jinak, a začala propadat panice. „Tak to máš za sebou.“

vysoukala ze sebe.

Kevin si nacpal plná ústa vazkého moučníku a spustil: „Jo, mluvili o tobě.“

„Cože?“

„Hm. Ke konci. Vešel jeden agent a cosi pošeptal tomu Thornovi. Ten zablekotal něco jako: Přesně‘ jak doktorka Clementová tvrdila.“

„Co ještě řekl?“

Kevin se zamyslel. „Už celkem nic. Taky jim bylo špatně rozumět. Ale slyšel jsem něco v tom smyslu, že se chystají na nějakou akci…, k nějakýmu chlapovi domů…

Prý v noci. Dohadovali se o povolení k prohlídce.“

Annick se vztyčila a beze slova vyrazila ke dveřím.

Udělalo se jí špatně. V prvním okamžiku ji napadlo, že by měla počkat, až nevolnost odezní, chvátala však dál. Na chodbě zpomalila a snažila se zhluboka dýchat. Po chvíli se utišila a začala plánovat.

Neměla důvod Kevinovi nevěřit. Rozhodla se, aniž věděla proč, že se zvláštnímu agentu Thornovi koukne na zoubek.

50

Zastavila v ulici, kde bydlel Grady Simione. Po několika minutách se pozvolna nadechla, sebrala veškerou odvahu a sešlápla pedál plynu. Jízda krokem jí umožňovala kontrolovat čísla domů. Konečně uviděla to, po němž se pídila. Bylo jedenáct hodin večer. Příjezdová cesta i trávník před domem byly ozářeny dvěma světly. Lexus SUV

parkoval uprostřed nájezdu.

Rychle obkroužila blok a dostala se na stejnou ulici.

Najela na obrubník a pod vzrostlým dubem, asi padesát metrů od laborantovy vily, zabrzdila. Přestože o smyslu svého ztřeštěného konání pochybovala, kdesi v hloubi duše

v ní rašilo přesvědčení, že se v Thornovi nemýlí a že na základě informací, které mu poskytla, se rozhoupe k činu.

Spustila okénko a zašilhala k domu. Bylo chladno, napříč oblohou hnal vítr husté masy mračen a co chvíli se vyloupl jasný srpek měsíce.

Okolí se ponořilo do ticha. Naladila si stanici s klasickou hudbou a položila hlavu na volant. Ačkoli se nutila k ostražitosti, stále citelněji na ni doléhala únava a po čtyřiceti pěti minutách se jí při poslechu konejšivé Mozartovy sonáty klížila víčka.

Tři vozy, které se ukázněně objevily na rohu, považovala za přelud. Hned nato se probrala. Myšlenky se jí rozproudily všemi směry. Auta zastavila před Simionovým sídlem, rozletěly se dveře a z každého vozidla vyskočili tři muži ve sportovní bundě. Šestice zamířila ostrým tempem přes trávník, dva klusali k nájezdu a poslední se vydal za dům.

Annick se zachvěla chladem. Aby se trochu zahřála, začala si dlaněmi třít paže. Dění kolem sledovala s vytřeštěnýma očima. Zdálo se jí, že Thorne je před hlavním vchodem. Bušil do dveří. Zvuk, jenž údery pěstí doprovázel, si domýšlela. Za Thornem stáli rozkročeni dva kolegové, oči upřeny před sebe. Uběhlo dvacet třicet vteřin. Thorne se ohlédl na podsaditějšího z obou spolupracovníků, pokynul k oknu a ukazovákem pomalu opsal kruh. Annick se zdálo, že žaluzie jsou stažené. Agent přiskočil k velkému arkýřovému

oknu a z boku se snažil nahlédnout do obývacího pokoje. Po několika vteřinách se vrátil na místo, kde stál předtím.

Druhý muž mezitím vytáhl vysílačku a přiložil ji k ústům.

Za okamžik přístroj zavěsil k pasu.

Annick se vypjala do vzpřímené pozice a trnula hrůzou.

Hrdlo se jí stahovalo úzkostí. Reflexně se natáhla k palubní desce a vypnula rádio. V následujícím momentě na sebe tři agenti před domem kývli, přichystali si zbraň a hnuli se vpřed. Dveře vyrazili s takovou lehkostí, jako by byly zhotoveny z papíru. Annick si, snad aby utlumila případný výkřik, rukou zacpala ústa. Každičký sval na šíji jí ztuhl v křeči. Thorna a jeho kolegy následovali další agenti. V

očekávání přestřelky si Annick dlaněmi zakryla uši. Žádná rána však nevyšla. Skrz jemné záclony byly vidět siluety procházející křížem krážem místnost. Následující půlhodina nepřinesla, až na příjezd dalších dvou vozů, žádnou změnu. Hlavním vchodem nikdo nevstoupil ani nevyšel.

Annick se trochu uvolnila a představovala si, co se uvnitř děje.

Dvojí krátké klepnutí na okénko spolujezdce ji málem připravilo o rozum. Zajektala zuby, sevřela volant a pohlédla do usmívajícího se obličeje Giny Dandridgové. Agentka zamávala služebním odznakem a naznačila Annick, aby stáhla okénko. „Dobrý večer,“ pozdravila pak.

„Myslím, že jsem zažila i lepší večery,“ vykoktala Annick rudá rozpaky.

„Vy tady někde bydlíte?“

Annick klesla čelist. „Řekla bych, že odpověď na tuto otázku znáte stejně dobře jako já.“

„Můžete si přestat hrát na neohroženou hrdinku akčních filmů a jít se podívat, jak si pan Simione žije. Zve vás sám zvláštní agent Thorne.“

Annick chtěla polknout, ale v ústech měla jako na Sahaře.

„Nezlobte se, zvláštního agenta Thorna asi zklamu.

Jestliže se laskavý pan Simione dovtípí, že jsem ho práskla já, můžu si rovnou zamluvit místo na hřbitově.“

Gina potřásla hlavou. „Ničeho se nebojte.“

Annick se uklidňovala domněnkou, že agentka by ji nenutila někam, kde není zcela bezpečno. Popadla tedy kabelku a vystoupila. Bok po boku obě ženy přešly silnici i nájezd a hlavním vchodem vpluly do rezidence Gradyho Simiona.

51

Když se octly uvnitř, Gina zatřepala rukou na Thoma.

Ten kývl, jeho pozornost však patřila Annick. Spěšně ukončil rozhovor s mladičkým agentem v modré uniformě a přistoupil k Annick. Uctivě ji pozdravil a odvedl do kuchyně. Užasle hleděla, jak se kolem rojí pilní agenti s elektronickými přístroji,

umělohmotnými

sáčky

a

fotoaparáty. Thorne jí nabídl židli, a když si sedla, udělal si pohodlí i on.

„Jelikož váš zájem o pana Simiona je vskutku nadstandardní, předpokládám, že byste mohla mít tušení, kam se poděl.“

Žena zavrtěla hlavou. „To bohužel nevím. Ale vy jste zřejmě přesvědčen o opaku.“

„Jen mě to tak napadlo. A nemůžete se mi divit. Znáte toho tolik, jako byste o něm chtěla napsat disertační práci.“

„Nemínila jsem strčit hlavu do písku a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku.“

„Na rozdíl od vašich nadřízených?“

„To jsem neřekla.“

Thorne se od srdce zasmál a rozepnul si knoflík na bundě.

I přes náznaky ležérnosti se stále choval rezervovaně.

Byla na něm znát únava.

„S chutí bych si poslechl, co vás vylákalo až sem.“

Ačkoli takovou otázku očekávala, v první chvíli nevěděla, jak reagovat. Pak se trochu vzchopila a rozpovídala se: „Sama si to nedokážu vysvětlit. Říkala jsem si, že se tady možná ukážete a…“ Náhle ustala, mávla rukou a uzavřela: „Mám-li být upřímná, opravdu nevím. Asi jsem zvrhlík libující si v morbidnostech.“

Thorne si s pochybovačným výrazem povoloval kravatu. Náhle je vyrušili dva agentovi kolegové. Přinesli kartonovou krabici po okraj naplněnou zápisníky, fotografiemi, knihami i časopisy a položili ji na stůl. Thorne se k ní nedočkavě natáhl.

„Je to všechno na jedno brdo,“ prohlásil jeden z agentů.

Uchopil amatérsky natištěnou brožuru o tělesném týrání a hodil ji zpátky do krabice. „Ještěže jsme postřehli tu falešnou zeď v podkroví. Ten kumbál za ní je hotová teroristická bašta. Tolik materiálu o jedech, mučení a biologických zbraních jsem jakživ pohromadě neviděl.“

„Našli jste ještě něco?“

„Povaluje se tam spousta technických vymožeností. Na těch si smlsne laboratoř.“

Thorne se podrbal na temeni. „Hlavně, prosím vás, postupujte přesně podle předpisů. Utrhlo by mi srdce, kdyby na, nás nějaký mazaný právník vyštrachal nějakou byrokratickou kličku a vytáhl toho psychopata z bryndy.“

Podřízení kývli a krabici odnesli.

„Takže Simione je pryč?“

„Podle všeho ano. Skříně i zásuvky doslova vysmýčil a nikde jsme neobjevili žádný kufr. Je natolik prohnaný, že tu nechal auto. Umí nám zkrátka zkomplikovat život. Někdo mu musel dát echo.“

„Ten někdo jsem já?“

„Paní doktorko, s otázkami bez odpovědi se tady roztrhl pytel. Ale nebojte se, my si ho najdeme.“

„Dobro vždycky zvítězí, že?“

„Vždycky ne, ovšem tentokrát ano. Podívejte, vy byste teď měla jít domů. Vlastně jste tady načerno.“ Vstal a podíval se na Annick. „Nehodláte se v nejbližších dnech zdržovat mimo město, viďte?“

„Přikazujete mi to?“

„Řekněme, že vás o to prosím.“

„Podezíráte mě?“

„To se vám povedlo. A měl bych?“

„V nemocnici jste na mě takový dojem udělal. Uhodla jsem?“

„Paní doktorko,“ začal rozšafně, jako by se rozmýšlel, co může sdělit. „Navštívili jsme tu školu a prohlédli si nahrávky pořízené bezpečnostní kamerou. Rovněž jsme si nechali předložit seznam zastupujících učitelů. Víte, jak to dopadlo? Ten den suplovaly samé učitelky. Uvědomujete si, doufám, že vám podávám důvěrné informace, a spoléhám tudíž na vaši mlčenlivost.“

„Co bylo na těch nahrávkách?“ vyhrkla, aniž počítala s odpovědí.

Stín zatvrzelosti, který si už už podmanil Thornův obličej, se záhy rozplynul. „Vyjádřeme to tak, že jsem pana Simiona viděl na místě činu.“

„Preciznost se vám tedy upřít nedá.“

„A vám snad ano, paní doktorko? Dokud nekápnu na to, o co tu běží, bude vám někdo z mých lidí v patách.“

„Aby se mi nic nestalo, nebo abych neutekla?“

Thorne se pousmál. „To se ještě uvidí. Dokud toho chlapa nedopadneme, budeme se o vás starat. Berte to takhle. Lepší odpověď vám zatím dát nemůžu.“

Annick se vyšponovala a podívala se mu do očí. „Aby bylo jasno, pane Thorne. Do ničeho jsem se nezapletla a ta vaše opatření, nebo co to je, jsou absolutně zbytečná.“

Thorne se nenechal vyprovokovat. „I tak k nim přistoupím. Pokud jste se ničeho nedopustila, nemusíte se bát. Jde nám o vaše bezpečí.“

„Děkuji.“

„Pravděpodobně zítra se na vás znovu obrátím. Najdu vás v nemocnici?“

Jistě.“

Nahlédl do obývacího pokoje a mávl na Ginu.

„Doprovodím vás domů, paní doktorko,“ nabídla se.

Annick střelila očima po Thomovi, hlavou se mu nepochybně honila spousta nápadů. Upnula se tedy k naději, že úvahu o její nekalé činnosti do svého myšlenkového repertoáru nezařadil.

Cesta

domů

nebyla

narušena

žádnými

nepředvídanostmi. Annick Ginu pozvala na kávu a na kus řeči. Společnost jejímu duševnímu rozpoložení prospěla. V

hovoru se důsledně vyhýbaly čemukoli, co by byť vzdáleně souviselo s jejich profesemi, a vzdor rozdílné povaze a zájmům se výjimečně doplňovaly. Kolem půl druhé se Gina omluvila a Annick zamířila do postele.

Sotva si ráno protřela oči, běžela k oknu. Na rty se jí vloudil blažený úsměv: na příjezdové cestě parkoval tmavohnědý Ford a za volantem se Gina posilňovala kávou z velkého polystyrénového kelímku.

52

„Kdes krucinál byla?“ vypálil Mac, jen co Annick vkročila do sesterny. „Vůbec ses mi neozvala.“

„Domů jsem se dostala až po půlnoci. Nechtěla jsem tě budit.“

Mac zmateně zašvidral. „Já ti nerozumím. Oznámíš mi, že musíš něco důležitého zařídit, a zmizíš z povrchu zemského.“

„Všechno se to nějak zamotalo.“

„Už ani nedutám.“

„FBI dorazila k Simionovi hned po mně. Vtrhli…“

„Moment! Tys byla u Simiona?!“

Annick vydechla a odpověděla: „Nech mě laskavě domluvit! Když vtrhli dovnitř, zjistili, že Simione pláchl.

Nejspíš mě viděli, jak sedím venku v autě.“

Mac si sedl a natáhl nohy do půlky místnosti. „A dál?“

Annick vydala dlouhý vzdech. „Thorne mi přidělil ochranku.“

„A načpak to?“

Svěsila ramena a zatvářila se bezradně. „Thorne nadhodil, že Simione by mohl… no…“

Macovi přeskočil hlas: „Mohl co?“

„Macu, klid! Nechtějí nic nechat náhodě.“

„Že bych zrovna plesal nadšením, to se tvrdit nedá.

Mluvila jsi s otcem?“

„Ještě ne, ale zavolám mu. Můžeme to prodiskutovat jindy? Prosím!“

Mac zafuněl a změřil Annick tvrdým pohledem. „Tak jo. Bude to ale brzy! Přísaháš?“

„Přísahám.“

„Co kdybych tě dneska pozval na večeři?“

„Ochotně bych přijala.“

„Bezva. Mám zamluvit stůl pro tři, nebo jsou v FBI zvyklí jíst v ústraní?“

„Ty prevíte.“ pohrozila mu pěstí. „Musím někomu zatelefonovat. Tak zatím.“

Uchýlila se do odlehlejší části místnosti, ke stolkům, u nichž lékaři dopisovali záznamy do karet. K jednomu se posadila, z náprsní kapsičky vytáhla poznámkový bloček a nalistovala stránku s kontaktem na Joelle Parsonsovou.

Opřela se, vytočila číslo a nevzrušeně poslouchala sérii vyzváněcích tónů. Když se ozval záznamník, nechala vzkaz: „Dobrý den, doktorka Clementová. Joelle, ozvěte se mi, prosím, až to bude možné. Mám pro vás důležitou zprávu.“

Jakmile zavěsila, zmocnila se jí netrpělivost. Přesunula se k počítači a zadala osobní kód Justina Silvy. Když zjistila adresu a telefonní číslo, vrhla se opět k aparátu.

„Dobrý den, Franklinova dětská nemocnice, doktorka Clementová. Mohu, prosím, mluvit s paní Suzanne Silvovou?“

„U telefonu,“ zazněl soprán s markantním jižanským akcentem.

„Nezlobte se, že vás obtěžuji. Volám kvůli vašemu synovi. Ale pokud vás ruším…,“

„Ne, ne. V žádném případě. S péčí ve vaší nemocnici jsme byli maximálně spokojeni.“

Annick div nevýskla úlevou. „Paní Silvová, před nějakou dobou mě v nemocnici vyhledala vaše sestra. A s vaším vědomím, jak tvrdila, mě požádala o pár údajů ohledně Justina. Teď jsem jí telefonovala, ale bohužel jsem ji nezastihla.“

Po chvilce mlčení Suzanne odpověděla: „Nevím, o čem mluvíte, paní doktorko. Sestra k nám na pár dní přicestovala, když jsme ztratili Justina. O nemocnici mi ale nic neříkala.“

Jednotvárně plynoucí hlas paní Silvové sem tam probil odstín nejistoty.

„Asi vám nerozumím, paní Silvová. Joelle k vám po Justinově smrti přijela? Myslela jsem, že bydlíte blízko.“

„Netuším, odkud tyhle informace máte. Moje sestra se jmenuje Chris a žije v Texasu.“

Pohled na monitor Annick přesvědčil, že se nespletla.

Ve zmatku ji napadlo, že je Joelle rodinná přítelkyně a ve snaze dosáhnout svého cíle vystupovala jako chlapcova teta.

„Promiňte mi tu otázku, paní Silvová. Nejmenuje se nějaká vaše známá nebo příbuzná Joelle?“

„Ne.“

Lékařka zavřela oči a stiskla rty. „Moc se vám omlouvám. Opravdu se na mě nezlobte. Doufám, že jsem vás příliš nerozrušila“

„Nic se nestalo. Má váš telefonát nějakou souvislost se zprávou, kterou jsme dostali včera? Justin se prý nakazil botulinovým toxinem.“

„Ano, je to tak. Myslela jsem, že jsem mluvila s vaší sestrou. Promiňte.“

Annick se rozloučila a položila sluchátko. Na konverzaci s Joelle si vzpomínala velice živě a možnost, že by něco překroutila, rezolutně zavrhla. Suzanne Silvová nemá důvod lhát. Tak co to bylo za ženskou? Zlehka si masírovala kořen nosu a trýznila paměť. Potřebovala detail, o nějž by se mohla opřít. A vtom to přišlo: Joelle uvedla, že je zdravotní sestra, ale pět let se pohybuje mimo obor. Jak však zjistit, zakládá-li se její tvrzení na pravdě?

V hlubokém soustředění nezpozorovala, že k ní přistoupil Mac.

„Tak jdeme na to?“ zahartusil.

Annick se nevzpamatovala hned. „Na co?“

„Není ti něco? Máme tři nové pacienty…, což se tě týká za předpokladu, že se ze svého vesmírného dobrodružství hodláš vrátit na zem.“

„Vyrosteš z těch pitomostí někdy?“

„Ne, kapitáne. A teď směr radiologie!“

Annick cosi zavrčela, srolovala stetoskop do kapsy a vstala. Mysl jí běžela na plné obrátky, ale Macovým brebentěním zůstala nedotčena.

53

Ručička hodinek se blížila k druhé. Annick zbývalo ověřit výsledky laboratorních testů pětileté holčičky s planými neštovicemi. Další pracovní povinnosti ji čekaly až ve čtyři. Záhadu jménem Joelle Parsonsová nepustila z hlavy ani na vteřinu. Znovu zkontrolovala telefonní číslo a odhodlala se k opětovnému pokusu. Po čtyřech zazvoněních se ze záznamníku ozval ženský hlas:

Museli jsme s Gardnerem nečekaně odjet na několik týdnů do ciziny. Vzkazy si budeme pravidelně vybírat.

Kontaktujeme vás co nejdříve. Své sdělení zanechte prosím po zaznění signálu.

Annick povytáhla obočí a položila sluchátko. Po krátké analýze situace se rozhodla přistoupit k plánu B. Od doby, kdy byla Výborem pro posuzování stížností vznesených proti střednímu zdravotnickému personálu požádána o spolupráci, se docela dobře znala s jeho předsedkyní, vrchní sestrou Jane Kirkbyovou. Sídlila v administrativní budově a Annick ji v práci neviděla jinak než utopenou v horách papírů. Třicet let praxe „v první linii“ v ní utužilo schopnosti špičkové organizátorky, kterou nadto šlechtila nestrannost a houževnatost.

„Je někdo doma?“ ohlásila se Annick, když spatřila Jane, kterak hypnotizuje monitor.

Ta se okamžitě probrala a zatřepala hlavou. „Pojď dál.

Jak se vyznáš v počítačích?“

„Umím posílat e-mail a on-line si objednat bižuterii.“

„Bravo,“ zamumlala. „Tak copak nám nedá spát?“

„Trápí mě taková maličkost. Nikdo jiný než ty mi s tím nepomůže,“ svěřila se Annick, když se posadila proti Jane.

„Tak kterýpak praktikant si na mých nevinných sestřičkách zchladil žáhu?“

„Zas tak hrozné to není. A i kdyby, dozajista by se to stalo přesně opačně. Některá z těch tvých nevinných sestřiček by si zchladila žáhu na praktikantovi.“

„Protože v nich cíleně pěstuju agresivitu. To je tajemství mého úspěchu, víš? Tak to vyklop. O co jde?“

Annick se dlouze nadechla. „Před nedávnem za mnou zašla nějaká paní, údajně sestra. Vycházela jsem z předpokladu, že mluví pravdu, a sdělila jí informace o jednom chlapci. Teď se ale zdá, že si dost suverénně vymýšlela.“

„Šlo o příbuznou, která tě chtěla přinutit k větší otevřenosti? Už se nám to párkrát přihodilo.“

„Asi ne. Volala jsem pacientově matce, a ta ji nezná.“

„A co bych měla podle tebe udělat já?“

„Znáš každého z celého státu, kdo má s tvým oborem něco společného. Kdybych ti dala její jméno, šlo by to nějak zařídit?“ Annick sepjala ruce, nasadila výraz prosebnice a dětským hláskem zaškemrala: „Pěkně prosím…“

„Dobrá. Jak se jmenuje?“

„Joelle Parsonsová. Bydlí zřejmě v Garden City.

Zkoušela jsem informace, ale bezvýsledně.“

Jane jméno načmárala na útržek papíru. „Něco by snad šlo podniknout.“ Podala si diář, našla číslo a sáhla po telefonu.

„Dobrý den, Kirkbyová. Prosila bych paní Dawn McCarthyovou.“

Jane se na lékařku usmála, dlaní zakryla mluvítko a rozpovídala se o vnoučatech. V půli věty se zarazila a oslovila kolegyni z Albany. „Ahoj, Dawn. Tady Jane. Co nového u vás?“ Zatímco poslouchala, obšťastňovala Annick legračními grimasami. Nakonec prohlásila: „Na tom setkání se mi taky líbilo. Dawn, mám na tebe prosbu. Hledáme jednu sestru, nějakou Joelle Parsonsovou. Bydlí prý tady, na Long Islandu. Můžeš se kouknout, jestli ji máš v registru?“

Přidržela si sluchátko ramenem, povzbudivě se podívala na Annick a sevřela obě ruce v pěst. O pár vteřin později opět obrátila pozornost k telefonnímu aparátu. „Aha. Tak nic.

Zkusíme to jinde. Díky. Uvidíme se za měsíc v Bostonu.

Ahoj.“ Zavěsila a zavrtěla hlavou. „Je mi líto. O sestře Joelle Parsonsové nemají ani čárku.“

Jak dlouho se záznamy uchovávají?“

Jedenáct let. Pokud v uplynulých jedenácti letech své povolání vykonávala ve státě New York, bez problémů by to zjistili. Huplas té ženské na špek.“

Annick vstala, poděkovala a vyšla na chodbu.

Proč by se proboha někdo vydával za sestru a opíjel by ji takovou historkou… A jak se vůbec k údajům o justinu Silvovi dostala? Odpovědi halí závoj tajemství. Ovšem nejbizamější je, že teorií o smrti Justina Silvy uhodila hřebík na hlavičku.

Annick se zastavila před obchodem s dárkovými předměty a pohledem ulpěla na květinové dekoraci ve

výloze. Čím dál zřetelněji si uvědomovala, jak ji setkání s Joelle Parsonsovou utvrdilo v přesvědčení, že Franklinova nemocnice se stala terčem bioteroristického útoku. Skoro se zdálo, že Joelle Parsonsovou k ní někdo seslal jenom proto, aby ji vyvedla z bludiště.

54

Do přednáškového sálu vklouzla Annick zadním vchodem. Tisková konference už byla v plném proudu. Ke stovce napevno instalovaných sedadel přibyly ještě čtyři řady rozkládacích sedaček, v zadní části sálu se po zemi vinuly tlusté kabely, přes něž klopýtaly desítky členů televizních štábů, a k obdélníkovému konferenčnímu stolu se stáhli kameramani s pracovním nástrojem přes rameno.

Všichni měli trička a na hlavě baseballové čapky. Za nimi kmitali technici s mikrofony na dlouhých tyčích.

Uprostřed, s mikrofonem před sebou, seděl v prvotřídním tmavomodrém obleku doktor Howe. Z místa po jeho pravici přehlížel publikum zástupce pro lékařskou péči anesteziolog Ira Myers. Vedení nemocnice reprezentoval John Scanlon. Odhadem třicet reportérů s bloky nevydrželo na sedadlech a natlačilo se dopředu.

Ostré světlo oslňovalo. Mac dřepěl v uličce v horní třetině sálu. Annick se propletla davem a vklínila se vedle něho.

„Kde ses toulala?“ zeptal se.

Lékařka udiveně povytáhla obočí: „Vyšetřovala jsem pacienty –“

Mac tiše pískl. „Ty jsi tak vzácně obětavá a oddaná.

Proto tě taky zbožňuju.“

Annick rýpla kolegu pod žebra a zeptala se: „Propásla jsem hodně?“

„Ani ne. Před chvilkou to vypuklo. Howe se zrovna vyjadřuje k nastalé situaci. Potom bude odpovídat na otázky.“ Eventuální požadavek zasvěcenějšího výkladu Mac preventivně zavrhl ukazováčkem přiloženým na rty. „Raději poslouchej,“ ukázal před sebe.

Howe učinil prohlášení, posunul mikrofon o pár centimetrů k sobě a vybídl přítomné, aby se na něho obraceli s dotazy. Letmý pohled nenechal nikoho na pochybách, že u příležitosti tiskové konference svěřil šéf svůj účes do péče odborníků. Les třepotajících se rukou podmalovalo překotné ševelení.

Jako první se slova ujal cvalík v pomačkané košili s kravatou stejně křiklavou jako jeho hlas.

„Předpokládejme, že se jedná o čin maniaka. Co dělá společnost, aby takovým tragédiím předcházela? Jak chrání bezpečnost občanů?“ zakřičel a zašermoval tužkou.

Howe nabral dech a vážně pokýval hlavou. „Výborná poznámka. Za těchto okolností je otázka, zda je naše země připravena odrazit bioteroristický útok, ať jednotlivců či organizovaných skupin, více než aktuální.“ Když jeho slova dozněla, sám si odpověděl: „Bohužel musíme připustit, že skutečný stav věcí mnoho důvodů k optimismu neposkytuje.“ Po dobře načasované dramatické pauze pokračoval: „Je ovšem třeba přiznat, že obrana před biologickými zbraněmi představuje nesrovnatelně tvrdší oříšek než jejich výroba. V drtivé většině jde o látky, které nejsou vidět, slyšet ani cítit. Myslím, že jsme usnuli na vavřínech v mylném domnění, že riziko bioteroristického útoku se pohybuje v rovině čisté teorie.“ Domluvil a nadmuté vychutnával dopad svého proslovu. Sáhl po sklenici s vodou, žíznivě polkl dva doušky a navázal: „Je nezbytné investovat do výzkumu. Zejména potřebujeme zkoumat možnosti zneužití imunologie a antibiotik. Velké rezervy nacházíme rovněž ve schopnosti nebezpečné látky detekovat a včas na ohrožení upozornit.“

Dáma s černým šátkem kolem krku vyletěla, jako by ji někdo píchl

špendlíkem: „Můžete

nám přiblížit

problematiku vakcinace?“

„Jistě. Bohatě postačí jeden příklad za všechny. V roce 1980 přestaly být americké děti povinně očkovány proti neštovicím. Jedná se přitom o jednu z nejstrašnějších nemocí, které kdy lidstvo poznalo a z níž by ruka

bioteroristů vmžiku vykouzlila smrtonosnou zbraň.“ Umlkl a opět zkoumal účinek svého vystoupení. „Odhaduje se, že v současné době nejméně polovina obyvatel Spojených států není vůči neštovicím imunní. Pro většinu z nich by nákaza představovala jistou smrt.“

Annick se naklonila k Macovi: „Té srdceryvnosti na mě začíná být trochu moc. Howe se nezdá. Nabídky z Hollywoodu se mu po dnešním výkonu jen pohrnou. Zatím čau.“

Mac se nasupil: „Musíš si ze všeho dělat legraci?“

„Až trochu té pompy ubere, přestanu si z něho utahovat.“ Vstala, mrkla kolem a odporoučela se směrem k východu.

Svým divákům se Howe věnoval ještě půl hodiny. Když skončil, vzedmula se proti němu hradba reportérů dožadujících se přídavku. Howe však zůstal neoblomný, sestoupil z pódia a elegantně proplul zástupem. Mac se přistihl, že dává Annick za pravdu. Svých pět minut slávy si jejich šéf užíval až příliš okázale.

55

Z nemocnice vyšla Annick přes oddělení akutních příjmů. Minula nákladovou rampu a octla se na parkovišti.

Přestože slunce už zapadlo, zanechalo po sobě památku v podobě tetelivých ostatků tepla. Z dálky si všimla, jak se o kufr jejího vozu opírá urostlá mužská postava ve svrchníku, v níž v následujícím zlomku vteřiny rozpoznala zvláštního agenta Quintona Thorna. Díval se na opačnou stranu. Když se k němu přiblížila na vzdálenost několika metrů, otočil se a zamával. Annick kývla na pozdrav a zastavila se přímo před ním. „Pokud mě sledujete, tak jste nezvolil nejlepší taktiku.“

„Já tady dělám vějičku, víte? Zbytek týmu pobíhá po střeše s teleskopickými kamerami.“

Annick se neudržela a rozesmála se. „Agent FBI se smyslem pro humor. No tohle?!“

„Myslím, že nadešel vhodný čas pro uzavření příměří, nebo ne?“

„Příměří? Něco takového přece nemůžete navrhnout ani tomu nejneškodnějšímu podezřelému.“

„Nechal jsem si to projít hlavou,“ oznámil a pročísl si vlasy.

„Aha.“

„Předpokládáme sice, že Simione nepracoval na vlastní pěst, ale nezlobte se, nějaký instinkt mi říká, že vy na paní kriminálníkovou nevypadáte.“

Annick si hřbetem ruky přejela po čele a slyšitelně, tak, aby to agent Thorne postřehl, vydechla. „Ó, muž, který se spoléhá na instinkt. To se jen tak nevidí.“

„Takže složíme zbraně?“ zopakoval nabídku.

Usmála se a napřáhla pravici. Poprvé vyhlížel Thorne jaksi neúředně. Na jeho velkou ruku se tak jemný stisk snad ani nehodil.

„Máte rodinu?“ vyzvídala.

„Ne. Pořád nemůžu najít tu pravou.“

„Co když neexistuje?“ popíchla ho Annick, a než ze sebe vymáčkl odpověď, se smíchem dodala: „S FBI byste se oženit nemohl?“

„A víte, že už se mě na to nejedna ptala?“

„Ani se nedivím,“ potřásla Annick hlavou. Na okamžik se mu zadívala do obličeje. Den dva se neholil. „Simione stále uniká?“

„Bohužel. Ale pracuje na tom spousta lidí. Nevím, jak to udělal, ale zatím se zdá, že se do slova a do písmene vypařil… Chovají se mí lidé diskrétně?“

„Dalo by se říct, že zachovávají patřičnou vzdálenost. A Gina je úžasná. Ve francouzské policii by ji hned pasovali na nejvyšší posty.“

„Ostudu by si tam jistě neudělala.“

„Domníváte se, že Simiona dopadnete?“

„Určitě. Je to jen otázka času.“ Z jeho tónu bodal osten neochvějné jistoty. „Není takový génius, za jakého se považuje.“

„On si zřejmě totéž myslí o vás.“ Položila kabelku na kufr a zadumala se. „Možná o něm víte příliš málo.“

„Proto jsem s vámi chtěl mluvit. Jako jediná jste se nad ním zamyslela. Ostatní v něm vidí jen podlézavce s průměrnými pracovními výkony. Nezaujalo vás na něm ještě něco? Velkou neznámou zůstává otázka, proč vůbec ty děti otrávil.“

„A nenapadlo vás, že trpí duševní chorobou?“

„Po takovém vysvětlení bych chňapl všemi deseti, nebýt těch peněz.“

„Jakých peněz?“ vyvalila Annick oči.

„Měl pěkně tučné konto. Mohl si dovolit, na co si vzpomněl, nákladné kratochvíle, nejmodernější techniku, luxusní dům… A přitom nám není známo, že by zdědil významnější částku nebo že by měl kromě práce v laboratoři jiný zdroj příjmu.“

„O jakých penězích mluvíme?“ zeptala se Annick, aniž nad vhodností své otázky zauvažovala.

„O hodně velkých.“

„Ráda bych vám pomohla, ale bohužel. O těch penězích slyším poprvé a nemám nejmenší ponětí, odkud je získal.“

„Předpokládal jsem to. Jak myslíte, že se dostal k tomu svinstvu v podkroví?“

„To netuším. Ovšem, jak zřejmě oba dobře víme, u vás si lze hravě opatřit v podstatě cokoli. Jako laborant disponuje základními

znalostmi.

A

jeden

z

nejvýznamnějších dodavatelů bakteriálních kultur je přímo v USA.“

Thorne rozlepil balíček žvýkaček, nabídl Annick, a když zdvořile odmítla, vsunul si plátek do úst. Na dívku dolehl mlhavý pocit, že Simione dělá FBI mnohem těžší hlavu, než je ochotna připustit.

„Je to zkrátka divná existence,“ uzavřel Thorne.

„Ze mě nevypáčíte ani ň. Je mi líto.“

„Nic se neděje. My si ten hlavolam nakonec poskládáme. Chce to jen trochu času.“

„Mohlo to skončit tak impozantně. Jako ve filmu. S

důkazy, které jste nalezli, byste měli vyhráno. Kdybyste tam ovšem překvapili Simiona.“

„Chybička se vloudila a my ji teď musíme napravit.

No… někdy šlápne vedle i FBI.“

Mladá žena se zatvářila šibalsky: „Taky se mi zdá.“

„Určitě se nevidíme naposledy,“ řekl Thorne a podal Annick kabelku.

„Víte, kde mě hledat,“ odpověděla, nastoupila do auta a vyjela. Ve zpětném zrcátku se mihl Thomův odraz. Agent stál a díval se za Annick.

56

Z rozjímání nad rozhovorem s agentem FBI Annick vyrušila melodie předehry Viléma Telia. „Prosím,“ ohlásila se do mobilu.

„Zdravím vás, paní doktorko,“ ozval se zvučný, i když poněkud monotónní hlas. Podoba jeho uživatele se Annick vyjevila vmžiku. Bez chviličky zakolísání. Byl to Grady. V

krku jí narostl knedlík. Polkla. Prsty drtila telefon, až jí v konečcích brněly.

„Co po mně chcete,“ vykřikla málem.

„Ani nevíte, jak mi polichotilo, že jste mě tak bryskně poznala.“

„Kde jste?“

„V bezpečí,“ rozesmál se. „Neotravuje mě tady ani FBI, ani zvídavé praktikantky“

„Proč to nezabalíte? Hledají vás všude a je jenom otázkou času, kdy vás…“

„Chytí?“ přerušil ji. „Kdepak. Toho se nebojím. Před těma byrokratama se zamrzlým mozkem jsem sice o dva kroky napřed, ovšem něco tak banálního nemůže člověk mého formátu považovat za úspěch. A to se mě ani nezeptáte, jak jsem se o té milé návštěvě dozvěděl?“

„Přiznávám, že mě ta otázka napadla.“ Dívka si uvědomila, že Simione je v povídavé náladě a s chutí by se o své unikátní zážitky s někým podělil.

„Od prvního dne jsem věděl, že se mi vyplatí kámošit se s Howovou sekretářkou. Je to bezedná studnice informací všeho druhu. No a ten den, kdy Howe povolal úřady, nemluvila o ničem jiném. A když mi vyklopila, že jste na seznamu svědků, skoro jsem ucítil kouř, jak mi hořela koudel za zadkem.“

„Myslí vám to, Grady. Všechna čest.“

„Ovšem i mistr tesař se utne.“

„Ale?“

„Měl jsem dost napilno, a tak jsem si některé záležitosti nestačil dát do pořádku. Zůstaly nám nevyrovnané účty, paní doktorko.“

„Vyhrožujete mi?“

Grady se zamyslel. „Řeknu to takhle: možná vás budu potřebovat. Živou a zdravou.“

„Proč jste ublížil těm nevinným dětem?“ Při představě, čeho je ta bestie schopna, se Annick zachvěla.

„Existuje řada důvodů. Je to strašně složité a na plané řeči teď není čas. Ale jednou pochopíte, že nejsem takové zvíře, za jaké mě máte. Každý den je naplněn oběťmi ve jménu nutnosti. Ale vám zřejmě chybí síla a vůle tomu porozumět.“

„Mýlíte se.“

„Dejme tomu. Rád bych to s vámi probral, ale můj čas se završuje. Chtěl jsem vám jenom sdělit, že vývoj situace budu pečlivě sledovat.“

„Jestli se pokoušíte…“

„Budu muset končit, Annick. Ještě něco: neobtěžujte se zjišťováním, odkud volám, protože se vám to stejně nepodaří,“ upozornil ji, než zavěsil.

Ke svému údivu se nerozklepala strachem. Nikdo nevěděl lépe než ona, co je Simione za monstrum. Ovšem tentokrát v jeho hlase marně pátrala po čemsi nedefinovatelně charakteristickém, snad po potlačené zlosti či stínu škodolibosti. Mluvil tak rozvážně, jako by měl přesně promyšleno, co udělá. Cosi ji zkrátka nutkalo věřit, že ji nechá na pokoji. Hlasitě dýchala přemýšlejíc, zda se na intuici nespoléhá příliš. Ohlédla se. Ve vedlejším jízdním pruhu, kousek vzadu, uviděla svůj doprovod. Sáhla pro Thornovu navštívenku. Číslo napsal pro rychlejší orientaci na zadní stranu.

„Thorne.“

„Clementová. Právě mi volal Simione.“

„Vyhrožoval vám?“

„Ani ne. Tvrdil, že bude všechno bedlivě pozorovat.

Vychloubal se, že ho nepolapíte a že neurčíte, odkud telefonoval.“

„Ten telefon už nepoužívejte. Předpokládám, že na displeji se žádné číslo neobjevilo.“

„Ne.“

„Spojím se s vaším doprovodem. Hned jak dorazíte domů, odevzdejte telefon zvláštnímu agentu Cassovi a zapište si všechno, co Simione říkal. Ozvu se vám.“

„Ano.“

„Zvládnete to?“

„Jistě.“

Na příjezdové cestě před domem počkala, až na druhé straně ulice zastaví bílý Ford sedan. Z vozu vystoupil nerudný dlouhán v modré bundě, a když přešel ulici, vtiskla mu do ruky mobil. Poté ji doprovodil dovnitř a po desetiminutové prohlídce odešel.

Annick se postavila k oknu a vyhlédla ven. Okolí jejího bydliště zelo, až na Ford a dvě děti na koloběžce, prázdnotou. Hodiny ji upozornily, že Mac přijde za šedesát minut. Lákalo ji pohovořit si s otcem, přesto odolala. Jenom by mu přidělala starosti.

57

Telefon zařinčel, když sledovala noční zpravodajskou relaci. Vedle ní se téměř přes celou pohovku roztahoval Mac. Již dvě hodiny spal tak tvrdě, že by ho neprobudila rána z děla, natož zvonění telefonu.

„Prosím,“ ozvala se tiše.

„Thorne. Dobrý večer, paní doktorko. Doufám, že jsem vás neprobudil.“

„Ne. Dívám se na zprávy.“

„Taky vás jednou překvapím: máme Simiona.“

Annick zavřela oči a zamumlala slova díků.

„Prosím?“ nerozuměl Thorne.

„Úplně jste mi vyrazil dech. To je senzační.“ Naplnila ji úleva. „Kde jste ho zadrželi?“ ožila rázem.

„V New Hampshiru. Zrovna vystupoval z letadla. Všiml si ho pozorný zaměstnanec na letišti na Long Islandu. Takže jsme měli dost času.“

Vědomí, že Simione běhá po svobodě, nesla Annick vcelku statečně, teprve teď však pochopila, jaká tíha se z ní svalila. „Byl někdo zraněn?“

„Naštěstí nekladl odpor.“

„Vítězství máte podle všeho v kapse. Gratuluju.“

„Potřebuje prý s vámi mluvit. Chce vzdát hold vašemu intelektu.“

„Tuhle příležitost si s radostí nechám ujít.“

„To plně chápu.“

„Co se bude dít dál?“

„Převezeme ho do New Yorku. Tam si počká na soud.

Máme toho na něho tolik, že nepředpokládám žádné průtahy.“

Annick zamžourala po Mácovi. Spal jako dřevo.

„Budu muset svědčit?“

„Probereme to, hned jak se setkáme. Taky odvolám ochranku.“

„Vysvětlilo se to s těmi penězi?“

„Kupodivu docela rozvázal. Tvrdí, že rozprodával technologické postupy. Pracoval údajně sám, o čemž pochybuji.“

Annick si natáhla nohy na konferenční stolek. „Hlavně že ho máte.“

„Je po všem, paní doktorko. Klidně si vydechněte.

Dostává se mu větší pozornosti než korunovačním klenotům. Ještě se vám ozvu.“

Annick se rozloučila a odložila sluchátko na vidlici.

Zakryla si ústa, zívla a potom šťouchala do přítele tak dlouho, dokud nerozlepil oči.

„Probud se! Macu! Volal Thorne. Dopadli toho mizerného zmetka!“ ulevila si.

„Cože? To jsem rád. Kvůli tobě.“

„A já jsem zase ráda kvůli všem těm dětem, které by jeho řádění odnesly. Konečně se ten vyvrhel lidstva přestane promenádovat po ulicích.“ Vzala časopis, vyhodila ho nad sebe a pokusila se jej chytnout. „Jdeš už do postele?“

Mac se podíval na hodinky a protřel si oči. „Zdálo se mi, že už tam dávno jsem,“ zaskuhral.

Byl k smrti vyčerpaný. Když vyšel z koupelny, Annick ho přivítala v noční košilce s Mickey Mousem. „Můžeš natáhnout budík na šestou?“ požádal ji zmateně. „Od Pařížanky bych očekával nějaké sexy prádýlko, a ne tohle.“

Annick se na sebe podívala a přitáhla si peřinu až k bradě. „Zatím se nezdálo, že by ti to nějak vadilo.“

Mac vklouzl pod přikrývku, natáhl se přes přítelkyni, zhasl lampičku a pak se s Annick objali. „S tebou se mám pořád na co těšit,“ zašeptal.

„Protože to tak umím zařídit,“ odpověděla.

58

TŘICÁTÝ DEN

Na komplexní referování o stavu pacientů si Annick vyšetřila čas vždycky. V pátek ráno se v přednáškovém sále shromáždili lékaři, stážisté i studenti. Mimo jiné si vyslechli příspěvek o zvlášť neobvyklém případu, jenž se ve Franklinově nemocnici v poslední době objevil. Schůzka byla povětšinou hodnocena jako přínosná, a tak hodinu ze svého času odkrojil každý rád.

Po setkání se Annick zastavila s několika dalšími praktikanty v předsálí. V hloučku opodál si všimla doktora Barta Kincaida. Neviděla se s ním od chvíle, kdy ho navštívila v pracovně a přiměla k odeslání vzorku botulotoxinu do Atlanty. O výsledku testu ho telefonicky zpravila hned, jak Úřad pro kontrolu nemocí vyloučil, že by se vzorek z jeho laboratoře shodoval s toxinem, který ohrozil Michaela Flanneryho.

Kincaid byl rozcuchaný, měl tmavé kalhoty, kostkovanou košili a modrou vázanku. Kývl Annick na

pozdrav a posunkem ji požádal o společnost. Vyhověla mu čistě ze zdvořilosti.

„Dobrý den, Annick.“

„Dobrý den,“ odpověděla neutrálně.

„Chtěl jsem vám poblahopřát. Jak se ukázalo, vaše podezření se skutečně potvrdilo.“

„Byla to jen náhoda.“

„Možná. Ale povězte mi: opravdu jste předpokládala, že otravu u těch dětí vyvolal toxin z mé laboratoře?“

„Nepředpokládala jsem nic. Žádné vysvětlení mi nepřipadalo dost racionální,“ vyhnula se přímé odpovědi. Z

výrazu jeho tváře sice konkrétní prosbu nevyčetla, přesto se jí zdálo, že Kincaid úpěnlivě žadoní o jakési definitivní zproštění viny.

„Teď už se věc vyřešila, tak se vám můžu svěřit: bál jsem se, že mě podezříváte z nějaké nepravosti.“

„To rozhodně ne,“ dušovala se Annick. Nedokázala odhadnout, z jaké pohnutky jí to vědec říká. Jelikož Thorne prozradil, že se Simionovo dopadení pokusí udržet aspoň pár dní pod pokličkou, neviděla nejmenší důvod, proč by o novince měla Kincaida informovat.

„Myslíte, že měl komplice?“

„Nevím.“ pokrčila rameny. „To je věc FBI.“

„Mluví s vámi o průběhu vyšetřování?“ otázal se jakoby mimochodem a pokynul kolegovi.

„Ne, jsem na tom stejně jako ostatní. Všechno se dozvídám z novin.“

„Nejsem žádný zelenáč,“ prohlásil, pokyvuje hlavou, „ovšem něco takového jsem ještě nezažil. Svým způsobem mě napíná, jak to dopadne. Snad tady ještě budu.“

Annick nachýlila hlavu na stranu. „Vy z nemocnice odcházíte?“

„Dostal jsem zajímavou nabídku. Seriózně o ní uvažuji.“

Annick se mu zadívala do tváře. Než si však mohla vytvořit nějaký úsudek, zazvonil jí mobil. „Věřím, že se rozhodnete správně a že se vám bude dařit. Na shledanou.“

Potřásli si rukou a Kincaid se pustil do živé debaty s kolegou. Annick se ohlásila do telefonu, z doktora však stále nespouštěla oči. Krátkou úvahu uzavřela rozhodnutím, že Kincaida, stejně jako většinu lidí, záhadné příhody prostě vzrušují, a obrátila pozornost k volajícímu.

„Dobrý den, paní doktorko,“ zazněla bezvadná francouzština rodilého mluvčího. „U telefonu Claude Vincent, list Figaro. Doslechli jsme se, že se řadíte ke špičkám svého oboru, a tak bychom vás chtěli požádat o interview.“

Annick vyprskla smíchy. Philippův hlas by rozeznala mezi tisíci. „Takovou nabídku samozřejmě neodmítnu, ovšem pod jednou podmínkou: rozhovoru se zúčastní i

Philippe Descartes, protože je jediným smyslem mého života.“

„Ha, ha, ha,“ nedokázal Philippe skrýt zklamání z odhalení.

„Kolik je ti let, Philippe? Takovými legráckami jsi mě častoval, když jsem byla dítě.“

„Ale to jsi pořád.“

„Jo, jenže k zastáncům tohoto názoru patříš pouze ty a otec. Odkud voláš?“

„Z New Yorku. Dorazil jsem včera. Je to příjemná změna. Kvůli jedněm paličákům jsem tři dny trčel ve Venezuele. Vůbec se s nimi nedalo jednat.“

„Otec přiletěl taky?“ nadchla se. „Nejde mi do hlavy, že by mi předem nezatelefonoval…“

„Uklidni se. Jsem tu sám.“

„Takže jel do Nice?“

„Ne. Zůstal v Paříži. Myslel jsem, že… to víš. Dům v Nice prodal,“ vysvětlil opatrně.

„Cože?“ vyhrkla nechápavě. „To není možné. Oba jsme tam rádi jezdili. Co ho k tomu přimělo?“

„Nechci mluvit za něho. Nejspíš si ale říkal, že se údržba nevyplatí a že se na těch pár dní za rok, které tam trávíte, můžete ubytovat kdekoli.“

Nečekaná zpráva Annick rozrušila. S otcem byla v kontaktu minimálně dvakrát týdně. Na vile v Nice lpěl. Proč by se jí o tak významné události nezmínil? Na mysl jí

dokonce přišlo bláznivé podezření, že se octl ve finanční tísni.

„No, konec konců, v otázkách peněz otci nikdo konkurovat nemůže,“ prohlásila Annick. „Musím se podřídit jeho rozhodnutí.“

„Jinak by to ani nešlo,“ souhlasil Philippe. „Nezajdeme v neděli na večeři? Máte s Macem volno?“

„Naštěstí ano. Budeme se těšit.“

„Fajn. Ještě zavolám. Popřemýšlej o nějakém prima podniku.“

Annick stiskla tlačítko pro ukončení hovoru, vzhlédla a všimla si, že Bart Kincaid se do ní vpíjí pohledem. Namísto úsměvu se rychle odvrátil. Usoudila, že na jeho duševním zdraví se začíná negativně projevovat izolace mezi čtyřmi zdmi pracovny. Romantický cit vzhledem k věkovému rozdílu vyloučila. Něco jí však říkalo, že o doktoru Kincaidovi ještě uslyší.

59

Nevelký hotel s vyhlášenou restaurací, jejíž poklidnou atmosféru a nevtíravou výzdobu si Annick s Macem oblíbili, se nacházel v Great Necku, přímo naproti nádraží. Do atria s několika stoly a barem zamířila dvojice najisto. Vydobylo si pozici stranou vchodu, a nebylo tedy nutné procházet vestibulem.

„Myslel jsem si, že budeš zářit štěstím,“ podotkl Mac.

„Simione sedí za mřížemi a jen tak odtamtud nevyvázne.“

„To je jedině dobře.“

„Tak co tě trápí?“ zeptal se, než k nim přichvátala servírka v černých kalhotách a červené vestě. Když si objednali, konverzace pokračovala: „Co se ti nezdá?“

„Už jsem ti to řekla.“ odpověděla rozmrzele Annick.

„Připadá mi to jako okopírované ze scénáře kasovního trháku.“

„Jak to myslíš?“

„Grady Simione není žádný jelimánek. K čemu by se mu po baráku povalovaly ty krámy?“

Mac si přetáhl přes hlavu černou mikinu a odložil ji na vedlejší židli. Kolem jejich stolku prošel k baru mladý pár.

„Prve jsi mi vykládala, že ty krámy pečlivě naskládal do pokoje za falešnou zdí, ne že se povalovaly po baráku.

Choval se prozíravě.“

„A ty peníze?“

„Tvrdilas, že FBI to prošetřuje.“

„Ano.“

„K penězům přece člověk může přijít různě.“ Mac se odmlčel, a když před ně servírka postavila objednané pití a vzdálila se, rozvíjel svou hypotézu dál: „Třeba mu někdo pomáhal, což ovšem nutně neznamená, že o tom ten dotyčný věděl.“ Mac uchopil orosenou sklenici a žíznivě upil.

„Jednoznačně jde o akci samotářského cvoka. Proč by do toho mělo být namočeno víc lidí?“

„Je tady ještě ta Parsonsová.“

„A co s ní?“

„Odkud se vůbec vzala?“

„Co já vím, možná…“

„Vždyť mě k malému Silvovi prakticky dovedla za ruku. A i kdybych o jeho případu věděla, těžko bych si ho spojila s onemocněním Michaela Flanneryho.“

„Tak v nemocnici pracuje… dejme tomu… jako úřednice. Nemusí být za každou cenu sestra. A nějak se to domákla.“

„Proč by mi nezavolala?“

Znovu zdvihl sklenici ke rtům. „Možná si říkala, že anonymní telefonát by tě k činu nepostrčil.“

Annick vnímavě naslouchala a brčkem bezděčně míchala drink. Uvědomovala si, že Mac dělá všechno pro to, aby se s touto, či jakoukoli jinou, verzí spokojila a nechala celou věc plavat. Na druhé straně však příteli přiznávala vcelku logickou argumentaci.

„Asi máš pravdu,“ připustila. „Nerada bych působila dojmem nevyléčitelného pesimisty, ale… Gradyho Simiona bych tipovala na tu pověstnou špičku ledovce.“

„Annick, odvedla jsi pořádný kus práce. Dál ať se s tím trápí FBI.“ Mac se dlouze napil a očima zakotvil na dvojici u baru, která právě propukla v hysterický smích. „Novináři a redaktoři z televize si u tebe audienci ještě neobjednali?“

„Ne. Vděčím za to vedení nemocnice i FBI. Stálo je to zřejmě nemalé úsilí, ale uchránili mě.“ Konečně se napila.

Zaklonila hlavu a zaposlouchala se do sladké jazzové melodie. Saxofonista dovedl z nástroje vyloudit tóny, jež jí připadaly jako nebeská hudba a zaplašily všechny chmury. S

prvním douškem lahodného nápoje se s konečnou platností, aspoň pro tento večer, rozhodla opustit Gradyho Simiona a užívat si Macovy společnosti.

60

TŘICÁTÝ PRVNÍ DEN

Annick zrevidovala další kartu a odložila ji do příslušné přihrádky. Kousek vedle seděla sestra, která zrovna měla službu, a kontrolovala ordinaci léků a procedur. Jmenovala se Daisy Saybowová a před dvěma lety sem přišla z jiné nemocnice na Long Islandu. S ostatními vycházela dobře a na nové pracoviště si rychle zvykla.

„Malý Michael nám tu docela chybí.“ svěřila se.

„Vždycky raději vzpomínáme na ty šťastné, kteří se uzdravili.“ odpověděla Annick. „Chodí ke mně na kontroly do ambulance. Daří se mu výborně.“

„Od sester z jednotky intenzivní péče jsme slyšely, v jakém zuboženém stavu ho přivezli. U nás už na tom byl mnohem lépe.“

„Pomohl mu ten antitoxin. Ale i tak nám dal pěkně zabrat.“

„Myslíte si, paní doktorko, že už se všechno vrací do vyjetých kolejí?“

Annick se zatvářila nechápavě: „Prosím?“

„No, však víte. Ta nepříjemnost s Gradym Simionem.

Ještě teď mě při té představě zamrazí.“

„Dokážu si představit, jak vám všem je. A hlavně Danielle.“

Daisy odložila tužku a nejistě se na lékařku podívala.

„Nezlobte se, ale teď vám nerozumím.“

„Přece ten den, kdy šel malý Flannery domů. Danielle mě vyhledala a vyjádřila přání, abych jménem sester z oddělení poděkovala Simionovi za to, s jakým nasazením se o Michaela staral.“

Ze sestřiny tváře se nedalo nic vyluštit. „Tvrdila, že s tím všechny souhlasíte.“

Daisy si sundala brýle na čtení, vsunula je do kapsy a na chvíli se zamyslela. „Absolutně nechápu, o čem mluvíte.“

Annick vstala a přisedla si k Daisy. „Podívejte se, uvědomuji si, že se teď všechny musíte cítit trapně. Není nic jednoduššího než na celou záležitost zapomenout. Prostě jste mě o nic nežádaly.“

„Simione se tady párkrát zastavil, to ano. Ovšem že by se Michaelovi nebo kterémukoli jinému pacientovi nějak zvlášť věnoval, to bych neřekla. A už vůbec mi není známo, že by se někdo s někým domlouval, jak mu nejlépe poděkovat.“ Ženy si vyměnily rozpačité pohledy.

„Takže Danielle…“

„Kdo to je?“

„Vaše kolegyně přece.“

„Žádná Danielle tady nepracuje.“

Annick si přesedla na své místo a zkřížila paže přes hrudník. „Tak moment. Nerada se opakuji, ale… stojíte si za tvrzením, že sestry se nebavily o tom, že bych měla zajít za Simionem a pochválit ho za excelentní péči o Michaela?“

„Na nic takového si nevzpomínám.“

„A jméno Danielle Sudorová jste nikdy neslyšela?“

„Znám všechny kolegyně z oddělení. Za celou dobu, co tu jsem, tady žádná Danielle Sudorová nepůsobila. A připomínám, že jsem sem nastoupila před dvěma roky. Co to má znamenat?“

„To bych taky ráda věděla,“ posteskla si Annick. Zvedla se a vyšla na chodbu.

Tak fiktivní sestra Sudorová. Jako by nestačila neexistující Joelle Parsonsová.

61

Jelikož neměla proč Daisy Saybowové nevěřit, vrhla se Annick k prvnímu telefonu a vytočila číslo Paulette Davisové z osobního oddělení.

„Ahoj Paulette. To jsem já, Annick. Chtěla bych tě požádat o laskavost.“

„Je mi líto. Všechny laskavosti sis vybrala na tisíc let dopředu.“ ozval se Paulettin nekompromisní hlas.

„Paulette, prosím, je to důležité.“

„Jako bych tu větu už od někoho slyšela.“

„Chřipková epidemie je na spadnutí.“ škádlila Annick.

„Měla by sis mě předcházet.“

„S tím na mě nechoď. Mým dětem budeš sloužit až do konce svého života. Tak jsme si to ujednaly minule, ne?“

„Nastav mi ještě jednou vlídnou tvář, prosím,“ škemrala Annick.

„Tak o co kráčí tentokrát?“ povzdechla si Paulette.

„Je to jenom prkotina. Byla v naší nemocnici v poslední době zaměstnána sestra Danielle Sudorová?“

„Ne.“

„Jak to můžeš tak rychle vědět? Ani ses nikam nekoukla.“

„Já se nikam koukat nepotřebuju. Každé nové sestře vypisuju kartu. Jistě. Kdy a kde se která narodila, to si nevybavím, ale na jména jsem machr.“

„Co sestry přes zprostředkovatelské agentury?“

„Za poslední půlrok nic.“

„Nad tím mi zůstává rozum stát,“ zamumlala Annick.

„Nad čím?“ zajímala se Paulette.

„Před čtrnácti dny jsem ve vestibulu osobně mluvila s jednou ošetřovatelkou. Na prsou měla připíchnutou vizitku Franklinovy nemocnice se jménem Danielle Sudorová.“

„Asi sis ji s někým spletla.“

„Nespletla. Stály jsme od sebe půl metru a mluvily spolu pět minut.“

„Tak sis špatně zapamatovala jméno.“ hledala Paulette vysvětlení. „Od té doby jsi ji neviděla?“

Annick zavřela oči. Žaludek se začal chovat, jako by si jeho majitelka dopřávala jízdu na horské dráze.

„Haló? Jsi tam?“ naléhala Paulette, načež zopakovala otázku: „Od té doby jsi ji neviděla?“

„Ne.“ zabručela v odpověď Annick. „Neviděla. Jak se tedy dostala k té jmenovce, když tady nepracuje?“

„To přece není nic světoborného. Takový štítek dokáže zfalšovat každý, kdo umí zapnout počítač. Baví se tím děcka už na základce. Za svou praxi jsem se setkala s desítkami padělaných vizitek. Podívej, detaily znát nemusím, ale ráda bych ti poradila: dávej na sebe bacha.“

Mladá žena kamarádčino doporučení nevnímala.

„Annick, slyšíš mě?“

„Jo. Dík za informaci. Měj se.“

Danielle Sudorová ji stejně jako Joelle Parsonsová nasměrovala k Simionovi. Přes dítě s botulismem. V prvním případě šlo o Justina Silvu, v druhém o Michaela Flanneryho. Annick se snažila udržet rozbouřené nervy pod kontrolou. Její úsilí se však míjelo účinkem.

Co jsou ty ženské zač? Jaký mají vztah k Simionovi…? A proč jim na odhalení laborantovy zvrácenosti tolik záleželo?

62

TŘICÁTÝ DRUHÝ DEN

Po několikadenním pobytu v manchesterské věznici ve státě New Hampshire, hned po vyřízení veškerých formalit, byl Grady Simione připraven k převozu do New Yorku. Z

vězení byl k přistavenému černému vozu vyveden úderem osmé hodiny ranní. Ve snaze zmírnit mediální senzaci se úřady rozhodly oznámit Simionovo dopadení až poté, co bude vrah dopraven do New Yorku.

Laborant měl na sobě oblečení, v němž byl zatčen: khaki kalhoty, modrou flanelovou košili a vojenskou bundu.

Bylo vlhko a kolem dokola padla mléčná clona mlhy, kterou se nepodařilo nadzvednout ani vycházejícímu slunci.

Simione seděl na zadním sedadle vedle zvláštního agenta Mela Pickeringa. Ten strávil ve službách FBI většinu produktivního věku, práci pro stát ovšem zahájil na ministerstvu financí. Nebýt značně omšelého šatníku a blahobytného pupku, dalo by se o něm s jistou nadsázkou hovořit jako o obstojně vyhlížejícím muži. Jelikož se k němu příroda zachovala v některých ohledech macešsky, vedl celkem jednotvárný duševní život. Tak v posledních letech patřilo k jeho nejoblíbenějším mimopracovním aktivitám odpočítávání dní, které zbývá překonat, než nadejde kýžený odchod do penze. Vozidlo uhánělo k letišti přesně stokilometrovou rychlostí. Agenti vpředu zarytě mlčeli.

Agent Deke Sanders, jenž obsadil sedadlo spolujezdce, se co chvíli ohlédl. Jakmile dorazili na místo, přehodil Pickering přes pouta, spojující jeho pravé zápěstí se Simionovou levačkou, bundu, a když Sanders otevřel zadní dveře, vyvedl zatčeného z vozu. Před terminálem se rozhlédl, proklel mizerné počasí a pronesl ke kolegovi: „Dneska letíme běžnou linkou.“

„Jakto?“

„Naše letadlo má nějakou závadu. Dozvěděl jsem se to před pár hodinama.“

„Běžný linky nesnáším,“ hořekoval Sanders.

Letištní hala byla vcelku moderní, leč nedostatečně vytopená. Dvojice agentů provedla Simiona kolem několika odbavovacích zón a zastavila se v miniaturním prostoru, hned u výdeje palubních vstupenek. Neuplynulo ani pět minut, když se ozvalo hlášení, že všechny lety budou pro nepřízeň počasí odloženy. Následovalo rozmrzelé mručení a masový odchod k restauraci a obchůdku s upomínkovými předměty.

„Tam,“ postrčil Pickering Simiona k třem prázdným místům přímo u prosklené plochy s výhledem na rozjezdovou dráhu. Laborant přikývl a v doprovodu Pickeringa zamířil ke křesílkům.

„Musím si odskočit,“ oznámil Sanders. Kolega vzal zprávu na vědomí rychlým pohybem hlavy.

Grady se usadil, natáhl si nohy a zahleděl se z okna. V

husté mlze stěží rozeznal obrys stroje, který s nimi měl přistát na letišti La Guardia. Zaklonil hlavu a nasál vůni čerstvého pečiva, jež se linula z restaurace opodál.

Chvatně hodnotil situaci. Jeho mysl pila informace jako vyschlá houba vodu. U pultíku s výdejem palubních vstupenek seděl zaměstnanec aerolinií. Zíral na monitor a ostošest bušil do klávesnice. Okolí se prakticky vylidnilo.

Zbylí cestující by se dali spočítat na prstech jedné ruky a navíc byli k Simionovi s Pickeringem natočeni zády.

Sanders je opustil zhruba před minutou.

Grady zasupěl, vytáhl hlavu z krku, zabodl oči do stropu a zachechtal se. Pickering se zvědavě podíval na svého svěřence, pak zvrátil hlavu a snažil se zjistit, co souseda pobavilo. Simione náhle vysunul pravé rameno vpřed, prsty volné ruky se zabořil do agentova hrdla a mohutným stiskem rozdrtil hlasivky i průdušnici. Pak oběti přikryl ústa dlaní a ztlumil zachroptění, jež se z Pickeringových útrob vydralo. Několikavteřinový úkon nepřipoutal žádnou pozornost. Jakmile přestal cítit odpor, zaklonil oběti hlavu a ruku odtáhl. Potom sáhl Pickeringovi do kapsy sportovního tvídového saka a vytáhl nepříliš objemný svazek klíčů.

Kterým z nich se zbaví pout, bylo na první pohled jasné. Po dvaceti vteřinách byl znovu na svobodě. Stoupl si a chvíli předstíral, že si narovnává ztuhlá záda. Pickering vypadal dokonale. Přesto Grady podlehl pokušení a zvláštnímu agentovi šoupl přes oči klobouk. Mrtvola tak budila dojem dřímajícího pasažéra uondaného útrapami cestování. Po Sandersovi se slehla zem,

Simione se sklonil nad nebožtíkem a z vnitřní strany saka vytáhl peněženku. Bez mrknutí oka ji zasunul do zadní kapsičky kalhot a měl se k odchodu. U sousední odbavovací zóny se ohlédl. Pickering spočíval ve stejné pozici.

Když vyšel z haly, jal se zkoumat okolí a zvažovat, co dál. Vtom zapracovala náhoda a přihrála mu rozviklaný mikrobus. Hrkotal ze vzdáleného parkoviště a z výfuku, jemuž zjevně nefungoval tlumič, se valila oblaka dýmu. Vůz

zastavil, vyskočil řidič a otevřel dveře šesti cestujícím včetně Simiona. Mikrobus se dal znovu do pohybu: objel letiště a zamířil k parkovišti pro dlouhodobé stání. Mlha vytrvale houstla. Laboranta zaujala mladá žena s luxusní kabelkou z kůže. Na první zastávce vstala. Vystoupili společně. Grady se však záhy odchýlil a zabočil do vedlejší uličky. Od ženy si udržoval přibližně pětimetrový odstup.

Dělila je pouze řada zaparkovaných vozů. Vzhledem k bílému závoji, do něhož se celé okolí zahalilo, nepřicházela větší vzdálenost v úvahu. Dívka mezitím dorazila k autu, Simione přidal do kroku, přikrčil se za černý pickup a sledoval, jak oběť vytahuje klíče. Mrštně proklouzl mezi dvěma auty a octl se těsně za dívkou. K útoku ho ponouklo cvaknutí v zámku. Jediným chvatem držel ženu kolem krku a druhou rukou jí zacpával ústa. Obezřetně se rozhlédl a nešťastnici pustil. Bezvládně se zhroutila na asfalt. Simione si klekl, sebral klíče a našel parkovací lístek. Nakonec si z peněženky vzal celou hotovost, jež činila osm set dolarů, a ochablé tělo odtáhl pod bílou dodávku.

Volvo vonělo novotou. Výrobní linku zjevně opustilo teprve před několika měsíci. Mrkl na pohlednou slečnu v prosklené pokladně, podal jí dvacetidolarovou bankovku, poděkoval za vrácené peníze a odjel z letiště.

Pobyt na oné místnůstce a telefonát s kolegou z FBI v New Yorku zabral zvláštnímu agentu Sandersovi na vteřinu

přesně dvanáct minut. Cestou k odbavovacímu prostoru se ho zmocnilo neblahé tušení. Očima prolétl celou plochu, ale dvojici nespatřil.

V následující chvíli však jeho zrak ustrnul na spáči v povědomém saku a s kloboukem přes obličej. Vyrazil vpřed.

Klekl k mrtvole, strhl jí klobouk a zatřepal jí. Hlava přepadla na hrudník, jako by tělo bylo z gumy. Bez otálení se pokusil nahmatat pulz na krkavici. Žádný necítil.

Instinktivně sáhl po zbrani, ale ruka mu zůstala ležet na koženém pouzdře. V okolí nic podezřelého nezaregistroval.

Přistoupil k úředníkovi zabranému do počítače, předložil odznak a představil se: „Dobrý den. Zvláštní agent Sanders.

Jsem z FBI. Došlo zde k nešťastně události. Povolejte sem zdravotníky a letištní ochranku. Co nejdiskrétněji, prosím vás. Na nic se neptejte. Potom vám všechno vysvětlím.“

Agent hovořil klidně, leč důtklivě. Zaměstnanec letiště se zarazil, pohlédl směrem k Pickeringovi a chňapl po sluchátku. Sanders vyťukal číslo na mobilním telefonu a spojil se s oddělením v Bostonu. „Hergot,“ zaklel. O deset minut později, když obdržel kompletní instrukce, podle nichž měl mimo jiné kontaktovat policejní oddělení v Manchesteru, byl Grady Simione na cestě na Long Island.

63

Klasická hudba Simionovy oblíbené rozhlasové stanice účinkovala lépe než sedativa. Vůz zardoušené ženy uháněl po Cross Island Parkway a co nevidět měl najet na dálnici vedoucí na Long Island. Vrah si uvědomoval, že zavražděnou s největší pravděpodobností už našli. Pokud ne, stane se tak každou chvíli.

Dva měsíce před tím, než nakazil Michaela Flanneryho a Justina Silvu, si ve Smithtownu na Long Islandu pronajal kóji ve velkém skladišti. Věděl, že podnik, k němuž se hotoví, se bez důkladného naplánování únikové strategie neobejde.

Sjel z dálnice a propletl se několika ulicemi. Ke komplexu prefabrikovaných skladů ho dovedla štěrková cesta. Viditelnost zajišťovaly celkem dva světlomety na střechách první a poslední budovy. Zaparkoval za skladem A, na opuštěné parcele připomínající smetiště. Vystoupil a urazil asi sto metrů k budově E. Smrákalo se. Tváře mu bičoval štiplavý vítr s příměsí puchu z nedaleké skládky.

Zadal kód a vešel. Rozlehlým prostorem se rozlévalo mdlé světlo. Grady si však plán uspořádání kójí vtiskl do paměti a skladištěm kormidloval s jistotou. Jelikož považoval za rozumné maskovat skutečný účel, k němuž měl pronajatý

box sloužit, zaplnil ho laciným nábytkem. Udal kombinaci čísel, zatlačil a dveře povolily. Uprostřed, hned před gaučem s vetchým manšestrovým potahem, stál menší kufr. Rukou zajel pod poplesnivělý potah, vytáhl klíček a kufřík odemkl.

Skrývaly se v něm pouhé dva předměty: černý ochranný vak na oblečení a kulatá plechovka od výběrových sušenek s náplní. Vak zavěsil na háček. Plechovku podržel v náručí, nehty odloupl víko a položil ji na dřevěný stolek. Zašmátral uvnitř a vyndal americký pas: knížečku s razítky z nejrůznějších koutů světa. Zaplatil za ni celé jmění, ale investice nelitoval. Jednalo se o skutečně mistrovský falzifikát. Při pohledu na fotografii otce Seana Exelbyho, představitele duchovenstva, jenž v uplynulých pěti letech procestoval snad celou zeměkouli, se zahihňal. Následně vyrukoval s balíky bankovek. Svižně je přepočítal: tři tisíce ve dvaceti a padesátidolarovkách. A ještě dvě kreditní karty, American Express a Visa, obě zlaté. A konečně registrační značka státu New Jersey, rovněž mimořádně zdařilý kousek.

Bylo za deset minut šest. Když vrátil věci na místo, obrátil pozornost k ochrannému vaku. Opatrně rozepjal zip a v tichém úžasu zkameněl nad dokonalostí nažehlené kněžské róby. Nabral plné plíce vzduchu a usedl na hrbolaté, už léta zdeformované, křeslo. Předklonil se a sáhl dospod. Okamžik tápal, ale posléze se jeho prsty dotkly registrační značky státu New York. Ukradl ji pár dní před tím, než si pronajal tuto skrýš. Vytáhl ji, chvíli s ní bezděčně

manipuloval, ale pak se rozzářil spokojeností nad sebou samým. Úsilí vložené do detailně vypracovaného plánu, jenž počítal s každou eventualitou, se mu zhodnotilo i tentokrát.

Auto mrtvé si sice hodlal ponechat jen čtyřiadvacet hodin a značka státu New Hampshire by neměla situací zkomplikovat, přesto… Proč ji nevyměnit, a nezaručit si tak vyšší stupeň jistoty?

Většinu dne strávil za volantem a notnou dávku energie spotřeboval i na to, aby udržel rozum v hrsti. Nestihl zvážit všechny jednotlivosti, které před ním nečekaně vyvstaly, jedním si však byl jist: s faktem, že je připraven opustit zemi, nekalkuluje ani ta nejodvážnější hypotéza FBI.

Vstal z křesla a přidřepl ke kufru. Jedna věc mu přece jen nešla z hlavy: jakou roli v celé záležitosti hraje Annick Clementová. Je opravdu tak duševně vyzrálá, jak by se mohlo zdát, nebo má prostě štěstí? Největší ze všech lidí v New Yorku? Rozsáhlá skladištní budova se utápěla v takové tichosti, že dopad špendlíku by ztropil rámus srovnatelný s výbuchem bomby. V chřípí ho zašimral výrazný zápach po plesnivině a navlhlé lepence. Představa vydatného spánku ho přitahovala stále neodbytněji. Přešel ke gauči. Víčka se zaklopila a dech zpomalil, sotva dosedl. Bezmezná únava zvítězila.

64

Roy White z manchesterského policejního oddělení vedl Samsona, dvouletého německého ovčáka, po parkovišti pro dlouhodobé stání přibližně v době, kdy Simione upadl do hlubokého spánku. Roy se Samsonem byli sehraná dvojice.

Pracovali spolu skoro rok a na jiného parťáka by si těžko zvykali. Možnost, že vrah je stále na letišti, policie ani FBI nevylučovaly. Příležitostí k úkrytu zde bylo nespočet.

Vyčerpávající pátrání přišlo bohužel vniveč.

K zemi se začal snášet mokrý sníh. Roy si vyhrnul límec a zkontroloval Samsona, jehož však náhlá změna počasí k horšímu nevzrušila. U bílé dodávky se ale zničehonic rozštěkal a pustil se do zuřivého hrabání.

„Co tam máš, kamaráde?“ White vytáhl svítilnu a klekl vedle psa. Protože si ničeho podezřelého nevšiml, dospěl k závěru, že se Samson zmýlil. Když se ale sehnul ještě víc, spatřil prsty Cory Treacherové. Přitáhl psa, a aby lépe viděl, lehl si na břicho. Strhl si rukavice, vzal ženu za zápěstí a snažil se nahmatat pulz. Po chvíli úsilí vzdal. Ruka byla studená a pulz nehmatný.

„Haló, slyšíte mě?“ zeptal se, aniž očekával odpověď.

Potřeboval ověřit, zda je žena naživu. Opatrně, aby pravděpodobné místo zločinu příliš neporušil, ji uchopil za

paži a za lýtko a tělo lehce vytáhl. Oči měla obrácené vsloup a kůži ledově chladnou. Položil jí ucho na hrudník a poslouchal. Srdce netlouklo. Sáhl po vysílačce a přivolal lékaře a dva kolegy. V záchvatu zoufalství se nad zavražděnou skonil a do ztuhlých úst třikrát mohutně vydechl.

Řev sirén se ozval asi za minutu. První dorazili zdravotníci a ve zběsilém tempu se pustili do práce. White vstal, a aby nepřekážel, vyklidil urychleně pole. Z

policejního vozu mezitím vystoupil tlouštík v uniformě seržanta a okamžitě zamířil ke kolegovi.

„Co jste našli, Royi?“ otázal se Carson Bradley.

„Je to Samsonova zásluha. Řekl bych, že je po smrti.

Nebude jí víc než třicet. Myslíš, že se o ni postaral ten Simione?“

„Co já vím… Možné to je, protože… Ke kolika vraždám tady v posledních deseti letech došlo? Mluvil jsem s FBI. Přijedou hned. Kabelku u sebe, počítám, neměla.“

„Žádnou jsem neviděl.“

White se zadíval na záchranáře. Ke správné interpretaci rovné čáry na monitoru mu minimální zdravotní průprava stačila.

„Odvezeme ji do nemocnice, ale zřejmě už nic nezmůžeme,“ informoval lékař. Policista mlčky přikývl.

Coru uložili na lehátko a přenesli do sanity. Ta se okamžitě rozjela. Roy White stál a sledoval blikající vůz, dokud mu

nezmizel z očí. Potom se ohnul k Samsonovi a podrbal ho za ušima. Psí kolega odpověděl radostným vrtěním ocasu.

„Někdy ti, chlapče, závidím.“

O deset minut později konstatoval doktor Mark Ireland z akutního příjmu, že u Cory Treacherové nastala smrt.

65

„Doufal jsem, že si udělá čas i Mac.“ postěžoval si Philippe, když Annick políbil na uvítanou.

„Taky že chtěl, jenomže v nemocnici je teď všechno vzhůru nohama, tak mu to nevyšlo. Ani já se nemůžu zdržet.

Hned po večeři se musím vrátit a pomoct mu.“

Philippe se rozhlédl, pověsil si kabát na mosazný háček a usedl. „Což zřejmě vysvětluje, proč jsi zvolila tak elegantní podnik.“

„Nebuď takový snob,“ pokárala ho láskyplně Annick.

„My, prostí lidé, jinde nejíme. Vaří tu dobře,“ tvrdila, ale Philippa nezviklala.

„Jistě…, pokud ovšem za vrchol kulinářského umění považuješ hamburger.“ naznal, když otevřel jídelní lístek.

„Ty jsi myslím víc ve vzduchu než na zemi, co?“

„Je to tak. Rád bych si pořídil akrobatické letadlo, jenomže by mě stálo majlant.“

Annick se zhrozila. „Nač proboha? Vždyť je to strašně nebezpečné.“

„Ale zábavné. Beru to jako adrenalinový sport.“

Usmála se a pomalu přikývla.

„Co táta?“

„Dře do úmoru, jak se říká.“

„Trochu mi dělá starosti. V poslední době se mnou vůbec nemluví o práci.“

Philippe se zasmál. „Luc Clement ti dělá starosti? To se povedlo. Ten je vždycky míli před ostatníma.“

„Tuhle mi volal a byl jako vyměněný.“

„Máme rozjednaných spoustu věcí. Nedivím se, že mu z toho jde hlava kolem,“ objasnil Philippe a luskl na číšnici.

Objednali si po sklence Chardonnay.

„Někdy se o něho bojím,“ přiznala Annick.

„Ale prosím tě! Kypí zdravím a svou práci zbožňuje.“

„Každý se jednou unaví. Dovolenou si nevzal ani nepamatuju. Říkala jsem si, že bychom si v dubnu udělali výlet do Nice. Ale z toho zřejmě sejde, že?“

„Přestaň už konečně remcat. Na Riviéře je krásných domů nepřeberně.“

„Jenže to není ono. Pořád mi nedochází, že ten dům prodal. Vždyť do něho byl doslova zamilovaný.“

„No jo. Ty jsi pryč, maminka zemřela. Asi neviděl důvod, proč by ho měl dál držet.“

„Asi,“ odtušila, aniž si všimla, že před ni číšnice postavila víno.

Philippe pozvedl sklenku a naznačil, aby Annick učinila totéž. „Ať se ti v Americe daří aspoň tak jako dosud.“

Annick se usmála, přiťukla si a poděkovala. Philippe se choval nenuceně jako vždycky. Šedý kašmírový svetr a luxusní černé kalhoty mu dokonale padly. V jeho společnosti jí nikdy nebylo nepříjemně. Byla na něho velice vázána, avšak příležitostná otcova tvrzení o romantické povaze jejího citu vehementně odmítala.

Bez ohledu na skutečnost, jak večeře v této restauraci urážela Philippovo aristokratické cítění, spořádal téměř celý hamburger se sýrem. Annick si pochutnávala na kuřecím salátu s těstovinami. Objednali si ještě jednu sklenku vína a oddali se plánování budoucnosti i nostalgickým vzpomínkám. Pak Annick se zděšením zjistila, že čas se nezastavil, a Philippe požádal o účet.

„Omluv mě na okamžik,“ poprosil. „Sejdeme se u vchodu, jo?“

„Jasně. Počkám tady na drobné.“

Pohodlně se opřela, ale z odpočinku ji okamžitě vyrušil mobil. Otevřela kabelku, ale chvíli trvalo, než telefon našla.

Číslo jí bylo povědomé. Stačil pozdrav a bylo nasnadě, že hovoří se zvláštním agentem Thornem.

„A, to jste vy! Jak se máte?“

„Mám-li být upřímný, nezbývá než přiznat, že jsem zažil šťastnější okamžiky.“

„Vedete pěkně divné řeči,“ polekala se.

„Aby ne. Simione utekl. Neříká se to snadno, věřte mi.

Bezpochyby ho během několika hodin dopadneme, ale přesto byste o tom měla vědět.“

V první chvíli ji napadlo, že omdlí. Takovou zprávu nečekala; A ačkoli se Simione nechal slyšet, že o její krk prozatím neusiluje, za mřížemi by ho viděla raději.

„Jste… hodný, že jste mi dal vědět.“ zmátožila se.

„Staví se pro vás dva kolegové a doprovodí vás domů.

Předpokládám, že ještě pracujete.“

„Ne. Momentálně ne. Zašla jsem si na večeři s jedním kamarádem z dětství.“

„Kde se přesně nacházíte?“ Thomův hlas prozrazoval znepokojení, které však nehrozilo přerůst v paniku.

Annick odpověděla.

„Zůstaňte vevnitř. Za čtvrt hodiny si vás vyzvedneme u vchodu.“

Uvědomila si, že se může ubytovat u Maca. Chápala však, že Thorne by na tento návrh nepřistoupil.

„Simione zřejmě není takový nekňuba, na jakého vypadá.“

„Nic se nestalo, paní doktorko. Jednou jsme ho chytili, dostaneme ho i podruhé. Stále si myslíte, že na vás nevztáhne ruku?“

„Nejsem jasnovidec, ale řekla bych, že o mě mu nejde.“

„Dobře. Zatím na shledanou.“

Mezitím přiběhla servírka s táckem s drobnými za Philippovu padesátidolarovou bankovku. Annick si oblékla plášť a sáhla po kabelce. Očima se mimoděk zastavila u vchodu. Postával tam muž v tmavém kabátě. Hlavu měl stranou. Rázem ji zalil intenzivní pocit déjá vu. Než si stihla ujasnit souvislosti, tajemný mladík se otočil a usmál se. Byl to Philippe. Zastyděla se. Jak vidno, Thomův telefonát jí pěkně pocuchal nervy. Zamávala mu, vzala peníze a vykročila ke dveřím.

„Můžeme jít,“ prohodila. Ságou s hlavním hrdinou jménem Grady Simione nehodlala kamaráda zatěžovat.

„Musím ještě zavolat Macovi. Možná mě ani nebude potřebovat. V tom případě se vydám domů. Kdy odlétáš do Paříže?“

„Tohle není tak úplně v mé režii. Všechno záleží na tom, jak dlouho se potáhnou ta jednání.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi letěl sám. Bez otce.“

„Jsou to schůzky informativního charakteru. Smlouvy bude samozřejmě uzavírat Luc.“

Přistoupil k přítelkyni, položil jí ruce na ramena a políbil ji. Pohledem ho doprovodila k přistavené limuzíně a usedla na dřevěnou lavici. Přemýšlela, jak se mohlo stát, že Simione zmizel. Jak se mohla FBI zachovat tak neopatrně?

Najednou si vzpomněla, že se Thorna ani nezeptala, odkdy laboranta postrádají. Agent se jí na Simionovy úmysly jistě neptal pro nic za nic. Čím déle nad útěkem hloubala, tím rychleji v ní dozrávalo přesvědčení, že Simione nabral směr Long Island.

66

TŘICÁTÝ TŘETÍ DEN

Půl hodiny po začátku pracovní doby si dal Annick zavolat doktor Howe. Sekretářka ji uvedla neprodleně.

Lékař seděl za stolem se smrtelně vážným výrazem. Nebyl sám. Křesílka pro hosty si užíval Quinton Thorne. Ani on nezářil nadšením.

„Sedněte si, Annick.“ vybídl ji Howe. „Hovořil jsem se zvláštním agentem Thornem a chtěl bych vám tlumočit jeho obavy o vaši bezpečnost.“

Annick k agentovi vyslala pohled, v němž se míchala zlost s bezmocí. Thorne nepatrně pokrčil rameny, ale jeho oči nevyjadřovaly nic.

„Samozřejmě mě těší, že FBI má o mě takovou starost.

Nicméně jsem přesvědčena, že mi žádné riziko nehrozí.“

Howe vypadal pochybovačně. „Navrhujeme vám vzít si na pár týdnů volno.“

„Na pár týdnů?! Já si, pane doktore, opravdu nemyslím, že v současné době by bylo rozumné…“

Howe zvedl ruku a zadržel proud námitek.

„Vyřeší-li se vše dříve, můžete přirozeně ukončit dovolenou předčasně.“

„Otec s naším návrhem souhlasí,“ podotkl Thorne.

Pomalu k agentovi natočila hlavu.

„Pane Thorne, já jsem plnoletá. Můj otec s tím nemá nic společného. Je zahlcen svými starostmi a já mu nechci přidělávat další. A velice vás žádám, abyste ho bez mého vědomí nekontaktovali.“

Thorne si prohrábl vlasy a našponoval se. „Omlouvám se, pokud jsem vás rozrušil. Váš otec ale často cestuje přes oceán, a tak se jednodušší a rychlejší řešení, jak vás dostat do bezpečí, nenabízí.“

„Budu potřebovat čas na rozmyšlenou.“ nevzdávala se Annick.

„Budete se muset spokojit s osmi hodinami.“

„Jakto?“

„Otec už pro vás poslal letadlo. Dnes večer, tedy hned jak dorazí do New Yorku, poletí zpátky. Na letiště vás samozřejmě dopravíme.“

„Ano, samozřejmě.“ napodobila Thomův tón. Rukama rozčileně plácla přes opěrátka a podívala se na Howa: „Už tak nám chybí minimálně jeden lékař. A poslední dobou je tady hotový blázinec. Člověk si ani nevydechne. Mac na to sám nebude stačit!“

„Ale bude,“ ujistil ji nadřízený. „Bude-li zapotřebí, přiložíme ruku k dílu všichni. Možná si neuvědomujete, že jste tady na výměnném pobytu a že je mou povinností zajistit, abyste se ve zdraví vrátila do vlasti. Proto vás důrazně žádám, abyste naši nabídku ve vlastním zájmu přijala.“

„Přijela jsem do Spojených států na vaše pozvání, pane doktore. Vašemu přání tedy vyhovím.“

„To rád slyším. Pan Thorne a já jsme jediní na této straně Atlantiku, kdo o skutečném důvodu vaší cesty ví.

Zakazovat vám, abyste se svěřila Macovi, nemá cenu, a proto se o to ani nepokusím. Před ostatními však o své nepřítomnosti pomlčte.“

„Kdyby to bylo možné, ráda bych dnes ještě pracovala.“

„Dobrá,“ souhlasil Howe.

„Jenom, prosím vás, neopouštějte nemocnici,“ dodal Thorne.

Annick vstala a otočila se k Howovi zády tak, aby neviděl na Thoma. Zdálo se jí, že zvláštní agent FBI pro ni má slabost, a tak se neupejpala a vyplázla na něho jazyk.

Thorne se zachoval věru profesionálně, byť se každá molekula jeho těla chtěla rozesmát na celé kolo.

67

TŘICÁTÝ ČTVRTÝ DEN

Annick přistála v Paříži v deset hodin dopoledne. Let snášela mnohem lépe, než předpokládala. Četla, dívala se na film a nakonec upadla do posilujícího spánku. Sotva vystoupila, ovanulo ji chladivé pařížské povětří. Dopolední dopravní špička už pominula, a jízda domů trvala chvilku.

Otec byl v Londýně, ale na večeři s ním Annick počítala.

Napětí povolilo, jen co v hale postavila zavazadla.

Pouhé vědomí, že je doma, ve svém bytě, jí přineslo neskonalou úlevu. Narychlo si poklidila věci a vrhla se do jídelny, kde ji očekávala pozdní snídaně. Když si pochutnala na jogurtu, ovoci a čokoládovém croissantu, zavolala do Pasteurova institutu doktoru Aaronovi.

„Tak jsem zase v Paříži,“ oznámila, jakmile se pozdravili.

„A čemu za to nesmírné štěstí vděčím?“

„Je toho víc. Ráda bych se s tebou během dneška sešla a prodiskutovala to.“

„Bude mi potěšením. Co třeba o půl dvanácté?“

„Souhlasím.“

Požádala vrátného, aby jí zavolal taxi, a za deset minut zastavil nový model Peugeota před Pasteurovým institutem.

Annick přeběhla areál, zamířila k pracovně doktora Aarona a zaklepala. S konvičkou v ruce opečovával květinky.

„Ahoj,“ pozdravila od dveří.

Aaron se usmál, odložil konvičku a vyšel dívce v ústrety. Nechal si zastřihnout vousy a pořídil si zbrusu novou vestu s černými a šedými pruhy. Oči měl lehce oteklé a jeho pracovní stůl se ztrácel pod nánosy písemností.

„Rád tě vidím, i když připouštím, že jsem tě v Paříži tak brzy nečekal. Nesouvisí to doufám s děním v nemocnici?“

„Takže jsi informován,“ konstatovala.

„Ano. Události v New Yorku sice pozornost médií vzbudily, ale netvrdím, že se nehovoří o ničem jiném. Když jsem si vzpomněl, co jsi mi minulý týden vykládala, říkal jsem si, že ti zavolám. Ale jak vidno, předběhla jsi mě. Toho neřáda prý chytli, ne?“

Usadil ji do křesla a sám se opřel o roh stolu. Annick se zdálo, že je v pokoji přetopeno, a sundala si svetr.

„Měli ho hned, ale naneštěstí jim pláchl. Tím se ovšem nechlubí. Nemůžu se zbavit dojmu, že toho člověka hrubě podceňují.“

Profesor si pohladil bradku a zeptal se: „Čímž se dostáváme k otázce, kterou jsem ti prve položil. Mám si tvůj nenadálý příjezd do Paříže dát do souvislosti se zločiny, ke kterým u vás v nemocnici došlo?“

„Řekněme, že FBI považuje za vhodné, abych na několik dní zmizela ze scény. Než ho znovu polapí.“

„Předpokládám, že otec o všem ví.“

„Ví, že se mě to nějak týká. Nic konkrétního. Do líčení detailů jsem se nepouštěla.“

„Myslíš, že ses zachovala moudře?“

„Já už raději nemyslím vůbec.“

„Kde je teď?“

„V Londýně. Ale večer se vrátí.“

„Snad ho nemrzí, že ti tu stáž pomohl sehnat.“

Annick se podivila. „O tóm jsem neměla nejmenší tušení.“

Aaron zavřel oči a pokýval hlavou. „Omlouvám se za své stařecké bláboly. Domníval jsem se, že ti to řekl.“

Bezděčná poznámka vzbudila dívčinu zvědavost.

„Aha, už si vzpomínám. Pochopitelně se o tom zmiňoval.“

„To je dobře. Aspoň si teď nepřipadám jako úplný hlupák.“

Annick sebejistě pokračovala: „Zatelefonoval prý…

nějakému… no…“

„Profesoru Aguirrovi. Do dětské nemocnice. Člověk jako tvůj otec má vliv.“

„No ale tvůj vliv na mého otce také není zanedbatelný.

Naverboval jsi ho přece do Poradního výboru dětské nemocnice.

Klobouk

dolů.

Kohokoli

jiného

by

vypoklonkoval. Nemá totiž vůbec čas.“

„Moc pro nás udělal. A spolupracuje se s ním jedna radost.“

„Tipla bych, že někteří jeho podřízení by ti oponovali.“

Aaron vytáhl kapesník a vysmrkal se. „Já jsem taky jeho podřízený.“

„Prosím?“ Annick myslela, že ji klame sluch.

„Zaměstnává mě jako konzultanta pro zdravotní péči.

Tak dokonalých šéfů je jako šafránu. Dal mi volnou ruku v přístupu k informacím a všechna moje doporučení si bere k srdci.“

„Aha.“

„Mám se u něho jako v bavlnce.“

„Velice si tě váží. Nedivím se, že si tě vybral.“

„Jak si hodláš užít volna? Pokud by se ti zachtělo pobýt mezi námi, jsi samozřejmě vítána.“

„To je moc milá nabídka. Uvidím, jak všechno dopadne, ale možná jí využiju. Každopádně mnohokrát děkuji.“

„Co ten tvůj mladík?“

„Má se dobře. Občas umírá únavou, ale jinak je spokojený.“

„Pálí mu to. Rýsují se před ním netušené pracovní možnosti. A jestliže je aspoň zpoloviny takový sekáč, na jakého vypadá, nepřijdeš zkrátka ani ty.“

Annick se zasmála. „Jen co přiletím do Ameriky, mu vyzvoním, jak ho vynášíš do nebe.“

„Jak vychází s penězi? Svěřil se mi, že chce co nejrychleji dokončit praxi, aby mohl začít zacpávat finanční díry.“

„Drží se nad vodou. O něho starost nemám.“ Připadlo jí zvláštní, že by Mac projednával s Aaronem svou finanční situaci. Vždyť pokaždé, když na toto téma přišla řeč, prohlásil její obavy za neopodstatněné.

Profesor si povolil knoflík na vestě a sepjal ruce za hlavu. „Tak už mi pověz, proč jsi vlastně přišla. Co se ve Franklinově nemocnici přihodilo?“

„Semlelo se toho tolik,“ zmalomyslněla, „že to zacupované klubko asi nikdy nerozmotám.“

„Hlavně mě už nenapínej. Copak sis nevšimla, jak se třesu, co se dozvím?“

O prapodivných událostech ve Franklinově dětské nemocnici vyprávěla celou hodinu. Aaron vnímavě poslouchal, jen sem tam si ujasnil některou drobnost či nabídl své stanovisko. Prohlásil, že Simione bude v cele co by dup a že doporučení doktora Howa a FBI, aby do vyřešení případu zůstala v Paříži, schvaluje.

„Stejně se mi to nějak nepozdává,“ pochybovala.

„Jak si to mám přebrat?“

„Chtějí jít od toho. Simione přece musel být na někoho napojený! Jenže jakmile ho dopadnou, případ uzavřou, nadšeni, jak brilantně si poradili.“

„A to by ti nestačilo?“ otázal se. „Vrátila by ses ke své práci.“

Na čele jí naskočily vrásky. „Jsi jako Mac. Ten si taky myslí, že moje obrazotvornost jede na plné pecky.“

Aaron se narovnal, objal stoh lékařských časopisů a odnesl ho na spodní polici knihovny. „Máš pravdu. Před jedinci, kterým bioterorismus skýtá uspokojení nebo peněžitou odměnu, se člověk nemůže mít nikdy dost na pozoru.“

„Nechápu…,“

Profesor dal posuňkem na srozuměnou, že netřeba nic dodávat.

„S tvým pohledem na věc se plně ztotožňuji. Všechno je zřejmě daleko složitější. Z laboranta se vylíhla kreatura. A věřme, že se podle toho FBI zachová. Ty nejsi policistka. Je na úřadech, aby ten spletenec rozmotaly!“

„Ale…“

„Třebaže to pro tebe nebude snadné, dej na mou radu a nech Simionův případ být.“

Podívala se mu zpříma do očí. Jeho sdělení pochopila.

Víc udělat nemůže. FBI předala všechno, co zjistila. A fakt, že řetězec událostí, který ji před Simiona postavil, je pospojován z prapodivných článků, nemusí být pro objasnění kauzy nijak zvlášť významný.

„Snad je to, jak říkáš,“ zaváhala.

„Jistěže ano,“ odvětil vědec a dlaní si přejel po břiše.

„Nějak jsem z té debaty vyhládl. Smím tě pozvat na něco k snědku?“

V hospůdce přímo proti institutu obsadili stolek v rohu a hodinu zaujatě besedovali. Potom profesor zaplatil šekem a Annick slíbila, že o sobě dá brzy vědět. Zastavila si taxi a Aaron se odebral do ústavu. Rodinného přítele nespustila z očí do posledního okamžiku. Byl to mimořádný muž. K

přátelství s tak neobyčejným člověkem si mohla gratulovat.

Na nebi se neobjevil ani mráček a teplota stoupla k patnácti stupňům. Být na výletě, nemohla si vybrat lepší počasí.

Taxikář byl drobný hubeňour s vysedlými lícními kostmi. Bafal cigaretu bez filtru a trpěl chorobnou upovídaností. Názorům na recesi francouzské ekonomiky Annick sice naslouchala trpělivě, avšak myšlenkami byla, nedbajíc Aaronova doporučení, u dvou dětí infikovaných botulotoxinem. Vůz zamířil k Elysejským polím. Únava po dlouhém letu se hlásila čím dál zřetelněji. Řidičovo řečnění už ignorovala. Pak si ale usmyslela, že hned jak se vrátí domů, zavolá Macovi, a okamžitě byla plná energie.

68

„Jak si užíváš?“ vyzvídal Mac.

Annick zpod sebe vydolovala nadýchaný maxipolštář, opřela ho o čelo postele a zabořila se do něj, „Koušu se nudou. Stýská se mi po tobě.“

„Tak to je vzájemné. Mně se taky zastesklo.“

„S tebou mě to tady bavilo rozhodně víc,“ mrzela se.

Pravý důvod náhlého odjezdu do Paříže, stejně jako informaci o laborantově útěku, příteli zatajila. Namísto toho tvrdila, že se vyskytly nějaké problémy s vízem, že věc nesnese odkladu a může se dát do pořádku jedině v Paříži.

Věděla, jak úzkostlivě střeží Mac soukromí jak svoje, tak ostatních, a nepovažovala tudíž za nutné upozornit ho, aby se o její cestě nikde nešířil.

„Vízum už máš v pořádku?“

„No, ještě ne. Schůzku jsem si domluvila na zítřek.“

Krvácelo jí srdce, když mu musela lhát, ale zašla příliš daleko a na změnu kurzu bylo pozdě. Jakmile Simiona dopadnou a ona bude zpátky v New Yorku, všechno mu vysvětlí.

„Kdy myslíš, že se vrátíš?“

„Čert ví. Nějaký den si na mě budeš muset počkat.

Francouzská byrokracie totiž nemá obdoby. Co v nemocnici?“

„Páni, málem bych zapomněl!“ ožil Mac.

„Na co?“

„Kevin je pryč. Musel si vzít dovolenou.“

„Kevin? Náš kolega praktikant?“

„Jo. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

Veškerá únava vzala za své. „Co provedl?“ zeptala se s dychtivou zvědavostí.

„Všichni kolem toho našlapují po špičkách. Howe mě nejdříve zapřísáhl, abych mlčel, a pak mi prozradil podstatné. U Kevina ve sklepě se našly haldy dětské pornografie, vyloženě sadististického ražení. Někdo ho práskl policajtům, a ti mu, když byl v nemocnici, převrátili dům vzhůru nohama. Údajně s tím obchodoval.“

„Kecáš.“

„To není všechno. Taky objevili výstřižky z novin a časopisů o zavražděných dětech. Skladoval i články o otravách v naší nemocnici.“

Annick bez dechu svírala sluchátko. Stisk povolila, až když jí mravenčily konečky prstů. Ohromující zprávu nedokázala vstřebat.

„Howe byl skoupý na slovo. Prý chce s Kevinem mluvit FBI. Takže o všem ví.“

„Panebože!“ zadrkotala Annick zuby. „Vůbec se mi tomu nechce věřit. Je ve vazbě?“

„Nevím. Myslím, že ho zatkli, ale pak ho možná propustili na kauci.“

„Dávají ho dohromady se Simionem?“

„Čekal jsem, že se zeptáš, ale nemůžu sloužit. Kolují všelijaké zkazky. Mluvil jsem s Davem Kayem z akutního příjmu. Prý se k němu doneslo, že policajti obešli s Kevinovou fotkou všechny Simionovy sousedy a jeden ho poznal. Údajně ho viděl, jak se Simionem přátelsky rozpráví před domem. Dokonce udal i typ auta, v kterém přijel.“

Annick se stále nemohla vzpamatovat. První impulz byl zavolat Thornovi. Pak si ale uvědomila, že by jí nejspíš svým typicky uhlazeným způsobem vyjevil, aby se do pátrání nepletla. Jako doktor neměl Kevin příliš nadějné vyhlídky. Annick se stále více blížila k závěru, že neúspěšný lékař se dal s laborantem do party. Potvrdila by se tak její teorie, že Simione měl společníka. A kde jinde hledat kumpána, když ne přímo v nemocnici?

„Jsi tam ještě?“ znejistěl Mac.

„Jo. Nemůžu se z toho šoku sebrat.“

„Nejsi sama. Netvrdím, že ho ostatní zrovna zbožňovali, ale tohle? Kdo by v něm tušil zakukleného úchyla?“

„Já zaručeně ne.“

Po pěti minutách byl Mac odvolán k práci. Annick slíbila, že mu další den zase zatelefonuje, a rozvláčným pohybem položila sluchátko do bílé vidlice s antickým dekorem. Zavřela oči a přesvědčovala se o vynikajících schopnostech zvláštního agenta Quintona Thorna. Ten si na Kevina posvítí. Pokud to už neučinil. Pocítila úlevu. Poprvé po několika týdnech nabyla dojmu, že vyšetřování nabírá správný směr.

69

Luc Clement potichu rozevřel dveře do pracovny, a když na pohovce spatřil dceru, zeširoka se usmál. Odhodil plášť na křeslo a špacíroval rovnou k Annick.

„Jaká byla cesta?“

„Docela ušla.“

„Uvažuji, že bych letadlo prodal a koupil něco menšího.“

„Poslední dobou ses s tím prodáváním nějak rozjel.“

Luc se zamračil, rukou se opřel o rozložité křeslo s krásným čalouněním a tázavě pohlédl na dceru.

„Proto ses nafoukla…, kvůli vile v Nice.“

„Strašně se mi tam líbilo. A donedávna jsem si myslela, že tobě taky.“

„Náklady na údržbu neustále stoupaly a stejně jsme tam moc nejezdili.“

Nasadila výraz, jako by právě rozžvýkala šťovík.

„Odkdy se tak staráš o peníze?“

„Odjakživa, Annick. Proto jich taky máme tolik. A co to, že ses na mě tak vrhla?“

„Promiň. Jsem nějak podrážděná.“

„Čím to? Jsi v nejkrásnějším městě na světě, oproštěná od pracovních povinností… Není to pohádka?“ Poodešel k baru, chopil se láhve Johnyho Walkera a dvakrát nahnul hrdlo do sklenky. Poté sáhl do stříbrné nádobky s ledem, nabral hrstku kostek, vhodil je do sklenky a prstem jemně promíchal.

„Bohužel to není tak jednoduché.“

Clement upil první doušek skotské, pokrčil rameny a zeptal se: „Co tě trápí?“

„Ta špína v nemocnici. Volala jsem Macovi. Zřejmě je do toho zatažen i jeden náš kolega.“

„Ano?“

Zaujala turecký sed a rozhodila rukama. „Vypadá to tak.

Ale bůh suď.“

„Nevidím dvakrát rád, že se v té věci tolik angažuješ.“

„Tati, přece mi není dvanáct! Vím, co dělám!“

Rychle zvedl sklenku ke rtům. Doufal, že pobavený úsměv se mu podařilo zamaskovat.

„Co je ti k smíchu?“ naježila se.

„To, jak mluvíš. Jako bych zaslechl maminku.“

Koutky úst se jí nepatrně povytáhly. „Tvou poznámku beru jako kompliment, protože vím, jak moc jsi mámu miloval.“

„Mám nápad,“ rozmáchl se rukou směrem k ní. „Ráno jedu do Bruselu, ale večeři s tebou stihnu.“

„Co je to za nápad?“

„Kdo je mezi všemi muži absolutní jednička?… Tedy kromě mě a možná Maca.“

„Philippe.“

„Bezpochyby. Zítra bude v našem výzkumném centru v Amiensu. Autem to zvládneš za hodinu a půl. Půjčím ti Porsche. Poobědváte spolu, svěříš mu, co tě souží, a vyslechneš si jeho mínění. Mé názory už znáš.“

Annick houpavě zakláněla a předkláněla hlavu, jak zvažovala otcův návrh.

„Dobře,“ řekla konečně. „Ráno mu zavolám.“

„Výborně.“ Dopil, umístil sklenku na bar a prohlásil: „Co bys řekla večeři?“

Vstala a zavěsila se otci za rameno. „Už se mi sbíhají sliny.“

70

TŘICÁTÝ PÁTÝ DEN

Když si Luc Clement pořídil stříbrné Porsche 911, studovala Annick poslední ročník střední školy a připravovala se na zkoušky na lékařskou fakultu. Auto nejprve dvacet minut okukovala, načež zahájila dvoudenní kampaň, během níž si otce nemilosrdně dobírala pro otevřené projevy krize středního věku. Luc se prozíravě vyzbrojil trpělivostí a dceřinu zlomyslnost přečkal v dobrém rozmaru.

Do legendárního vozu nastoupila v jedenáct hodin dopoledne. Vyhlížel stejně, jako když ho otec před lety přivezl. Bylo třináct stupňů a pod mrakem. Myšlenku na cestu se sklopenou střechou rezolutně zavrhla, připoutala se a vyrazila. Touto dobou byl provoz podle očekávání mírný.

Za pár minut se octla na výpadovce na sever a Paříž jí rychle mizela za zády.

Po čtyřiceti minutách dospěla stotřicetikilometrovou rychlostí do půli trasy, k Beauvais. Jeho tvář dosud hyzdily jizvy po obou světových válkách. V první polovině století proslulo výrobou gobelínů, potom však jeho význam upadl a nyní se o něm turistické průvodce prakticky nezmiňují.

Annick pocítila nutkání podrobit otcova miláčka rychlostní zkoušce. Šlápla na plyn, a než se nadála, spatřila okrajové čtvrti Amiensu. Philippovi zavolala ještě z Paříže a vyžádala si detailní instrukce. Sjela z dálnice a vnořila se do města plného starých cihlových domů. Ani ono se válečnému řádění nevyhnulo. Návštěvníky přitahovalo největší katedrálou ve Francii, ale Annick si je zapamatovala z jiného důvodu: nacházela se zde lékařská fakulta, o níž mladá adeptka medicíny svého času seriózně přemýšlela.

Ulicí Victora Huga projela na druhý konec města. Tam, mimo hlavní tepny a skryto za hradbou košatých stromů, vyrostlo výzkumné a vývojové centrum. Vedla k němu štěrkovitá, kilometr dlouhá cesta. Budova měla dvě poschodí a byla postavena v postmoderním stylu.

Annick zaparkovala, zdolala několik schůdků a prosklenými dveřmi vstoupila do haly. Okamžitě se jí ujala nakrátko ostříhaná černovláska v recepci.

„Dobrý den. Jsem Annick Clementová. Mám domluvenou schůzku s panem Descartem.“

Recepční chvíli kmitala prsty po klávesnici, potom Annick vydala kartičku s nápisem host a ukázala za sebe.

„Pracovna pana Descarta je v tomto patře. Běžte těmito dveřmi a potom na konec chodby.“

Annick stiskla tlačítko, a když se ozvalo bzučení, zatlačila a dveře povolily. Po obou stranách chodby se nacházely špičkově vybavené laboratoře. Annick je pomalým tempem míjela a obrovskými okny se dívala dovnitř. Laboranti na sobě měli tmavomodré stejnokroje s logem společnosti Luca Clementa. Philippe mezitím vyšel z pracovny a zamířil dívce naproti. Křenil se od ucha k uchu a vesele mával. Zastavila se, opětovala jeho poťouchlý úsměv a počkala, až k ní dojde. Objal ji, položil jí ruce na ramena a na každou tvář vlepil dva mlaskavé polibky.

„Jak se daří?“ zeptal se. „Byl jsem štěstím bez sebe, když ses ohlásila, že přijedeš na oběd.“

„Přišel s tím táta. Jednak jsem tady nikdy nebyla a jednak jsem si s tebou chtěla trochu poklábosit.“ S

povytaženým obočím se rozhlédla: „Na tebe tedy otec opravdu nedá dopustit, když ti vybudoval takový hrad.“

Philippe si přikryl ústa dlaní a znuděně zívl, jako by ho podobné poznámky unavovaly. Annick jeho zálibu v přihlouplých legráckách znala a neurazila se.

„Vyjádřil bych to jinak. Tvůj otec má prostě nos na lidi s talentem génia.“

Annick potřásla hlavou: „Kde jsou tady dámské toalety?

Udělalo se mi nějak nevolno.“

„S těmi žaludečními problémy tolik nespěchej. K obědu jsem ti totiž nechal připravit specialitku. Bude se servírovat v salonku pro zvlášť významné hosty. Tak už pojďme,“

máchl rukou před sebe.

„A co prohlídka? Chtěla bych se mrknout, jaké to tu máš.“

Philippe svěsil ramena. „Ale prosím tě, Annick. Tady se dělá výzkum. Takových laboratoří jsi viděla desítky.

Pasteurovu institutu se nemůžeme rovnat ani vnějškovou efektností, ani zařízením. A kromě toho mám hlad. Ale jestli opravdu chceš, provedu tě po obědě.“

„Tak platí.“ přistoupila na Philippův návrh.

Salonek vyhlížel přesně tak, jak Philippe sliboval.

Annick uvedl ke stolu s výhledem na pečlivě upravenou zahradu s bohatě zdobenou kašnou uprostřed. U neobvykle řešených stolů a mezi stěnami obloženými dřevem si z estetického hlediska musela většina obchodních partnerů přijít na své.

Jen co dosedli, přispěchal k nim číšník v bílém kabátku se sklenkami ledové vody.

„Přechází mi z toho oči,“ vydechla Annick. „Zřejmě si otci řeknu o vilu.“

„Do toho. Jsem ochoten tě podpořit. Za předpokladu, že to nebude na můj úkor.“

„Teď jsem si vzpomněla! Prý jsi prodal to svoje letadýlko, na kterém jsi tolik lpěl.“

„Jo. Přestalo mě bavit. Rád bych si pořídil něco lepšího.“

„Už sis nějaké vyhlédl?“

„Ne, ale chystám se na to.“

„Tak si zamlouvám vyhlídkový let.“

„Beru na vědomí.“

„Na čem tady pracujete?“

„Zajímají nás především dvě oblasti: vývoj efektivnějších laparoskopických nástrojů a digitální radiologická technologie.“

„Docela ambiciózní podnik.“

„Ze začátku jsem se na to díval taky tak, ale během posledních měsíců jsme se pořádně hnuli z místa. Pomalu můžeme přemýšlet o vhodné marketingové strategii.“

„To je úžasný.“

„Nerad bych chválil den před večerem. Ještě musíme ledaco dopilovat, ale zdá se, že vše je na dobré cestě.“

Číšník přinesl porcelánovou misku s čerstvým pečivem a úslužně ji postavil na stůl.

„A jak ty válčíš?“ nadhodil Philippe. „Otec mi prozradil, že se toho v poslední době seběhlo až moc.“

„Jemně řečeno.“

„To mě zajímá.“

Mladá žena se zatvářila skepticky. „Nehodlám tě obtěžovat fakty, která znáš. Co všechno ses od otce dozvěděl?“

Philippe se zamyslel a prstem si začal poťukávat po bradě. Bez charakteristického gesta by Annick na příteli z dětství cosi chybělo.

„Řekl bych, že mám jen základní informaci.“

„Hlavně že jsem mu kladla na srdce, aby se s tím nikomu nechlubil. Nechápu, proč se namáhám. Jde-li o mě, nemáte před sebou tajnosti. Jako malí kluci,“ rozhořčila se.

Philippe pokrčil rameny. „Způsobuje to intenzita citu, který k tobě oba chováme.“

„Jedině proto vám odpouštím,“ prohlásila dívka blahosklonně a ve stručnosti hostiteli sdělila, na co otec zapomněl. Pozorně se mu dívala do očí a vnímala, jak do mozku ukládá slovo za slovem, data analyzuje a hledá řešení. Tajně doufala, že Philippův názor vnese do problému aspoň slabounký paprsek světla.

„Vypadá to, že všechny nitky vedou k tomu Sim…

Jakže se jmenuje?“

„Simione. Grady Simione.“

„K tomu Simionovi. Jde o to ho chytit a posadit do cely.“

„Což se lehce řekne. Myslíš si, že Kevin, ten náš kolega, v tom se Simionem skutečně jel?“

Mladík polkl poslední kousek croissantu a na okamžik se zadumal.

„To nemůžu posoudit. V životě jsem ho neviděl. Na druhé straně měl neomezený přístup k pacientům a možnost volného pohybu po nemocnici. A jak se říká, příležitost dělá zloděje nebo, jako v tomto případě, vraha. Takže jestliže se se Simionem znal a jestliže u něho ve sklepě našli krabice s dětskou pornografií, přikláněl bych se k tvrzení, že v tom má prsty.“

„Zaujalo mě, cos říkal o příležitosti. Nenapadlo mě, že by se na věci dalo pohlížet i takhle.“

„Tvůj kámoš v tom podle všeho pěkně plachtí. Na jeho místě bych věhlasným právníkem z Chicaga taky nepohrdl.“

Utichl a číšník předložil hlavní chod.

„Dušený losos v koprové omáčce!“ zatetelila se Annick blahem. „Nic lepšího neznám!“

„Vždyť jsem ti sliboval specialitku!“ Vložil do úst první sousto a odložil vidličku.

„Nejenom otce, ale i mě z tebe pořádně bolí hlava.“

„Jakpak to?“

„Víc po tobě coby po lékařce nemůže žádný rozumný člověk chtít. Navedla jsi FBI na nebezpečného šílence.

Nebýt tebe, bude si nemocnice dál vesele tvrdit, že došlo k neobvyklé souhře náhod.“

„No a?“

„Jsi lékařka, ne agentka FBI. Přestaň si zahrávat. Mohlo by tě to přijít draho.“

Philippa poslouchala s bídou na půl ucha. Její mysl byla zaměstnána jiným problémem. „Co ty dvě ženské?“

„Které?“

„Údajná Justinova teta a ta zdravotní sestra. Copak se propadly do země? Jakto že nejsou k vypátrání?“

„Pověděla jsi o nich FBI?“

„Přirozeně.“

„FBI jistě disponuje dokonalejšími metodami než ty. Až je najde, všechno se nějak normálně vysvětlí.“

Jak?“

„Lidé přicházejí a odcházejí, mění si jména, bydliště, zaměstnání. Někdy tak řeší tíživou osobní situaci. Nabízí se milion důvodů, proč se ti ty dvě nedaří vystopovat.“

Trampoty v nemocnici se nikterak neprojevily na dívčině apetitu. Omáčka byla jedna báseň.

„Možná na tom, co říkáš, přece jen něco bude,“

přiznala.

„Kdy odlétáš do Států?“

„Měla bych počkat na povolení od FBI, ale zřejmě se tu zdržím jen den nebo dva.“

Philippe zavrtěl hlavou. „Otec z tebe velkou radost mít nebude. Nejlepší by bylo zůstat v Paříži, dokud toho chlapa nechytnou.“

„To bych tady taky mohla ztvrdnout měsíce…, možná roky.“

„Tvoje bezpečí je na prvním místě. Musíš mu podřídit všechno. A mělo-li by to znamenat, že se do Ameriky nevrátíš, nedá se nic dělat.“

„To v žádném případě nepřipustím,“ odpověděla podrážděně. „Nechci skákat, jak bude ten psychopat pískat.“

„V daném oboru se sice za experta nepovažuji, přesto tvrdím, že v Paříži se ti dostane stejně kvalitního vzdělání jako za mořem.“

„Možná, ale o svých studiích budu rozhodovat sama.

Tvoje stanovisko si ale nechám projít hlavou,“ dodala mírněji, aby přítele uchlácholila. Nad obědem poseděli další hodinu a půl, přičemž téma Grady Simione obcházeli širokým obloukem. Dívce přišlo na mysl, že otec Philippa instruoval. Že mu uložil odradit ji od návratu do Spojených států a vyhnat jí myšlenky na vraha v bílém plášti z hlavy.

Po jídle osobně poděkovala šéfkuchaři a v doprovodu Philippa se odebrala zpět do haly. Sotva se uvelebili v sedačce potažené kůží, přihlásila se o avizovanou prohlídku.

„Ještě žes mi to připomněla,“ omluvil svou děravou paměť. „Tak hurá do laboratoří.“

„Pane Descarte,“ ozvala se recepční.

„Ano?“

„Právě se po vás sháněla sekretářka. Vašemu obchodnímu partnerovi pomalu dochází trpělivost. Čeká na vás v pracovně už od půl druhé.“

Philippe se uhodil dlaní do čela. „No ovšem! Úplně jsem zapomněl! Nezlob se na mě, Annick, exkurzi budeme muset odložit.“

„Jistě. Uvidíme se, než odjedu?“

„Zítra se u vás stavím. Uděláme si s tvým otcem pěkný večer, co říkáš?“

„Super. Díky za oběd a za radu.“

„Snad jsem ti aspoň trochu pomohl.“

„Konverzace s tebou mi pomůže vždycky. Hned se cítím líp. Kdy se zase ukážeš v New Yorku?“

Zavrtěl hlavou. „V nejbližších měsících asi těžko. Musíš to překousnout.“

„Pokusím se,“ roztesknila se a teatrálně si položila ruku na srdce. Potom ho objala a políbila na tvář.

„Já se picnu,“ vypískl Philippe. „Ty už líbáš jako Američanky!“

Annick se smíchem pozorovala, jak jí kamarád mizí z očí.

Zpáteční cesta se obešla bez velkých událostí.

Philippovo doporučení si Annick k srdci nevzala. Byla definitivně rozhodnutá vrátit se do Franklinovy nemocnice.

Zmínka o příležitosti ji však zaujala.

Slunce hřálo a Annick se začala potit. Udělala si tedy krátkou přestávku, přetáhla přes hlavu svetr a oddávala se kouzlu francouzské krajiny. Po zbytek cesty do Paříže se obírala Kevinem.

Věčně si stěžoval na doktora Howa a na nemocničním žebříčku oblíbenosti by se jistě umístil na nejnižších příčkách. Nejvíce zarážející však bylo, že - oproti jiným začínajícím pediatrům, s nemocnými dětmi neprojevoval ani ždibec soucitu. Minula rozhrkaný náklaďák, kodrcající se v pravém jízdním pruhu. Řidič se na sedadle natřásal, na hlavě mu trůnila černá rádiovka a z koutku trčela cigareta.

Možnost, že se Kevin dostal do Simionova vlivu, jí připadala čím dál reálnější. Přidala plyn. Po vteřinovém zaváhání připustila, že k účasti na zrůdném podniku ho nejspíš přiměla jakási bizarní touha pomstít se nemocnici za svůj neúspěch.

71

„Tati, viď, že mě nevydědíš?“

Luc Clement z dcery nespouštěl oči plné bolesti.

„Pan Thorne nařídil, abys tady zůstala alespoň dva týdny.“

„Thorne je strašpytel. O sebe se dovedu postarat sama.

Ostatně kdo ví, kde je Simionovi konec. Na Long Islandu určitě ne.“

„Předpokládám, že tak usuzuješ na základě dlouholeté zkušenosti v oblasti prosazování práva.“

„To sotva.“

„Tak co tě k takovým závěrům dovedlo?“

„Instinkt a zdravý rozum.“

„V tom případě se nemám čeho bát,“ pronesl sarkasticky. Pohodil sako na pohovku a zamířil do prostorného obýváku.

„Ale zítřejší večeře s Philippem platí.“

„Nejspíš ne. Telefonoval mi. Moc ho to mrzí, ale ráno musí nečekaně odcestovat do Jižní Ameriky.“

Annick si založila ruce na prsou. Snažila se působit pokud možno lhostejně, aby nepřiživila otcovu teorii o romantickém jiskření mezi ní a Philippem.

„Kdy se vrátí?“

„Za pár dní, tvrdil. Můžete se vidět, až bude zpět. Podle mě je to pádný důvod k odložení cesty.“

„Podle mě ne, ale aspoň jsi projevil snahu.“

„Jenže letadlo bude mít Philippe. Musíš vzít zavděk běžnou linkou.“

„Myslím, že projednou se svět nezboří.“

„Jak se ti líbilo v Amiensu?“

„Oběd byl božský. Našel jsi jedinečného šéfkuchaře.“

„Na tom nemám nejmenší podíl. Podobné záležitosti nechávám plně na Philippovi. Já je jen platím. Ale často mám co dělat, abych z něho vymáčkl výkazy. Popovídali jste si?“

„Popovídali.“

„Pokud ze mě chceš vytáhnout, jestli odrecitoval všechno, co jsi mu nakukal, pak s klidným svědomím tvrdím, že vyvinul maximální úsilí.“

Clementův výraz ztvrdl. Udělal krok vpřed a prstem namířil na Annick. Ta vyskočila do pozoru.

„Neříkej, že jste na mě nebyli domluvení! Stačila by trocha tréninku a mohli byste sklízet ovace na Broadwayi.“

„Vyklubal se z tebe prostořeký spratek,“ rozhněval se Clement. „Tvá matka byla skutečná dáma. Nechápu, jak mohla přivést na svět dítě s tak nevymáchanou pusou.“

Dvoje oči pohlédly na olejomalbu nad krbem.

Znázorňovala Lucovu ženu v černých večerních šatech.

„Zajdeme si na tu večeři?“ zeptala se Annick smířlivě.

„To víš, že jo. Který lokál navrhuješ?“

„Jules Verne?“

„Výborně. Zamluvím stůl.“

„Ale až na později. Dostala jsem chuť dát si horkou lázeň,“ prohlásila a zamířila ke koupelně. Luc jí poslal polibek.

72

Grady Simione opouštěl Spojené státy v převleku za kněze. Oči mu kryly obrovské oválné brýle a na hlavě seděla černá kudrnatá paruka. Na mezinárodním letišti v Newarku nastoupil do letadla, jež ho mělo vysadit v Londýně. Když nabízel ke kontrole padělaný pas, mávl celník rukou a poslal ho dál.

Ve West Endu si za rozumnou cenu najal pokoj na Gloucester Street. Ačkoli se s postupujícím podzimem počet návštěvníků hlavního města snižoval, volil pro jistotu hotel stranou turisticky zajímavých míst. Po několika dnech, kdy prakticky nevycházel, nabyl dojmu, že se mu nemůže nic přihodit a že nastala vhodná doba, aby si co nejdiskrétněji opatřil příslušné doklady a zahájil nový život. Jelikož peněz měl víc než dost, nemusel se příliš zatěžovat obavou, zda se mu poštěstí získat potřebné kontakty.

Po desáté hodině dopoledne si usmyslel, že nevidět aspoň některou z typických londýnských pamětihodností by byla věčná škoda. Vyrazil tedy z hotelu a prošel se k nejbližší stanici metra. Rozhodl se, že si prohlédne Green Park. Poměrně záhy se dobral zjištění, že místní podzemní dráha se ve srovnání s newyorskou hromadnou dopravou vyznačuje jak větší efektivitou, tak čistotou.

Seběhl po schodech a zakoupil si jízdenku. Mohutná skrumáž na nástupišti ho přivedla k domněnce, že vlak přijede každou chvíli. Z kapsy nového vlněného saka vytáhl noviny a jal se prohlížet titulky. Vůči skupinkám o více než pěti osobách cítil bytostný odpor. Nadcházejícího šťouchání a postrkování se děsil už teď. Kromě toho si povšiml, že se na něho zubí jakási zavalitá šeredka s ohyzdným šátkem kolem krku a s taškou nacpanou zeleninou. Po pěti minutách se vynořil vůz metra a boj o pozice vstoupil do poslední fáze. Vzduch prořízlo kvílení brzd a vlak zastavil. Vtom do

Gradyho někdo zezadu neomaleně narazil. Spatřil postaršího muže s deštníkem a nápadně hustým, prošedivělým knírem.

Tenká jehla, která pronikla do lýtka, nezpůsobila žádnou bolest. Dveře se hlučně rozevřely a Grady se octl uprostřed davu šinoucího se do vozu.

O tři hodiny později, když se kochal krásami Green Parku, pocítil první příznaky otravy ricinem. Zprvu připsal nevolnost na vrub dietní chybě a nerušeně pokračoval v programu. Posléze se mu přitížilo tak, že se odhodlal k návratu. Parkem vrávoral jako opilý. Hlava se mu s každým krokem točila víc. Po krku a po čele se mu začaly řinout pramínky potu. Východ z parku nalezl s vypětím všech sil.

Vstoupil do vozovky. Bezvládně se potácel mezi popojíždějícími vozy. Řev klaksonů mu div neutrhl uši. Přál si na ně přitlačit dlaně. Ruce ale potřeboval k orientaci.

Viděl rozostřeně. Náhle mu před očima vytryskly ohňostroje zlatých hvězdiček. Vysiloval ho každý pohyb a nedostávalo se mu vzduchu.

Konečně se doploužil na protější chodník. Vrhl se k rozmazanému sloupu pouličního osvětlení. Chtěl se ho přidržet, jeho stisk byl však příliš slabý a Grady se svezl k zemi. V uctivé vzdálenosti se začali shlukovat kolemjdoucí.

Civěli na tělo neschopné pohybu a cosi drmolili. Po chvíli konečně nějaký mladík ve sportovní soupravě vyrazil pro pomoc. Té se Grady nedočkal. S námahou naposledy otevřel

skelné oči, třesoucí se prsty zaryl do chodníku a těžce vydechl.

Z hloučku zvědavců vystoupil muž v čepici a černém vlněném plášti. Vyhlížel spokojeně. Pustil se přes ulici a mávl na taxi. Deštník, s nímž ráno vyšel z domu, už u sebe neměl. Chvílemi zadržoval smích. Nemohl se dočkat, až dorazí domů a seškrábe si z obličeje nánosy líčidla.

Zestárnout během pár hodin o třicet let dalo pořádnou fušku.

Otevřel dveře a rychle nastoupil do vozu. Vrtalo mu hlavou, jak se zbaví mohutného kníru. Připevnil si ho totiž pomocí silné vrstvy lepidla.

73

O TŘI DNY POZDĚJI

Pár minut před sedmou ze sebe Annick shodila prošívanou pokrývku a spustila nohy z postele. Ranní hygiena a oblékání zabraly téměř hodinu. Když dorazila do jídelny, byla mile překvapena. Na stole na ni čekala její oblíbená snídaně: ovoce, croissant a mléčná káva. Sophie, jež u Clementových pracovala jako hospodyně už přes dvacet let, zřejmě slyšela, že se Annick sprchuje, a věděla, kdy má servírovat. Denní tisk byl úhledně složen na židli.

Dívka se posadila a rozevřela noviny.

„Jsi sbalená?“ vešel Luc.

„Sbalená a připravená k odjezdu.“

„Zavolej mi, hned jak přistaneš. Mrzí mě, že na letiště nepojedu s tebou. Mám schůzku s lidmi, kteří kvůli mně večer přiletěli z Mnichova, a nemůžu se omluvit.“

„Nic si z toho nedělej, ta ti.“

Posnídali bez jediné zmínky o nemocnici, Simionovi či návratu do Ameriky. Po jídle vyprovodil Luc dceru k přistavené limuzíně.

„Hlavně se mi hned ozvi,“ připomněl jí, když už seděla ve voze.

„Určitě zavolám.“ slíbila. Mercedes se hnul z místa a Annick začala mávat. Pošmourno za okny vozu odpovídalo její chmurné náladě. S Paříží i otcem se musí na dlouhé týdny rozloučit. Prožívala těžké chvíle, přestože věděla, že její místo je v New Yorku.

Odbavení proběhlo bez zádrhele a obří Boeing 747 se od rozjezdové dráhy letiště Charla de Gaulla odlepil podle letového řádu. Přes protrhávající se mračna se Annick naskytl krátký pohled na město. Jumbojet nabral nezbytnou výšku a zamířil na západ. Než doletěli nad Atlantik, umanula si Annick, že jakmile se dotkne země, zavolá agentu Thornovi a pokusí se z něj vymámit informace ohledně Kevinova zatčení.

V letadle střídavě pročítala odborné časopisy a podřimovala.

Let naštěstí nebyl zpestřen turbulencemi a na Kennedyho letiště dosedli včas.

Sotva prošla kontrolou, vytáhla mobil a netrpělivě vyťukala Thornovo číslo. Znala ho nazpaměť.

„Mohla bych mluvit se zvláštním agentem Thornem?“

zeptala se.

„Bohužel.“ zapištěla sekretářka. „Momentálně tady není. Mám mu něco vyřídit?“ Annick se sevřelo hrdlo.

Najednou ji ochromila nerozhodnost. Před pár hodinami si své jednání schválila, teď ji ovšem přepadly pochyby.

„Haló? Jste tam? Mám mu něco vyřídit?“ naléhala sekretářka.

„No… děkuji…, já zavolám později.“ vykoktala Annick a chvatně zavěsila.

„No konečně! Už jsem se lekl, že jsme se minuli!“

vykřikl Mac. Na přílet desítek mezinárodních linek čekal pořádný dav. Mac se prodral mezi korpulentní dámou s ptačí klíckou a mužem, jenž držel nad hlavou ceduli se jménem.

Annick položila tašku, vrhla se k příteli a objala ho, jako by odcházel do války.

„Jsem strašně ráda, že tě vidím.“ zašeptala. Když ho pustila, shýbl se pro tašku a hodil si ji přes rameno. Tak rozzářeného ho Annick ještě nezažila.

„To není špatný pocit, když po tobě někdo tak prahne.“

zavtipkoval.

„Vůbec si to neumíš představit.“

„A jak se ti cestovalo s obyčejnými smrtelníky?“

„Šlo to.“ smála se Annick.

„Takže vízum máš v pořádku?“

„Jo.“ hlesla.

„Tudy prosím, mademoiselle.“ ukázal Mac k východu.

„Jasně. Pojeďme domů.“

Vzali se za ruce a Annick mu položila hlavu na rameno.

Sotva ušli pár kroků, pustil se do líčení pozoruhodných případů, s nimiž se v posledních dnech setkal. Přítelova hovornost Annick pomohla setřást nervozitu, a když došli k autu, byla mnohem klidnější. Postupně v ní dozrálo přesvědčení, že jelikož jí do zítřka žádný problém neuteče, může si dnes naplno užít Maca.

74

V úžasu zírala na Maca. Ležel na pohovce a spal tak tvrdě, jako by přes oceán letěl místo ní. Přehodila přes něj vlněnou deku, sáhla po bezdrátovém telefonu a uchýlila se do kuchyně.

V rychlosti vyhledala Kevinovo číslo. Zda je jejich kolega ve vazbě, či zda byl propuštěn na kauci, Mac nevěděl. Zato však s určitostí tvrdil, že u Kevinova zatčení kupodivu neasistoval nikdo od novin ani od televize.

Osobně byl přesvědčen, že praktikant se v kauze angažoval.

Neústupnost, s níž své stanovisko hájil, Annick zaskočila.

Po prvním zazvonění zazněl hlas ze záznamníku.

Annick počkala, až se ozve pípnutí, a spustila: „Ahoj Kevine. To jsem já, Annick. Musela jsem teď na pár dní odjet. Mac říkal, že sis vzal volno. Jestli si vyzvedáváš vzkazy, zavolej mi prosím na číslo 5557902. Díky.“

Mladá žena upřela pohled do obývacího pokoje. Mac se ani nepohnul. Když zazvonil telefon, málem se polekala.

„Ano,“ řekla potichu, aby spáče nevzbudila.

„Ahoj, tady Kevin. Promiň, že jsem nezvedl sluchátko.

Držel jsem se doporučení svého obhájce. Mac ti už asi všechno vyklopil.“

„Moc toho neví. Jsi v pohodě?“ Annick se příčil mírný tón, který nasadila. Pokud v tom Kevin jede, nezaslouží si, aby s ním ztratila jediné slovíčko, ovšem je-li nevinný, může z něj vyloudit informace. A toho dosáhne jen laskavostí.

„Docela jo. Jenom se bojím, že se toho chytí média.

Nejdřív jsem měl před očima vlčí mlhu. Bylo mi, jako bych dostal ránu do hlavy. Teď… teď se snažím překlepat den po dni.“

„Mohla bych ti nějak pomoct?“

„Mohla. Najít gaunera, co mi to naskládal do baráku.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Znáš Gradyho Simiona?“

„Jenom ze špitálu, od vidění. Nikdy jsem s ním pořádně nemluvil. Nemusíš si brát servítky. Je mi naprosto jasný, co se o mně špitá. Nespadl jsem z višně.“

„Nezlob se, ale nerozumím ti.“

„Ty bláboly se donesly až ke mně. Údajně jsme se Simionem velcí kámoši…, a prý jsme to táhli spolu.

Dovedeš si to představit, Annick?! Mají mě za vraha!“

„Povykládal jsi o tom FBI?“

„Blázníš? Byli na mě jako psi. To člověk začne pochybovat i o tom, jak se jmenuje.“

„A zatkli tě vlastně, nebo ne?“

„Ze špitálu mě vyvedli v poutech. Připadal jsem si jako onuce.

V životě mě nikdo tak příšerně neponížil,“ zachraptěl a div se nerozplakal. „Chválabohu že mi rodiče splašili jednoho renomovanýho právníka z Chicaga. Ten mě z toho vysekal.“

„Takže jsi venku na kauci?“

„Jo.“

Annick svrběl na jazyku milion otázek, ale musela je spolknout. Nechtěla v Kevinovi vzbudit dojem, že mu nevěří. Vždyť tvrdil, že laboranta vlastně nezná. Jeho slova působila upřímně, jenže mladou lékařku ke změně názoru nepřiměla.

„Jak se to k tobě mohlo dostat?“

„To kdybych tušil! O to porno ani nejde. Nastrčili mi tam ale taky kupu článků o jedech a o děckách, co zemřely v příšerných bolestech na otravu.“

„Napadá tě, kdo by z tvého neštěstí mohl profitovat?“

„Ne. Hodiny jsem si s tím lámal hlavu! S právníkem jsme to probírali donekonečna. Brali jsme v úvahu všechno, od pomsty po špatný vtip. Do zpitomění se mě vyptával, kdo by mohl mít důvod.“

„A kdo?“

„Na nikoho jsme nepřišli. Podezírají mě, že jsem to prodával.“

„Tohle přece nemůže být pravda.“

„Nějaké sprosťačinky se objevily v jedné místní škole,“

posmrkával Kevin.

„To je jedna absurdita vedle druhé,“ podotkla Annick.

„Právník povídal, že jestli to nevysvětlím, svobody se jen tak nedočkám. Zvlášť jestli mě obviní ze spolupráce se Simionem.“

Annick váhala. Nechtěla na Kevina tlačit. Byl evidentně na hranici svých sil. Naneštěstí pro něho si dobře uvědomovala, že lidé v extrémních situacích dokážou působit naprosto věrohodně, a na stranu zoufalého mladíka se nepřiklonila.

„Podívej, Kevine. Ráda bych tě nějak povzbudila, jenomže bohužel nevím jak. Pokud jsi skutečně nic neprovedl, všechno se nakonec obrátí v dobré.“

„Tak to chodí v hollywoodských slaďácích, ale ne v životě.“

„Pokus se tomu věřit.“

„Zavolej mi ještě někdy. Strašně mě potěšilo, že si někdo vzpomněl. A pozdravuj Maca. Nebyl jsem sice bůhvíjaký lumen, ale před ním hluboce smekám.“

„Vyřídím,“ slíbila a zavěsila.

Vrátila se do obýváku a klesla do křesla. Svírání v oblasti kolem žaludku se rozhodla ignorovat. Do myšlenkového chaosu, který jí zaplavil mozek, bylo potřeba vnést řád.

Poměrně hlasité tóny z cédéčka, jež vybíral Mac, ji rušily. Vstala, otočila knoflíčkem na věži a jazzová hudba se rozezvučela zcela tichounce. Slovo od slova si vybavovala rozhovor s Kevinem. Cosi jí na něm vadilo. Snad nějaká drobnost, nějaká větička. Ať se soustředila sebevíc, nebyla schopna nesrovnalost pojmenovat. Zavřela oči a zaklonila hlavu.

„Co se děje?“ probral se Mac.

„Nic. Pozorovala jsem tě, jak spíš.“

„To muselo být minimálně stejně strhující jako dívat se, jak roste tráva.“

„Bohužel se dneska na nic dynamičtějšího asi nezmůžu,“ konstatovala, ale Mac už pravidelně oddychoval.

Za dobu, co byla pryč, dostal v nemocnici pěkně zabrat a odpočinek potřeboval jako sůl. Usmála se, upravila mu přikrývku a odešla do svého pokoje. Sedla si na okraj postele a zírala do prázdna. Náhle rozevřela oči a pod prsní kostí pocítila ledový dotek hrůzy. Vyskočila a jala se netrpělivě přecházet po místnosti. Záhadné události posledních týdnů začaly dávat smysl. Zastavila se, a aby se trochu zklidnila, koncentrovala se na každý vdech i výdech.

Potom odhodlaně zamířila k telefonu a vytočila číslo profesora Aarona.

Ohlásil se okamžitě.

„Tady Annick. Nevzbudila jsem tě?“

„Annick, rád tě slyším. Ne, nevzbudila jsi mě. Jsem ranní ptáče. Právě jsem byl na odchodu do institutu. Co se přihodilo?“

„Mám na tebe velikánskou prosbu.“

V profesorově bytě se na několik vteřin rozhostilo hrobové ticho. „Tebe i tvého otce znám už hezkou řádku let.

A nemusím ti doufám vysvětlovat, jak moc pro mě znamenáte. Tím chci říct, že se nenajde přání, které bych vám ochotně nesplnil.“

„Možná by sis měl nejdřív poslechnout, co po tobě chci.“

„Moment, podám si papír a tužku. Mám dojem, že se mi budou hodit.“ Annick uslyšela šustění a představila si, jak profesor s brýlemi na špičce nosu a v ošuntělé vestě šmátrá po stole a hledá pero. „Tak, už jsem ti k službám.“

Deset minut dopodrobna popisovala, co potřebuje zjistit.

Aaron zachovával klid, občas dívku požádal, aby zvolnila tempo, protože si nestačí dělat poznámky. Nakonec zdůraznila, že jde o delikátní prosbu, o níž se nesmí žádné nepovolané uši doslechnout.

„Nechceš se mi svěřit, k čemu ta data hodláš použít?“

„Když řeknu ne, zatratíš mě a budeš mě do nejdelší smrti nenávidět?“

„To jsem dopadl,“ politoval se Aaron. „Co nadělám, snad se samou zvědavostí nerozstůňu… Ale ty mi to stejně jednou řekneš,“ dodal.

„Přísahám.“

„Pár dní mi to zabere. Až shromáždím aspoň některé informace, pošlu ti je e-mailem nebo faxem.“

„Jsi moc hodný. Ani nevím, jak ti takovou laskavost oplatit.“

„Budu muset trochu riskovat. Ale dobře chápu, že bys po mně takové údaje nechtěla pro nic za nic.“

„Kdyby to nebylo nutné, vůbec bych si nedovolila tě obtěžovat.“

„Hned se do toho pustím.“

Annick poděkovala a slíbila, že mu za dvacet čtyři hodiny znovu zavolá. V hlavě jí vířila ještě spousta otazníků a spánek ji v daném okamžiku zajímal až na posledním místě. V psacím stole našla žlutý papír a své oblíbené plnicí pero a přeběhla k Macovi. Vměstnala se do škvíry, kterou jí nechal, a dábelskou rychlostí začala sepisovat poznámky.

Ve dvě hodiny ráno podlehla vyčerpání a převrátila se na levý bok, na Macovy nohy. V této pozici spala hlubokým spánkem šest hodin.

75

O TÝDEN POZDĚJI

K telefonu ji volali, když zapisovala do karet dvou pacientů, které právě prohlédla.

„Doktorka Clementová, prosím.“

„Kapitán Bertám,“ zaznělo francouzsky.

„Ano.“ Ve sluchátku silně šumělo. Lékařka si je přitiskla pevněji k boltci.

„Váš otec mě požádal, abych vám vyřídil vzkaz. Prosí vás, abyste ho ve čtvrt na sedm večer čekala na letišti v Newarku.“

„Odkud voláte?“

„Jsme nad Atlantikem.“

„Mohla bych mluvit s otcem?“

„Bohužel má jednání s jedním džentlmenem. Ale do přistání vám zavolá. Kdyby mu to nevyšlo, setkáte se na letišti. Můžu mu vzkázat, že tam budete?“

„Samozřejmě!“ Při představě, že se za pár hodin uvidí s otcem, se jí zmocnila euforie. Měla pro něj množství novinek a hned po práci se mu chystala zavolat. „Určitě dorazím.“

„Mám se vás zeptat, jestli s vámi přijede i Mac.“

Annick se na okamžik soustředila. „Asi ne. Myslím, že má službu.“

„Dobře. Vyřídím.“

„Děkuji,“ hlesla Annick a zavěsila. Konečně aspoň jedna radostná zpráva za celé dopoledne. Dopsala záznam, a jelikož se blížila dvanáctá hodina, popadla stetoskop a spěchala do kantýny na oběd s Macem. Sotva zhltli salát a prohodili pár slov, volal Maca Howe. Annick stihla poreferovat o překvapení, které jí přichystal otec, a Mac zklamaně potvrdil, že na letiště jet nemůže. Zeptal se, jak dlouho se otec zdrží, ale odpověď Annick neznala.

Po obědě se s vervou pustila do zbývající práce. Aby se na letiště dostala před šestou, potřebovala skončit brzy.

Před odchodem domů se rozhodla zatelefonoval Rachel Warrenové do Úřadu pro kontrolu nemocí. Na telefonát čekala dlouhé čtyři dny. Vidina setkání s otcem ji však připravila o všechnu trpělivost. V inspekčním pokoji byla sama.

„Dobrý den, doktorka Clementová z New Yorku.“

„Vy snad umíte číst myšlenky. Právě jsem vám chtěla volat,“ zahalekala doktorka Warrenová.

„Zrovna jsme analyzovali ten poslední vzorek botulotoxinu. Rozbor trval poněkud déle, než jsme předpokládali, protože toxin bylo nutné vyčistit.“

„Děkuji vám.“ Byla jako na jehlách.

„Sérotyp se shoduje s těmi prvními dvěma vzorky.“

Annick zkopměla. Polkla, zhluboka se nadechla a poprosila doktorku Warrenovou, aby jí informaci zopakovala. „Výsledek testu je nezpochybnitelný. Jedná se o stejný toxin jako u Michaela Flanneryho a Justina Silvy.

Pomohla jsem vám aspoň trochu?“

„Pomohla jste mi moc. Mnohokrát děkuji.“

Se sluchátkem v ruce klesla na pohovku. Z tranzu ji vytrhl oznamovací tón. Po pokoji se rozléhal více než minutu. Odložila sluchátko do vidlice a vyběhla ze dveří.

Brzký rozhovor s otcem se stal naléhavou nezbytností.

Vzpomněla si, že při obědě v Amiensu ji Philippe varoval před ukvapenými závěry. Ona si ale za výsledky svého pátrání stála.

Cestou k výtahu se utvrdila v podstatném: události ve Franklinově dětské nemocnici nebude nikdo přemalovávat narůžovo.

76

Domů dojela o půl čtvrté. Osprchovala se, nalíčila, oblékla a vyrazila k autu. V hustém odpoledním provozu se na letiště šourala skoro dvě hodiny. Skutečnou zkoušku nervů představoval

zejména

poslední,

zhruba

dvacetikilometrový úsek.

Na jasně osvětleném parkovišti před terminálem soukromých letadel zastavila už za tmy. Když vystoupila, povšimla si strojů odstavených za plotem. Ochladilo se.

Byla ráda, že si vzala koženou bundu.

„Podle tebe by se daly seřizovat hodinky,“ uslyšela klidný hlas. Poznala ho, a přesto se lekla.

Otočila se a spatřila Philippa. Stál pár kroků od ní. Měl kašmírový svetr a tenké kožené rukavice.

„Tebe bych se tu nenadála, Philippe. Kde je otec?“

zeptala se a pohlédla k terminálu.

„V letadle. Musel si ještě vyřídit pár telefonátů, ale už na tebe čeká.“ Pátravě ji sledoval a měl nezvykle jednotvárný hlas. Konečně k ní přistoupil a políbil ji.

„Ale s tebou jsem se tady setkat neměla.“

„Všechno se změnilo na poslední chvíli.“

„Aha.“

„Tvůj otec si přeje, abychom za ním zašli do letadla.“

Podívala se na letištní plochu a podrážděně podotkla: „Tak proč tady ještě zevlujeme?“

Philippe ji vzal za paži a přes terminál dovedl k letadlu.

Vystoupala po schůdcích a rozlédla se. Dveře do pilotní kabiny byly otevřené, ale obě sedadla zela prázdnotou.

Postoupila dovnitř a skrz naskrz prošpikovala prostor pohledem.

„Kde je otec?“

Philippe se usmál a trhl rameny. „Třeba odběhl na toaletu.“

Annick si opřela ruce v bok a vydala se k východu. Na takovou reakci byl Philippe připraven a rychle jí zastoupil cestu.

„Nechápu, proč jsi mi lhal. Otec na palubě není. A teď laskavě uhni, protože se po něm chci podívat.“

„Sedni si,“ poručil klidně. „Diskutovat vestoje se mi zdá dost nepohodlné. Otce pusť k vodě. Pár vědomostí ze zeměpisu mi v hlavě ulpělo, a tak počítám, že je několik tisícovek kilometru odsud.“

Dívčin vztek dostupoval vrcholu: „Jestli okamžitě…“

„Sedni si!“ zařval, ale rázem se vrátil k civilnímu tónu: „Vyřídíme to v cuku letu.“

Věřila, že Philippe zná odpovědi na spousty otázek, které ji trápí. Koukla se do pilotní kabiny, prozkoumala jeho odhodlaný výraz a poslechla.

„Takže co mi chceš?“ zeptala se.

Philippe si sedl naproti, natáhl dlouhé nohy, sundal si svetr a úhledně ho složil na klín. „To už pravděpodobně víš.“

„Ano?“

„Myslím, že ano. Poslední dobou se nějak moc vrtáš v mých věcech. Zajímalo mě proč.“

„Protože tě podezírám, že pácháš zlo na bezbranných dětech,“ oznámila jedovatě. „Jsi bestie s lidskou podobou.

Nemáš v sobě ani nejchatrnější morální zábranu.“

Na Philippově obličeji se nepohnul jediný sval. Přehodil si nohu přes nohu a pohladil strniště tuhých vousů.

„To je zpropadeně závažné obvinění.“

„A bohužel pravdivé.“

„Řekl bych, že mi dlužíš vysvětlení.“

„Máš ho mít. Jak dlouho se potýkáš s finančními problémy?“

„Jak tě to napadlo?“

„Proč by ses asi zbavoval toho letadla? Kdysi bys za něj byl ochoten málem položit život.“

„Na to už ses mě přece ptala v Amiensu. Chtěl jsem něco lepšího.“

„Tak? A co sis pořídil?“

„Ještě nic. Zatím mi žádné nepadlo do oka. To není, jako když si na bleším trhu vybíráš sadu hrnků.“

„Logičtější by ale bylo vyhlédnout si nové letadlo, a teprve potom prodat to staré.“

„Fajn. Takže to tak můžeš udělat, až se tě takový obchod bude týkat.“

„Asi před půlrokem mi otec říkal, že sis od něho loni půjčil nějaké peníze.“

„To souhlasí. Na Dálném východě se naskytla jedinečná investiční příležitost a tvůj otec mě podpořil.“

Annick pokyvovala hlavou. „Protože jsi mu je dosud nevrátil, předpokládám, že ta jedinečná příležitost tak úplně nevyšla.“

Mladíkovy tváře znachověly. „Sázka na jistotu neexistuje. A o naší branži to platí dvojnásob.“

„Mimochodem, když už se bavíme o těch jistotách, jak dopadla ta internetová firma? Před lety jsi do ní nacpal moře peněz. Mělo se jednat o revoluční zvrat v bezdrátové komunikaci. Hučel jsi o tom od rána do večera. Dokonce jsi už měl v merku i rezidenci v Monte Carlu. Ale pak jako když utne a od té doby je ticho po pěšině. Skoro bych tipovala, že jsi na té výhodné investici prodělal.“

„Na té výhodné investici jsem prodělal,“ doznal, jako by hovořil o cizím člověku.

„Kolik?“

„Docela velkou sumu svých peněz a něco půjčených, když už to musíš vědět.“

„No, mám pocit, že do skoku ti není,“ uzavřela.

„Namísto meditace nad mou finanční situací bys měla přejít k jádru věci.“

Poposedla si a zaútočila: „Sprostě jsi mě zneužil, ty hnusnej parchante! Pěkně jsi to na mě navlékl a já jsem celou mašinérii uvedla do chodu! Jako blbečka jsi mě vodil za nos tudy, kudy jsi potřeboval.“

„Mluvíš dost vágně,“ konstatoval.

„Hned budu konkrétnější. Jen co se dozvím, kdy ses rozhodl participovat na výrobě obranných systémů proti biologickým zbraním.“

„O tom nic nevím.“

„Ne? Tak to jsi musel zapomenout na Prebiopar.“

V dlani žmoulal kašmírový svetr. „V průmyslovém impériu tvého otce se najde řada mnohem významnějších společností, které mu přinášejí nesrovnatelně vyšší zisk.

Prebiopar hraje zanedbatelnou roličku.“

„A proč máš zrovna o něj tak enormní zájem?“

Na Philippově tenkém krku poskočil ohryzek.

„Jak jsi na to přišla?“

„Jednoduše. Prostudovala jsem firemní hodnotící zprávy za posledních třicet šest měsíců.“

„Myslel jsem si to. Jenomže abys věděla, tvůj otec si přeje, aby jeho klíčoví manažeři investovali do jeho firem.“

Rozepjal si knoflíček u krku a povolil límec tmavomodré košile. „Pěkně ses činila. Ale pořád mi nedocházejí souvislosti mezi vším, co mi vykládáš, a zločiny ve vaší nemocnici.“

„V

Amiensu

sis

vymýšlel.

Nepracuješ

na

laparoskopických přístrojích ani na žádné digitální technologii. Otci jsi posílal zkreslené a nespecifické informace. Choval k tobě bezmeznou důvěru a neviděl důvod, proč by si je měl ověřovat. A ty bys stejně přispěchal s nějakým vcelku přijatelným vysvětlením.“ Mladík sáhl do ledničky pro jablečný džus v krabici. Annick se zdálo, že se mu chvějí prsty.

„Tak na čem podle tebe dělám?“

Annick se koncentrovala a pak vyhrkla: „Na prostředcích a na látkách, které by v případě bioteroristického útoku nebo války minimalizovaly ztráty na životech.“

„A co by to mělo být?“

„Mimo jiné jsi zdokonalil filtrační jednotku. Zachránila by tisíce lidí, kdyby se do klimatizace v mrakodrapech dostaly toxické látky. Dále jde například o jednoduchý test, který bezpečně odhalí, zda nedošlo ke kontaminaci pitné vody. A imunologické výzkumy se taky jeví velmi slibně.

Tím výčet zdaleka nekončí. Mám pokračovat?“

Philippe popíjel džus, po chvíli krabici odložil a zeptal se: „Daná problematika ti vzhledem k tvé profesi není úplně cizí. A přesto: jak moc je podle tebe riziko bioteroristického útoku reálné?“

„Ráda se nechám poučit.“

„Stačí, aby nad velkoměstem, jako je třeba New York, dvakrát přelétlo jednomotorové letadlo. Během jediného odpoledne by zahynulo nepředstavitelné množství lidí.

Normální člověk si to vůbec neuvědomuje. Nechápe, jakému nebezpečí se dennodenně vystavuje, a není na ně připraven.“

„A právě proto jsi tady ty a tvá firma, že? Jak šlechetně se chováš! Zachránil bys spousty lidí a jen tak mimochodem shrábl miliony. Já ty zprávy četla. Všechny se točily kolem stejného problému. Kolem příslovečného trnu v tvé patě. A ten tě brzdil v rozletu.“

„A to je?“

„Sám jsi to před chvilkou řekl. Dovol, abych parafrázovala úryvek z přísně důvěrné zprávy, kterou ti zaslal ředitel marketingu. Procházela jsem si ji tolikrát, že ji znám prakticky nazpaměť. Dokud občané a klíčoví průmyslníci nějakým drastickým způsobem neprocitnou ze stávající letargie, budou i nadále veškeré aktivity Prebioparu končit naprostým fiaskem. Tak co, uhodila jsem hřebík na hlavičku?“ Posunula se ke kraji sedadla a dodala: „Strach z bioterorismu, o to jsi usiloval.“

„I kdybys měla nakrásně pravdu, proč bych proboha organizoval tak složitou akci? Navíc v nějaké americké nemocnici.“

„Dobrá otázka,“ nezaváhala. „Právě s tímhle jsem si nedokázala poradit. Ale nakonec mi svitlo. Nevím, proč mi to trvalo tak dlouho.“

„Zvědavostí ani nedýchám.“

„Bylo nutné vytvořit trh.“

„Prosím?“

„Potřeboval jsi strhnout pozornost. Demonstrovat devastující účinky bioteroristického útoku. Až bys vyvolal všeobecnou hysterii, tvoje výrobky by šly na dračku. Trochu by to připomínalo padesátá léta. Tehdy byli všichni Američané vyděšení z možné atomové války a výroba protiatomových krytů se stala byznysem prvořadého významu.“

„Zajímavá analogie.“

Jeho poznámku přešla bez komentáře a navázala na původní myšlenku: „Prebiopar by vstal z mrtvých. Tvé vylepšené produkty by ti rvali z rukou. Obratem by ses mohl počítat mezi multimilionáře a rezidence v Monaku by rychle nabyla skutečné podoby.“

Znechuceně zavrtěla hlavou. „Jak snadné! Nebýt těch dětí. Co to do tebe vjelo? Nemohlo jít jenom o peníze. Tolik jsi záviděl mému otci?“

Prsty ťukal do opěrátka. „Opravdu není snadné krčit se v jeho stínu. Zvlášť když je člověk stejně inteligentní, a navíc mnohem talentovanější.“

Uchopil prázdnou krabici, zmačkal ji a odhodil směrem k pilotní kabině.

„Jenže jsou tady ty mrtvé děti,“ připomněla dívka.

Pokrčil rameny. „Když se kácí les, tak holt lítají třísky.

V historii najdeš takových případů habaděj.“

„Tohle mi řekneš? Takhle ospravedlníš svůj hrůzný zločin?“

„Jo,“ pronesl lhostejně. „A opovaž se ze mě udělat zrůdu. Máš plnou pusu několika děcek, zatímco mně jde o miliony.“

„O miliony? Máš teď na mysli lidi nebo dolary?“ vyjela.

„Ze sedadla BMW se dobře trousí svatouškovské rozumy, co? Jen se na to kristepane podívej: události ve Franklinově nemocnici obletěly celý svět. Telefony řinčí do noci. Veřejnost se konečně probudila!“

Annick se málem kousla do rtu, aby se přesvědčila, že nespí. K Philippovi dosud vzhlížela jako k modle. Je to skutečně tentýž člověk?

„Otec tady není. Takže ten telefonát máš na svědomí ty?“

Otřel si rty ubrouskem a ztlumil světlo. „Jinak to nešlo.

Bohužel jsi vyčenichala daleko víc, než jsem doufal.“

„Jak jsi kápl na Simiona?“

„Dalo mi to zabrat. Pátral jsem po odborníkovi s úzkou specializací. Ke Gradymu jsem se dostal přes člověka, který ho znal z armády. Usmálo se na mě štěstí. To nepopírám.

Když jsem mu nabídl finanční podporu, přestal se ošívat a rozhovořil se o svých úspěších.“

Philippe se protáhl, přikryl ústa dlaní a zívl. „Ukázalo se, že jsem si nemohl vybrat lépe.“

„Ty ses zbláznil,“ vyjekla plna opovržení. „Jak jsem mohla být tak hloupá?“

„Nebuď na sebe zbytečně tvrdá.“

„Pověz mi o Joelle Parsonsové. Tu jsi na mě taky nastrčil ty, že?“

„Ale pochopitelně. Nesměl jsem dopustit, abys sešla ze správné cesty. Bez ní by ses o dalším případu botulismu nedozvěděla.“

„A Danielle Sudorová?“

„Ta předvedla výkon hodný filmové hvězdy. Díky ní jsi nabyla jistoty.“

„Ne že by mě to nějak zvlášť trápilo, ale… Jak jsi je sehnal?“

Philippe se podíval z okénka. „Musíš vědět, kde hledat, a musíš mít prachy. Každý se dá koupit. Nejsou to žádné začátečnice. Vyzvedly si tučnou odměnu, na nic se neptaly a šly.“

„A v jakém duchu se mělo tohle drama završit?“

„Že by ses nedovtípila sama? Zakousla ses do toho jako buldok. Úřady se toho musely chytit každou chvíli.

Neohrozitelnou pozici hlavního podezřelého zaujal Simione.

Doufal jsem, že ho budou chtít zatknout doma. Že se jim to bude jevit nejbezpečnější. Dobrovolně by se nevzdal. Museli by ho zabít.“

„Opravdu jsi věřil, že to bude fungovat?“

„Ale to fungovalo,“ oponoval Philippe. „S výjimkou té koncovky. Unikl jim o vlásek. Mohlo být po všem. Mysleli by si, že za celou tragédií stojí samotářský blázen.“ Hovořil rozvážně a věcně.

O ne zcela vydařeném obchodě by patrně mluvil s větší lítostí. Po chvíli ticha doplnil: „A ty jako klíčová osoba ses nikdy neměla dozvědět pravdu. Nebylo by to elegantní?“

„Ale proč já? Proč jsi vsadil zrovna na mě? Mohl sis vybrat kohokoli.“

Philippe se pousmál. „Nemohl. Coby lékařka na infekčním oddělení vytížené dětské nemocnice jsi splňovala všechny předpoklady.

Hledat

někoho

jiného

by

představovalo značné riziko. Ale byl tu ještě jeden důvod.“

„Smím vědět jaký?“

„Možnost ovlivnit události dnešního večera.“

„Prosím?“

„O tvé inteligenci jsem nikdy nepochyboval. Doufal jsem, že ve stěžejním okamžiku dáš od Simiona ruce pryč.

Ovšem s eventualitou, že na místo strůjce dosadíš mě, jsem taky počítal. Utěšoval jsem se, že mě nepodrazíš a nepoběžíš na policii.“

Došlo jí, že se Philippe pokouší zabrnkat na strunu dávného přátelství. Napadlo ji zalhat. Vzápětí si ale uvědomila, že na to, aby takový pokus vyšel, se znají příliš dlouho a příliš dobře, a mlčela. Vztyčil se, posloužil si sklenicí vody s ledem, a znovu si sedl.

„Na všechno jsem ti odpověděl. Teď bych se rád zeptal já.“ Na obličeji se mu roztáhl zdrženlivý úsměv. Přehodil si nohu přes nohu a upřeně se jí zadíval do očí. „Čím jsem se prozradil?“ Otázka sjela jako blesk z čistého nebe a Annick si nestihla ujasnit nejvhodnější strategii. Nakonec pochopila, že zapíráním by Philippa jen popudila.

„Pořád jsem narážela na střípky, které se mi do konečného obrazu nehodily. Až do setkání v Amiensu.

Zmínila jsem se ti, že podezírají jednoho kolegu.“

„To bude Kevin.“

„Prohodil jsi cosi o drahém právníkovi z Chicaga. Té poznámce jsem nerozuměla, ale nepřikládala jsem jí význam.“ Udělala zřetelnou pomlku a pohlédla na Philippa.

„Jenomže pak telefonoval Kevin. Jak by ses o jeho obhájci dozvěděl? Musel jsi být napojený na informátora v New Yorku. Šlo zřejmě o téhož člověka, kterého jsi pověřil, aby na Kevina narafičil ty hnusámy.“

Uculil se a zdvihl sklenku jakoby k přípitku. „To jsem přepískl. Ale obvykle si dávám větší pozor. Pak už šlo všechno jako po másle, viď?“

„Co jako?“

„Prosím tě, ten manévr s Aaronem by prokoukl i slepec.

Přifrčí si do Amiensu pod absurdní záminkou jakéhosi výzkumu. Kdybych zrovna nebyl mimo město, vytáhl jsem na něj bouchačku a jeho bourák skončil někde v řece.“

„To by ti bylo podobné.“

„Nejdřív jsem účel jeho cesty nechápal. Ale jakmile jsem si uvědomil, že u mě odebral vzorek botulotoxinu, byl jsem doma. Kdo jiný by toho dědka dostrkal k tak riskantní avantýře, když ne ty? Zřejmě už víš, že se sérotypy shodují.“

Nepatrně kývla hlavou. „Dneska mi telefonovali z Úřadu pro kontrolu nemocí.“

„Jasně.“

Philippe se s bolestným výrazem rozhlédl po letadle.

Annick nedovedla odhadnout, zda si svou situaci uvědomí a marný boj vzdá.

„Co teď?“ zeptala se.

„Předpokládám, že FBI nemá o ničem ani páru. Chtěla jsi to nejdřív požalovat tatínkovi, že?“ V naději, že nebude odhalena, se zatvářila neurčitě.

„Výborně, myslel jsem si to,“ zašklebil se. Znaveně se zvedl a odšoural se do přední části stroje. Vtáhl schůdky, zajistil dveře a zamířil k pilotní kabině. Náhle se zarazil.

„Jde o prkotinu, ale přesto se s tebou chci poradit.“ Stál a ukazovákem si přejížděl po bradě. „Kolik si myslíš, že by byl tatíček ochoten zaplatit, kdybych tě odevzdal vcelku?

Začnu na pětadvaceti milionech, co říkáš?“

„Takže už ne vrah, ale únosce? Jde to s tebou s kopce.“

Zrudl a v očích mu zajiskřilo. „Sedni si a připoutej se!

Uděláme si malý výlet.“

„Kam?“

„Na jeden nádhemej tropickej ostrůvek. Mají tam docela dobrý zákony. Osoby stíhané v jiném státě totiž jen tak nevydají. Nemáš se čeho bát. Jakmile tatínek vysolí prachy, pošlu tě domů.“

Míru reálného nebezpečí nebyla s to určit. Philippe v mnohém připomínal psa, který sice štěká, ale nekousne.

Avšak nikde nebylo psáno, že se jí nic nestane.

Vědomí, že by se mohla stát obětí násilí, ji šokovalo.

Zároveň ovšem věděla, že je třeba chovat se co nejklidněji.

Philippe usedl do pilotní kabiny, připjal si pás a sáhl po vysílačce. Co pět vteřin ji kontroloval pohledem.

Rozvažovala, zda se pokusit nahmatat mobilní telefon. Ale jelikož se Philippe točil jako holub na báni, v provedení svého plánu příliš nevěřila. Když začal mluvit do vysílačky, stouplo jí sebevědomí. Sotva se však dotkla kabelky, všimla si, že kráčí přímo k ní.

„Nedají nám povolení ke startu. Na příkaz tvého otce.

Pro neoprávněné užití stroje.“

„A co sis myslel?“

„Myslel jsem si, že mu bude fuk, když si letadlo nechám o dva dny dýl.“ Sevřel ruku v pěst a začal jí boxovat do opěradla. „Nemůžeme natankovat a nepustí nás na ranvej.“

„Proč se na to nevykašleš?“

„Nepřichází v úvahu. Vstaň!“

„Dej mi pokoj! Nikam nejdu!“ vyjekla. Její protest nebral v potaz. Shýbl se, z pouzdra nad kotníkem vytáhl malou poloautomatickou zbraň a přiložil ji Annick k hlavě.

„Je mi úplně ukradený, jestli chcípneš, nebo ne, ty rozmazlená fifleno. Doufám, že jsem ti předvedl dostatečně reprezentativní ukázku svých schopností. Takže to zkusíme ještě jednou po dobrém. Vstaň!“

Pomalu vstávala a hleděla mu do očí. Jeho vztek kulminoval, stále se však nevymkl kontrole. Jen co vstoupila do uličky, nalepil se na ni zezadu a mezi žebra rýpl ústím zbraně. Když ji dostrkal do přední části letadla, otevřel dveře a spustil schůdky.

Se zbraní mezi žebry toporně sestupovala do chladné tmy.

77

„Terminálem projdeme na parkoviště.“ informoval ji pevným hlasem.

Ze střechy letištní budovy osvětlovalo plochu několik reflektorů. Po stranách stála dvě malá letadla. Nedaleko terminálu byla odstavena cisterna. Vzduch byl prosycen řevem motorů a pachem spáleného kerosinu.

Šinuli se krokem. Pistole ji tlačila do hrudníku, o Philippa přesto nezavadila pohledem ani slovem.

Překonávala bolest a soustředila se na únikový plán.

„Mě to bolí.“ zapištěla, když ušli asi deset metrů.

„Dvě minuty vydržíš.“

„Ty ses zbláznil. Před spravedlností se neukryješ nikde.“

„To nech na mně.“

Náhle je oslnilo světlo. Annick si instinktivně přikryla oči dlaní. Chvíli nedokázala zaostřit, Ginu Dandridgovou z FBI však rozpoznala téměř okamžitě. Skrývala se za cisternou.

„Odhoďte zbraň.“ vykřikla.

Philippe se přikrčil za Annick, pevně ji k sobě přitiskl a zvolna zvedl pistoli k jejímu spánku.

Poprvé za celý večer pocítila intenzivní strach o život.

Zavřela oči a začala se modlit.

„Řekla jsem, odhoďte zbraň.“ opakovala Gina.

„Uvolněte mi cestu!“ ječel Philippe.

Gina postoupila o krok vpřed, ruce se zbraní nataženy před sebe. „Okamžitě ji pusťte !“

Philippe opatrně vykukoval Annick za ramenem.

„Odprásknu ji! Slyšíte?“ odpověděl.

„Philippe, pusť mě.“ žadonila Annick. „Proboha tě prosím, pusť mě.“ Svěsila hlavu a začala se sesouvat k zemi.

Vystihla okamžik, kdy se ji Philippe pokusil sevřít silněji, a pomalu zvedla pravou nohu. Nato se mu podpatkem zaryla do jemných kůstek nártu. Philippe zavyl bolestí a povolil stisk. Dívka se vytrhla a vrhla se na zem. Vtom vyšla jediná střela. Philippa zasáhla do horní poloviny pravé plíce.

Jakmile otevřela oči, ucítila únoscovo tělo na nohou. Lapal po dechu a trhal koutky úst, jako by se pokoušel usmát.

Jejich oči se střetly. Cukl rukou. Snad se jí chtěl dotknout.

Vtom mu hlava padla na beton. Zůstal nehybně ležet, jen hrudní koš se slabě nadzdvihoval a klesal. Gina se pohybovala mrštně jako kočka. Přiskočila k zraněnému, odkopla zbraň a pomohla Annick vyprostit se zpod zakrvaveného těla. Neustále na Philippa mířila.

„Utíkejte dovnitř a přivolejte pomoc,“ zakřičela na Annick. Ta se však sklonila k postřelenému.

„Raději od něho běžte dál,“ varovala ji Gina.

„Je mrtvý?“ zeptala se Annick roztřeseným hlasem.

„Pravděpodobně ne. Zdá se mi, že dýchá. Rychle! Ať přijede záchranka i policie.“

Mezitím se z terminálu vyrojili zaměstnanci i cestující a utvořili malý hlouček. Mladík v pracovní kombinéze upozornil, že zavolal policii a sanitku. Jakmile dořekl, ozvalo se houkání sirén. Každým okamžikem sílilo a za necelou minutu se přiřítily dva vozy se spuštěnou výstražnou signalizací. Zločince nespouštěla agentka z očí ani při rozhovoru s policisty.

Annick se třásla po celém těle. Nevěděla, zda je to chladem podzimní noci, či utrpěným šokem. Ačkoli byla přímo v centru dění, rozruch kolem sebe vnímala neosobně, jako by klimbala u televizní obrazovky.

Pozdvižení skončilo stejně rychle, jako začalo.

Záchranáři zavedli Philippovi kanylu a endotracheální trubici, naložili ho do sanitky a provázeni řevem sirén odjeli.

Na zemi se rozlévala kaluž čerstvé krve.

K Annick přistoupila starší dáma s drahými šperky a přehodila jí přes ramena deku.

„Pojďme,“ navrhla Gina. „Uvnitř bude určitě tepleji.“

Od ženy, jež jí s největší pravděpodobností zachránila život, nemohla Annick odtrhnout oči, a přikývla až po chvíli. Vešly do letištní haly a usadily se u stolku vzadu.

Místností se neslo aroma kávy s oříškovou příchutí. Gina vstala, zamířila k pultu se skleněnou deskou a nalila dva šálky horkého nápoje.

Jak jste věděla, kde jsem?“ nechápala Annick.

„Sledujeme vás od chvíle, kdy jste se vrátila z Paříže.

Dneska padla služba na mě.“

Annick uchopila šálek do obou rukou a chvatně třikrát upila. „Thorne?“

„Kdo jiný,“ odvětila Gina.

Je horší než můj otec.“

„Naštěstí pro vás.“

Annick se zachumlala do deky, ale chvěla se dál. Káva však začala účinkovat rychle.

„Kdo to byl?“ chtěla vědět Gina.

„Spolupracovník mého otce. Známe se odmalička.“

„Takovéhle

známé…,“

nedopověděla

agentka.

„Dokážete si vysvětlit, proč vás z letadla vašeho otce vyvedl s pistolí na spánku?“

Dívka si unaveně povzdechla. „To je dlouhá historie.“

„Za pár minut by se tu měl objevit Thorne. Bydlí v Islipu, hned u letiště, a dorazí zřejmě vrtulníkem. Můžeme na něho počkat. Určitě si to taky rád poslechne.“

„Děkuji vám, Gino. Děkuji, že jste kvůli mně riskovala život,“ zajíkla se Annick a oči se jí zalily.

Agentka vstala, přisedla k dívce, vzala ji kolem ramen a odvrátila pohled. I jí se do očí draly slzy. V této pozici setrvaly obě ženy beze slova téměř půl hodiny, do příchodu zvláštního agenta Quintona Thorna.

Epilog

NÁSLEDUJÍCÍ DEN

S rukama v kapsách stál Mac v jednom z nejluxusnějších apartmá hotelu Plaza. Z honosnosti, která ho obklopovala, ztratil řeč.

„Tvůj otec se vždycky ubytovává v takových apartmá?“

Annick se rozhlédla. „Vždycky ne. Potrpí si na větší pokoje.“ Nad jejím osobitým smyslem pro humor zavrtěl hlavou.

„Kolik tu stojí jedna noc?“

„Bude se ti líp spát, když to nebudeš vědět.“

Než se Mac vzpamatoval, vešel Luc. Byl oblečen velmi neformálně: do khaki kalhot a světlehnědého roláku. Na cestu se vydal, hned jak mu Annick zavolala. V New Yorku byl sotva pár hodin.

O nejdůležitějších událostech posledních čtyřiadvaceti hodin i o tom, co jim předcházelo, ho dcera informovala během půlhodinového telefonátu.

„Na to, co máš za sebou, vypadáš docela vyrovnaně.“

řekl dívce a pevně ji k sobě přitiskl. Pak se obrátil k Macovi a potřásl si s ním pravicí.

„Opravdu ti nic neschází?“ strachoval se o dceru.

„Ne. Je mi dobře.“

„Máš nějaké zprávy o Philippovi?“

„Asi před hodinou jsem mluvila s agentem Thornem.

Philippe je už po operaci. Ztratil spoustu krve, ale lékaři věří, že se uzdraví.“

„Pořád mi to nejde na rozum,“ podotkl Clement. „Tyto činy nespáchal Philippe Descartes, kterého znám. Ten by něco takového neudělal.“

„Octl se v bezvýchodné finanční situaci. A kromě toho čím dál hůř snášel tvůj úspěch. Sžírala ho závist a žárlivost.

A po určité době nedokázal rozlišit, co je správné a co ne.“

„Je to pro mě nestravitelné sousto. A jak dopadl Grady Simione?“

Annick pohlédla na zdobnou krbovou římsu. „Jeho mrtvola se našla v Londýně. Přicestoval tam na falešný pas, takže britské policii chvíli trvalo, než jeho totožnost zjistila.

Odpověd přineslo až porovnání otisků prstů.“

Luc kývl hlavou a sedl si do křesílka pro dvě osoby.

„Vůbec bych se nedivil, kdyby i s tímhle měl co do činění Philippe.“

„Vypadá to tak. I on byl tou dobou v Londýně na padělaný pas. Dneska ráno ho objevili při prohlídce jeho bytu. A použít ricin jako smrtící látku, to mohl jedině Philippe.“

„Ale pořád mi není jasné, proč jsi podezírala zrovna jeho. K tomu jsi přece nedospěla jen na základě nějakého podřeknutí.“

„Kupodivu ano. Samozřejmě tu byly i jiné drobnosti, ovšem bez zvláštního významu. Zásadní obrat přineslo právě to podřeknutí. O Kevinově právníkovi nemohl vědět.

Někdo mu musel podávat aktuální informace!“

„Snad ta věc vašeho kamaráda příliš nepoškodí.“

„Kevina? Doufám, že ne. Všechna obvinění budou stažena. Mluvili jsme spolu ráno. Nadšením je pochopitelně celý pryč.“

„Tvrdila jsi, že k Philippovi tě dovedlo ještě cosi jiného.“

Schoulila se k otci. Mac si sedl na pohovku proti nim.

„Zahlédla jsem ho v New Yorku v době, kdy měl být údajně ve Venezuele. Ta souvislost mi došla dodatečně.“

„Kdy to bylo?“

„Když jsme si s Macem prvně vyrazili na večeři.“

Luc přistoupil k baru, nasypal do sklenky led a nalil si skotské.

„Stál docela daleko a zády ke mně, takže jsem mu neviděla do obličeje. Strašně mi někoho připomínal, ale ani ve snu mě nenapadlo, že je to on.“

„Co v té restauraci pohledával?“

„Figurka, která může vydělat miliony, si zasluhuje patřičnou kontrolu. Prostě mě sledoval.“

Luc zamíchal whisky prstem. Tak to dělával v zamyšlení vždy. „Ale sama říkáš, že jsi nevěděla, kdo to je.“

„Nevěděla. Na tu příhodu jsem si vzpomněla až minulý týden. S Philippem jsme zašli do téže restaurace. Choval se, jako by tam byl poprvé v životě. Odběhl na toaletu a já jsem čekala na drobné.

A když se vracel, viděla jsem ho ze stejného úhlu jako tehdy. Bohužel jsem to pochopila až po příletu z Paříže.“

Luc jen zaraženě kroutil hlavou.

„Ten zašmodrchaný uzel jsem rozetnula v Amiensu.

Philippe by mě byl rád potkal ve vestibulu, jenže recepční mě poslala přímo k němu do pracovny. Z chodby jsem nakoukla do laboratoří. A mimo jiné jsem viděla dokonale vybavenou mikrobiologickou laboratoř. Když jsem se ho zeptala, čím se zabývá, tvrdil, že vyvíjejí laparoskopické přístroje a digitální rentgeny.“

„Tak tady ti úplně nerozumím,“ konstatoval Luc.

„Kdyby skutečně vyvíjel laparoskopické přístroje, mikrobiologickou laboratoř by nepotřeboval. Ovšem pro práci s botulotoxinem ano. Škoda, že jsem nezbystřila, když dělal takové drahoty s tou prohlídkou. Měla jsem pěkně dlouhé vedení. Ale stoprocentní jistotu jsem získala, když jsem se dozvěděla, že toxin izolovaný v Amiensu se shoduje s toxinem, který používal Simione.“

„Nevím proč, ale najednou mi ho přišlo líto,“

poznamenal Luc. „Dosud jsem se s tak vyhroceným projevem zoufalství a hamižnosti nesetkal. Philippovi se, navzdory vysoké inteligenci, nepodařilo odhalit tajemství lidské povahy a lidského jednání.“

„Jak to myslíš, tati?“

„Nikdo přece nepřestane létat kvůli ojedinělé letecké havárii. Kdyby se ovšem každý den zřítilo padesát letadel…, to už by byla jiná. Předpokládám, že se nikdo nevzdá koupání v moři jenom proto, že by se mohl stát obětí žraloka. Dokud nad hladinou nezačne kroužit povědomá ploutev.“

„Co z toho vyplývá?“ vložil se do diskuse Mac.

„Lidé jsou nepoučitelní. Denně se dívají na hrůzné výjevy v televizi, v novinách čtou o stovkách katastrof, ale nikdy nepřipustí, že by se to někdy mohlo týkat i jich.

Pozastavili by se jedině nad neštěstím gigantických proporcí. Teprve tehdy by byli ochotni něco podniknout.

Možná se mýlím, ale… nevěřím, že by Philippova metoda fungovala.“

„Na tom se asi neshodneme,“ prohlásila Annick.

„Pokud ale v následujících měsících nevzroste poptávka po prostředcích proti biologickým zbraním, pak ti dám za pravdu. Ale kdyby se toto odvětví přece jen vzmohlo…, co podnikneš s Prebioparem?“

„Ten už neexistuje. Veškerou technologii z našeho vývojového centra v Amiensu předám společnostem, které se výrobou ochranných systémů zabývají legálně.“

„To je krásné gesto,“ nadchla se Annick.

„No, kéž je to konečně za námi.“ doufal Luc. Pohlédl na Maca, ten stále mlčel, a omluvil se: „Už ani nevím, co se sluší. Promiň, Macu. Můžu ti nabídnout něco k pití?“

„Děkuji. Cítím se dobře.“ odmítl Mac.

„Annick se mi zmínila, že budete mít o Vánocích deset dní dovolené.“

„Ano. Nebylo snadné vybrat si volno ve stejnou dobu.

Ale nakonec nám to vyšlo.“

„Rád bych vás totiž na nějaký ten den pozval do jižní Francie.“

Annick zpozorněla: „Proč zrovna do jižní Francie?

Vyhlídl sis tam pěkný hotel?“

„To ne. Nedávno jsem koupil, mimochodem už podruhé, jednu nádhernou vilu na majestátním kopci s překrásným výhledem na moře.“

Annick pohrozila prstem, jako by plísnila malé dítě. „A co tě k tomu vedlo?“

„Ani nevím… Snad fakt, že když jsem ji prodal, byla jedna mladá dáma, kterou mám moc rád, hodně nešťastná.“

„Tati,“ vykřikla a objala ho.

„Jak se ti to zamlouvá, Macu? Přijedeš?“ ptal se Luc.

„Velice rád.“

„Výborně. Tak teď by to chtělo parádní večeři,“ navrhl Clement. Vtom zazvonil telefon. „Omlouvám se. Na ten hovor jsem čekal. Hned ho vyřídím.“ Zvesela vykročil do vedlejší místnosti.

„Lepšího otce si nemůžeš přát,“ prohodil Mac.

„Je jeden z milionu,“ odpověděla Annick a očima zabloudila k ložnici. „Stejně jako ty.“

„Opravdu?“

Annick položila Mácovi hlavu na hrudník a objala ho tak silně, jako by ho už nehodlala pustit.

„Opravdu.“