¦ ¦ ¦

„Výsledek nejsme schopni odhadnout předem,“ poučila ji Damielle.

„Zvláštní,“ zamyslela se Erin. „Zhruba hodinu před tím, než začala rodit, jsem omylem vešla do jejího pokoje.

Vypadala tak spokojeně. Vůbec jsem ji nevzbudila. Zato ošetřovatelka se pěkně vyděsila,“

„Myslíte zřejmě Pata.“

„Nejspíš. Viděla jsem ji jen pár vteřin.“

„Asi jste mě přeslechla: byl tam Pat.“

„S přibývajícím věkem mi sice slábne zrak, ale přesto tvrdím: u lůžka paní Allenové stála žena.“

„To je vyloučeno. V noci sloužíme ve dvou, určitě jste tedy viděla Pata,“

Erin postoupila o krok vpřed a položila ruce na stůl. „U

paní Allenové byla žena. Tím jsem si naprosto jista,“

prohlásila kategoricky. „Dávala jí do kanyly lék.“

Danielle šlehla po dívce očima a vrátila kartu do police.

Najednou měla naspěch. „Těšilo mě, Erin,“ prohodila. Pak chňapla po stetoskopu a vyrazila na chodbu.

Erin se zatmělo před očima a žaludek se jí stáhl v křeči.

Prolog

Operace na záchranu nenarozeného dítěte Maggie Danielové trvala bezmála čtyři hodiny. Pacientka se dosud plně neprobrala z narkózy. Nehnutě ležela ve spoře osvětleném pokoji, podbřišek rozťatý dlouhým řezem.

Neutuchající bolest tlumil pomalý tok infuze s morfiem.

Viděla nezřetelně. Drobné ženy u nohou lůžka si skoro nevšimla. Otočila hlavu na polštáři a sledovala ji: z kapsy vytáhla stříkačku, jehlu vsunula do kanyly a pozvolna vpravila obsah.

„Takhle se vám bude líp spát.“ zašeptala.

Maggie přikývla, slabě se usmála a zavřela oči. Pocit milosrdného ticha ji zcela pohltil. Upadla do neklidného spánku, dýchala pomaleji a pravidelněji. Sestra mezitím upírala zrak na kapičky fyziologického roztoku. V dokonalé synchronii stékaly do průsvitné hadičky z umělé hmoty, klouzaly klikatými spirálkami, až dorazily ke kanyle připevněné ke hřbetu ruky.

Jakmile nabyla jistoty, že dospěly do krevního oběhu, vytáhla jehlu a místnost neslyšně opustila. Absolutní klid narušovala jen tichounká činnost tlakoměru.

Líný tok teplé srážející se krve Maggie probudil po několika minutách. Vzepjala se na lůžku, a vtom jí zacloumal první stah. Paže jí automaticky vyletěly k břichu a mohutným stiskem se pokusily zmírnit sílící tlak. Křeč nepolevovala. Horečně vzpomínala, co se učila v kurzu přípravy na porod. Otevřela ústa, zhluboka se nadechla a v krátkých intervalech prudce vydechovala. Chtěla přivolat pomoc, jenže zvonek se zamotal do přikrývky. Ve chvíli, kdy si pomyslela, že je veškeré úsilí marné, se rozsvítila světla a do pokoje vtrhla vrchní sestra s ošetřovatelem.

Cheryl Quintonová velela podřízeným už pět let a v péči o pacientky po zákroku na nenarozeném dítěti neměla široko daleko konkurenci. Připravila tlakoměr a její kolega, Mike Murphy, mezitím obhlédl situaci. Přistoupil k Maggie a nad koleny jí opatrně stáhl přikrývku.

„Je tu spousta sražené krve,“ informoval potichu nadřízenou.

„Vydržte, všechno bude v pořádku,“ konejšila Cheryl pacientku a netrpělivě čekala, až se na displeji objeví hodnota krevního tlaku. Konečně se obrátila k Mikeovi: „Je nízký.“

„Jak moc?“

„Osmdesát na padesát.“

„Co pulz?“

Sestra se na okamžik odmlčela. „Sto šedesát.“

„V kterém je týdnu?“

„Ve dvacátém šestém, podle posledního ultrazvuku,“

informovala kolegu a podala mu tři prázdné zkumavky.

„Kvůli čemu ji operovali?“

„Dítě mělo neprůchodné močové cesty. Museli mu otevřít měchýř a provést plastiku močovodu,“ odpověděla a položila pacientce ruce na břicho.

„Začíná rodit. Zavolej doktora!“

Mike přikývl, vrhl na těhotnou krátký pohled a vyběhl ze dveří.

Maggie si přetahovala deku přes kolena a naříkala: „Jen aby se nic nestalo děťátku.“

„Upokojte se. To je teď velice důležité. Kolega běžel pro lékaře.“ Pohlédla na monitor a pokračovala: „Srdíčko tluče silně.“

„Zatelefonujte manželovi,“ úpěla Maggie. Utrpením křivila obličej a hlavou divoce zmítala po propoceném polštáři. „Ta bolest se nedá snést!“

„Trochu vám klesl tlak. Tišící prostředky musíme podávat velice uvážlivě.“

„Mně je to jedno, Hlavně mi už něco dejte!“ Dýchala namáhavě a na ledové kůži jí vyrazily drobné skvrny.

Cheryl ovinula paži škrtidlem a chystala se k odběru krve. Monitor se rozezvučel, zrovna když chtěla zavolat na kolegu. Pronikavý pískot, řezající do uší čím dál neodbytněji, signalizoval zpomalení srdečního rytmu a ohrožení plodu.

„Musíme ji okamžitě převézt na jednotku intenzivní péče,“ ozval se ode dveří Mike. „Doktor Hannigan je už na cestě. Máme tam na něho počkat. Nařídil aplikovat Ringerův roztok, Terbutalin a magnézium. Z jipky nám sem někoho pošlou.“

„S miminkem se něco děje! Vím to. Operace se nepovedla,“

sténala Maggie. V témže okamžiku přispěchal hřmotný zřízenec v pomačkaném operačním úboru a s Cherylinou pomocí přistrčil k posteli lehátko. „Je to předčasný porod,“

vysvětlovala sestra pevným hlasem. „Pro jistotu vás přemístíme na jednotku intenzivní péče.“

„Proboha, to snad ne!“ Pacientčin obličej nabyl křídově bílé barvy, nepřítomně zírala prázdnýma očima. Muži ji pomalu přesunuli na lehátko. Cheryl jí na nos a ústa nasadila kyslíkovou masku, naposledy pohlédla na monitor a pak už sledovala, jak nebohou ženu odvážejí. Mimoděk se podívala na hodinky. Ukazovaly pár minut po půlnoci. Na nočním stolku stála fotografie manželů Danielových. Zavrtěla hlavou, poprosila Boha o šťastný konec, zhasla a zvolna vykročila na chodbu.

Administrativní práci dokončila skoro v šest hodin ráno.

Sundala si brýle na čtení a natáhla se po telefonu. Po chvilce poděkovala a zaraženě zavěsila. Ztrhané rysy dávaly tušit, že měla náročnou službu.

„Jak se jí daří?“ zajímal se Mike.

„Je stabilizovaná.“

„To jsem rád.“

„Vůbec tomu nerozumím,“ přemýšlela Cheryl polohlasně. Zdálo se, že kolegovu přítomnost nebere na vědomí.

„Čemu?“

„Během operace se přece nevyskytl sebemenší zádrhel.“

Mike se zamračil a pokrčil rameny. „To ale vždycky neznamená, že.“

„Tvrdili mi, že to šlo jako po másle. Nic, co by poukazovalo na předčasný porod. Ani na operačním sále, ani na pooperačním pokoji. Ničemu nerozumím,“ opakovala.

„Co dítě?“

Cheryl s povzdechem vstala. „Nezachránili ho. Krvácela příliš silně.“

PRVNÍ ČÁST

1

STŘEDA, 29. ZÁŘÍ

„Prenatální chirurgie se hnula o pořádný krok vpřed,“

objasnil doktor Marc Archer ženě, která seděla na protější straně mahagonového stolu. Claire Weaverová sevřela pevněji manželovu dlaň a nervózně poposedla. Byla to pohledná – dalo by se říct atraktivní – mladá dáma a vzdor komplikovanému těhotenství si uchovala téměř dívčí vzhled.

Velké oříškové oči se zalily slzami, přesto zůstávaly ve střehu. Oblékla se jednoduše, do bavlněných mateřských šatů, a přece působila velmi upraveně.

„Na vaši nemocnici jsem slyšela samou chválu, pane doktore,“ prohlásila a znovu se rozhlédla po bezvadně zařízené pracovně. Honosné vzezření jí propůjčoval zejména luxusní světle modrý koberec a ručně vyřezávaná knihovna přes celou stěnu.

Archer se zdvořile usmál. „Tak úplně moje nemocnice to není, paní Weaverová. Je mi však dopřáno pracovat s elitními lékaři, vědci i kvalitním technickým personálem.

Ale hlavně mohu prošlapávat dlouhou a strastiplnou cestu, kterou má náš obor ještě před sebou.“ Opět se usmál a se zjevným pocitem zadostiučinění dodal: „Naše pracoviště si mezi miamskými nemocnicemi vybojovalo přední místo,“

„Pozoruhodné.“

„Víte, začínali jsme před dvaceti lety. Prakticky na zelené louce. Neměli jsme tehdy málem ani na elektřinu.

Ale díky nesmírné štědrosti skupinky nadšených sponzorů jsme se vyšvihli a v roce 1992 se přestěhovali do komplexu na Key Biscayne.“

„Vaše pacientky jsou převážně z Floridy?“

„Nikoli. Jezdí k nám ženy z celého světa.“

Vysoká štíhlá postava, elegantně zastřižený vous i proud hnědých barvených vlasů, přepadávající do výrazného čela, mu ubíraly léta: dvaapadesát by lékaři hádal málokdo. V

šedých kalhotách, bílé košili a modré vázance s úzkými proužky působil

jako prototyp vědce věhlasného ústavu.

„Kolik nenarozených dětí jste operovali?“

Archer se na moment zamyslel. „Skoro dvě stovky.

Řešíme čím dál složitější případy.“

Claire si odkašlala. „A, můj případ je také, složitý?“

Lékař se opřel v ředitelském křesle potaženém černou kůží a pohladil si bradku.

„Neřeknu vám nejspíš nic nového, a prosím tedy o notnou dávku trpělivosti.“

Jistě.“

„Jste ve dvacátém třetím týdnu gravidity. Z vyšetření ultrazvukem vyplývá, že vaše dítě má cystickou malformaci plic.“ Odmlčel se a zahleděl se do pacientčina strnulého obličeje. „Pro jednoduchost tuto vadu nazýváme CCAM.“

Claiřin manžel Alex dosud nepromluvil. Náhle se otřásl: „Nezlobte se, pane doktore, ale v uplynulých týdnech jsme hovořili s mnoha odborníky a o nemoci našeho dítěte máme dostatečné informace. Mohl byste nás prosím ušetřit.“

„Samozřejmě. Tedy jen stručně,“ slíbil Archer. „Při takovém onemocnění se v plicích tvoří velké kusy tkáně.

Tento jev způsobuje řadu problémů. Ovšem nejzávažnější je pravděpodobnost, že se plíce přestanou normálně vyvíjet.“

„Proč se tkáň nemůže odstranit, až se malé narodí?“

zeptal se Alex.

„Někdy to jde. V tělíčku vašeho dítěte se však už hromadí tekutina, a to není dobré znamení.“ Odsunul stoh lékařských časopisů a pokračoval: „Ale mám pro vás i jednu příznivou novinku: nezjistili jsme žádnou další významnou poruchu.“

„Není to skoro jedno?“ špitl Alex stísněně.

„Vůbec ne. Děti s přidruženým postižením, dejme tomu se srdeční vadou či těžkou genetickou poruchou, nesplňují požadovaná kritéria, a musí být z programu vyloučeny.“

„Přesto nechápu, proč nemůžeme počkat.“

„Dítě by přišlo na svět předčasně a se zdravotními komplikacemi neslučitelnými se životem.“

Claire mlčky zkoumala Archerův obličej. Když nabyl ještě

o stupínek zasmušilejšího výrazu, odhodlala se: „To ale není všechno, že?“

„Bohužel. Nemohu vám tajit, že zachránit dítě možná nebude v našich silách tak ani tak.“

Alex ji objal kolem ramen. Měl slušný pozorovací talent a chladnou hlavu, uměl se ovládat a velká gesta se mu příčila. Jeho příjemná tvář doznala v průběhu let jen minimálních změn. Opálenému obličeji dominovaly vpadlé líce a šedozelené oči. V džínách a ve vybledlé flanelové košili vyhlížel přibližně jako dřevorubec a k vzezření pilota aerolinek mu dvakrát nedopomohla ani vypracovaná postava někdejšího ragbyového mistra.

„Pane doktore, mou paní léčili kvůli neplodnosti.

Poprvé otěhotněla až po třech letech. A musela si vytrpět víc než ostatní ženy.“

Archer ukázněně naslouchal, a když se domníval, že pacientčin manžel domluvil, řekl: „Dovedu si představit, co.“

Alex se však nedal zastavit: „Zbožňuje děti. Každý, kdo ji zná, se vám zapřísáhne, že v žádné školce v celé Virginii nenajdete lepší učitelku.“ Krátce pohlédl na manželku a dodal: „Když nám první dítě zemřelo na porodním sále, myslel jsem, že přijdu i o ni.“

„Plně vás chápu. Podobné trápení potkalo nejednu naši pacientku.“

„Jak velkou má moje miminko naději, bez toho zákroku?“ hlesla přiškrceně. „Se smrtí dalšího dítěte bych se už nevyrovnala.“

„Uděláme, co budeme moct,“ ujistil Archer a nenápadně jí přistrčil balíček papírových kapesníčků. „V prvé řadě se však musíte rozhodnout. Nabízejí se tři řešení.“

„A to?“ neudržel se Alex.

„Můžete zvážit interrupci.“

Claire zmačkala kapesník v dlani a zpříma pohlédla na lékaře: „Takovou alternativu nemohu jako katolička připustit.“

„Rozumím.“

„Zmiňoval jste se o třech možnostech.“

„Pokud chcete, pokusíme se těhotenství udržet a dítě operovat až po narození.“

„Ale sám jste naznačil, že malé by na svět nemuselo přijít živé.“

„Bohužel.“

„A zákrok v těle matky? Jak vysoké riziko vlastně představuje?“ vložil se do konverzace Alex.

„Máme více než šedesátiprocentní úspěšnost.“

Alex utkvěl zrakem na olejomalbě, znázorňující poklidný přístav ve Středozemním moři za soumraku.

Sklopil oči, přitáhl k sobě Claire a něco jí pošeptal. Položila mu hlavu na rameno a přikývla.

„Pane doktore, podobné zprávy jsme víceméně očekávali. Probírali jsme svou situaci ze všech stran a víme, že u vás budeme v nejlepších rukou.“ Na okamžik vzhlédl.

„Operaci provedete vy?“

„Ne. Bohužel ne. V posledních letech mě administrativní úkony zaměstnávají natolik, že klinickou praxi jsem byl nucen odsunout na okraj. Vaši ženu bude ošetřovat doktor Noah Gallagher, vedoucí chirurgie.“

„Aha.“ Alex nedokázal zastřít zklamání. „Kdy začneme?“

„V podstatě jsme už začali. Lékařskou dokumentaci jsme obdrželi před týdnem. Vaše paní se teď podrobí předoperačním vyšetřením. Hospitalizujeme ji zítra.“

„Kdy můžu počítat s operací?“ zeptala se Claire.

Archer se natáhl pro velký sešit v kožených deskách, rozevřel ho uprostřed a několik sekund studoval příslušnou stránku.

„Zhruba za tři týdny, nevyskytne-li se něco nepředvídaného.“

„Mockrát vám děkujeme, pane doktore,“ zajíkla se.

Archer vstal. „Vše potřebné se dozvíte od sekretářky.

Zítra odpoledne se za vámi zastavím a důkladně si popovídáme. Následující dny na vás budou klást zvýšené nároky, paní Weaverová. Připravte se na to, prosím. Ale netřeba se obávat: budeme vás podrobně a včas instruovat.“

Claire s Alexem se zvedli. „Kdy se setkáme s doktorem Gallagherem?“

„Oznámím mu, že zítra nastupujete. Jistě vás bude chtít vidět

co nejdřív.“

Mladá žena se pokusila o úsměv a vzala manžela za ruku. Lékař obešel stůl a doprovodil dvojici ke dveřím.

„Nevím, jestli to zvládnu,“ svěřila se Alexovi.

„Zvládneš. Tebe jen tak něco neskolí. A navíc máš přece mě,“ ubezpečil ji. Potom milované ženě přikryl ruku mohutnou dlaní a pevně ji objal. Když ucítila, že má manžel košili promáčenou od slz, pootočila hlavu, usmála se a prohlásila: „Dobře. Jdeme do toho.“

2

ČTVRTEK, 30. ZÁŘÍ

Z vnitřností rozhrkaného žlutého taxíku vyšel oblak hustého černého kouře a vůz se dal do pohybu. Mezinárodní letiště v Miami mizelo z dohledu, ale Erin Wellsová se nedívala. Létání se děsila od dětství. V okamžiku, kdy vstoupila na palubu, jí vyprahlo v ústech a v hrdle narostl knedlík, kterým se div neudusila. A kdykoli se hovor stočil na eventuální nevýhody povolání redaktorky lékařského časopisu, nutnost cestovat zmiňovala na prvním místě.

Každý rok jí přidával na kráse. V decentním světlešedém kostýmku vypadala zvlášť přitažlivě. Měla čistou pleť, safírově modré oči a drobný, lehce zvednutý nosík. Pyšnila se útlou postavou, na níž ovšem systematicky pracovala. Nekonformním chováním, ztřeštěnými nápady a neustálými

pochybnostmi

ohledně

svého

vzhledu

připomínala pubertální dívku. Jednala však cíleně a uvážlivě směřovala k pevně vytyčené metě.

Provoz byl ve dvě hodiny odpoledne plynulý. Štíhlé palmy na nábřeží se halily do mlžného oparu a na obzoru se rýsovala modernistická miamská architektura. Pláže sice zely prázdnotou, ale v zálivu bylo čilo. Hladinu rozrývaly desítky skútrů, jež při každé ostře řezané zatáčce vystříkly do výše gejzír mořské vody.

Počasí odpovídalo ročnímu období. Vítr foukal v silných poryvech, bylo poměrně chladno.

Erin zaklonila hlavu a zaposlouchala se do kombinace jihoamerických melodií a hukotu klimatizace.

„Jste na Floridě poprvé?“

Narovnala se a ve zpětném zrcátku zachytila zvědavý pohled mladíka v obnošené košili s roztřepeným límečkem.

Měl vytáhlý krk, husté obočí a kulaté čelo.

„Ne,“ odbyla ho a strojeně se usmála.

„Přijela jste pracovně?“ naléhal, jako by se neviděli prvně

v životě.

Na klín si položila koženou kabelku a povzdechla si.

Proč zrovna ona musí pokaždé natrefit na ukecaného taxikáře?

„Přicestovala jsem za přítelkyní. Leží v Centru prenatální medicíny. Ceká na operaci,“ odpověděla co nejzpůsobněji. Doufala, že řidiči vysvětlení postačí a nechá ji na pokoji.

„Ty jo,“ hvízdl. „V tom nóbl špitále? V novinách nečtete pomalu o ničem jiným.“

S nepřítomným výrazem ve tváři se zahleděla z okna.

Přemýšlela o své nejlepší přítelkyni. O těžkostech, které jí přinesla úmorná těhotenství a s nimiž se udatně prala.

Nerozlučnou dvojici tvořily už od střední školy a společně prožívaly šťastné i krušné chvíle. Těch zlých si osud v posledních letech pro Claire přichystal vrchovatě. Nedávná ztráta vymodleného dítěte jí zasadila ránu, z níž by se sama nevzpamatovala. Alex Weaver ji bezmezně miloval a všechny strasti naložil bez váhání na svá bedra. Bylo-li však nejhůř, přispěchala se záchranným lanem Erin. A když ji manželé Weaverovi požádali, aby je do Miami přiletěla psychicky podpořit, přání neprodleně vyslyšela.

K neskonalé dívčině úlevě si taxikář další pokusy o navázání konverzace odpustil a za dvacet minut zastavil před hotelem. Erin vyskočila, poprosila řidiče, aby počkal, než se ubytuje, a chvatně prošla zdobně řešeným vestibulem.

Vše proběhlo hladce: u recepce nebyla fronta a úslužný zaměstnanec hotelu se dušoval, že zavazadla dopraví do pokoje ihned. Za necelých pět minut nastoupila do taxíku a uvelebila se na zadním sedadle. K hlavnímu nemocničnímu vchodu vedla točitá silnice, lemovaná pestrobarevnými sochařskými dílky. Pasažérka nedočkavě vystoupila, párkrát se zhluboka nadechla, rozhlédla se a teprve potom se odvážila upřít zrak před sebe. Spatřila čtyřpatrovou samostatně stojící budovu ze štípaného kamene. S

nedalekým výzkumným centrem ji spojoval chodník vysypaný štěrkem. Návštěvnice musela uznat, že právě výstavba nepřehlédnutelného komplexu se na nezaměnitelné atmosféře města podepsala velkou měrou.

Do haly se vydala po cestě kryté světlemodrou stříškou.

Okénka s nápisem Informace si všimla okamžitě.

„Přejete si?“ ohlásilo se děvče s dlouhým copem a v červenobílé uniformě brigádnice.

„Jdu za paní Claire Weaverovou.“

Dívenka se usmála a na seznamu pacientek našla číslo pokoje.

„Leží na dvě stě jedenáctce. Výtahy jsou na konci chodby,“ sdělila a natáhla ruku příslušným směrem.

Erin poděkovala a vyrazila ke zdviži. Vystoupila ve druhém poschodí a vyhledala kamarádčin pokoj. Dveře byly pootevřeny. Namísto zaklepání do nich lehce strčila. Nerada by Claire probudila. Postel však byla prázdná. Rozhlédla se.

Mladá žena seděla v béžovém křesílku a upřeně hleděla z okna.

„Promiňte, hledám jednu přítelkyni z dětství. Víte, bydlely jsme spolu v internátě. A teď se mi doneslo, že jakýmsi nedopatřením spolkla basketbalový míč. Prý ji urychleně dopravili sem.“

Jakmile Claire uslyšela kamarádčin hlas, rozšířily se jí oči radostí.

„No konečně,“ jásala. „Volala jsem dokonce na aerolinky. Bála jsem se, že se let zpozdil. Co bych si tu bez tebe počala?“ Pomalu se zvedla, přistoupila k Erin a přitiskla se k ní.

„Ty si jen tak ledajakej špitál nevybereš,“ podotkla novinářka. „V první chvíli jsem si myslela, že se taxikář spletl a vysadil mě v sanatoriu pro horních deset tisíc.“

„Oficiální název zní Centrum prenatální medicíny. Je to patrně jen vznešenější synonymum pro nemocnici.“

„Tak to pardon,“ poškádlila ji Erin a obličej si rychle zakryla dlaněmi, jako by se dopustila neomluvitelného faux pas. Pak spustila paže podél těla a zvážněla: „Jak ti je?“

Claire se zamračila a trhla rameny. Byla decentně nalíčená, na sobě měla růžový žinylkový župan a bílé podkolenky. Erin si povšimla unaveného výrazu.

„Ta vyšetření ze mě vysávají všechnu energii. Jde z toho na mě strach. Ale jinak se cítím v rámci možností dobře.“

Erin ji přitiskla k sobě a zašeptala: „Hodným lidem se přece nemůže stát nic zlého. Zase si budeš výskat. Vsaď se.“

„Hlavně aby už přišel doktor. Čekám na něho od rána,“

posteskla si Claire.

„Však se dočkáš. Kde máš Alexe?“

„Skočil obstarat něco k snědku.“

„Tak zatím povídej,“ pobídla ji Erin.

„Pokud všechno dobře dopadne, přijdu na řadu za několik týdnů. Toť vše.“

„No, vidíš.“

Claire se natáhla po kapesníku. „Hm. Raději mi vylož, jak válčíš ty. Co nového ve Washingtonu?“

„Jak si přeješ. Takže: život v hlavním městě je jedna báseň. Chodím s Willem a.“

„A?“

Erin pokrčila rameny. „A čekám na něco jako.

zemětřesení, obrazně řečeno. Ale zatím jsem nezaznamenala ani slaboulinký záchvěv.“

„Aha,“ usmála se Claire. „Čili romantička má v tobě pořád navrch. Ohňostroj, brnkání na harfu a tak.“

„Divíš se?“ načepýřila se Erin. „Roční stáž v Paříži na mně zanechala trvalé následky.“

„Víš, že jsem ti tehdy záviděla? A jak se ti líbí to nové místo? Jsi spokojenější než ve zdravotnictví?“

„Aby ne! Novinařina mě lákala odjakživa. Splnil se mi sen, chápeš?“

„Opravdu nelituješ, že jsi odešla?“

„Vždyť jsem neodešla. Píšu přece o medicíně! A bez kvalifikace zdravotní sestry by mi to šlo pěkně ztuha.“

„Jak jsi vůbec pochodila s tím článkem o nemocnici?

Povolili ti ho?“

Erin bez zakolísání přikývla. „Šéfa jsem doslova nadchla. Předložila jsem mu projekt a ještě ten den ho schválil. Potom jsem kontaktovala nějakého doktora Archera.“ Claire se culila od ucha k uchu.

„Co je?“ zarazila se Erin. „Ty ho znáš?“

„Mluvili jsme s ním včera,“ zářila Claire. „Udělal na nás velmi dobrý dojem. Po stěnách má rozvěšenou fůru diplomů. Promoval na Harvardu, praxi z pediatrie si odkroutil v Dětské nemocnici v Bostonu a navíc je soudní znalec v oboru neonatologie.“

„Pěkně se činil.“

„No a jak se na to tvářil?“ naléhala Claire.

„U vytržení zrovna nebyl, ale nakonec jsem ho udolala.“

„Kdy začneš?“

„První rozhovor jsem naplánovala na zítřek. Budu zpovídat nějakého doktora., jméno si samosebou nepamatuju. Moment.“ Otevřela kabelku, vytáhla zápisník a chvíli v něm listovala. „Tady. John Freeman, vedoucí výzkumné laboratoře. Docela se těším,“ naznala a zaklapla blok. „Jenom doufám, že se z něho nevyklube takový ten akademický intelektuál, z kterého nevypáčíš kloudné slovo.“

„Jak tě znám, bude ti zobat z ruky, než řekneš švec. Na takové věci jsi expert,“ pohrozila jí žertem, jako by peskovala batole.

„Já?“ smála se Erin. „A kdo si omotal kolem prstu mrňata z celého okolí? A za kým si mohla uběhat ty prťavé nožičky? Kdybys tušila, jak jsem žárlila!“

Dívky kuckaly smíchy. Pak Claire začala pokukovat po křesle. Erin ji uchopila za loket a navrhla: „Nechceš si raději sednout?“

„Asi jo,“ souhlasila Claire. Erin kamarádce pomohla, položila jí chodidla na podnožku a rozumovala dál: „Zajímalo by mě, kolik lidí spolu vydrželo čtyři roky na jednom pokoji.“

„Co já vím. Ovšem na ty tvé divoké milostné avantýry by taky neměl nervy kdekdo, A loni na jaře jsi slavila třicetiny! Docela tě to vzalo. Trnula jsem, aby ses z toho duševního otřesu nesesypala“

„Nic proti vzpomínkám na zašlé mládí. Jenže já planu netrpělivostí, co se dozvím o svém kmotřenci.“

Claire zesmutněla. „Honí mě po všech možných vyšetřeních.“

„A?“

„Bůh sud. Jsou skoupí na slovo.“

„Něco ti určitě řekli.“

„Prý čekají na výsledky.“ Chtěla pokračovat, jenže vtom je vyrušilo hlasité zaklepání. Ve dveřích stál doktor Noah Gallagher. Přes modrý chirurgický úbor si přehodil nažehlený bílý plášť s monogramem nad náprsní kapsičkou.

Pohlédl na obě ženy a spustil: „Dobrý den. Jsem doktor Gallagher, vedoucí chirurgického oddělení. Přišel jsem se představit.“ Potom se zdvořile podíval na Claire a dodal: „Pokud jdu nevhod, zastavím se později.“

„V žádném případě,“ ujistila ho Claire. „Toto je moje velmi

blízká přítelkyně Erin Wellsová. Nemáme mezi sebou žádná tajemství.“

Erin se usmála a hlavu odvrátila teprve tehdy, když si uvědomila, že na pohledného lékaře zírá déle, než vyžaduje nutnost. Prošla místností a podala mu pravici. Kromě hodinek na ruce nic neměl.

„Doktor Archer s vámi už všechna pro a proti probral, že?“ obrátil se na těhotnou.

„Ano, ten pohovor nás velice uklidnil,“ odpověděla.

Pohledem se zatoulala ke škvíře mezi dveřmi a pak na noční stolek, k budíku s digitálním displejem. „Promiňte, pane doktore, Víte, manžel mívá připraveny miliony otázek.

Objeví se tak za hodinu. Nevadilo by vám, kdybyste.“

„Samozřejmě že ne. Uvolním se později.“

„Děkuji vám za laskavost.“

Lékař se rozloučil a zavřel za sebou dveře. Erin okamžitě věnovala kamarádce výmluvný pohled. „Páni, to je fešák. Hned bych se od něho nechala léčit.“

„Mám takový neurčitý pocit,“ upozornila Claire, „že se specializuje na podstatně mladší ročníky.“

„Pro jedinou schůzku s ním se ochotně vrátím do těla matky.“

„Nezměnila ses ani trochu. A jak jsi zkoumala, jestli nenosí snubní prstýnek! To by udeřilo do očí i slepého.“

„Obezřetnost se vždycky vyplatí.“

„Nezmiňovala ses náhodou, že s někým chodíš?“

„Jo. Ale milostnou extázi si představuju jinak.“ Mrkla k východu a oznámila: „Omluv mě na okamžik.“

„Kam pelášíš?“

„Zrovna tobě to vyzvoním!“

„Chudák Gallagher,“ poznamenala Claire tak, aby ji přítelkyně slyšela.

Lékaře našla u ses terny. Stál se skloněnou hlavou a nejspíš zapisoval do karty. Když však přišla blíž, uvědomila si, že je plně zaujat mobilním telefonem. Zamračil se, přiložil přístroj k uchu, mlčel, potom nařídil vyšetření rentgenem a zavěsil.

„Pane doktore, máte chviličku?“

Gallagher vzhlédl. „Zajisté.“

„Jsem novinářka a pracuji pro Lékařské rozhledy.

Minulý týden oslovil můj šéf doktora Archera. Váš nadřízený byl tak laskav, že nám umožnil o vašem Centru pořídit reportáž. Úkol připadl na mé, tak jsem se do něho s chutí zakousla.“

Gallagher znejistěl. „Měl jsem za to, že jste přijela za paní Weaverovou.“

„To pochopitelně také,“ ubezpečila ho. „Rozhodla jsem se spojit příjemné s užitečným. Ráda bych s vámi udělala rozhovor. Tedy, vyhradíte-li si nějaký čas. Jako vedoucí chirurgie.“

„Promiňte, na tomhle si nezakládám, paní nebo slečno Wellsová.“ Z jeho hlasu nezaznívala podrážděnost ani kategorické odmítnutí.

„Říkejte mi prosím Erin. Náš časopis se nepovaluje někde po supermarketech. Jsme schopni napsat solidní článek a zároveň vám zaručit, že se po ulici nebudete muset promenádovat v baseballové čepici a černých brýlích.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbil s úsměvem.

„Docela mě překvapujete,“ prohodila dívka doufajíc, že ho podnítí k větší výřečnosti.

Gallagher zasunul kartu pod paži. „Čím to?“

„Většina chirurgů se jen třese, aby se pochlubila svými úspěchy. Tedy alespoň ti, s kterými jsem se setkala. Vy ne.

Smím vědět proč?“

„Asi proto, že nejsem většina chirurgů, paní Wellsová,“

vysvětlil a lehce se zapýřil.

„S vámi je to opravdu těžké.“

„Prosím?“

„Zase jste mi řekl paní Wellsová. Navíc jsem se zatím nevdala.“ Obešla stolek a bez vyzvání si sedla.

Její suverénnost ho vyvedla z míry. S maximálním vypětím se snažil ignorovat svůdné pohledy, atraktivní postavu i provokativní parfém. Nebyl to však nepříjemný pocit. Dokonce v něm nakrátko ožila skomírající naděje, že ženu svých snů přece jen ještě někde potká.

Rozvedl se před osmi lety. Od té doby podstoupil řadu prvních schůzek, ale dívky, které ho zaujaly, by spočítal na prstech jedné ruky. Navíc se potýkal s neporozuměním ze strany rodičů. Před

oltářem stanuli před čtyřiceti osmi lety a se skutečností, že manželství jejich jediného syna zkrachovalo, se nemínili smířit.

„Mohl bych se na něco zeptat?“ osmělil se. Položil kartu na stolek a natočil se k Erin.

„Teď se chováte jako profesionální novinář,“

zažertovala a čekala na lékařovu reakci. Jeho upjatý výraz se však nezměnil.

Bezva, zase jeden doktor s nulovým smyslem pro humor, pomyslela si.

„Samozřejmě.“

„Paní Weaverová vás označila za důvěrnou přítelkyni.

V záznamech jsem se dočetl, že přišla o dítě. Za daných okolností se málokdo drží tak statečně jako ona.“

„Na celém světě není většího dobráka. Má srdce na dlani a utrpení si nezaslouží.“ Odsunula židli, zavrtěla hlavou a pohlédla směrem ke kamarádčině pokoji. „Ale zřejmě jsem přeslechla tu otázku.“

„No, Zajímalo by mě, proč si paní Weaverová vybrala zrovna naši nemocnici. Žije ve Virginii. Mohla se rozhodnout pro jedno ze dvou méně vzdálených pracovišť.“

„Jak je vám nepochybně známo,“ začala Erin váhavě, „ve Spojených státech se tento typ operací provádí v sedmi zařízeních. Ovšem pouze vy se na ně specializujete výlučně a podle statistik také dosahujete nejlepších výsledků.“

„Aha, takže Weaverovi šli na věc vědecky. Že bychom slavili větší triumfy než jinde, to nevím, nicméně, důvěra potěší.“

„Rozhovory s lékaři moje práce neskončí. Potřebovala bych získat představu, jak zákrok probíhá v praxi. Bylo by možné sledovat vás přímo na sále? Mimochodem, jsem zdravotní sestra.“

„Zdravotní sestra? A jak se zdravotní sestra natrefí k žurnalistice? Tedy, není-li to tajné.“

„Ošetřovatelkou jsem se stala na přání matky. Ale už na škole jsem víc tíhla k psaní. Několik let jsem pak působila v oboru, jenže práce v nemocnici pro mě nebyla to pravé ořechové. Naštěstí jsem padla do rány jednomu vyhledávači mladých talentů, a ten mi proklestil cestičku do Lékařských rozhledů. Tím zázračná proměna bere za své.“

„Klobouk dolů.“ užasl Gallagher. Poprvé od začátku konverzace dal najevo nějakou emoci. A kdyby se Erin považovala za znalce lidské duše, dovolila by si tvrdit, že se v jeho hlase zatetelil záchvěv závisti. „Svou profesi zbožňuji,“ doznal, „a přesto si kolikrát říkám, jaké by to bylo se vším praštit a vrhnout se do něčeho úplně jiného.“

„Tak na to jsem odborník na slovo vzatý.“ chlubila se.

„Přijdte se někdy poradit. Nikde přece nestojí psáno, že vás v životě potká jen jedna velká láska.“ poučila ho, avšak s vědomím, že mluví s člověkem, který by sotva přesedlával koně během závodu. Na podobné lehkovážnosti vypadal příliš rozumně. „Mohla bych vás tedy vidět při operaci?“

připomněla mu.

„No, mohl bych se dostat do rozporu s nařízením nemocnice. Domluvím se s doktorem Archerem a pak vám dám vědět.“

„Dobře. Děkuji.“ hlesla zklamaně.

Lékař se podíval na hodinky, nervózně si poupravil řemínek a zrozpačitěl: „Promiňte, musím běžet. Úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„Naléhavý případ?“ otázala se nedůvěřivě.

„Kdepak.“ odtušil a pohnul hlavou zleva doprava.

„Objednal jsem se u holiče.“

„Doufám, že jste si vyžádal svolení od doktora Archera,“ odpověděla polohlasně.

Gallagher svraštil čelo. Snažil se zamaskovat úsměv, jenž se mu spontánně rozlil po obličeji. „Jednáte s lidmi dost svérázně, Erin. Řekl vám to už někdo?“

„Ano. Pár psychiatrů. Ale jinak nikdo, přísahám. Tak co? Kdy vám můžu zavolat kvůli té operaci?“

Lékař byl neoblomný. „Není mi to příjemné, věřte., ale váš požadavek musím konzultovat s doktorem Archerem. Bohužel. O výsledku pohovoru vás uvědomí sekretářka,“

Za mizejícím Noahem Gallagherem zírala v ohromení.

Pak se vydala za Claire a dvacet minut ji rozveselovala.

Loučení doprovázela slova plná povzbuzení. V Miami byla podruhé. Rozšafného taxikáře, líčícího skandály místních politiků, nebrala na vědomí a soustředila se na luxusní jachty úhledně seřazené v přístavišti. Pomyslela na Claire a v duchu si přehrála konverzaci s doktorem Gallagherem. V

oboru zřejmě lecčeho dosáhl. Šlechtila ho i skutečnost, že si neosvojil povýšenecké manýry úspěšných chirurgů. Ovšem jeho upjatost a dotazy ohledně volby nemocnice budily přinejmenším podiv. Avšak ještě více ji zarážela absolutní moc Marka Archera. Doby nemocničních samovládců přece dávno minuly. Dnes se klade důraz na týmovou práci mnoha odborníků s různorodými zkušenostmi, protože jedině tak lze zajistit vysokou úroveň lékařské péče. Nedokázala určit proč, avšak první dojem z Centra prenatální medicíny by charakterizovala jako rozpačitý. Být pacientkou, snad by se i bála, že se nedostala do nejlepších rukou.

Při pohledu na taxametr se zamračila. Přístroj zběsile cvakal jako polámaný hrací automat.

Než vystoupila u hotelu InterContinental, zaplavilo ji neblahé tušení, že při rozhodování, komu svěřit starost o své nenarozené dítě, neměli Claire s Alexem šťastnou ruku.

3

PÁTEK, 1. ŘÍJNA

Doktor John Freeman seděl v jasně osvětlené pracovně a hypnotizoval telefon. Byl šéfem výzkumné laboratoře. Ta se především jeho zásluhou stala pracovištěm uznávaným v celých Spojených státech: v uplynulých pěti letech se údaje získané v těchto prostorách octly na stránkách několika prestižních lékařských časopisů.

Širokou chodbou, vedoucí k administrativní části budovy, byla laboratoř rozdělena na dvě pracovní sekce. U

protilehlé zdi stály složité, do řady srovnané přístroje. Čtyři stoly s počítači a další laboratorní vybavení zaplnily místnost takřka beze zbytku.

Blížila se pátá hodina odpolední a kromě dvou uklízeček a jednoho člena ostrahy odešli všichni zaměstnanci domů. Freeman uchopil stoh papírů, chvatně ho prolistoval a vrátil na stůl. Na okamžik zavřel oči a v místě, kde se otlačily obroučky brýlí, si lehce promnul kořen nosu.

Mírně extravagantní doktor Freeman patřil k vědeckým špičkám. Na dveře mu klepala padesátka, do výšky ani do krásy nevyrostl a pod nosem mu rašil neprůbojný knírek.

Módními trendy zůstal nepoznamenán a soudě dle svršků, do nichž se každé ráno navlékl, obchod s oděvy naposledy poctil návštěvou odhadem před dvaceti lety. Úzkostlivě střežil své soukromí a nikdy se s nikým nedával do řeči. Ale jelikož byl posedlý potřebou mít všechny a všechno neustále pod kontrolou, trval na pracovně s prosklenou stěnou, odkud by podřízené mohl sledovat jako na dlani.

Podíval se na číslo bezplatné linky načmárané na kusu papíru a zvolna se natáhl pro mobil. Srdce se mu rozbušilo a po zádech přeběhl mráz. Opět pohlédl na hodinky a poněkolikáté se ujistil, že Miami a Washington leží ve stejném časovém pásmu. Jen co se odhodlal číslo zadat, vyrušilo ho hlasité zaťukání na sklo. Odložil brýle, narovnal se a spatřil usměvavou dívku.

„Okamžik,“ vyjekl, spěšně vysunul horní zásuvku a smetl do ní část písemností.

Zamžoural, vstal a vykročil směrem k příchozí.

„Co si račte přát?“ zeptal se, když pootevřel dveře.

„Vy jste doktor Freeman?“

„Ano.“

„V tom případě mám s vámi domluvenou schůzku.

Jmenuji se Erin Wellsová a pracuji pro Lékařské rozhledy.“

Freeman vypadal naprosto bezradně. Sáhl do náprsní kapsičky zmuchlaného pláště a zcela bezúčelně vytáhl kartičku na poznámky.

„Jistě,“ vyrazil ze sebe a žmoulal lístek v ruce.

„Samozřejmě. Už si vzpomínám, paní Erin Wellsová. V pět hodin, že? Pojdte prosím dál.“

„Děkuji.“

Jakmile se octla uvnitř, podrobila pracovnu zevrubné inspekci. Tento zvyk si vypěstovala na samém počátku novinářské dráhy. Někdy se tak dozvěděla víc než po sáhodlouhém vyptávání. Freemanova kancelář byla vzhůru nohama. Stůl se prohýbal pod hromadami papírů, odborných časopisů a nevyřízené pošty. Tři plechové skříně, bez ladu a skladu rozstrkané po místnosti, byly natřené odpudivou tmavozelenou barvou a na mnoha místech poškrábané. Na jedné si všimla několika kelímků potřísněných kávou.

„Pan doktor Archer mě pochopitelně informoval,“ začal vědec opatrně. „Ale já, Prostě se mi to vykouřilo z hlavy.“

Zkontroloval čas a pokračoval: „Mohl bych vás požádat o malý odklad? Potřeboval bych tak tři čtvrtě hodiny. Nic dneska nestíhám., a upřímně řečeno, teď se mi to vůbec nehodí.“

Erin se usmála. „Tohle se mi přihodilo snad miliónkrát.

Takže ve tři čtvrtě na šest?“

„Myslím, že v zasedacím sále se vám bude líbit víc než v mé ponuré kanceláři. Dostanete se tam z vestibulu, od hlavního vchodu.“

„V pořádku. Za tři čtvrtě hodiny jsem tam,“ pohodila hlavou. Místnost určitě bez potíží najde. John Freeman dívce poděkoval za pochopení a vyprovodil ji k východu z laboratoře. Poté se vrátil do pracovny, z ledničky vytáhl pomerančový džus a přešel ke stolu. Pohledem opět ulpěl na lístku s telefonním číslem, chvíli sbíral odvahu a pak se dvěma pořádnými doušky napil.

Vzal mobil a připravil se na dlouhý a obtížný telefonát.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. S přístrojem u ucha pochodoval kolem stolu a netrpělivě poslouchal nekonečné vyzvánění. Když se rozhodl zavěsit, ozval se hlas ze záznamníku a pohotově mu sdělil, že hodiny vyhrazené pro styk s veřejností pro dnešek skončily.

Zamyšleně uložil telefon do kufříku a prosklenou zdí se zahleděl na laboratoř, kterou vybudoval. Hloubal nad telefonátem, k němuž nedošlo. Svým způsobem se mu ulevilo. Takhle aspoň bude moct všechno znovu důkladně promyslet. Náhle si uvědomil, že do schůzky s Erin Wellsovou zbývá spousta času. Protože s prací v laboratoři byl hotov, dopil džus a vyrazil do knihovny pro podklady k novému úkolu.

Frank Grafton nespouštěl z Freemana oči. Vědec zamkl laboratoř a chvátal po chodbě. Nemocniční ochrance velel Grafton už sedm let. Byl střední postavy, se širokými, dopředu vysunutými rameny. Hlavu měl hranatou, nepěkný obličej již od puberty posázený dolíčky a při chůzi se nepatrně hrbil. Než požádal o místo v nemocnici, sloužil v námořnictvu u dělostřelectva. Při každé příležitosti neopomněl podotknout, že se účastnil operace Pouštní bouře, při níž zabil desítky iráckých vojáků a hravě zlikvidoval dva nepřátelské tanky. Tvrdé disciplíny se nezřekl ani po odchodu z armády. Žil sám, v přesvědčení, že žena by odváděla jeho pozornost k podružnostem. V souladu s touto teorií se trvalejšímu vztahu vyhýbal širokým obloukem. O to více se však angažoval ve spolcích válečných veteránů a pravicově orientovaných organizacích.

Vědce měl stále na očích. Z opasku sňal svazek klíčů, odemkl hlavní vchod do laboratoře, proklouzl chodbou a stanul na prahu

Freemanovy pracovny. Nahmatal vypínač a rozsvítil. Při pohledu

na zaneřáděný pracovní stůl utrpěl lehčí šok.

Naprosté ticho bylo narušováno pouze monotónním hukotem ledničky.

Upoutal ho kus žlutého papíru s telefonním číslem. Vzal ho a pečlivě prostudoval. Nenápadně se rozhlédl, sáhl po kartičce tužšího papíru, Číslo rychle opsal a lístek vrátil na místo.

Vtom se spustila klimatizace. Na zátylku ucítil proud chladivého vzduchu a instinktivně sebou cukl. Kolem automatu s chlazenou vodou prošel k jedné ze skříněk a otevřel ji. Telefonní seznam ani lahvička s tylenolem ho nezaujaly. Natáhl se pro velkou obálku a nedočkavě ji rozlepil. Uvnitř nalezl asi deset stran grafů a složitých výpočtů a dopis. Dvakrát ho přečetl, podrbal se na hlavě a podivil se, proč si Freeman nedal větší práci s vymýšlením úkrytu.

Zapnul malý xerox v rohu. Všechny materiály starostlivě okopíroval, vsunul do obálky a uložil zpátky do skříňky, na telefonní seznam. Mimoděk se pozastavil nad Freemanovými diplomy a osvědčeními na stěnách. Měly sice jednotný rám, rozvěšeny ovšem byly poněkud nahodile.

S tím, kde by se vyjímaly nejlépe, si jejich držitel evidentně starosti nedělal. Poté se uvelebil za stolem, otevřel vrchní zásuvku a rukou zajel až dozadu. Sel najisto. Dotkl se nevelkého koženého pouzdra, vytáhl ho a rozepjal uzávěr.

Mezi několika vakuově balenými hadříky napuštěnými alkoholem zahlédl plastovou lahvičku. Bryskně ji strčil do kapsy. Z druhé kapsy vyjmul k nerozeznání stejný flakónek a zasunul ho do pouzdra.

S výsledkem byl spokojen. Přesvědčil se, že nezanechal žádné stopy, a vydal se ke dveřím. Očima naposledy přelétl po místnosti, zhasl a odešel. Zamířil rovnou do centrály nemocniční ostrahy. Automat na kávu byl ještě v provozu.

Nalil si šálek a ujišťoval se, >o ve Freemanově pracovně ho nikdo z kolegů ve službě nezpozoroval. Napil se, otřásl se nad nahořklou pachutí a zbytek nápoje vylil do dřezu.

Odložil hrnek na pult, zasedl ke stolu a jal se vyhodnocovat údaje o pracovním vytížení podřízených v uplynulém měsíci. Na mysl se mu vedrala vzpomínka na materiály ve vědcově kanceláři.

„Stojaté vody se tady pěkně rozčeří,“ prohlásil sebevědomě, jako by ho někdo poslouchal. Hmátl do zadní kapsičky kalhot, vytáhl miniaturní mobilní telefon a zpaměti vyťukal číslo.

„Ano,“

„Grafton. Omrkl jsem to. Obavy jsou namístě. Sesmolil zprávu, která nám může pěkně zkomplikovat život.“

„Odeslal ji?“

Položil materiály na stůl a očima přelétl první stránku.

„Datum je včerejší. Dopisoval do toho rukou a některé věty přeškrtal. Na konečnou verzi to nevypadá. Snad není důvod k poplachu.“

„Takže s nikým nemluvil,“ reagovala druhá strana.

Grafton se zahloubal. „Ale tím spíš bychom měli jednat.“

Následoval pohrdavý smích. „Trocha trpělivosti by vás nezabila. Na vývoj situace budeme jen dohlížet.

Souhlasíte?“

Grafton zvrátil hlavu a hleděl do stropu. Odmítnutí ho nepřekvapilo. Byl to další příklad rozporu mezi smýšlením vojáka a civilisty.

„Víte doufám, že po špitále čenichá novinářka?“

„Ano. Ale ta nás neohrozí. Podle všeho zplodí nějaký neškodný chvalozpěv: o investigativní žurnalistiku jí nejde.

A navíc přijela kvůli Claire Weaverové.“

„Ale tu přijali teprve včera.“

„Správně. Přesto se ani jedna nezdrží dlouho.

Weaverová půjde na operaci za tři týdny. To už bude Wellsová se svou ódou snad hotová a neštěkne tady po ní ani pes.“

„Zdálo se mi, že.“

„Fakta. Nás zajímají jenom fakta, Graftone.“

„A Claire Weaverová?“

„Zvládne to.“

„A.“

„.její dítě? Bohužel. Ale Weaverová je mladá a zdravá. Jednou se stane matkou. Ozvěte se mi zítra.“

Telefon oněměl dřív, než stihl na poznámku o dítěti reagovat. S něčím takovým nechtěl mít nic společného. Za jiných okolností by se vzbouřil, ale teď se nemohl rozptylovat. Nad osudem dítěte Claire Weaverové tedy mávl rukou, zhasl a zavřel za sebou dveře.

4

Před zasedacím sálem se John Freeman a Erin Wellsová málem srazili. Hodiny ukazovaly přesně sedmnáct hodin čtyřicet pět minut. Krátce zažertovali na téma, že není nad dochvilnost, a vešli. Velký konferenční stůl z dubového dřeva tonul v záplavě světla z halogenových žárovek. Okolo byla rozestavěna křesla s vysokými opěradly. Podlaha byla z drahého travertinového mramoru a stěny obloženy dřevem.

Na zdech se skvěly dvě olejomalby znázorňující bývalé ředitele nemocnice.

Jen co si sedli, rozevřela Erin kabelku a na kraj stolu postavila diktafon. V okamžiku, kdy se ho chystala zapnout, znejistěla. Na Freemanově tváři si všimla náznaku zděšení.

„Promiňte. Měla jsem vás požádat o svolení. Někdo se nechce nechat nahrávat. Pokud nesouhlasíte..,“

„To je v pořádku,“ zatřepal rukou.

„Dobrá,“ uklidnila se a natočila přístroj k Freemanovi.

„Tak začneme. Jak dlouho pracujete v Centru prenatální medicíny?“

„Od března 1993,“

„Funkci vedoucího výzkumné laboratoře zastáváte od samého začátku?“

„Ano. Proto mě tady zaměstnali,“

„Co považujete za svůj největší profesní úspěch?“

Freeman se zazubil. „Na takovou otázku se těžko hledá odpověď. V ohni máme několik želízek současně. Mě fascinují všechny problémy, nad nimiž zde bádáme.“

„Zajisté. Mohl byste některý z nich našim čtenářům přiblížit? Dejme tomu nějakou novinku.“

Vědec sepjal ruce a lokty se opřel o stůl. „Novinku? To ne. Většina projektů běží už roky.“

„Našla by se v prenatální medicíně problematika, která vás přitahuje víc než jiné oblasti?“

„Tokolytika. Odjakživa.“

„Tokolytika? Tady vás musím požádat o vysvětlení. Ve škole

nám to bud zatajili, nebo jsem zrovna chyběla.“

Freeman se zasmál. „Jedná se o léky, které mohou odvrátit předčasný porod. V prenatální chirurgii hrají nezastupitelnou roli. Pokud se nám totiž podaří zabránit pooperačnímu potratu, počet přeživších dětí významně stoupne.“

„Běžné prostředky nevyhovují?“

„Přirozeně že vyhovují,“ ujistil ji. Upravil si brýle, odsunul stranou stoh papírů a dodal: „Jinak bychom je nepoužívali.“

„Proč tedy vyvíjíte nové?“

„Léky dostupné v současné době zabírají pouze v polovině případů,“ zdůraznil se zvláštní naléhavostí v hlase.

„Potřebujeme stoprocentně spolehlivý přípravek, který by neublížil.“

Erin vědce nepřerušovala. Ten se však odmlčel. Třel si zátylek a očima bez výrazu těkal po místnosti.

„Řekl jste přípravek, který by neublížil. Měl jste na mysli matku?“

Freeman se rychle vzpamatoval. „Prosím? Jistě.

Pochopitelně. Přípravek, který by neublížil matce.“ Ztěžka polkl a opět se zahleděl do prázdna. Erin se rozhodla změnit raději téma.

„Zkoušíte také nové metody?“

„Samozřejmě. Jinak by to nešlo. Domnívám se, že prenatální chirurgie se ze všech medicínských oborů vyvíjí nejdynamičtěji.“

„Mohl byste uvést nějaký případ?“

„Musím vás zklamat. Naše projekty jsou povětšinou tajné. Zavázal jsem se k mlčenlivosti.“

„K mlčenlivosti?“ Jeho vyhýbavé chování si nedovedla vysvětlit.

„Ano. Takovou cenu platíme za to, že jsme do výzkumu pustili farmaceutické firmy a nemocniční korporace. Mají dolary, a tak určují pravidla. Byznys už vtrhl i do vědy.“

Mluvil měkce, lítostivě.

„Rozumím. Sáhnu tedy po otázce z jiného soudku,“

navrhla. „Jak se vám s pacientkami spolupracuje? Oceňují význam vašeho snažení?“

„Zabývám se základním laboratorním výzkumem. A mí čtyřnozí spolupracovníci si pocity obvykle nechávají pro sebe. Jako vedoucí výzkumná laboratoře s pacientkami do kontaktu nepřicházím.“

„Proč?“

„Příkaz doktora Archera. Zeptejte se jeho. Jinde základní a klinický výzkum zpravidla koordinují. Možná kdyby.“ Hlas se mu zlomil, nepřítomně pohlédl před sebe a zavrtěl hlavou.

„Možná kdyby co?“ Mírně se předklonila a nevinně nachýlila hlavu k rameni.

„Nic., to nic.“ Nervózně se uchichtl a začal deformovat kancelářskou svorku.

„Mohla bych si pohovořit se ženami, které se výzkumného projektu účastnily? Předpokládám, že.“

„O tom nerozhoduji. Existují však nařízení na ochranu pacientova soukromí. Chcete-li s někým mluvit, obraťte se na Leigh Sierrovou a doktora Archera.“

„A kde paní Sierrovou najdu?“

„Doktorka Sierrová je vedoucí klinického výzkumu.

Pracovnu má v hlavní budově, ve třetím poschodí.“

„Vyslechne mě?“

„Nevidím důvod, proč by vás neměla vyslechnout. Ale budete se u ní muset ohlásit předem.“

„A u doktora Archera také?“

„O něm se nechci bavit. Nezlobte se.“

Erin nevycházela z úžasu. Prstem chvíli poklepávala na zápisník a potom složila paže přes prsa. „Podívejte se, nehodlám nikoho pošpinit. Přijela jsem sem s upřímným odhodláním napsat článek o záslužné činnosti Centra prenatální medicíny. Chci vám vzdát hold. Proč nemůžete projevit aspoň trochu dobré vůle a spolupracovat?“

„Na setkání s novináři nejsem zvyklý. Nezlobte se,“

odpověděl odměřeně. Beze slova vstal a odebral se k malé chladničce, vestavěné do nábytkové stěny. Když otevíral dvířka, ruce se mu viditelně třásly. Vytáhl krabici jablečného džusu, odstranil uzávěr a žíznivě se napil. Ruku nedokázal ovládnout a trochu moštu rozlil. Roztržitě se podíval na Erin. Ta se usmála, jako by si ničeho nepatřičného nevšimla. „Ráda bych se ještě vrátila k tomu prepařátu, který by měl spolehlivě zabránit potratu. Jak takový výzkum probíhá?“

Cestou ke stolu si protahoval šíji, což Erin interpretovala jako snahu zbavit se nahromaděného napětí.

„Musíme vyhovět přísným kritériím Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv.“

„Je to obtížné?“

„Nechápu, co máte na mysli.“

„Prodrat se houštím byrokratických pokynů přece stojí spoustu sil.“

„Ani ne. Úředníci k nám přistupují vcelku rozumně.

Vycházejí z předpokladu, že jsme poctiví nadšenci a že nám jde o dobrou věc.“ Jeho ruce už byly klidné.

„Zmínil jste se o povinnosti mlčet. Je to podle vás správné?“

„A co vlastně?“

Novinářka se pokusila podat vysvětlení: „Má být lidem upíráno právo na informace o lékařském výzkumu jenom proto, že si to přeje nějaká farmaceutická firma? A jaká je v tom případě funkce tisku? Má na sebe vzít úlohu hlídacího psa?“

„To je na pováženou, Podobné úvahy však rozhodně překračují rámec vaší reportáže.“ Koutky se mu nepatrně povytáhly k potlačovanému úsměvu. „Vztah médií k vědě je vůbec kapitola sama pro sebe. Můj otec působil v redakci jedněch novin v Nové Anglii. O práci mi často vyprávěl.

Víte, co mi natrvalo uvízlo v paměti?“

„To bych musela hádat,“ přiměla se k co možná nejuctivějšímu tónu.

Freeman udělal dramatickou pauzu, probodl Erin pohledem a pronesl: „Nikdy nepodceňuj sílu médií.“ Zavřel oči a začal si mnout spánky. „Mohli bychom pokračovat jindy? Hlava mi třeští, jako by se každou chvíli chystala puknout.“

„Ovšem.“ Poposedla a vypnula diktafon. „Za pár dní se spojím s vaší sekretářkou. Doufám, že se vám brzy uleví.“

Zvedla se a podala doktorovi ruku. Dlaň měl vlhkou a zvláštně rozechvělou. „Nedělejte si se mnou starosti. Trefím sama.“

Tiše zavřela a vydala se napříč vestibulem. Podivnější rozhovor by si nepředstavila ani v nejbujnější fantazii.

5

SOBOTA, 2. ŘÍJNA

Kantýna v Centru prenatální medicíny vyhlížela na nemocniční jídelnu docela útulně. Byla vybavena nalakovanými stolky ze dřeva a tlustým hnědým kobercem.

Na stěně visela pestrá sbírka fotografií zachycujících přírodní scenérie. Erin prošla kolem samoobslužného pultu, bez dlouhého rozmýšlení si vybrala nízkotučný jahodový jogurt a hlávkový salát s bylinkovým dressingem a zaplatila.

Když se poohlížela, kde by se usadila, padl jí zrak na Noaha Gallaghera. Obědval sám u stolku vzadu.

„Můžu si přisednout?“ nadhodila ledabyle.

Gallagherovi div nezaskočilo, ale potom se vzchopil a ukázal na volné místo naproti.

„Díky,“ poznamenala. Položila si podnos a vytáhla zasunutou židli. Lékař zasedl k obědu patrně teprve před chvílí. Na sobě měl operační úbor a holil se zřejmě už předevčírem.

„Jak se vede, slečno Wellsová?“

„Dohodli jsme se přece, že mě budete oslovovat křestním

jménem,“

napomenula

ho

laškovně.

„Nevzpomínáte si?“

„Odpusťte, neuvědomil jsem si to,“

„Jdu od Claire. Vypadá vyčerpaně. Vy tedy dovedete člověka potýrat.“ Otočila tác o sto osmdesát stupňů a na klín si rozložila ubrousek.

„Ještě pár dní, a pak to martyrium skončí. Ale ujišťuji vás, že těm testům se podrobit musí.“

„O tom jsem ani vteřinu nepochybovala.“ Zašermovala před ním vidličkou a pomalu se pustila do salátu. Při rozhovoru s doktorem Gallagherem si sice připadala jako v ordinaci, avšak s nezdolnou životaschopností v ní klíčila naděje, že rezervovaný tón se z hlasu jejího spolustolovníka dříve či později vytratí.

„Ale uvažte, že jste ji přijali teprve předevčírem a že je v pokročilém stádiu těhotenství.“

„Ustojí to,“ slíbil. „Dělá na mě dojem silné osobnosti.“

„Protože zoufale touží po dítěti. A když si něco umane, docílí toho stůj co stůj.“

„Zřejmě ji dobře znáte.“

„Vím, co říkám. Kdysi si postavila hlavu, že na základní školy zavede program, který by upozornil na žáky s mimořádným matematickým nadáním.“

„To má tedy odvahu,“ poznamenal Gallagher. „Sestra učí na základní škole, a tak tuším, co taková práce obnáší.“

„S buldočí vůlí se vrhla do vyjednávání s místními organizacemi, bojovala se školským úřadem, přesvědčovala učitele i rodiče na třídních schůzkách. A za necelý rok se do akce zapojily školy z celé Virginie. Projekt se osvědčil a Claire sklízela ovace.“

„Tady si ji všichni chválí,“ podotkl chirurg.

„Jak jste se rozhodl s tím rozhovorem?“

„Zmínil jsem se doktoru Archerovi. Všechna interview bude schvalovat osobně. Taky určí dobu konání.“

„Kapku nezvyklý postup.“

„Proč? U nás to tak funguje.“

K vedlejšímu stolu se houpavým krokem dobelhala starší žena v nazelenalé nemocniční uniformě a sklidila špinavé podnosy.

„Těší vás práce v Centru prenatální medicíny?“

Gallagher vzhlédl od talíře, zavrtěl se a pohladil si strniště na bradě.

„Ptáte se jako novinářka?“

„Ne. Ptám se čistě ze zvědavosti.“ Měl něžné hnědé oči.

Představila si, že s ním namísto v téhle fádní kantýně trylkuje u večeře při svíčkách.

Přikývl. „Jasně. Tahle profese mě naplňuje.“

„Proč?“

„Pracuji na věcech, o kterých se ještě nedávno nikomu ani nesnilo. Vývoj v našem oboru se žene dopředu mílovými kroky. A my se na něm podílíme.“

„Co vás přivedlo zrovna k téhle specializaci?“

„Nejdřív mě uchvátila pediatrie. Ale potom, když jsem byl ve třetím ročníku na praxi, jsem propadl chirurgii.

Nakonec jsem skloubil obojí.“ Domluvil a nepřítomně se zahleděl do talíře. Erin se shrbila a podívala se mu do obličeje. Nevnímal ji. Náhle zatřásl hlavou, jako by se probral z hypnózy.

„Kde jste vyrůstal?“

„Ve Skokie, v Illinois. Říká vám to něco?“

„Severní předměstí Chicaga, ne?“

„Jo,“ ožil. „Překvapila jste mě.“

„Manželé Weaverovi vám moc věří.“

„To jsem rád. Jenže, vůbec mě neznají a.“

„Claire dá na první dojem. A skoro nikdy se nesplete.“

Gallagher uchopil vidličku, zabořil ji do talíře a namotal několik špaget. Po tváři se mu rozlilo horko.

„Pověděl jsem vám, že péči na stejné úrovni poskytují i jinde a.“

„Zase ta obehraná písnička,“ vytkla mu. „Buď trpíte komplexem méněcennosti nebo.“

„Na tom článku už pracujete?“

„Včera jsem zpovídala doktora Freemana.“

„S tím člověk může počítat,“ uznal Gallagher. Otřel si rty ubrouskem, napil se ledového čaje a dodal: „Nejde mi to do hlavy.“

„Prosím?“

„Ten rozhovor musel povolit doktor Archer. Přitom si poslední dobou s Freemanem nemůžou přijít na jméno.“

„Znáte podrobnosti?“

„Teď se taky ptáte čistě ze zvědavosti, že, Erin?“ řekl s nápadným důrazem na konci věty.

„Dobrá, dobrá, Beru zpět, Noahu.“ I ona si dala záležet na pečlivé artikulaci posledního slova. Protáhla se a prohodila: „Páni., pomáháte tu lidem, nebo střežíte osmý div světa?“

„Pomáháme lidem. Určitě, Jak vás ta otázka napadla?“

„Doktor Freeman vážil každou hlásku aspoň dvacetkrát, než ji vypustil z úst.“

„A co má být?“

„Bez požehnání doktora Archera si snad nedojde ani pro rohlík. To je tady normálka?“

„Vystrkovat růžky se mnohdy nevyplácí.“

„Snažíte se z toho vybruslit,“

„Co prosím?“

„Vytříbila jsem si čich na lidi. Poznám, když někdo nehraje s odkrytými kartami.“ Vzápětí své zbrklosti litovala.

Potřebuje ho pro reportáž a nerada by se kvůli pár přidrzlým komentářům dočkala odmítnutí. „Komu nemocnice patří?“

pokračovala smířlivě.

„Původně šlo o společný podnik. O Centrum se dělila skupinka lékařů s Urbecomem. Všechno zprostředkoval doktor Archer.“

„Urbecom je gigant. Nedávno jsem četla, že brzy bude vlastnit nejvíc nemocnic v Americe.“

„To nevylučuji. Ovšem tady se nadělala spousta zlé krve.“ Odsunul židli a přehodil si nohu přes nohu. „Hodně kohoutů se hrabalo na hodně malém smetišti. Centrum nakonec prodali. Teď patří Neotechu.“

„Jak je to dlouho?“

„Nějakých sedm let.“

Erin pokrčila rameny. „O té společnosti jsem nikdy neslyšela.“

„Neřadí se k největším, ale nezadržitelně se dere dopředu. Co nevidět skoupí všechny významnější experimentální nemocnice.“

„Co to je?“ zeptala se prostě a polkla poslední sousto jogurtu. Z Gallaghera konečně opadlo napětí. Uvolněně rozkládal rukama a hlas se mu přehoupl do civilnější polohy.

Pozorně si prohlédla jeho rysy a usoudila, že se jí líbí ještě víc než při prvním setkání.

„Experimentální nemocnice se zabývají špičkovým výzkumem, samozřejmě vedle péče o pacienty.“ Podíval se na hodinky a pokýval hlavou. „Budu muset jít. Povinnosti volají.“ Bez otálení se zvedl a popadl tác.

„Bydlím

v

Inter-Continentalu,

kdybyste

něco

potřeboval,“ vyhrkla, aniž se nad vhodností svého sdělení zamyslela.

Ztuhl. Z jeho obličeje se nedalo nic vyluštit.

Přestože se Erin považovala za moderní mladou dámu, dodatečně se zarazila i ona.

„V Inter-Continentalu? To je moc hezký hotel. S

vyhlášenou restaurací. Specializuje se na francouzskou kuchyni.“

„Taky se mi to doneslo. Ale rezervace prý přijímají minimálně

pro dva.“

Gallagher se zasmál. „Originalita se vám tedy upřít nedá.“

„Díky za kompliment.“

„Abych nezapomněl., získal jsem pro vás to povolení.

Budete u operace. Ozvěte se mi a domluvíme se na konkrétní termín.“

„Výborně. Budu se těšit.“

Mávl jí na rozloučenou a odkráčel.

Erin se ještě několik minut zdržela. Svatosvatě si umiňovala, že se bude chovat tak, jak se v jejím věku očekává. Čím déle se přesvědčovala, tím více podléhala rozladění. Ale u černého plastového koše na odpad se poddala myšlence na večeři a, kdoví na co ještě.? S

Noahem Gallagherem.

6

Po osmi hodinách vyčerpávajících vyšetření upadla Claire do trhaného spánku. První stah byl slabý a neprobudil ji. Jen se zaševelila na posteli. O dvě minuty později přišla druhá, mnohem intenzivnější kontrakce. Procitla, dvakrát prudce vydechla, chytila se za břicho a stiskla zvonek. Pár vteřin nato, zrovna když přiběhla sestra, bolest polevila.

Cindy Gonzalezová si uměla poradit prakticky se vším.

„Přihodilo se něco, paní Weaverová?“

„Mám křeče,“ vyrazila ze sebe.

Cindy přispěchala k lůžku a položila pacientce ruce na břicho. Bylo tvrdé. Pak si všimla krve na prostěradle, vytáhla telefon a vyťukala trojmístné číslo.

„Mary, přijd prosím tě, na dvě stě jedenáctku, A požádej sekretářku, ať sežene doktora Gallaghera.“

Claire zrychleně dýchala ústy. „Co se děje?“ chtěla vědět.

„Určitě nic, co by stálo za řeč,“ chlácholila ji sestra.

„Trochu špiníte. Pro jistotu se na vás mrkne doktor Gallagher.“

Claire zavřela oči a rukou si přejela po břiše. Bolesti ustaly. Zvolna otevřela oči a hlesla: „Potratím?“

Sestra přerušila práci a vzala pacientku za ruku.

„Takovými myšlenkami se neznepokojujte. Tohle není nic výjimečného. Dopadne to dobře.“

Claire vyschlo v ústech. Pokusila se polknout, ale hrdlo se jí křečovitě stáhlo. A ačkoli si na tento typ strachu skoro zvykla, srdce jí bušilo jako o závod. Posunula se na posteli a spatřila krvavé skvrnky na prostěradle.

„Proboha! To ne!“ zaúpěla. „Kdy dorazí doktor?“

„Každým okamžikem.“

„Už jsem tady,“ ozval se Gallagher. Claire se přemohla k úsměvu. „Tak copak?“ zahalekal bodře. „Ještě jste si nás neužila dost?“

„Malé si spletlo datum. Chce na svět hned,“ nutila se do vtipkování.

Sáhl jí na břicho a přitakal: „Vypadá to tak. Doufám, že mě neprokleje, když mu tu neuváženost překazím.“

„Já proti tomu nic nenamítám,“ odpověděla Claire.

„Zavolejte doktora Hallidaye,“ obrátil se k sestře. „Bez gynekologa to nepůjde.“

„Zařídím.“ Znovu hmátla po telefonu a poprosila sekretářku, aby se neprodleně spojila s doktorem Hallidayem.

„Máte výsledky dnešního ultrazvukového vyšetření?

Musím zjistit, kde je placenta.“

„Podívám se do počítače,“ slíbila Cindy.

„Dobrá. Podložte jí nohy a nespouštějte z ní oči,“

nařídil. Potom si sedl na kraj lůžka. „Paní Weaverová, prohlédne vás doktor Halliday. Je to vynikající gynekolog.

Rád bych znal jeho názor.“

„Co se podle vás zvrtlo?“

„To

zatím

nemůžu

kompetentně

posoudit.

Pravděpodobně hrozí předčasný porod, Ale nestrachujte se. Věc se dá obvykle vyřešit léky a klidem na lůžku.“

Claire se otočila k nočnímu stolku, zkontrolovala čas a zemdleně položila hlavu na polštář. Mrzelo ji, že u ní není Alex. Ale záskok za kolegu, kterého skolila chřipka, odmítnout nemohl.

„Nějak na to vyzraju sama,“ hlesla nepřesvědčivě.

„Alex musel do práce, Kdy se tady zastavíte?“

„Doktor Halliday si pročte vaši kartu, vyšetří vás a potom si pohovoří se mnou. Ukážu se hned, jak se něco dozvím.“

O hodinu později byla Claire znovu o samotě. Do ticha se ozýval jen pravidelný tikot monitorů.

Sestra aplikovala další léky do žíly. Slabé křeče přicházely ve stále delších intervalech. Pacientka sledovala, jak drobné kapičky roztoku stékají umělohmotnou hadičkou, a monotónní podívaná ji brzy ukolébala k dřímotě.

Krátce po sedmé hodině večer ťukl Gallagher na dveře Claiřina pokoje.

„Dále,“ odpověděl tiše mužský hlas.

Uprostřed místnosti stál v uniformě pilota aerolinií s očima

upřenýma na ženu Alex Weaver. Černou bundu přehodil přes opěradlo židle.

„Prý mi uniklo velká pozdvižení.“

„Nešlo o nic mimořádného. Mluvil jste s gynekologem?“

„Ano. Byl tu před chvilkou. Mám vzbudit Claire?“

Lékař pohlédl na pacientku, přistoupil k ní a dvakrát ji šeptem oslovil. Spala tvrdě. Vlasy měla slepené do pramínků a vlhké potem. Doktor se usmál a povytáhl jí přikrývku k ramenům.

„Nechejme ji odpočívat,“ navrhl a mávl ke stolku s dvěma sedátky proti sobě. „Dneska si už svoje odbyla. A nehodláme jí přece nic zatajit.“

„Vypadá to hodně zle?“ vyhrkl Alex, sotva dosedli.

„Na ultrazvuku se žádná abnormalita neobjevila. I ostatní testy vyšly negativně. Doktor Halliday předpokládá, že se jedná

o hrozící potrat.“

„Co se s tím dá dělat?“

„S takovým problémem se setkáváme poměrně často., zejména v těchto případech.

Řeší se medikamentózně, absolutním klidem na lůžku a pozorným sledováním pacientčina stavu. Stahy zpravidla samy od sebe přestanou a dítě se narodí v pořádku.“

Alex mechanicky pokyvoval hlavou. „A když stahy neustanou?“

Lékař se odmlčel. „Potom nabývají na síle a těhotenství může skončit spontánním potratem.“ Alex vstal, odvrátil se a beze slova hleděl z okna. Měl – přesně podle předpisů – nakrátko ostříhané vlasy a pečlivě vyžehlenou košili.

Letadla miloval skoro tak vášnivě jako Claire.

„Co se bude dít dál?“

„Poleží si a my ji budeme kontrolovat.“

Pilot se s vypětím snažil zachovat klid. Náhle se zprudka otočil: „Mám tomu rozumět tak, že zítra ji domů nepustíte?“

„Uvidíme, jak si povede po zbytek víkendu,“ odpověděl lékař pevně.

Alex schoval hlavu do dlaní. „Doma by jí bylo líp.“

„Propuštění

nedoporučuji,“

varoval

Gallagher.

„Pracujete přece jako pilot. A jistě vás učili totéž co mě – neriskovat.“

Alex se znovu podíval ven. „Máte pravdu, pane doktore.

Nevím, co mě to popadlo. Samozřejmě tady zůstaneme, jak dlouho bude zapotřebí. Svou ženu miluji. Hrozně si dítě přeje. Ten sen se jí musí splnit, Ona to s dětmi umí,“ dodal zamyšleně. „Claire v nemocnici, vyhazov na spadnutí, nic horšího nás nemohlo potkat.“

„Sesypaly se na vás nepříjemnosti v zaměstnání?“

„Dneska jsem četl oběžník. Chystají se propustit sedmdesát pět pilotů. Smlouva mi vyprší co by dup, takže se pomalu můžu poohlížet po nové práci.“ Zavřel oči a zavrtěl hlavou.

„Jaké máte vyhlídky?“

„Hodně dobrých pilotů se handrkuje o pár špatných nabídek,“ řekl a posmutněle se usmál. „Něco se naskytne.

Jenže do té doby budeme nuceni každou minci třikrát obrátit, než ji pustíme z ruky.“

Gallagher se zvedl. „Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří. Vaše žena tvrdí, že jste nejlepší pilot od časů Charlese Lindbergha.“ Cestou ke dveřím se na okamžik zadíval na spící Claire. Dýchala pravidelně a pokojně. V rychlosti ověřil údaje na přístrojích a odešel.

Alex se sesunul na židli, uvolnil límeček u košile a promnul oči. Nevěřil v Boha, a přesto mu na mysli vytanula nemocniční kaple. Vždyť jeho ženu postihlo velké, nespravedlivé neštěstí a jemu nezbývá než sedět s rukama složenýma v klíně.

„Co se tady seběhlo?“ ozvalo se. Vzpamatoval se, rty zkroutil do jakéhos takéhos úsměvu a přistoupil k ženě.

„Vůbec nic, miláčku. Stavil se tu doktor Gallagher. Má z tebe radost.“

Zamračila se, jak předvídal. „Pročpak jsi mě nevzbudil?“

„Malé chtělo spát. A nic ti neuteklo. Nezávazně jsme si povídali.“

„To určitě,“ ušklíbla se.

„Opravdu. Představ si, že se kdysi věnoval létání.“

„Vy jste klábosili o letadlech? A chceš tvrdit, že o mně nepadlo jediné slůvko?“

Jistěže padlo.“ Přisedl k ní a rukou jí jemně přejížděl po břiše. „Vedeš si znamenitě.“

„A kdy se vrátíme domů?“ zeptala se a přikryla mu ruku dlaní.

„To jsme taky rozebírali, Doktor radí nespěchat.“

„A ty? Co mi poradíš ty?“

„Já? Vždyť nejsem lékař, broučku. Ale vždycky chci, aby cestující moje pokyny respektovali. Protože odpovídám za jejich bezpečnost, víš? Přece nemůžu fušovat doktorům do řemesla! To by nebylo fér.“ Naklonil se a políbil ji na tvář. „Myslím na tebe, kudy chodím. A pro nic za nic tě tady určitě nedrží.“

„Takže co s načatým víkendem?“ zajíkla se a oči jí zaslzely. „Budu tady jako kůl v plotě.“

„A v tom se právě pleteš. Jeden kolega se nabídl, že poletí místo mě, víš? Budeme hrát karty, člověče, nezlob se a pexeso a skočím do videopůjčovny pro kupu sladáků a donesu víno a promilujeme celou noc jako dva roztoužení puberťáci někde v motelu.“

Poslední poznámkou dosáhl kýženého účinku: Claire se rozlil po tváři šťastný úsměv.

Neděli tedy strávili společně. Claire se ládovala zmrzlinou, decimovala manžela ve stolních hrách a ostošest se hihňala jeho vtípkům. Chmury, na které byl krátký, s úspěchem rozptýlila Erin. Kontrakce se dostavovaly jen mírné a zřídka. A tak v důsledku všeobecného snažení přivítala Claire pondělní ráno v drobet veselejším rozpoložení.

7

PONDĚLÍ, 4. ŘÍJNA

John Freeman upíral zrak do elektronového mikroskopu v hodnotě několika milionů dolarů a něco polohlasně drmolil. Komplikovaný experiment s enzymy ho zcela pohltil. Posléze pocítil bolest hlavy, která udeřila s krutou pravidelností vždy po víkendu. Přes volné dny si pročítal technické zprávy a návrhy

i formuláře nových výzkumných úkolů, a k vlastní práci se tudíž v podstatě nedostal.

Občas odlepil oči od mikroskopu a spěšně si udělal pár poznámek. V laboratoři bylo k zalknutí. Od zkoumaného jevu se však nedokázal odtrhnout. A sháněním technika, který by porouchanou klimatizaci opravil, se nemínil rozptylovat. Svaly na šíji měl napjaté jako struny a úporná bolest vystřelovala až k bradě. Provedl několik cviků na uvolnění šíje. Za krkem mu vyrazily krůpěje potu. Viděl rozmazaně. Sundal si tedy brýle a skla vzorně očistil kapesníkem. V hrudníku pocítil tíži. Dýchal namáhavě. Při pokusu o hluboký nádech se rozkašlal. Chřipka, To mi ještě scházelo.

Nablízku se objevil dlouholetý kolega, Carl Chandler.

„Proboha, Johne. Je ti dobře? Vypadáš příšerně,“ zděsil se.

„Nevím,“ usmál se nervózně Freeman. Hrudní koš mu obepínal betonový krunýř.

Chandler k němu přiskočil a sáhl mu po zápěstí.

„Ježišikriste, co ten zběsilý pulz?“

„Nechápu.“

Kolega mávl na jednoho z laborantů. „Dovezte sem lehátko, prosím vás, rychle. Obstarejte intravenózní set, monitor, a kyslík, A přivolejte doktora Gallaghera!

Potřebujeme někoho z praxe, ne vědce,“ dodal tiše.

Uplynulo třicet sekund. Freemanovi se z tváří vytratila všechna krev. Byly křídově bílé. Kůži měl lepkavě studenou a nemohl popadnout dech. Maně si vybavil scénu z dětského letního tábora, která se mnoho let krčila kdesi v nejzazších koutech mysli. Klučina ze sousedního stanu mu tehdy držel hlavu pod vodou. Dveře do laboratoře se rozletěly a dovnitř vtrhli dva záchranáři. Pomohli Freemanovi ze židle a opatrně ho přemístili na lehátko. Chandler mu vsunul pod hlavu podušku. Vzápětí přichvátal Gallagher s dvěma sestrami v patách.

„Co je, Johne?“ otázal se a přitiskl mu na prsa stetoskop.

„Nevím, Ta bolest se nedá vydržet,“ stěžoval si.

„Raději moc nemluv. Uzdravíš se,“ konejšil ho Noah.

Sestry neprodleně připravily intravenózní kanylu a nasadily kyslíkovou masku. Protože na péči o dospělé kardiologické pacienty nebyli vybaveni, zajistil Chandler okamžitý převoz do Jižní nemocnice.

„Tlak je osmdesát,“ pípla sestra. „Musí co nejdřív odsud.“

„Sanitka je už na cestě,“ informoval Chandler.

Freeman ležel se zavřenými víčky. Obličej pokrývaly skvrny a kapky potu, srdce tlouklo nepravidelně a ustávalo v činnosti.

„Tipuju infarkt,“ naznal Gallagher. „Má problémy se srdcem?“

„Ani nápad,“ popřel chirurgovu domněnku Chandler.

„Celý život kypí zdravím, pokud vím. Má deset kilo podváhu, živí se výhradně produkty ekologického zemědělství a pětkrát týdně zavítá do posilovny. Mohl by pózovat na reklamních plakátech Americké kardiologické asociace.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou a dodal: „Vždyť mu není ani padesát!“

O deset minut později dorazili dva zdravotníci v modrých uniformách a energicky se ujali iniciativy.

Gallagherovi připadli velmi mladí. Přistoupil k Freemanovi a stiskl mu ruku. „Nic neříkej, Johne. Převezeme tě do Jižní nemocnice. Dopadne to dobře.“ Vědec nepatrně pohnul hlavou a pokusil se přikývnout.

Záchranáři přesunuli Freemana na lehátko, které měli s sebou, a oznámili Noahovi: „Jsme hotovi.“ Ten zrovna nemocnému nasazoval větší kyslíkovou masku.

„Můžu jet s vámi?“ zeptal se Chandler.

„Samozřejmě,“ odpověděl druhý zdravotník.

Noah vyprovodil Freemana pohledem. Pak mrkl na hodinky a

zjistil, že už notnou chvíli má být na sále. Věděl, že Freeman žije sám, a netušil, komu podat zprávu. Po zralé úvaze však starost o Johna Freemana přenechal Carlu Chandlerovi a zvolna se pohnul k východu, šokován nenadálou kolegovou indispozicí.

Na sále strávil několik hodin. Šlo o složitý zákrok na plodu starém dvacet osm týdnů. Musel kovovou svorkou uzavřít hlavní tepnu, přivádějící krev do velkého nádoru v břichu. Operace probíhala bez komplikací a lékař byl přesvědčen, že až se dítě narodí, bude možné celý tumor pohodlně odstranit.

Ze sálu vedly jeho kroky k pultu s telefonem. Na chodbě ho však zastihla sestra Carol Singerová. Vzala ho za ruce a zlověstně mlčela. Tvářila se zasmušile.

„Pan doktor Freeman bohužel zemřel. Před hodinou telefonoval doktor Chandler, Nechtěla jsem vás rušit při operaci,“

Přivřel oči a zatřásl hlavou.

„To je hrůza,“ zamumlal, podal si kartu, poděkoval sestře a liknavě kráčel k pooperačnímu pokoji. Strhl si propocenou chirurgickou čepici a mrštil jí do velkého koše na prádlo. Napíná všechny síly, aby se vyrovnal s utrpením a smrtí jiných, ale vlastní konečnost si připomínat nehodlá!

8

Vidina domova ho poháněla takřka k úprku. Měl za sebou náročný den. Operoval, dvě hodiny se věnoval praktikantům, šilhal únavou, měl hlad a chtěl spát.

Zpráva o skonu spolupracovníka byla jen několik hodin stará. Smrt pacienta je často nevyhnutelná a jaksi se předpokládá. Ovšem ztráta kolegy – to je surový políček osudu, upozornění, že nemoc a smrt se nevyhne nikomu.

Noah si – stejně jako většina lékařů – vypěstoval účinný obranný mechanismus: odchod Johna Freemana z tohoto světa vzal samozřejmě na vědomí, ovšem s okamžitým časovým posunem. V jeho mysli tedy vědec nezesnul před šesti hodinami, nýbrž před šesti měsíci. Nešlo o lhostejnost či citový chlad, spíš o snahu co nejrychleji trpkou zkušenost překousnout a žít dál.

Vyběhl z vestibulu a zamířil na parkoviště. Zenu na chodníku nezaregistroval.

„Dobrý večer, pane doktore.“

Byť s Erin mluvil jen dvakrát, po hlase ji poznal hned.

„Dobrý večer,“ otočil se k ní, „slečno, pardon Erin.

Jak se máte?“

„Momentálně zrovna moc dobře ne. U starosty si budu stěžovat na nedostatek taxíků. Trčím tady už dvacet minut a, nic. Navíc se co nevidět spustí pěkný liják.“

Noah vzhlédl na nádherné nebe jižní Floridy. Třpytící se hvězdy skýtaly optimální podmínky pro výuku astronomie.

„Jen aby se z toho nevyklubal hurikán,“ přidal se zdvořile.

„Pojedete taky taxíkem? Do jednoho bychom se určitě vešli.“

Uvedla ho do rozpaků.

„Víte., já jsem tady autem,“ zabloudil k ní nejistě zrakem.

Pohlédla ‚k parkovišti a velkou tašku si posunula výš přes rameno.

„Ve Washingtonu jsme takových starostí ušetřeni. To si pište.“

Postoupil o krok dopředu a zabořil ruce do kapes, jako vždy, když byl nervózní. „Můžu vás odvézt do hotelu, jestli chcete.“

Pozorovala širokou silnici před nemocnicí.

„Jste moc hodný, ale to nebude zapotřebí. Něco se snad dokodrcá.“

„Na to bych nespoléhal.“ Nedocházelo mu, proč si taxík jednoduše neobjedná. „S takovou byste si tady mohla ustlat.

Vůz mám hned na kraji. Než napočítáte do pěti, budete vystupovat před hotelem.“ Natáhl paži směrem k parkovišti, Erin mu poděkovala a společně vyrazili k černému BMW.

Deaktivoval alarm a otevřel jí dveře.

„Nepojedeme se sklopenou střechou?“ domáhala se.

Zabouchl dveře, obešel vůz a usedl na místo řidiče.

„Netvrdila jste, že bude pršet?“

Vykoukla z okénka a rozhodla: „Bouře se už přehnala.“

Hlasitě se zasmál a stáhl střechu. „Jak se vám líbí Miami?“

„Po pravdě řečeno jsem toho zatím moc neviděla. Celý víkend jsem obveselovala Claire.“ Po tváři jí kmitl letmý úsměv. „Ale – to vám povím – ještě jednou člověče, nezlob se, a skočím z desátého patra.“ Rty se jí radostně roztáhly od ucha k uchu. „Aspoň že přestaly ty kontrakce.“

Vykládala, co jí slina na jazyk přinesla, a Noah vychovaně poslouchal. Občas ji jemně přerušil a upozornil na známý hotel či jinou zajímavost. V nose ho neustále šimrala svůdná vůně jejího parfému. Měla krémovou blůzu s rozepnutými knoflíčky u krku. Musel se ovládat, aby se jí díval do očí, když se k ní obrátil.

„Je to Knowing,“ oznámila lakonicky.

„Prosím?“

„Knowing. Ten parfém, co používám.“

„Já, omlouvám se.“

„Měla jsem pocit, že jste se ke mně párkrát shýbl.

Vyvodila jsem si, že to bude tím parfémem,“ zaštěbetala a blýskla po něm neodolatelným úsměvem.

„Nechtěl jsem.“

„Ty domy jsou nádherně nasvícené,“ zvolala.

„Z valné většiny je postavili ve dvacátých či třicátých letech. Inspirovali se u Středozemního moře. Jsou pro tuhle čtvrť typické.

Vyznačují se vnitřními obytnými dvory, obloukovými vchody a španělskými dlaždicemi. Pokud budete mít oči na stopkách, po pravé straně za chvilku uvidíte krásnou starobylou kašnu.“

Zvědavě koukla po řidiči. „Vy jste se nabifloval průvodce nazpaměť?“

„Architektura mě vábila vždycky. Nebýt jí, ukousal bych se na střední škole nudou.“

Zdálo se jí, že zájem nepředstírá. A ani na sekundu nepochybovala, že budovy by navrhoval se stejným zanícením, s jakým se oddal medicíně.

„Mám nápad,“ zahlaholila. „Vy mě dopravíte do hotelu, a já vás na oplátku pozvu na večeři. Od rána jsem nejedla.“

Noah procházel v milostném životě vážnou krizí. Známí mu pořád dokola dohazovali vdavekchtivé dámy s tvrzením, že by v tom byl čert, aby to tentokrát neklaplo, a on se v jednom kuse parádil na první rande. Jenže z žádného mráčku nezapršelo a těžko je člověku samotnému. Když se octl na dně, pomýšlel na nějaký klub pro nezadané, ale coby výraz krajního zoufalství nápad pokaždé rychle zaplašil.

„Dobře,“ zmohl se nakonec. „Ale tu večeři nechte na mně. Jsem tak trochu staromilec, tak mi to prosím nekazte.“

„Ujednáno.“

„Na co máte chuť?“ zeptal se, ačkoli očekával, že výběr podniku i jídla bude v jeho režii. „Kousek odsud.“

„Nepohrdla bych italskou restaurací.“

„Prosím?“

„Dala bych si nějakou italskou specialitu.“

„Jistě,“ zaraženě přikývl a nenápadně se na ni podíval.

„Nic proti italské kuchyni nemám, Ale v Miami chce každý ochutnat kraby a limetový koláč.“

„Děkuji, ale trvám na svém.“

„Aha,“ podrbal se ve vlasech, „takže italská restaurace.“

Pokukoval, jak s přehnaným zaujetím pro místní pamětihodnosti vyhlíží ven. „O jedné vím. Není to kdovíjaký luxus, ale vaří výborně,“

„Už se mi sbíhají sliny,“ vyjádřila se.

Na místo dorazili za pár minut. U dveří je pozdravila rozesmátá baculka s hustým obočím a svižně je uvedla ke stolu s červenobílým kostkovaným ubrusem. Restaurace působila domácky. Dřevěná podlaha byla vydrhnutá doběla a stěny zdobily mírně kýčovité malůvky s motivy Florencie a Neapole.

„Vypadá to tu mile. A hostů je tak akorát,“

poznamenala Erin a rozprostřela si na klín ubrousek.

„Zavítám sem minimálně jednou do týdne. Mám totiž absolutní záruku, že tady nenatrefím na nikoho z práce.“

„To by se zbořil svět, nebo co?“ odtrhla se od nápojového lístku.

„Jsem na sále od vidím do nevidím. A rád bych, aby ze mě dezinfekce vyčichla aspoň po pracovní době. Na zdvořilostní konverzaci s kolegou už večer opravdu nemám pomyšlení.“

„To plně chápu.“

Atmosféru domácí pohody dokreslovala tlumená hudba.

Erin konečně odložila nápojový lístek. „Jak dlouho tady žijete?“

„Skoro deset let. Přestěhoval jsem se hned po atestaci dětské chirurgie. Předtím jsem pracoval v Baltimoru.“

„Měla jsem za to, že Centrum v dnešní podobě funguje teprve sedm let.“

„To ano. Nejdřív jsem se zkusil udělat pro sebe, ale soukromá praxe není nic pro mě.“

„Ne?“ Znova se zabrala do studia nápojů. „Tak vyhraněný názor zasluhuje komentář.“

„Medicína se krčí kdesi vzadu. Vaše kvality chirurga nikoho nezajímají. Musíte si dávat pozor, abyste měla správné partnery při golfu a abyste se v hojné míře účastnila charitativních akcí. Politická obratnost taky není k zahození.“ Málem se otřásl odporem.

„No, zábava k popukání to asi skutečně nebyla.“

„To tedy ne. Nepřicházel jsem do styku s mediky a nevedl před atestační přípravy lékařů po fakultě. Zahltil jsem se rutinními úkony. Přitom pozici děvčete pro všechno jsem si odbyl ještě jako sekundář v Chicagu.“ Tvářil se, jako by se probudil ze zlého snu. „Řekl jsem si, že toho nemám zapotřebí, a začal jsem koketovat s myšlenkou, že se po něčem poohlédnu. Nabídka z Centra prenatální medicíny mi vytrhla trn z paty.“

Vtom přispěchala mladičká blondýnka s účesem na ježka a doprostřed stolu, vedle prázdné ozdobné láhve se svíčkou, postavila košíček s pečivem.

„Pan vrchní vás hned obslouží,“ pronesla s lehkým italským přízvukem. „Přejete si zatím něco k pití?“

Objednali si, dívka se usmála a odběhla.

„Odpoledne jsem se stavil za paní Weaverovou,“ začal opatrně. „Prý jsme se málem srazili ve dveřích.“

„Ano? A co vám ještě svěřila?“

„Že se jen tak nezaleknete a že ten, kdo si vás vezme, vyhraje.“

Červenala se málokdy. Nyní se jí však překvapením rozšířily zornice a poklesla čelist. Zírala na něho s otevřenými ústy. Claire od útlého mládí platila za nepřekonatelnou dohazovačku. Jakmile vycítila příležitost, byla rázem ve svém živlu.

„Ta se minula povoláním. Měla si otevřít seznamovací kancelář. Opravdu tvrdila, že se nezaleknu?“ Zprvu mluvila přísně, ale hlas jí postupně tál jako led.

„Přesně tak to řekla.“

„Páni, šéf jednou prohlásil, že právě proto mě přijal.“

„Protože se jen tak nezaleknete?“

Dlouze vydechla. „To taky. A protože prý umím nasadit takový ksichtík, že nikdo nemá srdce dát mi košem.“

„Kolik článků jste už pro Lékařské rozhledy napsala?“

zeptal se, když se číšnice vrátila s nápoji.

„Devět. Původní profese mi dost ulehčuje situaci. Taky samozřejmě jde o umění komunikovat s lidmi. A to mě strašně baví.“ Nemohl od ní odlepit oči. Fascinovala ho veselou upovídaností a nevšedně živými gesty. Ačkoli jejího šéfa nikdy neviděl, začínal chápat, co myslel oním ksichtíkem, kvůli němuž jí nikdo nedá košem. Uvědomoval si, že přeskočila jiskra a že se nebezpečně rozhořívá. Takový pocit nezažil už dlouho.

„Takže jste vlastně vsadila na správného koně.“

„To nevím. Ale neměnila bych ani za nic. Kdy jste se rozvedl?“ zeptala se nečekaně.

Otázka mu vyrazila dech. „Prosím?“

„Kdy jste se rozvedl?“ zopakovala.

„Zmínil jsem se snad před vámi o rozvodu?“

„To nebylo nutné,“ vypálila. Vytáhla z košíku sýrový croissant a klidně se zeptala: „Nedáte si taky?“

Odmítavě mávl rukou a ztěžka polkl. „Jak víte, že jsem byl ženatý?“

„No a nebyl?“ kontrovala a položila mu na talíř housku, ignorujíc jeho nesouhlasné gesto.

„To ano, ale nechápu, jak jste.“

„Špetka instinktu a taky si všímám, co se děje kolem.

Asi se u mě začíná projevovat profesionální deformace.“

„A co se děje kolem?“ Upřeně hleděl na housku, kterou nechtěl. Domníval se, že se o jeho manželství dozvěděla od některé sestry či někoho jiného z nemocnice.

„Líbí se vám můj parfém, ale nepochválíte mi ho.

Neobtěžujete se s nějakým vyčichlým komplimentem. A pak vyberete tuhle restauraci, A mluvíte se mnou dost zvláštně.“ Znenadání nakrabatila čelo a rozhlédla se: „Já tady umírám hlady a ten vrchní snad usnul!“

Vzpamatoval se a zavolal číšníka. Ten s omluvným úsměvem slíbil, že se hostům bude okamžitě věnovat. Byl už v letech a měl špatně nabarvené vlasy. Těstovinové bříško obepínala bělostná zástěrka. Za necelou minutu byl zpátky s jídelním lístkem. Oba si dali totéž – specialitu mistra kuchaře. Na žádost své společnice objednal Noah ještě láhev Chianti. Pak přestal vnímat čas, protože poslouchal, co si o světě myslí Erin Wellsová.

„Už jsme o tom sice mluvili, ale, Hlavou mi vrtá ještě něco.“

„Tak račte,“ vyzvala ho.

„Co když na mě doma čeká žena s teplou večeří?“

„To bychom tady neseděli.“

„Proč ne?“

„Proto.“

„Kde berete takovou jistotu?“

Opřela se lokty o stůl a naklonila se k němu: „Opravdu to chcete slyšet?“

„Nechrne toho,“ vzdal se, než stihla cokoli dodat.

„Stejně bych to nepochopil. Co vy? Nikdy jste nebyla pod čepcem?“

„Nee.“

„A smím vědět proč?“

„Nehledejte v tom žádnou vědu. Prostě mě nikdo z těch, o která jsem stála, nepožádal o ruku. Tak je to jednoduché.“

„jasně,“ přikývl a usilovně se snažil vyrovnat s představou, že by jí v cestě mohla stát taková maličkost.

„Jste si s paní Weaverovou hodně blízké? Říkala jste, že jste spolu bydlely?“

„Nejenom to. Snesla bych jí modré z nebe. Svého času jsme jedna bez druhé nedaly ránu. Věděly jsme o sobě úplně všechno, včetně těch nejtajnějších tajemství.“ Po chvíli hlesla: „Člověk má málo možností najít přítele na život a na smrt.“

„To bohužel nemůžu posoudit,“ posteskl si. „Vždycky jsem byl spíš samotář. Bydlel jsem sám na studiích a většinou i potom. Zvykl jsem si. Možná příliš. A snad proto mi ztroskotalo manželství.“ Do svého soukromí obvykle nikoho nezatahoval. A teď mu z úst stékala slova hořkosti, aniž si uvědomoval, že má posluchačku. Rychle na ni pohlédl a přál si, aby nepoznala, jak je mu trapně. Dívala se velkýma, účastnýma očima.

„Myslím, že problém byl jinde. Měli jste děti?“

„Ne. Naše manželství drželo pohromadě jen silou vůle.

Dopustili bychom se neomluvitelné chyby. Ale doufám, že není všem dnům konec.“

Pomalu jedli a nenuceně konverzovali. Zhltla svou porci a nepohrdla ani větším dílem Noahovy večeře. Ten se nezmohl na jedinou poznámku. Vrtalo mu hlavou, jak si může člověk s takovým apetitem udržet postavu baletky.

Její bezprostřednost ostře kontrastovala s plytkými debatami pseudo intelektuálek, s nimiž se v poslední době pokoušel navázat vztah. Během jediné večeře ho nabila energií a touhou po romantické lásce. Po dvou hodinách se dala do třetího kapučina a do ožehavého námětu.

Poděkovala číšníkovi a spustila: „Prošla jsem spoustou nemocnic, ale žádná mi nepřišla tak nenormální jako ta vaše.“

„To mě mrzí,“ podotkl rozladěně. Prací se teď zabývat nechtěl. „Ale nezapomeňte, že já jsem tam jenom zaměstnán.“

„Doslechla jsem se o smrti doktora Freemana. Byli jste přátelé?“

Noah nehnul brvou. Na povrch vypluly návyky lékaře a skryly bolest nad ztrátou kolegy. Neměl sice zájem v diskusi pokračovat, avšak nerad by se uvedl jako hrubián.

„Moc dobře jsem ho neznal. Základním výzkumem se totiž příliš nezabývám. Freeman sršel nápady a byl neuvěřitelně houževnatý. Ale jedno vám povím, prenatální medicína přišla o znamenitého vědce.“

„V pátek jsem s ním dělala rozhovor. A mám-li být upřímná, nejlepší pocit z něho nemám.“

Noaha nakrátko upoutal rozjařený zákazník. Mluvil s číšnicí a do omrzení vychvaloval zdejší kuchyni.

„Jak si to mám vysvětlit?“ vrátil se myšlenkami ke kolegovi.

„Choval se přehnaně nervózně. Nadnesl nějaké téma, ale najednou zmlkl. Jako by se bál, že cosi vyzradí. A pak bryskně zabrousil k něčemu jinému.“

Vyloudil nucený úsměv. „Tím bych si hlavu nelámal.

Mezi vědci byste našla celé zástupy podivínů. Nesou dost nelibě, když se jim někdo dívá pod prsty.“

„Já mám úplně opačné zkušenosti,“ odporovala a pozvedla k ústům šálek s kapučinem. „Můžou se přetrhnout, aby se jejich práci dostalo nějaké publicity.“

Vzal lžičku a válel ji mezi palcem a ukazovákem.

„Zemřel prvotřídní vědec na vrcholu kariéry. Na ostatním nezáleží.“

„To bych netvrdila. Ale upřímně řečeno, Doufala jsem, že do případu doktora Freemana vnesete trochu světla právě vy.“

„Ovšem,“ hlesl rozčarovaně. „Čili, tohle měl být účel dnešního večera? Získat podklady pro váš článek?“

Neklidně se ošila a začala si pohrávat se zlatým náramkem. Restaurace se poznenáhlu vylidňovala. Nakonec zůstaly obsazeny pouze čtyři stoly.

„Ne. Hnaly mě sem mnohem sobečtější pohnutky.

Chtěla jsem vás vidět.“

„Z osobních, nebo pracovních důvodů?“

„Z osobnějších než by bylo šéfovi milé,“ vyklopila ze sebe bez mrknutí oka.

„Tak jo,“ uculil se a pak si úlevně vydechl. „Takže rozhovor s doktorem Freemanem vám nasadil brouka do hlavy.“

„Narazila jsem na fůru podezřelých maličkostí. Kolem všeho se tady nadělá spousta tajností. Když jsem s vámi mluvila poprvé, uhýbal jste mi, jako bych se vám snažila vnutit životní pojistku. A pak jste vytrvale vyzvídal, proč se Claire rozhodla zrovna pro tuhle nemocnici.“

„Ale.“

„Dále to interview s doktorem Freemanem.“

„Ano?“

„Choval se, jako by mu ulítly včely.“

„Možná přikládáte příliš velkou váhu bezvýznamným detailům. Třeba ho trápil nějaký osobní problém.“

„Kdepak,“ zavrtěla rázně hlavou. „Byl celý nesvůj., vyloženě vyplašený. A vsadím se, že to souviselo s nemocnicí. Nevíte, jestli bude provedena pitva?“

„Nevím. Z lékařského hlediska není důvod. Dostal infarkt. Byl jsem u něho,“ zdůraznil a ztlumil hlas.

„Nemůžou přece dělat pitvu u každého, kdo zemře na infarkt. Jako zdravotní sestru vás nemusím poučovat.“

„Dobře. Ale za zmínku stojí i doktor Archer, ne?“

„Co s ním?“ Kývl na číšníka, a ten položil na stůl účet.

„Noahu, prosím vás! Netvařte se, že se vám to zdá v nejlepším pořádku. Zavedl tady dril jako někde na vojně.“

„Nechápu, na co narážíte.“

„Každá prkotina podléhá jeho milostivému svolení. Bez souhlasu Nejvyššího si nemůžu s nikým ani promluvit. A když už se na mě usměje štěstí, je evidentní, že všichni tančí tak, jak píská on.“ Rozzlobeně škubla ubrouskem a mrskla jím na stůl. V hospůdce už téměř osaměli. Vytáhl z peněženky kreditní kartu a šoupl ji na černý talířek.

„Ten člověk žije prenatální chirurgií,“ bránil nadřízeného. „Centrum stojí především jeho zásluhou. No tak chce vědět, kde se co šustne. Co je na tom špatného? Má prostě takovou povahu.“

„Já vám povím, jakou má povahu. Je tak ješitný, že jeho přebujelému egu za chvíli přidělí mrakodrap. Jinam se totiž nevejde.“

Výstižná připomínka ho rozveselila. Hbitě podepsal účet a usmál se na číšnici.

BMW stálo na samém kraji parkoviště. Cestou do hotelu si všímala osvětlených jachet a dbala na to, aby se Centra prenatální medicíny nedotkla ani slůvkem. Nakonec se ale neudržela: „Povězte mi, Noahu, že jsem blázen, když se mi v hlavě pořád převaluje ta vaše nemocnice,“

Fascinovaně na ni pohlédl a jako v hypnóze odslabikoval: „Jste blázen.“

„Nejde mi o reportáž. Jde mi o Claire. Musí se jí narodit zdravé dítě.“

„O přítelkyni si starosti nedělejte. Necháváte se unášet emocemi, a tak nemůžete zaujmout objektivní stanovisko.“

„Snad.“

Najel na kruhovou příjezdovou cestu k hotelu. U

protějšího chodníku parkovaly bílé limuzíny. Zastavil za nimi a vypnul motor. Do očí bolestně bila oslnivá záře světel.

„Erin, v nemocnici se nic neděje. Máte strach o kamarádku a reagujete přemrštěně.“

„Skoda že na mě trochu té jistoty nemůžete přenést.“

„Nepochybuji, že odvádíte skvělou práci a že se vyznáte v lidech. Přesto, Nejste jasnovidec.“

„Že ne?“ upřela na něj sugestivní pohled.

„Ne.“

„Fajn. Tak v tom případě zní odpověď ne.“

„Ale já jsem se na nic neptal.“

„Neptal. Ale měl jste to na jazyku.“

„Nevím, kam tím míříte.“

„Přemýšlel jste, jestli vás pozvu na pokoj.“

Podruhé za večer mu údivem spadla čelist. Zavrtěl hlavou a odkašlal si. Vznést takový návrh by si v životě nedovolil. Na druhé straně by lhal, kdyby tvrdil, že by mu lákavá eventualita byla proti mysli a že nad ní během poslední hodiny neuvažoval. Skočit do postele s prakticky neznámou ženou nebyl sice jeho styl, avšak Erin ho uchvátila natolik, že případnou nabídku by pravděpodobně akceptoval. A bylo mu skoro líto, že ji nevyřkla. Odvahy měla na rozdávání.

„Nevzpomínám si, že bych vás žádal o erotické služby,“

vykoktal upjatě, snaže se zakrýt pochroumané sebevědomí.

„Slyšel jste někdy o řeči těla?“ smála se z plna hrdla.

„No, Víte, Přirozeně že ano,“ blekotal. „To je přece.“

„Komunikace beze slov, že?“ doplnila ho. V rozpacích se rychle prohlédl.

„To nemyslím!“ vyprskla smíchy.

„Asi ke mně vysíláte nějaké vlny, či co.“

Objala ho kolem ramen a na tvář mu vlepila dva polibky. „Silně pochybuju. Ale, Neřekla jsem přece, že s vámi nechci spát nikdy. Platí to jen pro dnešek.“

Než se stihl vyjádřit, otevřela dveře, vystoupila a proskleným turniketem proplula do vestibulu.

Oběma rukama se chytil volantu, hlava mu bezvládně přepadla dopředu a hloubal nad uplynulým večerem. Po několika minutách nastartoval. Nechápal, jak mu tak rychle mohla poplést hlavu.

9

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA

V tichosti seděla u Claire a sledovala rozzářené miamské mrakodrapy. Hrály všemi barvami. Spolu s lesknoucí se hladinou moře a nebem s měsícem v úplňku nabízely impozantní podívanou.

Alex letěl brzy ráno do Arizony. Poprosil tedy přítelkyni, aby na manželku dohlédla. Počítal, že se vrátí kolem půlnoci.

Erin se otočila a pozorovala kamarádku. Ta pokojně spala. Zvedla se, po špičkách docupitala ke dveřím, naposledy se ohlédla, vyklouzla na chodbu a zamířila do místnosti pro návštěvy. Hodila minci do automatu a poslouchala, jak se přístrojem hlučně sune nízkokalorická kola.

Celý den dojednávala interview s předními osobnostmi Centra a pracovala na dvou článcích, které měla v nepříjemně dohledné době odevzdat. Teď se jí vyčerpáním podlamovala kolena.

Mobilní telefon ležel na samém dně kabelky a zvonění málem přeslechla.

„Prosím?“

„Dobrý večer. Tady Noah Gallagher. Jak se daří?“

„Děkuji za optání. Ujde to. A příště se nemusíte představovat plným jménem,“ obořila se na něj. „Netrpím ztrátou paměti, abych si vás i bez dlouhých úvodů nevybavila.“

„Nezlobte se, Já jsem.“

„Chutnalo mi výtečně,“ přerušila ho.

„To jsem rád. Víte, Myslel jsem si, že, Kdybyste nebyla proti, Samozřejmě, Mohli bychom si ten včerejšek zopakovat.“

„To by šlo.“

„Udělala jste mi velkou radost.“

„Noahu?“ zeptala se po chviličce ticha.

„Ano?“

„V této fázi se obvykle určuje místo a čas.“

„Jistě. Tak zítra večer?“

„Platí.“

„Dopoledne se vám ozvu a domluvíme se napevno.“

„Budu se těšit,“ odpověděla a ukončila hovor.

Rozjímala nad telefonátem a v ohromení zírala na nápojový automat. Představa zítřejšího večera ji naplnila nevýslovným blahem. Rozzářila se od ucha k uchu. Avšak za včerejší poněkud opovážlivé chování se stále styděla.

Rychle dopila a prázdnou plechovku hodila do koše.

Po chodbě se rozlévalo mdlé světlo a nikde nebylo živé duše. Opatrně otevřela dveře a vstoupila. Na nočním stolku svítila lampička. Nedokázala se hned zorientovat. Zdálo se jí, že okno i lehátko se nacházejí jinde než před chvílí. U

Claire stála sestra v bílé uniformě. Příchozí si nevšímala.

Promnula si oči a zadívala se na ošetřovatelku. Vpravovala lék do intravenózního vaku. Byla drobná, vlasy utaženy do drdůlku. Erin postoupila o několik kroků vpřed, uviděla pacientce do obličeje a došlo jí, že si spletla dveře.

„Pardon. Vešla jsem do jiného pokoje. Nezlobte se prosím,“ omluvila se. Ošetřovatelka sebou prudce škubla a utkvěla na ní strnulým pohledem. Bezmezné zděšení nezamaskovalo ani sporé osvětlení. Otočila se, nasadila na jehlu kryt a vsunula stříkačku do kapsy. „Už jsem na odchodu,“ řekla nakonec. Její nepřirozená nervozita vyvedla Erin z míry.

„Nechtěla jsem vás vylekat. Jdu k paní Weaverové.

Tohle je pokoj číslo.?“

„Dvě stě třináct.“

Erin se zhluboka nadechla. „Jasně. Paní Weaverová leží vedle. Na chodbě byla tma, a tak jsem se přehlédla.“

„Nic se nestalo,“ prohodila sestra. Stála k Erin zády.

Novinářka se vrátila do pokoje s pocitem studu. Sedla si a očima zabloudila ke kamarádce. Claire spala na zádech a lehce odfukovala. Pod pokrývkou se rýsovala oblá křivka těhotného bříška. V koupelně se svítilo a škvírou mezi dveřmi pronikal paprsek světla. Znova si připomněla výjev z vedlejšího pokoje a zaplavil ji trapný pocit. Vtom si uvědomila, že onu pacientku zná. Jmenuje se Sarah Allenová. Před několika hodinami ji viděla na chodbě.

Předpokládala, že se podrobila chirurgickému zákroku a že ji zrovna vezou z pooperačního oddělení. Zaslechla dokonce, jak si o operaci vykládají sestry, a blesklo jí hlavou, že by nebylo marné pohovořit si s ní.

Začala poklimbávat. Najednou ji vytrhl hluk. Ozýval se zvenčí. Zvedla se a vyběhla do jasně osvětlené chodby. U

vedlejších dveří spatřila ošetřovatele, sestru a vychrtlého zřízence s vozíkem. Vrchní sestra Danielle Carsonová studovala kartu. Z pokoje Sarah Allenové vyšel mladík v bílém plášti a se stetoskopem kolem krku. Erin se proplížila k sesterně, a vydobyla si tak strategicky výhodnou pozici.

Viděla zdravotníky při práci a slyšela každé jejich slovo.

Novinářka v ní s přehledem zvítězila.

Gynekolog Bruče Harrison pokynul Danielle a oznámil: „Paní Allenová začíná rodit. Zpočátku to vypadalo na lehké kontrakce, jenomže tohle,“ ukázal na dlouhý záznam z monitoru, „nevěstí nic dobrého. Je krátce po operaci.

Obávám se, že dítě nezachráníme. Poslední dobou jsou tady takové případy skoro na denním pořádku. Kdy ji přivezli z pooperačního?“

„Kolem čtvrté.“

„Vyskytly se nějaké problémy?“ zeptal se a poklepával na pacientčin záznam.

„Všechno je rozepsáno v kartě. Žádné komplikace nepředpokládali. Naopak, dávali jí velkou naději.“

„O co šlo?“ vyptával se, aniž od dokumentace odtrhl zrak. Byl mladý, ale věděl naprosto přesně, jak má postupovat.

„Nádor míchy.“

„Dostala před operací Indomethacin?“

„Ano,“ odpověděla bez přemýšlení.

„Podali jste jí nitroglycerin? Jde o nejúčinnější prostředek pro zastavení porodu a hned tak překonán nebude.“

Přikývla. „Před deseti minutami.“

„Převezeme ji na jednotku intenzivní péče. Znovu ji prohlédnu.“

„Už jsme tam volali. Čekají nás.“

„Informujte prosím doktorku Sierrovou z klinického výzkumu,“ nařídil lékař. „Mám pocit, že paní Allenová se účastní toho projektu.“

„Ano.“

„Zpravili jste manžela?“

„Jistě. Telefonovali jsme mu. Dorazí co nevidět. Pošlu ho na jednotku intenzivní péče,“

Erin kvitovala s povděkem, že její přítomnost nikdo nezaznamenal, a dívala se, jak pacientku chystají k převozu.

Obličej měla popelavě šedý, zkřivený bolestí. Zmítala hlavou, držela se za břicho a sténala. Novinářka nasála plné plíce vzduchu a hlasitě polkla. Z očí jí vytryskly slzy.

„Intravenózní vak je prázdný,“ sdělila Danielle doktoru Harrisonovi. „Hned ho vyměním.“ Zmíněný úkon trval zkušené sestře sotva pár okamžiků.

Erin se krčila na chodbě, dokud se jí lehátko se Sarah Allenovou neztratilo z dohledu. Zaslechla pár komentářů ohledně nečekaného obratu k horšímu, a pak se rozhostilo ticho. Pozdvižení ustalo stejně rychle, jako začalo. Nakoukla ke Claire, a když se přesvědčila, že se kamarádka neprobudila, dlouze vydechla úlevou. Pak vykročila k sesterně. Danielle zrovna zapisovala do karty.

„To tady máte vždycky takhle rušno?“ zeptala se Erin hlasem, připomínajícím reportérku spíš než náhodného zvědavce.

„Vždycky ne,“ dočkala se zdrženlivé odpovědi.

„Jmenuji se Erin Wellsová. Přijela jsem navštívit paní Claire Weaverovou. Jsem zdravotní sestra.“

Danielle si ji změřila pátravým pohledem. „Aha. A na kterém oddělení pracujete?“

„Pět roků jsem působila v Rehabilitačním centru v Atlantě. Starala jsem se o pacienty s těžkým poškozením mozku. Teď se už pár let věnuji něčemu jinému.“

„Proč jste odešla?“

Trhla rameny. „Co já vím. Cítila jsem se jako vymačkaný citron.“

„Ten pocit dobře znám,“ usmála se Danielle.

„Myslíte, že se z toho vykřeše?“

„K tomu se nedovedu vyjádřit. Každý reaguje jinak.“

„Jak vám mám rozumět?“

„Výsledek zákroku nejsme schopni odhadnout předem,“

poučila ji. „Jsou věci mezi nebem a zemí.“

„Zvláštní,“ zamyslela se Erin. „Zhruba hodinu před tím, než začala rodit, jsem omylem vešla do jejího pokoje.

Vypadala tak spokojeně. Vůbec jsem ji nevzbudila. Zato ošetřovatelka se pěkně vyděsila.“

„Myslíte zřejmě Pata.“

„Nejspíš. Viděla jsem ji jen pár vteřin a byla tam tma.“

Danielle se neudržela smíchy. Po chvíli si dlaní zakryla ústa a přerývaně ze sebe vyrazila: „To tam musela být tma jako v pytli.“

„Prosím?“

„A taky jste mě přeslechla. Řekla jsem, že u paní Allenové byl můj kolega, Pat.“

Erin na okamžik zaváhala. Pak nachýlila hlavu k rameni a prohlásila: „S přibývajícím věkem mi sice slábne zrak, ale přesto tvrdím: u lůžka paní Allenové stála žena. Třeba tam zaskočil někdo jiný z personálu.“

„Vyloučeno,“ nezaváhala s odpovědí. „Veškeré léky podáváme sami. V noci sloužíme ve dvou, tak jste musela narazit na kolegu. Jinak se to vysvětlit nedá. Dneska nám tu sice vypomáhá ještě jedna sestra, ale ta celou noc pečuje o jinou pacientku. Nehne se od ní na krok.“

Erin postoupila vpřed a opřela se o stůl. „U paní Allenové byla žena. Jsem si naprosto jista,“ prohlásila kategoricky. „Dávala jí injekci do kanyly.“

Danielle šlehla po dívce očima a vrátila kartu do police.

Přesunula se doprava, ze stolu posbírala svorky na papíry a vhodila je do krabičky.

„Už mi svitlo! Jak o tom debatujeme,“ poklepávala si ukazovákem na sevřené rty, „tak jsem si vzpomněla!

Přibližně před hodinou a půl jsem se u paní Allenové zastavila. Setkala jste se tam tedy se mnou!“

Danielle měla kudrnaté blonďaté vlasy a tmavomodrý svetr. Erin ji magnetizovala očima. Také ona nesčetněkrát konejšila pacienty a příbuzné. Tenhle tón znala.

„No ovšem,“ vysoukala ze sebe nakonec. „V tom přítmí jste pochopitelně vyhlížela jinak.“

Danielle se podívala na hodinky. Najednou měla naspěch. „Musím k pacientkám. Těšilo mě, Erin.“ Chňapla po stetoskopu a vyrazila z místnosti.

Erin stála několik minut bez hnutí. Potom se vypotácela na chodbu. Přitahovaly ji dveře číslo 213. Napadlo ji, že by mohla nahlédnout dovnitř. V místnosti byl nepořádek a postel zatím nestačili převléct. V koši si všimla prázdného intravenózního vaku. Zatmělo se jí před očima a žaludek se stáhl v křeči. Potichu vyšla na chodbu a podívala se na obě strany: nikde nikdo. Bez zdlouhavých úvah se vrhla k odpadkovému koši, vytáhla vak, vsunula ho do kabelky a pelášila ke Claire. Připadala si, jako by v supermarketu ukradla konzervu. Když se dostala do bezpečí, rozhodla se kořist podrobit důkladné zrakové kontrole. Vyrušil ji Alex.

„Jak na tom je?“ otázal se s úzkostí v hlase a postavil na zem černý kufřík. Byl bez vázanky a knoflíček u krku měl rozepnuty. „Ani na vteřinu jsem ji nepustil z hlavy.“ Obrátil se k manželce a upřel na ni zjihlý pohled. „Vůbec jsem se nesoustředil. Kdyby cestující věděli, jaké štěstí je potkalo, že se vrátili na zem celí, nejspíš by už do smrti neletěli.“

„Naháníš mi hrůzu. Než nasednu do letadla, budu žádat, aby prověřili aktuální psychický stav pilota.“ Věděla, že pro svou ženu by skočil do ohně. Od samého začátku zdlouhavé léčby jí byl neochvějnou oporou. Doprovázel ji na všechna vyšetření a z jeho chování nikdy neprobleskla výčitka.

Tvořili dokonalý pár. Od prvního okamžiku žili jeden pro druhého. Claire vnášela do vztahu bezprostřednost a vtip, Alex zase přispíval pragmatickým postojem k životu. K

problémům přistupoval stejně, jako by plnil letový plán.

„Nevyvrbila se nějaká potíž? Neměla kontrakce?“

„Vedla si báječně. Zato mně se únavou zavírají víčka.

Jestli mě už nepotřebuješ, půjdu si lehnout.“ Natočil se k ní a objal ji kolem ramen. „Nikdy ti nebudeme moct oplatit ani špetku toho, co jsi pro nás udělala. Claire by se bez tebe zhroutila. Do konce života ti budeme vděčni.“ Prudký citový výlev ji zaskočil. Obličej jí hořel rozpaky a dojetím. „Ona by se zachovala stejně, Alexi. Když jsem byla malá, zůstali jsme s bratříčkem sami, A pak mi umřel, Chtěla jsem jít za ním.“

„Byla jsi statečná,“

„Nikoho kromě vás nemám. Claire vnímám jako vlastní sestru,“

Políbila ho na tvář a rozběhla se k výtahu. Dveře se s rachotem rozevřely a Erin vstoupila. V kabině byla sama.

Sledovala displej. Číslo 2 zhaslo a rozsvítilo se písmeno P.

Myšlenkami se však toulala kdovíkde.

„Mně snad přeskočilo,“ zamručela, otevřela kabelku a podívala se na intravenózní vak. Chovala se pošetile, ale aspoň ji nikdo neviděl.

Před nemocnicí zaregistrovala taxi s rozsvícenými parkovacími světly. Bylo pod mrakem, docela chladno a navíc foukalo. Zjistila, že vůz je volný, a zvedla se jí nálada.

Řidič naštěstí mnoho řečí nenadělal. Zapadla do nepohodlného sedadla, zavřela oči a pokusila se utřídit si myšlenky. Vzpomněla si, jak jí Noah povídal cosi o přebujelé fantazii, a snažila se uvažovat logicky. Když však vystupovala před hotelem InterContinental, měla jasno: strach o Claire Weaverovou není neopodstatněný.

10

STŘEDA, 6. ŘÍJNA

. Když dorazila na návštěvu, byla Claire už po snídani a právě vycházela ze sprchy. Hodila na sebe modravý froté župan, který jí dal Alex k Vánocům, a začala si čistit pleť.

Vlasy měla vlhké.

„Vypadáš docela svěže.“ podotkla Erin a odložila kabelku na noční stolek. Oblékla si bílé bavlněné tričko a šedé kalhoty s objemnými kapsami.

„Proč bych nevypadala? Pominu-li to extempore, spala jsem celou noc.“

„Jaké extempore?“ zeptala se Erin naivně.

Claire se ušklíbla. „Prosím tě, přestaň!“

„S čím?“

„Předesílám, že si tvé snahy uchránit mě před jistými nepříjemnými skutečnosti vysoce cením. Já ale nejsem medvěd ve stadiu nejhlubšího zimního spánku. Dusot na chodbě a halekání mě tudíž probudí docela spolehlivě.“ Z

nočního stolku vytáhla vysoušeč a šňůru zastrčila do zásuvky.

Erin si netroufla odhadnout, co přítelkyně ví a co pouze tuší. Rozhodla se tedy prozradit jen to, co bude nevyhnutelně nutné.

„O čem mluvíš?“ předstírala absolutní nezasvěcenost.

„O paní Allenové,“ oznámila Claire. Spustila vysoušeč a za několik vteřin ho vypnula. Mělo to znamenat, že chce debatu ukončit?

„Myslela jsem si, že spíš.“

„Ležela jsem se zavřenýma očima.“

Erin přistoupila ke kamarádce, vzala jí vysoušeč z ruky, odložila ho na stolek a povzdechla si: „Nemysli si, že se mi ten starý trik vykouřil z hlavy. Když ses na mě naštvala a odmítala jsi komunikovat, vždycky jsi pustila rádio. Princip zůstal, jenom to rádio ti z nějakého důvodu přestalo vyhovovat.“

Claire se pomalu otočila. „Fakt jsem se takhle chovala?“

„Na mou duši.“

„Utahuješ si ze mě,“ nasupila se žertem nastávající maminka.

„Spíš ti neslouží paměť.“

Claire přešla k lehátku a posadila se. Oči měla nepatrně napuchlé. Erin pohotově vytáhla kapesník, podržela ho před přítelkyní a navrhla: „Můžeme si o tom promluvit.“

„Jo,“ pípla nešťastná žena a křečovitě kapesník sevřela.

„Bezva,“ pobídla ji Erin.

„Sarah přišla o dítě. Ráno si už o tom štěbetali vrabci na střeše,“ popotáhla Claire.

„Sarah? Ty ji znáš?“

„Seznámila jsem se s ní předevčírem. To víš, v utrpení si člověk hledá druha. Absolvovala poslední test a chystala se na operaci. Strašně dlouho jsme si vykládaly. Svěřila jsem jí toho tolik, že by mohla napsat mou biografii.“

„Ty se nezdáš.“

„Proč?“

„Vždyť ji vlastně vůbec neznáš.“

„Tady se to tak nebere. Všechny jsme na jedné lodi, a to se skamarádíš raz dva. Byla potřetí těhotná. Doma na ni čekají dvě zdravé děti. Holčičce jsou dva roky a chlapečkovi šest.“

„Takové případy se holt někdy stávají. Měla zkrátka smůlu. Nikdo přece netvrdí, že dopadneš stejně.“

„Tak ona měla smůlu! A já snad ne? Lepí se mi na paty už drahnou dobu, pokud sis nevšimla.“

„No tak, Claire, vzchop se!“ Erin nasadila přehnaně optimistický tón i výraz. „Vsaď se, že porodíš krásné miminko. Všechna příkoří sis vybrala na sto let dopředu.

Nic zlého tě už nepotká!“

„Třeba jsem něco provedla a teď po zásluze pykám.“

„Ale jdi! Co tě to posedlo?“

„Myslím na to dnem i nocí. Strašně moc chci, aby bylo malé v pořádku.“ Vylovila čistý kapesník a setřela si slzy.

„Tolik ženských nechtěně otěhotní! Vůbec o dítě nestojí.

Život je hrozně nespravedlivý.“

Erin si přisedla. „Tohle asi není otázka spravedlnosti.

Hlavně se nevzdávej před bojem. Napni všechny síly a věř ve šťastný konec. Slibuješ?“

„ Ano ,“ Kolem úst jí zahrál rozechvělý úsměv.

„Kde se toulá Alex?“

„Chvilku předtím, než jsi přišla, mi poslal zprávu. Prý tu bude jako na koni.“

„Dobrá. Takže tě můžu s klidným svědomím opustit.

Musím zajít do administrativní budovy kvůli jednomu rozhovoru. Potřebuješ něco?“

„Ne, děkuji.“

Erin se vztyčila, shýbla se ke kamarádce, políbila ji a měla se k odchodu.

„Jsem moc ráda, že sis pro mě vyšetřila čas a přijela jsi.

Chci, abys věděla, jak si tě vážím.“ Erin se ohlédla a usmála se. „Abych nezapomněla., co ta reportáž?“

„Zatím jsem moc nepokročila,“ posteskla si novinářka.

„Ale neházím flintu do žita. Okouzlím svým neodolatelným šarmem, a když to nezabere, potážou se se zlou.“

„Držím ti pěsti,“ křikla Claire. „Ty zůstaneš pořád stejná.“

„Taky nemám důvod se měnit. Jsem dokonalost sama,“

pronesla Erin s předstíranou afektovaností.

„Raději už běž,“ zívla Claire. „Nebo mi budou muset přinést léky proti nevolnosti.“

Erin reagovala hlubokým smíchem, vycházejícím odněkud z břicha, sdělila kamarádce, že se ráno zase objeví, a zmizela na chodbě.

Dveře do pokoje paní Sarah Allenové byly pootevřené.

Pacientka ležela naznak, rozevřené, jakoby pohaslé oči upřeny do stropu. Erin odolala pokušení vstoupit a statečně kráčela dál.

U výtahu se setkala s jinou pacientkou. Byla na sedačce, měla růžové tvářičky a uculovala se jako andílek. Za ní, vedle vozíku s osobními věcmi a květinami, stála v bílé uniformě mladinká sestřička na praxi.

„Vracíte se do Mexika?“ zajímala se ošetřovatelka.

„Kdepak. Do porodu budu bydlet u příbuzných.“

Erin se druhým do hovoru zpravidla nepletla. Dobré vychování však tentokrát vzalo za své a novinářská zvědavost spolu se starostí o Claire nabyly vrchu.

„Dobrý den. Jmenuji se Erin Wellsová. Mám tady kamarádku. Za několik týdnů by ji měli operovat.“

Těhotná vysunula zpod tenké pokrývky ruku a podala ji Erin.

„Maria Fernandezová. Těší mě. Vzkažte jí, ať se nebojí.

Já jsem si to odbyla už minulý týden.“

„Jak to proběhlo? Na člověka, který má pár dní po operaci, vypadáte báječně.“

„Nemůžu si stěžovat,“ prohlásila se sotva znatelným španělským přízvukem. „Hlavně, že tomu drobečkoví se daří výborně.“

Erin se marně snažila držet zpátky. „Neobjevily se u vás komplikace?“

„Ne. Ani jsem je nečekala. Doktor Gallagher se radí ke špičkovým chirurgům. Na něho i na ostatní můžu pět jenom chválu.“

„I já jsem o této nemocnici slyšela jen to nejlepší,“

poznamenala Erin a vzpomněla si na večeři.

„Povím o vás kamarádce. Jistě jí stoupne nálada.“

Mariiny oči zazářily nadšením. „Určitě. A zdůrazněte, že v minulých letech tady operovali spoustu žen z Mexika.“

„Mluvila jste s některou z nich?“

„Ne, ale léčily jsme se na stejné klinice.“

„Tomu tedy říkám náhoda.“

„Kdeže náhoda! Tu kliniku totiž provozuje právě miamské Centrum prenatální medicíny. Zařídili nám cestu.

A vůbec všichni se k nám chovali moc mile. Představte si, u žádné pacientky z Mexika se prý nevyskytly problémy!“

Dveře se rozevřely a žena rychle dodala: „Vzkažte jí to!

Uleví se jí.“

„Takovou zprávu jí ráda vyřídím,“ slíbila Erin s oslnivým úsměvem. „A kdy ta radostná událost přijde?“

„Za tři měsíce.“

Ošetřovatelka zajela se sedačkou do kabiny a vrátila se pro vozík. Erin se vymluvila, že by se do výtahu nevtlačila a že počká na další.

Vysvětlení dobrého rozmaru mexické pacientky bylo nasnadě. Zcela samozřejmě pramenilo z vědomí, že jí – stejně jako jejím předchůdkyním – při operaci ani po ní nehrozí žádné nebezpečí. Opřela se o dveře výtahu a vybavovala si slova, jež Maria pronesla. U žádné ženy z kliniky v Mexiku City se nevyskytly problémy. Absolutní zdar budí nedůvěru. Prenatální medicína urazila notný kus cesty. Nepochybně. Jenže z vědeckého hlediska se dosud nevybatolila z plenek. Všechna centra v zemi stále hlásí vysoké procento neúspěchů. Do myšlenek se zabrala s takovou vervou, že ji otevřené dveře výtahu málem překvapily. Udělala krok vzad a dospěla k názoru, že klinika v Mexiku City podala pacientkám nepravdivé informace.

Proč by však zde tolerovali tak nehorázné porušení lékařské etiky? Svaly na šíji jí strnuly a bolest začala vystřelovat až do hlavy.

Duševní rovnováhy nenabyla, ani když výtah zastavil.

Nejistou chůzí prošla liduprázdným vestibulem. Po chvíli si všimla podsaditého člena ostrahy. Měl vypasovanou košili, prsty bubnoval na kšiltovku a pronásledoval ji intenzivním pohledem. Jeho chování znervózňovalo. Sveřepě si opakovala, že se nenechá vyvést z míry. Vzdor veškerým předsevzetím však začala propadat úzkosti. Na jednu nemocnici se těch podivných okolností a otázek bez jednoznačné odpovědi nakupilo nějak mnoho.

Vyšla z budovy a z plných plic se nadechla. V dálce se mihl taxík. V dané chvíli se mohla jen úpěnlivě modlit, aby kamarádčina operace proběhla stejně hladce jako zákrok paní Fernandezové.

DRUHÁ ČÁST

11

Ve funkci šéfa ostrahy se Frank Grafton osvědčil.

Vybudoval si pověst zdvořilého a vstřícného pracovníka, na něhož je za každé situace spolehnutí. Dokončoval právě týdenní rozpis služeb a radoval se, že se směna chýlí k závěru. Znenadání zazvonil telefon.

„Grafton.“

„Dobrý večer. Dostali jsme pro vás vzkaz.“

„Tak prosím.“

„Máte si před odchodem domů prohlédnout záznam z bezpečnostní kamery.“

Grafton zaúpěl, přitiskl telefon k uchu a civěl do stropu.

„Opravdu se to nedá přesunout na zítřek?“ zeptal se, aniž čekal příznivou odpověď.

„Bohužel.“

„Dobře,“ zaskuhral a poděkoval za zprávu. „Čím dřív to budu mít z krku, tím dřív vypadnu.“

Centrální monitorovací místnost se nacházela nedaleko vestibulu. Otevřel hlavní dveře a kolem velkého stolu s faxem, telefonem a počítačem prošel do dalšího pokoje, vybaveného zařízením pro komplexní monitorování nemocnice. Za ovládacím panelem prvotřídní kvality bylo na nosných konstrukcích, zhotovených na zakázku, ve dvou řadách nainstalováno dvanáct barevných obrazovek. Prostor byl jasně osvětlen. Přišoural se k židli a usedl.

Nemocnice se před čtyřmi lety s požadavkem komplexní modernizace monitorovacího systému obrátila na renomovanou firmu zabývající se bezpečnostní technikou.

Výsledek splnil očekávání a klíčové oblasti objektu se octly pod nepřetržitým dohledem. Záznamy všech kamer kontrolovali podle nepsaného zákona každý večer služebně mladší zaměstnanci. Pokud neodhalili nic podezřelého, byly kazety archivovány a po dvanácti měsících skartovány.

V rohu řídicího pultu spatřil plastové pouzdro opatřené štítkem s jeho jménem. Popojel na židli, zapnul monitor a do jednoho ze čtyř videorekordérů vsunul kazetu. Záznam z inkriminované doby a místa vyhledal přístroj automaticky během několika sekund: druhé poschodí, kamera 4, 22.35, 5. říjen.

Na prvních záběrech se objevila potemnělá chodba zóny 4, tedy jižní křídlo druhého patra. Následujících třicet vteřin se nedělo nic. Grafton netrpělivě poposedl, avšak náhle si u pokoje 213 všiml ženské postavy. Stála zády ke dveřím.

Rychle se rozhlédla, nakoukla do místnosti a vstoupila.

Vytáhl krk dopředu, aby lépe viděl, a nastavil měření času.

O čtyřicet pět vteřin později vyšla na chodbu s jakýmsi předmětem z umělé hmoty v ruce a okamžitě zmizela v pokoji 211. Nahrávku zkoumal další minutu a potom přístroj zastavil. Podrbal se na temeni, přetočil kazetu a podezřelou část si prošel ještě jednou. Tentokrát však každý obraz na několik vteřin zastavil. Když ženě uviděl do tváře, zvětšil výsek zachycující obličej a opět snímek zastavil. Záběr byl ostrý a v neznámé bez potíží rozpoznal Erin Wellsovou.

Opřel se a v zamyšlení se začal kývat dopředu a dozadu.

Se zvědavostí vybičovanou do krajnosti uvedl znovu video do chodu. Zaměřil se na moment, kdy Erin opustila pokoj 213. Soustředil se na její pravou ruku. Místo zvětšil a předmět z plastu identifikoval jako intravenózní vak.

Posunul pásku o dvacet pět minut zpět a sledoval, jak personál urychleně odváží pacientku.

„Krucinál,“ ulevil si nahlas. Otočil se na židli, spustil počítač, vyhledal soupis hospitalizovaných k 5. říjnu a zjistil, že na pokoji 213 ležela Sarah Allenová.

Chňapl po telefonu a vyťukal číslo.

„Ano?“

„Grafton. Zdá se, že jsme se dostali do maléru.“

„Poslouchám.“

„Erin Wellsová pravděpodobně zná okolnosti potratu Sarah Allenové. Včera pozdě večer se ochomýtala v jejím pokoji. Viděl jsem záznam pořízený bezpečnostní kamerou.“

„Šla ji navštívit.“

„Těžko. V místnosti v té době nikdo nebyl. Pacientku chvíli předtím odvezli na jednotku intenzivní péče.“ Grafton se otočil o 180 stupňů a sáhl po kazetě.

„Tím komplikace nekončí.“

„Tak mluvte.“

„Všiml jsem si, že má něco v ruce. Naše bezpečnostní kamery totiž umožňují požadovaný výsek přiblížit.“

„Poznal jste, co to je?“

„S nejvyšší pravděpodobností prázdný intravenózní vak,“ ohlásil a nahrávku odhodil na stolek vedle počítače.

„S takovou nepříjemností jsme se dosud nesetkali, pane Graftone. Připomínám, že jste nám měl zaručit dokonalé podmínky k činnosti a že jste náležitě finančně ohodnocen.“

„Považoval jsem za žádoucí upozornit na možné ohrožení,“ odpověděl odměřeně. „Ani náznakem jsem nedal najevo, že se s případnými těžkostmi nevypořádám. A dáte-li mi k tomu svolení, hned.“

„Zbrklost se nevyplácí. Může jít o souhru náhod.

Prozatím budte té mladé dámě v patách a o všem mě neprodleně informujte.“

„A co s Weaverovou?“

„Je to pacientka. A začne-li nás její vztah k Erin Wellsové obtěžovat, máme možnost volby.“

„A pokud jde o tu novinářku., mám ji podle vás jenom sledovat?“

„Vaší otázce nerozumím.“

„Kdyby strkala nos do věcí, po kterých jí nic není, stačilo by.“

„Pane Graftone, o radikální řešení v této fázi nemám zájem. Je to jasné?“

„Nad slunce,“ procedil skrz zuby a zaťal ruku v pěst.

„V pořádku. Ozvěte se mi zítra.“

Zavěsil a znechuceně se zašklebil. V armádě to bylo jiný kafe. Vyskytl-li se problém, musel jsi s ním co nejdříve zatočit. Jinak by problém zatočil s tebou.

„No jo, co taky čekat od civilistů,“ brblal si pod vousy.

„Vždyť je to banda amatérů.“

Znovu zasunul kazetu do přístroje, vrátil se k části, kterou před okamžikem prostudoval, zastavil se u záběru Erin Wellsové, několikrát na něj klepl prstem a pošeptal: „Teď budeme spolu víc, než se ti bude líbit.“

12

Byl vlahý večer a veliký kruh kolem měsíce v úplňku prozařoval celou oblohu. Noah s Erin se brouzdali ulicemi Las Olas. Podobně jako v South Beach i zde se mohli kochat galeriemi reprezentujícími umění v celé jeho pestrosti, svéráznými obchůdky se suvenýry, kavárnami se zahrádkami a bohatou nabídkou restaurací. Pochutnali si na znamenité večeři a pohovořili na rozmanitá témata. Vzala si do hlavy, že všemu, co by zavánělo nemocnicí či vystupňovanými starostmi o Claire, se bude vyhýbat jako čert kříži.

„Moc se mi to líbilo.“ řekla, když vyrazili na zpáteční cestu do Miami. Na výlet si oblékla bílou blůzu a řemínkové sandálky. Všimla si jeho ruky na řadicí páce a bez rozmýšlení mu ji přikryla dlaní. Vrhl na ni kradmý pohled a nepatrně se usmál, ale nic nenamítal.

„V Las Olas je to prima,“ prohlásil.

„Ty galerie mi vyrazily dech. Škoda že nemám víc času, A peněz.“

„Třeba se sem ještě dostaneme, než se vrátíš do Washingtonu.“

„Byla bych ráda,“ odpověděla a pohladila ho po hřbetu ruky.

Cesta do hotelu uběhla příliš rychle. Věděla, že doba nazrála a že iniciativy se bude muset chopit ona. Ve chvíli, kdy zvažovala, zda by přijal pozvání na drink, u něhož by večer zřejmě neskončil, se ozvalo protivné zvonění. Sáhl pro mobil, mrkl na číslo a ohlásil se: „Doktor Gallagher.“

„Ano,“ dodal po chvíli a začal se vyptávat na pacientku z pooperačního oddělení. Jakmile pohlédl na digitální hodinky na přístrojové desce, vidina noci strávené v jeho objetí se rozplynula jako pára nad hrncem. „Za půl hodiny jsem tam,“ informoval sestru. „Zavolejte radioložku. Budu ji potřebovat.“

Pomalu vrátil telefon do přihrádky. Netušila, že do nastupující noci vkládal stejně vášnivé a stejně marné naděje jako ona.

„Musíš do nemocnice.“

„Bohužel.“

„Jak dlouho se zdržíš?“

Odkašlal si a sotva se jí odvážil podívat do očí.

„Několik hodin.“

Zastavil před hotelem, a než jí vrátný otevřel, objal ji kolem ramen. Počkal, až se k němu otočí, a potom ji dlouze políbil. Kouzlo okamžiku přerušilo cvaknutí dveří.

„Uvidíme se zítra,“ slíbil.

Vystoupila na chodník a mávala, dokud vůz nezmizel z dohledu.

13

ČTVRTEK, 7. ŘÍJNA

Po zralé úvaze usoudila, že je načase vymanit se z područí vrtošivých miamských taxíků a stát se vlastní paní.

Prošla branou půjčovny automobilů a zaradovala se. Byla jedinou zákaznicí. Ujala se jí mladá dáma se zářivým úsměvem, čile si zapsala potřebné údaje a předala klientce klíčky.

Erin opustila kancelář, rychlým krokem procházela pod modravou stříškou a pátravě prohlížela odstavené vozy.

Konečně dospěla k místu 122 a hbitě se protáhla za volant bílého kabrioletu. Stáhla střechu, zvrátila hlavu a pozorovala odhalující se oblohu.

Sympatie k South Beach pociťovala dávno před příletem na Floridu. A od chvíle, kdy dorazila do Miami, si přála oblast proslulou skvostnou architekturou vidět na vlastní oči.

Po Oceán Drive se vydala směrem na jih. Paprsky poledního slunce pohlcoval shluk šedých mračen. Erin řídila jednou rukou a poočku sledovala převislé vrby, zastírající výhled na novobarokní domy opodál. Vozidla se plynule pohybovala vpřed.

Zrakem sklouzla ke kabelce na sedadle pasažéra a natáhla se pro mobilní telefon.

Herb Porfino, šéfredaktor Lékařských rozhledů, se ozval po druhém zazvonění.

„Zdravím, Herbe. Tady Erin,“

„Hned jsem tě poznal,“ odtušil kousavě. „Kde se ksakru poflakuješ? Pracuješ, nebo si užíváš dovolené?“

„Jsi pedant,“ zasupěla Erin. „Pro tvou informaci.

Právě jsem se nechala zkrášlit na kosmetice a teď mě čeká výuka golfu. Rozhodla jsem se využít krátké pauzičky, a tak ti volám.“

„Super. Zrovna před chvílí jsem si marně lámal hlavu nad tím, kam všechny ty peníze hučí. Teď je mi to jasné. A že jsem tak smělý, Jak jsi daleko s reportáží?“

„Nevím.“

„Jistě. Takže mi alespoň poradíš, koho bych se měl zeptat.“

„Ale Herbe! Já si nedělám šprťouchlata. Je to tady jako v zakletém hradě. Jedna podivnost se vrší na druhou.

Nemůžu z nich vymámit ani hlásku. A když už se někdo uvolí, mluví v samých hádankách. Ten Archer je drží pěkně na uzdě. Mám pocit, že bez jeho povelu se ani nenajedí.“

Pootočila volantem a vůz vjel do mírné zatáčky.

Chystala se doložit dojmy konkrétními argumenty, když se těsně před ni nečekaně zařadil modrý Ford Explorer. Řidič měl na hlavě bílou baseballovou čepici. Prudce sešlápla pedál brzdy, trhla volantem doprava a jen tak tak zabránila střetu. „Ty pitomče,“ zaječela a pohrozila zaťatou pěstí.

Auto svištělo dál, jako by se nechumelilo.

„To patří mně?“ otázal se Herb.

Erin na bezohledného řidiče znovu výhružně zamávala pěstí.

„Ne. Jednomu šílenci. Málem jsem kvůli němu vyletěla ze silnice.“

Herb si odkašlal. „Erin, teď už vážně. Máš předložit pochvalný článek o unikátním pracovišti, které se specializuje na prenatální chirurgii. Jedná se o centrum s nejvyšší prestiží v celých Spojených státech. Uvědom si, že nejsi v doupěti zločineckého gangu a že nepíšeš detektivku.

Tak tě proboha prosím, sesmol už tu reportáž.“

Podrážděně zakoulela očima. „Ty jsi šéf k nezaplacení.“

„Lichotkami si na mě nepřijdeš. Do konce měsíce chci vidět koncept.“

„Bude po tvém.“

„Dobrá. Mimochodem, Dočetl jsem tvou poslední práci.“

A?“

„JTX.“

„Nevypadá zle. Prozatím jsem s tebou spokojený.

Pokud se ale neukázníš a nedáš o sobě aspoň jednou za čas vědět, v cuku letu bude všechno jinak.“

Zpomalila. Vůz, který ji před okamžikem málem ohrozil na životě, začal nepochopitelně přejíždět z pruhu do pruhu.

„Ty mi nevěříš? Copak jsem někdy nedodržela slib?“

„O to nejde. Všichni mě opustili a já upadám do depresí.

Náramně by mi přišlo k duhu, kdyby mi sem tam zazvonil do ouška tvůj sladký hlásek.“

„Jasně.“ podotkla a naklonila hlavu. „Abych nezapomněla, nemáš nějaké vazby na lékařskou laboratoř?“

„Jakže?“

„Huhlám tak, že mi nerozumíš? Chci zjistit, jestli neznáš někoho, pokud možno ne příliš upovídaného, kdo by pracoval v laboratoři ve Washingtonu nebo okolí. Potřebuju jeden rozbor.“

V tichu, které následovalo, se připravila na palbu otázek. Herb ctil základní etické principy a nerad vystavoval své podřízené zbytečnému riziku. V nestandardních postupech by ji sotva podpořil, pokud by se o nutnosti navrhované strategie nepřesvědčil.

„Tak si to, milá Erin, vezměme pěkně po pořádku. Do čeho ses zapletla?“

„Do ničeho,“ zaváhala. „Jednoduše se mi tady spousta věcí nezdá.“

„Například?“ zasténal. „Erin, varuju tě. Jestli nám uděláš ostudu, tak si mě nepřej.“

Dívka se nadechla, až se bála, že jí prasknou plíce.

Dobře věděla, s jakou přezíravostí přistupuje Herb k investigativní žurnalistice, jež si za jediný cíl klade vzbudit senzaci. Příliš velké pochopení ovšem neměl ani pro seriózní reportáže tohoto druhu. Přesto věřila, že její prosba dojde sluchu. Z času na čas totiž její šéf, udolán systematickým nátlakem vytrvalého novináře, kapituloval a svolil k svědomitě zpracovanému a pádnými argumenty podloženému článku, jenž stavěl některou z bolístek lékařské profese do mírně kritického světla.

„Mám pocit, že všechno, co se tady tak oslnivě třpytí, asi nebude zlato. Víc v tom nehledej.“

Zádumčivé pomlaskával, což ji utvrdilo v přesvědčení, že napůl vyhrála.

„Do větší sdílnosti tě asi nedotlačím, co?“

„Utrhlo by ti to srdce?“

„Ale ne,“ vzdal se. „Lhal bych, kdybych hlásal, že jsem očekával jinou odpověď.“

„Takže mi píchneš s tou laboratoří?“ doufala Erin a ztlumila rádio.

„Šestnáct let zastávám pozici šéfredaktora významného lékařského časopisu. Za takovou dobu si člověk najde známé v nejrůznějších kruzích, a ti mu snad v případě potřeby podají pomocnou ruku. Jakou analýzu vlastně chceš?“

„Doputoval ke mně prázdný intravenózní vak.“

„Prosím?“

„Prázdný intravenózní vak. Ráda bych zjistila, jestli náhodou neobsahuje zbytky chemikálií.“

„Jak konkrétně k tobě doputoval? Nebo jsem moc zvědavý?“

„Na Floridě by sis báječně užil, Herbe. V golfu by ses vyřádil tak, že bys deset let na hřiště ani nepáchl. Ber to jako tip na dovolenou.“

Rezignoval. Chytré dívce neuniklo, že pro ni má nadřízený slabost, a umně jí dokázala využít. Před třemi lety ho postihl slabý infarkt. Pět dní ležel ve Fakultní nemocnici George Washingtona a mladá žena se každý večer zastavila na krátkou návštěvu. Vedla ji k tomu starost o zdraví druhého člověka a spontánní potřeba potěšit. Ačkoli se v tomto smyslu nikdy nevyjádřil, dívčina pozornost ho hluboce dojala, a ochotně pak mhouřil oko nad rozmary, které by jinému zaměstnanci neprošly.

„Jak tu věc pošleš?“

„Zásilkovou službou. Zítra.“

„Fajn.“

„Já tě, Herbe, miluju, Jako otce, samozřejmě,“ dodala rychle, aby nadřízenému neposkytla prostor k nemístným vtípkům.

„Hlavně o sobě dej vědět. A nevrhej se bezhlavě do nějakého dobrodružství.“ Rozhostilo se ticho. „Slyšíš mě?“

„Jasně že jo.“ Rychle se rozloučila, uložila telefon do kabelky a po Oceán Drive pokračovala jižním směrem, do South Beach.

Pó pravé straně si všimla krámků s ručně zhotovenými textiliemi a hospůdek nabízejících národní speciality. Okolo se přehnala hrstka sportovců na kolečkových bruslích.

Každý měl hlavu chráněnou přilbou a tělo spoře oděné do plavek. Velký zelený ukazatel přímo před ní ji navedl do podzemní garáže. Zatočila doleva, u parkovacích hodin si vyzvedla lístek, sjela do druhého poschodí a auto pohodlně odstavila. Zamkla a po rampě se vydala k východu. Modrý vůz značky Ford Explorer nezaregistrovala. Pomalu projel kolem a opodál zabrzdil. Z jeho útrob se ve žluté bundě vyškrábal Frank Grafton. Napřímil se a hleděl za Erin.

Právě se chystala přejít silnici. Vyrazil vpřed. Bílý kabriolet našel hravě. Vmáčkl se mezi dívčino auto a na vedlejším stání zaparkovaný Ford Tahoe, sáhl do kapsy a vytáhl černou krabičku s elektronickým zařízením. Velikostí odpovídala rozměrům balíčku karet. Obezřetně zhodnotil situaci, klekl si, převrátil se naznak a magnetem hbitě připevnil na podvozek rádiový vysílač. Za okamžik byl na nohou a klusem se vzdaloval z místa činu.

V době, kdy se Grafton zabýval instalací plastové krabičky, vstřebávala Erin atmosféru South Beach.

Procházela se po Oceán Drive, lelkovala kolem výkladních skříní a nepokrytě okukovala místní, jejichž oděv hýřil neuvěřitelnými kombinacemi barev, nezřídka překračujícími míru vkusu. Před vchodem do jednoho miniaturního krámku zpomalila. Vzápětí si však vzpomněla na povážlivě hubnoucí konto a svého záměru se vzdala. Sňala sluneční brýle, které až dosud plnily funkci čelenky, a nasadila je na nos. Zaklonila hlavu. Po jasně modrém nebi bzučelo ultralehké letadlo s mohutnými plováky. Ve výšce kolem tří set metrů se lehce naklonilo a zamířilo nad oceán. Když jí zmizelo z očí, pohlédla přes ulici. Spatřila muže ve žluté bundě. Paže měl složené přes prsa, na tváři podivný úsměv, pohled zavěšený na ní. Znervózněla a odvrátila se. Okamžitě si vybavila nepříjemný zážitek z dívčích let. V parku u školy ji několik měsíců pronásledoval jakýsi student. Problému ji nakonec zbavila ostraha objektu, avšak mrazení v zádech pokaždé, když na ni civěl neznámý podivín, přetrvávalo.

Dala se do svižné chůze a uklidňovala se, že si namlouvá nesmysly. Dorazila ke kavárně se zahrádkou. Kolem velkých kulatých stolů s alabastrově bílými slunečníky byly rozestavěny ratanové židle s vysokými opěradly. Byly skoro dvě hodiny. Většinu míst obsadili utrmácení turisté s haldami tašek u nohou. Propletla se k volnému stolu, usmála se na mladou servírku ve fialové halence opatřené logem podniku a objednala si ledový čaj. Po chodníku se valily davy. Očima zasněně uvízla na mamince ve vzdušných zelených šatech. Tlačila kočárek s dvojčaty.

Považovala se za racionálně uvažující bytost, bez sklonů k ukvapeným či fantastickým závěrům. Proč ji tedy tolik tíží obavy o kamarádčino bezpečí? A proč by se mělo v nemocnici kout cosi nekalého? Ať se trápila sebevíc, nedovedla uvést jediný rozumný důvod. Claire se daří mnohem lépe, nekrvácí a neobjevují se kontrakce. Ale o dítě může stále přijít. Noah se nechal umluvit a povolil jí vstát.

Domů ji však před zákrokem nepustí.

Dopila, zaplatila a přidala se ke skupince okounějící u výkladů. Za tři čtvrtě hodiny došla k podzemním garážím.

Zkontrolovala čas a usoudila, že se vydá na zpáteční cestu.

V Centru měla domluvený rozhovor. Nasedla do auta a pohroužila se do myšlenek na Claire. Vychrtlému mladíkovi v prosklené budce u výjezdu odevzdala desetidolarovou bankovku. Měl dlouhé vlasy barvy slámy a nečistou pleť.

Zatímco čekala na drobné, přepadla ji nevysvětlitelná tíseň.

Litovala, že si chlapíka v žluté bundě neprohlédla lépe.

Prudce zavrtěla hlavou a uviděla hocha, jak netrpělivě chrastí penězi nazpět. „Tak co, paní, už jste se probrala?“

Nasadila kyselý výraz a natáhla se pro příslušný obnos.

Provoz byl hustý a auta se sunula krokem. Našponovala se a rozladěně obhlížela situaci. V šestém voze za ní zkoušel Frank Grafton funkčnost elektronického přijímače. Zářil spokojeností. Mimořádně kvalitní signál zajistilo pouze jemné doladění. Erin Wellsová teď bez jeho vědomí ani nenastartuje.

14

Caři Chandler se ujal funkce prozatímního vedoucího laboratoře hned po smrti Johna Freemana. O této skutečnosti informoval Marc Archer prostřednictvím oběžníku, který rozeslal šéfům všech oddělení. Dále konstatoval, že byl vyhlášen konkurz na obsazení místa stálého vedoucího a že adepti se budou rekrutovat z celých Spojených států.

Když Erin dorazila na schůzku, v laboratoři to jen vřelo.

Zaměstnanci s psacími deskami pod paží horečně pobíhali mezi stoly, kontrolovali přístroje a sledovali průběh jednotlivých pokusů.

Vykročil k ní muž v plášti do půli stehen. Pevně jí stiskl ruku a prohlásil: „Paní Wellsová? Těší mě. Já jsem doktor Chandler. Co byste na úvod řekla malé exkurzi?“

Zdrženlivě se usmála. Rozjařené hlučné vystupování jí tak krátce po kolegově smrti připadalo přinejmenším nevhodné. Markantní rozdíl v povaze obou vědců byl patrný na první pohled.

„S radostí přijímám. Takovou příležitost si přece nenechám ujít.“

Kývl k uličce, která dělila prostor na dvě části, a chopil se slova. Měl po vojensku zastřižené, nad řídkým obočím zarovnané vlasy a úzký hrudník, neforemně se vzdouvající do ztučnělého břicha. Existenci bez strachu z finanční tísně mu zajistili dílem zámožní rodiče, dílem slušné studijní výsledky. Otec si osoboval právo řídit mu život a stanovovat cíle, které nezřídka balancovaly na samých hranicích synových možností. Umění vyhýbat se konfliktům si Chandler mistrně osvojil snad právě díky zkušenosti z rodiny. A spíš než v roli osamělého běžce či vůdce se osvědčil při týmové práci.

U každého laboratorního stolu se zastavil a nadšeně objasňoval, jak přístroj funguje a jakou úlohu plní při výzkumu. Po dvaceti minutách poutavého výkladu Erin uvedl do pracovny. U protilehlé zdi stál stůl z ořechového dřeva a dvě židle s čalouněním.

Pracovní plochu uchovával v absolutním pořádku.

Nacházely se na ní pouze písemnosti seřazené do úhledných komínku a stojan na tužky. Stěny pokrývaly diplomy a certifikáty, dokládající členství ve vědeckých společnostech.

Roh naproti stolu zaplňovala nízká, avšak košatá květina v kořenáči.

Usedla a čekala, až se Chandler přesune k druhé židli.

Nažehlený bělostný plášť měl zapnutý do posledního knoflíčku. „Vaše laboratoř na mě udělala velkolepý dojem,“

„To všechno je dílo Johna Freemana. Realizoval svou vizi,“

Otevřela kabelku a vytáhla diktafon.

„Dovolíte, abych.?“

„Ehm, No, Raději ne.“

„Víte, chtěla bych si zaznamenat všechno, co řeknete, ale píšu dost pomalu. Zdržovala bych vás.“

Chandler zrudl. „Máte pravdu. Nevidím důvod, proč byste si mě nemohla nahrávat.“

„Znal jste se s doktorem Freemanem dobře?“

„Pracovali jsme spolu. S nikým se moc nepřátelil. V

laboratoři ani jinde. Žil sám a, pokud vím, neměl rodinu. Byl to vzácný člověk mimořádného ducha. Předal mi spousty vědomostí,“

„Budete se ucházet o místo vedoucího laboratoře?“

„No,“ začal a upejpavé se uculil. „Půjdu do toho. Třeba se štěstí unaví, kdoví. Veškeré odborné požadavky samozřejmě splňuji. Jde však o velice prestižní pozici, takže počítám se silnou konkurencí. Doktor Archer si bude moct vybírat z mnoha vysoce kvalifikovaných kandidátů.“

Vědec se uvolněně rozpovídal. Erin mu očima visela na rtech a radovala se, že ho – na rozdíl od kolegů – nemusí pobízet k větší hovornosti. Snad se konečně dopídí alespoň nějaké zásadní informace.

„Mohl byste mi prozradit pár údajů o úkolu, kterým se zrovna zabýváte?“

„Ale zajisté. Pracovali jsme s Johnem na stejném projektu.“

„Jedná se o tokolytika?“

„Přesně tak. Vidím, že kolega o tom s vámi už mluvil.“

Natáhl se pro tužku, obrátil ji špičkou nahoru a měkce ťukal na desku stolu.

„Ano. V jaké fázi je výzkum?“

Pootočil se, přehodil nohu přes nohu a rozepjal si dva knoflíky u krku. „Zabýváme se několika látkami. John se ale soustředil především na jednu. A ta se v posledních letech stala středem jeho, našeho zájmu.“

„To vypadá nadějně. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv ji už schválil?“

„Zhruba před třemi roky odevzdal doktor Freeman výsledky, které vyplynuly ze základního výzkumu a z pokusů na zvířatech. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv reagoval nadšeně a do roka vydal povolení ke klinickým zkouškám.“

„Tedy na pacientkách?“

„Ano. Ale nemyslete si, není to jen tak. Nastraží na vás tolik byrokratických léček, že.“

„A jak se ta látka jmenuje?“

„Generický název je tocalazine. Bude-li schválena, vyhovíme Johnovu přání a lék označíme Labrostat. Má velmi specifické vlastnosti.“

„Čím je tak výjimečná?“

„Spolehlivě zastaví předčasný porod u žen po zákroku v děloze. V jiných případech zřejmě neúčinkuje.“

„Proč?“

„To zatím s jistotou nevíme. Domníváme se, že existuje přímá souvislost s operací. Při rozříznutí dělohy se zřejmě do krve vyloučí chemické látky, které aktivují tocalazine. U

těhotných, které se zákroku nepodrobily, totiž látka nezabírá.“

„Co by to znamenalo v praxi?“

„Značně sníženou komerční hodnotu preparátu.“

„To nechápu.“

„Využije-li se přípravek pouze pro potřeby prenatální chirurgie, příliš velký zájem o něj na trhu nebude. U nás ani v zahraničí.“

Záplavu nových informací se snažila absorbovat co nejrychleji. „Slyšela jsem, že pacientky se klinických zkoušek už účastní.“

„Je to tak. Pod vedením Leigh Sierrové. Já se klinickým výzkumem nezabývám. Zřejmě si s ní budete chtít pohovořit, abyste si o problematice udělala přesnější obrázek. Doktorka Sierrová je u nás zaměstnána několik let.

Předtím měla, tuším, soukromou praxi. U kolegů se těší oblibě a úctě, i když působí trošku vědátorsky. Na každý pád odvádí pořádný kus kvalitní práce.“

„Interview s ní bych přivítala. Vídáte ji často?“ zeptala se a zkontrolovala diktafon.

„Ne. Doktor Archer mnohokrát zdůraznil, že si přeje, aby oba typy výzkumu fungovaly naprosto odděleně.

Předpokládá, že v opačném případě by mohlo dojít ke zkreslení výsledků.“

„A jak se na věc díváte vy?“

„Nemám vyhraněný názor. Ovšem Johna to nařízení dohánělo k zuřivosti.“ Domluvil, rozhlédl se a dodal: „A tím to nekončí.“

„Ne?“ Naklonila se k němu.

„Je zvykem, že vedoucí výzkumné laboratoře spolurozhoduje

o hospodaření s finančními prostředky a podílí se na jejich získávání.“

„Chcete naznačit, že doktor Freeman se těmto činnostem nevěnoval?“

„O penězích neměl nejmenší tušení,“ zazpíval Chandler.

„Archer mu neprozradil ani ň.“

„To muselo vyústit v konflikt.“ Na článek už nemyslela.

Mohly by tyto skutečnosti souviset s podezřelým děním v nemocnici?

„Samozřejmě. Jenže potom si všechno vyjasnili. Doktor Archer, jindy gentleman k pohledání, dal Johnovi důrazně na srozuměnou, že o financování laboratoře se stará Neotech.“

„A co udělal doktor Freeman?“

„Stáhl se. Ale já jsem se nezbavil dojmu, že číhá. A až by se naskytla příležitost, podrazil by Archerovi nohy.“

„Páni, mám pocit, že mi čtete ze scénáře nějakého thrilleru.“

Chandler se zasmál. „V našem prostředí je tohle žel běžné.“

„Tohle?“

„Ano. Nevraživost, boj o pozice, A tak.“

„Obávám se, že mezi novináři to není o nic lepší.“

Snažila se uspořádat si myšlenky. S Freemanem se setkala krátce. A nepochybně ho tížilo obrovské břemeno. Ráda by se dozvěděla víc, avšak ztrátu zdroje tak cenných informací nemohla riskovat, a proto převedla řeč na neutrální témata.

„Děkuji vám za rozhovor,“ prohlásila nakonec a vypnula diktafon.

„Bylo mi potěšením. Kdy článek vyjde?“

„To nevím. Ještě jsem se do něj pořádně nepustila. Jste moc hodný, že jste si vyšetřil čas.“

„Kdyby vás ještě něco napadlo, zavolejte nebo se za mnou rovnou zastavte,“

Uložila diktafon do kabelky a rozloučila se.

Za dveřmi laboratoře dlouho mudrovala nad tajemstvím, které si vzal Freeman do hrobu. Jak by s ním naložil, kdyby žil?

15

S průběhem operace byl doktor Gallagher spokojen.

Paní Mary Evansová neztratila příliš mnoho krve, hodnoty vitálních funkcí byly v pořádku a nevyskytly se známky svědčící pro předčasný porod. Přestože cystická malformace na pravé plíci plodu byla dost velká, Gallagher věřil, že se ji podaří beze zbytku odstranit. Dvě předoperační ultrazvuková vyšetření potvrdila, že levá plíce se vyvíjí normálně.

Chýlilo se k večeru. Erin dokončila rozhovor s Carlem Chandlerem a spěchala na operační sál. Noah zevrubně prostudoval pokyny týkající se přítomnosti cizích osob u zákroku, nechal se chvíli přesvědčovat a poté váhavě ustoupil.

Erin se chovala profesionálně. V žádném případě nechtěla rušit všetečnými otázkami. Citlivě odhadla, kdy se může ptát a kdy má mlčet. Noaha zpočátku sužovaly pochybnosti: bál se, že se zpronevěřil svým zásadám a vtahuje do práce osobní život. Posléze se však přestal trápit a plně se soustředil na výkon.

„Podejte mi fetální ultrazvukovou sondu,“ přikázal sestře.

Chopil se nevelkého přístroje a pomalu jím přejížděl po ztluštělé děložní stěně. Když našel placentu, poučil přihlížející mediky: „Otevíráme-li dělohu, musíme si dát pozor, abychom nepoškodili placentu,“

Studenti sborově přikývli.

„Co by se stalo, kdybychom nedopatřením porušili tepny a žíly spojující plod s matkou?“

„Pokusili bychom se je opravit,“ ozval se neodvážnější ze skupiny.

„Tím bychom ničeho nedosáhli. Operaci bychom museli ukončit a těhotenství bychom nezachránili. Bohužel.“

Na okamžik vzhlédl. „Erin, posuň se trochu k anesteziologovi. Budeš líp vidět. Zrovna se chystáme otevřít dělohu.“

Novinářka kývla a udělala, co jí lékař doporučil.

Chirurg zvolil oblast daleko od placenty, připravil si velkou stříkačku a dlouhou jehlou provedl vpich. Do sterilní misky pomalu nasál asi čtvrtinu plodová vody a nádobku předal sestře.

„Můžeme začít,“

Instrumentářka mu automaticky podala přístroj určený k šetrnému otevírání silné děložní stěny. Lékař si místo pozorně prohlédl, dlouze vydechl a s krajní opatrností přistoupil k věci. „Hotovo,“ upozornil poněkud hlasitěji anesteziologa. „Podal jste nitroglycerin?“

„Před pěti minutami,“ ozvalo se důrazně. „Mělo by to stačit. Víc se už neuvolní.“

Noah rukou pomalu zajel do dělohy. Opatrně nahmatal levou paži a zlehka tělíčko pootočil.

„Budu měřit oxygenaci,“ oznámil s naléhavostí přiměřenou situaci.

„Prosím,“ odpověděla sestra a podala mu malý měřicí proužek z plastu. Lékař ho okamžitě ovinul kolem miniaturní dlaně.

„Máte hodnoty?“

„Nahlásíme vám je, hned jak se načtou,“

Chirurg mezitím sáhl po přístroji, který monitoruje teplotu a srdeční tep, a v několika minutách ho dítěti zavedl pod kůži.

Nakonec se ujistil, že se žádný z údajů nevymyká normálním hodnotám, pohlédl na hodiny a prohlásil: „Tak jdeme na to.“

Během půl hodiny obnažil rozsáhlou malformaci v hrudníčku. Protože odstranit pouze patogenní tkáň by mohlo být nebezpečné, vyňal celý spodní lalok pravé plíce. Další dva laloky byly naprosto zdravé. Než operaci ukončil, detailně postup zrevidoval. Přesvědčil se, že nic neopomněl, a prohlásil: „Teď plod znovu uložíme na místo. Máte nějaké otázky?“

„Co uděláte s plodovou vodou?“ vyhrkl jakýsi mladík.

„Ta přijde zpátky do dělohy.“ Potom se obrátil k sestře: „Jak se vede mamince?“

„Dobře. Vždyť to šlo jako na drátkách.“

„Nemusíme se obávat porodu?“

„Kdepak. Nemá žádné kontrakce.“

„Tak to mám radost,“ ulevilo se lékaři.

Zavřel dělohu a půl hodiny sešíval břicho. Pacientčin stav se nezhoršil a ihned po zákroku ji převezli na pooperační oddělení. Když Gallagher nadiktoval záznam, poprosil Erin, aby se převlékla a počkala na něho na chodbě.

Odvedl výbornou práci a cítil se patřičně hrdý. Obavy, že se kvůli Erin nebude dostatečně koncentrovat, se naštěstí nenaplnily. Její přímočaré jednání ho sice stále uvádělo do rozpaků, avšak po dvou schůzkách a několika telefonátech si začínal zvykat.

„Zaujalo tě to?“ zeptal se, když vyšel na chodbu.

Z dívky sálalo nadšení. „V životě jsem neviděla něco tak strhujícího. A ta tvoje technika!“

Jeho obličej vmžiku nabyl barvy zralého rajčete.

„Jdeš se mrknout na Claire?“

„Jo. Ty taky?“

Vydali se k výtahům.

„Teď ne. Musím na jednotku intenzivní péče. Zastavím se za ní později.“

„Dneska jsem podnikla výlet do South Beach. Moc se mi tam líbilo.“

„Jela jsi sama?“ vyletělo z něho. S chutí by si dal pár pohlavků. Zdálo se mu, že se propadne studem. Navíc si uvědomil, že má otevřená ústa, a rychle je zavřel.

„Samo sebou. Bojíš se o mé bezpečí, nebo sonduješ, jestli jsem si nevyrazila na rande?“ rozzářila se Erin jako sluníčko. Dala mu možnost vybruslit z prekérní situace se ctí a byl jí vděčný.

„Omlouvám se,“ pronesl strojeně. „Pochopitelně mi do toho nic není. Příště si budu hledět svého.“

Vkročila do výtahu a prstem tiskla tlačítko pro otevírání dveří.

„Zůstaneš tady dlouho?“ vyzvídala.

„Myslíš dneska?“

„Jo, myslím dneska.“

„Abych pravdu řekl, nevím, kam dřív skočit.“

„Dokázal by ses nad tuto skutečnost povznést a vyjít si se mnou na večeři?“

„Chystal jsem se tě pozvat. Kdybys mi dala minutu,.“

vykulil

oči.

„Promiň. Ale nechtěla jsem se zdržovat zbytečnými ceremoniemi.“

Opřel ruce v bok a začal nervózně podupávat. Připadala mu den ode dne krásnější. Dosud se nesetkal s ženou, která by disponovala tak pestrou škálou mimických projevu.

„V osm budu ve vestibulu. A ne abys mi zase četla myšlenky – hlavně co se týče sexu.“

„To jsem udělala jenom jednou,“ připomněla mu.

„Fajn. Takže*v osm ve vestibulu,“ rozloučil se a odešel.

Dveře do kamarádčina pokoje byly pootevřeny a dívka vstoupila bez klepání. Z rádia se linula stará balada Franka Sinatry a Claire, hlavu položenou na manželově hrudníku, pomalu tancovala. Alex ji jemně objímal kolem pasu.

„Doufám, že si aspoň zavřete, jestliže hodláte pokračovat,“ předstírala Erin pohoršení.

„Kazíš nám atmosféru,“ zasténal Alex, aniž se na příchozí podíval. Víčka měl pevně sevřena a působil dojmem rozespalého štěněte. Poprvé po mnoha dnech zapomenul na pracovní strasti. Píseň dohrála, Claire se zastavila, políbila manžela na tvář a dlouze ho objala.

„Vzduch je prodchnut láskou,“ zanotovala Erin.

„Po obědě nás navštívil doktor Archer. Mluvili jsme s ním přes hodinu,“ informoval Alex.

„Vynikající člověk,“ poznamenala Claire a šla si sednout. „Jsem teď úplně v pohodě. Ten to s pacienty umí!

Je jediný, kdo mi tady pozvedl sebevědomí.“

„Díky,“ utrousila Erin a založila si paže přes prsa.

„Já jsem to tak.“

„Prosím tě, dělala jsem si legraci. Mám velikou radost, že se ti zlepšila nálada.“

„Týdny jsem se necítila jako dneska,“ pochvalovala si a s Alexovou pomocí se opatrně usadila. „Neobjevila se žádná kontrakce a vůbec jsem nešpinila. Ty léky skutečně zabírají.

A děťátku taky svědčí. Probudí se, párkrát mě kopne a zase usne.“

Erin se usmála a položila přítelkyni ruku na rameno.

Takové změny se nenadála. Ještě před pár hodinami věšela Claire beznadějně hlavu, a nyní hýřila optimismem. Slova doktora Archera zjevně padla na úrodnou půdu.

„Plesá mi srdce, když tě takhle vidím,“

„Doktor Archer předpokládá, že za týden, maximálně za dva, by mě mohli operovat.“

„Netvrdila jsem ti to? Všechno zlé už máš za sebou, teď tě čekají jen samé pěkné věci.“ ujistila ji Erin a pohlédla na Alexe. Překypoval štěstím, stejně jako jeho žena, „A co na to říká tatínek?“

„Ty se ptáš? Co bych měl říkat? Radostí bych skákal do stropu. Konečně jsme se vybabrali z nejhoršího.“

Erin zaťala ruce v pěst. Nechtěla jim do duše zasít semínko nejistoty a snažila se upřímně těšit s nimi. Ale jejich bezmeznou euforii si vysvětlit nedovedla. Proč se najednou nechali tak unést? Jak mohli hodit všechna rizika za hlavu? Naděje na úspěch přece nepřevyšuje padesát procent! Náhle v ní vzklíčilo podezření, že doktor Archer si zahrál na všemohoucího a fakta jim přibarvil narůžovo.

Podobnou taktiku zvolila nejspíš i klinika v Mexiku.

„Zdržíš se tu až do operace?“ přála si Claire.

„Že pochybuješ! Takovou událost si nenechám ujít za nic na světě! S tou reportáží se pěkně nadřu a do Washingtonu se vrátím nejdřív koncem měsíce. Šéf mě stejně dřív nečeká.“

Claire se zvedla a padla Erin do náruče.

„Doufala jsem, že to řekneš. Dodáváš mi odvahu, víš?“

Odhrnula si z čela pramínek vlasů a vzala přítelkyni za ruce.

„Mezitím se vypracuješ na znalce místních poměrů. A až mě povezou na sál, budou z tebe doktoři tahat rozumy!“

„To jo! Uvědom si, že jsem jenom sestra a že věda jde dopředu. Před pár lety se o všech těch přístrojích nezdálo ani nejsmělejším snílkům. Moc mi fandíš, milá Claire.“

„Vůbec ne,“ vložil se do hovoru Alex. „Věříme, že dohlédneš, aby se lékařům nic nevymklo z rukou.“

Erin zavrtěla hlavou. „Už s tím přestaňte! Ještě si kvůli vám uženu nějaký komplex.“

„Budu tři dny pryč,“ oznámil náhle Alex. „Claire má u sebe přesný rozpis letů, kdyby něco.“ Přistoupil k ženě a políbil ji: „Skočím se do hotelu osprchovat. Za hodinu jsem zpátky.“

Erin mu mávla na rozloučenou a sedla si na kraj postele.

„Štěstí že ho máš. Druhého takového dobráka nenajdeš, kdyby sis nohy uchodila.“

„Je báječný. Bez něho bych to martyrium nevydržela,“

Mladé ženy se daly do živého povídání. Claire vzrušeně předestírala plány do budoucna a Erin znovu žasla nad zázračnou proměnou. Po chvíli mimoděk zabloudila očima k budíku na nočním stolku, chvatně hmátla po kabelce a vstala, „Musím už jít,“

Claire zlobně nakrčila čelo. „Kam?“

„Na večeři,“ dočkala se nonšalantní odpovědi.

„Na večeři?“

„Jo, na večeři.“

„Ach tak. To se bude někdo mít.“

„Já jsem přece neříkala, že s někým jdu,“ durdila se naoko Erin.

„Ale taky jsi neříkala, že jdeš sama,“ kontrovala Claire.

Erin věděla, že si z ní kamarádka utahuje, ale ochotně na hru přistoupila.

„Tak proč se nezeptáš?“

„Na co?“ protáhla Claire nevinně.

„Ty už se zkrátka nezměníš,“ konstatovala Erin a obrátila se k odchodu.

„Nezdržuj pana doktora Gallaghera moc dlouho. Aby zítra nad operačním stolem nezkolaboval vyčerpáním!“

Erin ztuhla a otočila se jako robot: „Ale já jsem přece.“

„Spala jsi s ním?“ dychtila Claire.

„Dobrou noc. Uvidíme se zítra,“

„Jaký je milenec?“

„Cože?“

„Zajímá mě, jestli je pravda, co se tvrdí.“

„A co se tvrdí?“ zarazila se Erin.

„Že vynikající chirurgové předvádějí v ložnici hotové divy.“

Erin se uvolnila. Legrácky k jejich přátelství patřily stejně neodmyslitelně jako úsměv k Moně Lise. Krásný vztah by se ochudil, kdyby si jedna druhou přestaly dobírat.

Erin se vrátila, shýbla se ke Claire a zašeptala: „Já vím takové věci, že kdybych ti je vyklopila, vylezly by ti oči z důlků a ještě bys předčasně porodila.“

„Mileráda takové riziko podstoupím.“

„Ale já ne.“

„Celou noc nezamhouřím oka.“

„Tak si řekneš o prášek na spaní,“ zasmála se Erin a vyběhla z pokoje.

16

Když vystoupila z výtahu, Noah už přešlapoval ve vestibulu. Měl na sobě černě látkové kalhoty s manžetami, šmolkově modrou vycházkovou košili a bordó mokasíny.

Erin se pozastavila nad nevšedně kombinovanými svršky a zeptala se: „Tak můžeme vyrazit?“

„Jasně.“

Nastoupili do auta a zamířili na sever, směrem k Fort Lauderbalu. Najeli na nově postavenou visutou dálnici a Erin uvolněně shlédla na město. Udržovala nezávaznou konverzaci, a přestože se jí v hlavě rojily tisíce dotěrných pochybností, překonala nutkání a odevzdaně čekala, až kontroverzní téma nakousne Noah.

„Kam jedeme?“ zajímala se.

„Do jedné plovoucí restaurace ve Fort Lauderbalu. Je to sice trochu z ruky, ale ten zážitek bude stát za to.“

Za dvacet minut dorazili na místo. Dívka vystoupila a zahleděla se na klidnou hladinu zátoky. U protějšího břehu kotvila jasně osvětlená obchodní loď. Nad palubou, kde se několik mužů hmoždilo s vykládkou masivních dřevěných beden, se zvolna otáčelo rameno jeřábu.

Vůni prosoleného mořského vzduchu milovala. Přivřela oči a dlouze vdechla. Byl vlahý večer, bezvětří a vysoko nad přístavem visel dorůstající půlměsíc.

Vchod do restaurace byl porostlý bujnou vegetací. Sotva vešli, ujal se jich robustní muž ve smokingu a s hřívou šedivých vlasů.

„Dobrý večer, pane doktore. Rádi vás tady zase vidíme.“

„Dobrý večer,“ pozdravil Noah a potřásl si s číšníkem rukou. „Máte volný stůl s vyhlídkou na moře?“

„Samozřejmě,“ odvětil hostitel, vzal dva jídelní lístky a uvedl pár ke stolku s nádherným výhledem. Sotva se usadili, přiběhla dívka v černých kalhotách a bělostné košili.

Objednali si pití a Erin se dala do prohlížení klenutých stropů, olejomaleb v nádherných rámech i dubových stolů a židlí. „Vypadá to tu krásně,“

vydechla nakonec.

„Jednou za měsíc si sem zajedu,“ prohlásil Noah a otevřel jídelní lístek. „Jak jsi pokročila s reportáží?“

„Objevila jsem řadu zajímavostí.“

„Ano? A jakých?“

„Máš za sebou perný den. Opravdu si o tom hodláš povídat?

Nechceš si raději užívat atmosféry téhle kouzelné restaurace?“

„Zvládnu obojí. Tak co jsi zjistila? Třeba ti vysvětlím souvislosti.“

Povytáhla obočí a mlčela. Ale když před ni číšnice postavila ledový čaj a před Noaha vodku a martini, rozvykládala se.

„Zdůrazňuji, že se nepídím po špinavostech. Přesto jsem si nemohla nepovšimnout jistých podezřelých momentů.“

Zvedl sklenku a usrkl, potom se natáhl po jednohubce s olivou, vložil ji do úst a odložil párátko. „Například?“

„Skutečně si to chceš vyslechnout?“

Přejel si oholenou tvář a zasmál se. „Jistě. Proč se ptáš pořád dokola?“

„Dělala jsem rozhovor s Carlem Chandlerem.“

„To je solidní člověk. Co ses od něho dozvěděla?“

„Objasnil mi, jak to v laboratoři chodí, jak probíhá výzkum, na čem zrovna pracuje a tak. Ale kromě toho mi prozradil, že Freeman s Archerem se neměli zrovna dvakrát v lásce.“

Noah trhl rameny. „To jsem ti řekl taky.“

„Freeman chtěl podle všeho spolurozhodovat o finančních otázkách. Ve skutečnosti ale neměl ani páru, kolik peněz do laboratoře plyne a jak se s nimi nakládá.

Archer ho odsunul na vedlejší kolej.“

„Proč by se Freeman staral o finance? To nebyla jeho práce,“ zamyslel se Noah nahlas a napil se. „Čím jsem starší, tím víc se utvrzuji v názoru, že vědci se s přízemními záležitostmi zahazují neradi. Stačí jim odpovídající vybavení a kvalifikovaný personál. Nic jiného je nezajímá.“

Zavrtěla hlavou a po krátkém vnitřním boji dodala: „Ono je to zřejmě mnohem složitější. Myslím si, že se dopátral něčeho, co mu mělo zůstat utajeno nebo.“

„Nebo, Co?“

Vzala z klína látkový ubrousek a položila ho na stůl.

„Co já vím. Chandler v tom asi taky nemá moc jasno.

Ale poznamenal, že Freeman číhá, Nebo cosi v tom smyslu,“

„Co to podle tebe znamená?“

„Nevím,“ odpověděla hlasitě. „Promiň, budu mluvit potichu,“ slíbila, když si všimla jeho poděšených očí.

Pohroužila se do sebe a po chvíli se napila. Pochopila, že zašla příliš daleko.

„Haló, jsme doma?“ zamával jí rukou před obličejem.

„Dívala jsem se na vodu. Zaujala mě ta překrásná loď,“

vysvětlila a ukázala na dvacetimetrovou jachtu. Ladně připlouvala k soukromému přístavišti, hned vedle restaurace.

Na zádi se bavila rozveselená společnost.

„Skončili jsme u Freemana.“

Uchopila ho za ruce a navrhla: „Pro dnešek toho nechejme. Máme volno, vyšli jsme si na večeři, nic nám neschází. Vychutnejme si to. Mrzí mě, že jsem se neovládla.“ Cítila, jak jí tiskne ruce, a věděla, že jí rozumí.

„Dobře,“ souhlasil. „Ale jestliže tě něco trápí a chceš si o tom popovídat, jsem ti kdykoli k dispozici.“

„Díky.“

V té chvíli dorazil holohlavý číšník s brunátnými tvářemi a ze stříbrného podnosu nabídl předkrmy. Noah si objednal humra a Erin rybí filet. Jídlo se rozplývalo na jazyku. Mladí lidé už na nemocnici nemysleli. Se srdcem na dlani se rozpovídali o svých tužbách i o tom, co se jim v životě nevydařilo. Noah se projevil jako znamenitý společník, a když se po dvou hodinách zvedli, Erin si uvědomila, že jeho šarmu propadla s konečnou platností.

Cesta do hotelu uplynula rychle. Chtěli si toho tolik říct a ani na okamžik nezavřeli ústa. Erin se rozhodla, že nechá auto u nemocnice a ráno pojede taxíkem. Noah ji vyprovodil do haly, letmo ji políbil a poděkoval za neobyčejný večer.

Oplatila mu lichotku

i polibek a pohledem ho sledovala až k turniketu.

Odevzdal parkovací lístek, popošel k obrubníku a čekal, až mu mladík přiveze auto. Světla vozu se objevila za okamžik. Zaplatil dva dolary a vyjel z parkoviště. Hlava se mu motala štěstím. Zrak mu uvízl na telefonu . Natáhl se, ale pak se zarazil. Co by si pomyslela, kdybych volal tak brzy? Co bych řekl? Měla by mě za cvoka.

Předjel nákladní auto, které se podle jeho mínění zbytečně šouralo, poklepával na volant a nemohl se rozhodnout. Opět se zálibně zadíval na mobil. Vítězství však slavila pragmatická stránka jeho osobnosti. Nebude se přece chovat jako roztoužený puberťák.

Když se Erin se zasněným pohledem a neurčitým úsměvem na tváři dopotácela k výtahům, vzpomněla si na zprávu v hlasové schránce. Na recepci na ni totiž čekala zásilka. Otočila se, minula několik luxusních butiků a u pultu se obrátila na dívku s velmi krátkými vlasy. „Dobrý večer. Měla bych tu mít nějaký dopis. Jmenuji se Erin Wellsová.“

„V kterém pokoji bydlíte?“ zeptala se hnědovláska s nápadným francouzským přízvukem.

„Desáté patro, pokoj dvacet jedna.“

Recepční prohlédla polici s korespondencí a vytáhla menší balíček. Přišel poštou a na obálce nebyla uvedena adresa odesílatele. Původně se domnívala, že jí posílají nějaké materiály z redakce. Obálka byla dost napěchovaná a celá přelepená izolepou. Převzala ji a zaraženě poděkovala.

U výtahů nikoho nepotkala a do desátého poschodí vyjela vmžiku. Znovu se přesvědčila, že chybí zpáteční adresa.

Odemkla dveře do pokoje, sedla si na postel a obálku roztrhla. Spatřila stoh papírů sepnutý umělohmotnými kroužky. Hbitě ho prolistovala. Evidentně se jednalo o odborný text. Stránky plné výpočtů a grafů se střídaly s poznámkami psanými rukou. Teprve když si materiály prostudovala pozorněji, pochopila, že v ruce drží informace ohledně tocalazinu, látky, na které podle Chandlerových slov pracoval John Freeman. Šlo o výsledky pokusů na zvířatech. Zmateně pátrala po přiloženém dopise, který, jak se domnívala, někde vytrousila. Nenašla ho, zato si však povšimla razítka. Balíček byl podán na poště v Miami. Kdo jí to mohl poslat a proč? Navíc anonymně. Doktor Freeman jí dal jasně najevo, že výsledky výzkumu nejsou volně k dispozici.

V hlubokém zamyšlení odložila papíry na noční stolek a odebrala se do koupelny. Pustila sprchu, nastavila přiměřenou teplotu vody, zvolna se svlékla a oddala se tryskajícímu proudu.

V hlavě jí stále pulzovalo jediné slovo – KDO? Bez pomoci ta data nerozluští. S kým může počítat? Snad jedině s Herbem. Po deseti minutách otočila kohoutkem a zabalila se do ručníku. Když se usušila, nasoukala se do hotelového froté županu a vrátila do pokoje. S podivnou zásilkou si sedla do křesla. Rozsvítila lampu se stříbrným podstavcem, a než se pustila do čtení, pokusila se načrtnout psychologický portrét neznámého. V nemocnici věděl o její reportáži kdekdo. Přemýšlela o zaměstnancích, s nimiž se dostala do bližšího kontaktu, ale do role tichého spolupracovníka si nedosadila nikoho. Rozhodně by však nebyla první novinářka, které se dostalo podpory ze strany tajemného dobrodince. Položila zprávu na klín a protáhla se, až jí křuplo v zádech. Ústa se jí začala roztahovat do lenošného zívnutí. V duchu se okřikla a umínila si, že neulehne, dokud celou dokumentaci nepřelouská. S

pečlivostí sobě vlastní se tedy zahloubala do první stránky.

17

PÁTEK, 8. ŘÍJNA

Přestože zprávu pročetla třikrát, nebyla o nic dál než na začátku. Kontaktovala Herba a vynutila si na něm slib, že se poohlédne po specialistovi, který by jí s interpretací komplikovaných dat pomohl.

Rozhovor s Carlem Chandlerem přinesl víc otázek než odpovědí. Po krátké úvaze se rozhodla jeho nepřímé nabídky využít a znovu ho navštívit v laboratoři. Jestliže z něj od včerejška upovídaná nálada nevyprchala, mohla se téměř jistě těšit na další novinky o Johnu Freemanovi a jeho projektu.

Zaplatila taxikáři a očima utkvěla na budově Centra prenatální medicíny. Obloha byla zatažená a koruny stromů znehybněly v naprostém bezvětří. Prošla po krytém chodníku, vstoupila prosklenými otáčecími dveřmi a zamířila rovnou do laboratoře. Oblékla si kostkovanou sukni a bílou strečovou košili. V ruce svírala koženou aktovku.

Doktora Chandlera spatřila okamžitě. Dveře do pracovny měl otevřené, seděl za stolem a hovořil s nějakou ženou.

Vyčkala, až se na ni podívá, usmála se a zdvořile mávla na pozdrav. I on jí pokynul, vstal a šel ji uvítat.

„Dobrý den, čemu vděčím za vaši milou pozornost?“

Potřásla hlavou a postoupila o krok dopředu.

„Přemýšlela jsem o informacích, které jste mi poskytl. Ráda bych se zeptala na pár věcí, Dokud mám všechno v živé paměti.“

„Jistě.“

Pohlédla do pracovny a rychle dodala: „Jdu zřejmě nevhod, a tak.“

„Nesmysl,“ pospíšil si s ujištěním a stiskl jí ruku mezi dlaněmi. „Mám schůzku s architektkou pro interiéry.“ Dívka vrhla kradmý pohled na dámu ve středních letech. Na obličeji měla tak silnou vrstvu líčidla, že by mohla zásobit celou Broadway.

„Centrum uvolnilo peníze na nějaké drobné úpravy. Já si na

parádu moc nepotrpím, ale když jinak nedají, Budu se vám věnovat, hned jak tady skončím.“ Zachmuřil se na hodinky, cosi zabreptal a zaintonoval: „Za pár minut jsem vám k službám,“ Potom si rozpačitě pohladil čelo. „Působí to tu dost neútulně. Nevím, kde byste zatím.“

„Nedělejte si starosti. Postojím tady.“

„Nesmysl,“ zhodnotil její návrh. „Víte co? Sedněte si zatím do pracovny doktora Freemana. Je odemčeno. Za minutku jsem u vás.“ Zazubil se a ukázal ke kanceláři mrtvého kolegy. Rázem pojala podezření, že se dosud neoženil a že za galantním vystupováním se tetelí romantický záměr starého mládence.

„Jste velice laskavý, pane doktore. Ve všem mi vycházíte vstříc. Zmíním se o tom před doktorem Archerem.“ Usmála se a znovu mu podala ruku. „Zatím si projdu poznámky a srovnám myšlenky.“ Proběhla laboratoří, vklouzla do pracovny a udělala si pohodlí.

Prosklenou stěnou viděla Chandlera, jak debatuje o nové podobě své kanceláře. Stůl se prohýbal pod nakupenými písemnostmi a na diáři stály dvě plechovky s pomerančovým džusem. Uspořádání věcí zesnulého zřejmě nepředstavovalo úkol prvořadé důležitosti.

„Omlouvám se, že jsem vás nepřijal hned,“ ozval se Chandler. Erin byla zadumaná a jeho přítomnosti si všimla, až když promluvil. „Jistě jste už nasbírala spoustu materiálu.“

„V tom spočívá tajemství novinářského úspěchu.

Dokonale prozkoumat terén a získat množství informací. To pak jde psaní jinak od ruky, než když si dva dny před termínem cucáte reportáž z prstu.“

„To chápu,“ odpověděl a svalil se do křesla. Jevil se jako zakomplexovaný a trochu nešikovný ňouma.

„Z toho, co jste mi pověděl, soudím, že doktor Freeman byl velice disciplinovaný člověk.“

„Bezpochyby. V naší branži by to jinak nešlo. Ovšem být špičkovým vědcem nestačí.“

„Ne?“

„Musíte umět jednat s lidmi a v neposlední řadě mít obchodního ducha. Ani vedoucí laboratoře bohužel nepracuje ve vzduchoprázdnu.“ Shlédl na drnčící telefon a pokračoval. „Dle mého názoru se doktor Freeman příliš soustředil na shromažďování informací. A od doby, co se nepohodl s doktorem Archerem, to přerostlo v posedlost,“

„Proč to podle vás dělal?“

Pokrčil rameny a ohrnul horní ret. „Co já vím. Asi pro strýčka příhodu.“

Odkašlal si a sáhl po sluchátku. Vyťukal čtyřmístné číslo a zeptal se, zda poslední hovor byl určen pro něho.

Párkrát přikývl a zavěsil. Erin si jeho vyhýbavou odpověď neuměla zdůvodnit. Blesklo jí hlavou, že její úmysl prohlédl a pokouší se ji svést ze správné stopy.

„Vykládal jsem vám o svých pracovních plánech?“

nasadil vážný výraz. „Snažil jsem se je prosadit už dříve, ale doktor Freeman byl přívržencem stávajících pořádků. Chtěl bych totiž zásadně změnit zaměření laboratoře. Teď mám konečně volnou ruku.“

Očima spočinula na hodinkách. „Jen povídejte,“ vyzvala ho.

Pohodlně se opřel – v kanceláři zesnulého spolupracovníka se už skoro zabydlel – a pustil se do líčení ambiciózních projektů. K poodhalení roušky tajemství, které trápilo Johna Freemana, se dostrkat nenechal, „.logicky bych potřeboval zvýšit počet zaměstnanců. Nic nesmím podcenit, a proto.“

„Nezlobte se,“ vpadla mu do řeči. „Za chvilku mám další rozhovor. To téma mě ale tak nadchlo, že bych se za vámi v brzké době ráda zastavila.“

„Jistě. Mohli bychom pokračovat, Třeba, u večeře.“

Zavládlo trapné ticho. Horečně přemýšlela, jak z nezáviděníhodné pozice vybřednout. Jestliže věděl o schůzkách s Noahem, banální výmluvou, že je zasnoubená, případně vdaná, by ho neošálila. „Můžete mi dát telefon domů?“ vyhrkla, aniž se mu podívala do očí.

„Ovšem. Kdybych se neohlásil, zanechte vzkaz na záznamníku. Pro jistotu vám napíšu i číslo na mobil.“ Odtrhl kousek papíru a podal jí ho.

Erin lístek několikrát přehnula a uložila do kabelky.

„Mnohokrát děkuji. Určitě se ozvu.“

„Budu se těšit.“

Jemně ji uchopil za paži a vedl na chodbu. Se zaťatými zuby

počítala kroky a z obavy, že by ho ještě někdy mohla potřebovat, se rozloučila se sladkým úsměvem na rtech.

18

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA

Víkend uplynul nerušeně. Erin navštívila Claire, dokončila článek, na němž pracovala už dlouho, a vyšla si na krátkou procházku. Noah musel strávit oba dny v nemocnici, ale v sobotu večer se uvolnil a pozval ji na drink.

Než zaparkovala, kroužila kolem komplexu Jacksonovy nemocnice půl hodiny. Cestou k hlavní budově se zastavila u plastické mapy, jež znázorňovala rozmístění jednotlivých pavilonů. Katedru farmakologie spatřila okamžitě.

Zorientovala se a vykročila. O deset minut později si už prohlížela informační tabuli v hale. Kancelář profesora Thomase McGivera našla vedle čísla 616. Výtahy byly naproti. Přivolala si kabinu a za okamžik vystoupila v šestém poschodí.

„Jmenuji se Erin Wellsová,“ oznámila sekretářce. Joyce Lermanová se na ni mlčky usmála. „Mám domluvenou schůzku s profesorem McGiverem,“ dodala po chvíli ticha.

Sekretářka vstala, nahlédla do profesorova kabinetu a luskla prsty. Gesto se dalo považovat za prostředek neverbální komunikace, jejíž systém byl znám pouze jim dvěma a jenž se ustálil během mnohaleté spolupráce.

„Prosím, račte dál.“

Erin překonala nutkání posuněk zopakovat, zdvořile kývla a vešla. Thomas McGiver stál v čele katedry farmakologie a zároveň jedenáct let působil coby vedoucí výzkumu. Jako jeden z mála vystudoval molekulární genetiku, následně získal doktorát z farmakologie a zasedal v několika vědeckých radách současně. Vyrostl do výšky sta osmdesáti centimetrů, před sebou nosil obtloustlé bříško, hrbil se a jeho obličej postrádal osobitost. S trochou nadsázky bylo možné jeho vzhled označit za průměrný.

Erin se usmála a napřáhla ruku k pozdravu. Všimla si pomuchlaného límce a ohavně zelené kravaty.

„Děkuji, že jste mě přijal tak brzy.“

„S děkanem Simpsonem jsme kamarádi. Nemohl jsem ho přece odmítnout,“ objasnil a ukázal na křeslo potažené černou kůží.

„Mám pocit, že můj šéf zná všechny vědecké kapacity v Americe. Myslela jsem, že omdlím, když mi řekl, že včera telefonoval děkanovi lékařské fakulty v Miami.“

McGiver se hlasitě zachechtal a znovu se usadil.

Kabinet byl zařízen prostě. Hnědé linoleum dosluhovalo, police se pod tíhou mnohasvazkových knih nebezpečně prohýbaly uprostřed a z lampičky se olupovala barva.

„Tak co pro vás mohu udělat?“

Erin vytáhla z aktovky velkou složku a prohlásila: „Píšu článek o výzkumu v medicíně. Zajímalo by mě, jak se shromaždují a zpracovávají data.“ Usmála se a položila na stůl veškeré Freemanovy materiály. McGiver se pro ně pomalu natáhl, s nedůvěřivým výrazem a se sevřenými rty je prolistoval a po třech minutách vzhlédl.

„Promiňte, ale, Odkud ta data pocházejí?“ zeptal se nejistě.

„Z Centra prenatální medicíny,“ prohodila lhostejně.

„Myslel jsem si to,“ odpověděl ihned. „Neměla byste spíš zajít za někým přímo z Centra?“ Posunul si brýle na špičku nosu a zavrtával se do ní pohledem.

„Předpokládám, Předpokládám, že tam vám tu dokumentaci půjčili k nahlédnutí.“

„Samozřejmě,“ řekla a klesla na duchu. Náhle ji však osvítila spásná myšlenka. „Požádala jsem o pomoc doktora Freemana, ale bohužel.“

McGiver posmutněl. „Ano, Osobně jsem ho příliš neznal, ovšem po odborné stránce byl jednička. Zasedali jsme spolu v několika národních vědeckých radách.“ S

hlubokým povzdechem se začetl do zprávy. „Á, tocalazine, Pokusy na zvířatech, Studie nařízená Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv,“ komentoval.

„Moje reportáž ho velmi zaujala. Chtěl mi dopodrobna popsat experimenty s tocalazinem, ale už to nestihl.“

Poposedla, sepjala ruce a položila je na stůl. Profesorova reakce ji nenechala na pochybách. Smrt doktora Freemana jím otřásla.

„Kolegové se z toho neštěstí dosud nevzpamatovali. A za těchto okolností se je neodvažuji obtěžovat požadavkem, aby mi vysvětlili, nad čím vlastně doktor Freeman bádal.

Jistě mě chápete,“

McGiver si odkašlal a pronesl: „Dobrá. Dejte mi pár dní.“

„Jste moc hodný. Nebýt vás, musela bych tu reportáž nechat plavat.“

„Škoda ho,“ zamumlal profesor roztěkaně.

„Prosím?“

„Mluvím o Johnu Freemanovi, Infarkt?“

„Nevím, jakou příčinu smrti nakonec stanovili. Ale pravděpodobně ano.“

„Je vám známo, že zpráva vycházející z údajů obsažených v těchto materiálech byla předána Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv a že na základě zákona o svobodném přístupu k informacím máte právo vidět kopii?“

„Ano.“ Bylo jasné, že se se ztrátou kolegy dosud nevyrovnal. Jelikož však přislíbil, že výsledky výzkumu prostuduje, vztyčila se a podala mu ruku. „Těšilo mě, pane profesore. Nechci vás okrádat o cenný čas. Jsem vám velmi zavázána.“

Místností sekretářky s ní vyšel na chodbu.

„Nemůžu tomu uvěřit. Před půl rokem jsem s ním byl na večeři. Vypadal tak čiperně.“

„Setkala jsem se s ním jen párkrát, Působil sympaticky.“

„Viďte,“ přisvědčil. „Mimochodem, nemluvila jste náhodou s Noahem Gallagherem?“

„No, Ano, poskytl mi několik důležitých poznatků,“

zalapala po dechu.

„Pozdravujte ho ode mě. Chodili jsme spolu na přednášky. Tenkrát byl pěkné číslo.“

„Na to se ho budu muset poptat,“ odpověděla a těšila se, že profesorovu poznámku zaobalí do nějaké legrace a pořádně si z Noaha vystřelí. „Za pár dní zavolám sekretářce.

Snad se na chvilku uvolníte.“

„Samozřejmě.“

Schůzka nemohla dopadnout lépe, libovala si, když sjížděla do přízemí. Co nejdříve zatelefonuje Herbovi a poprosí ho, aby si od Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv vyžádal kopii té zprávy.

Šestým smyslem cítila, že výzkum tocalazinu z nějakého důvodu nedal Freemanovi spát. A když si představila, co profesor McGiver v materiálech odkryje, naskočila jí husí kůže.

19

Ani v okamžiku, kdy prošla vchodem nemocnice, v níž zemřel doktor Freeman, nebyla o správnosti svého rozhodnutí přesvědčena. Na druhé straně v ní ustavičně hryzalo neblahé tušení, že vědce na onen svět někdo popostrčil. A důkazy – existují-li vůbec – se zcela jistě nacházejí ve zdravotní dokumentaci.

Recepci spatřila okamžitě. Už od vchodu se na ni usmívala postarší dáma s vlasy obarvenými dořezává a nosem ohrnutým nahoru. Obličej zjevně svěřila do péče plastických chirurgů. Na prsou měla vizitku se jménem Evelyn Wolfová.

„Dobrý den. Kde bych, prosím vás, našla centrální archiv?“

„Jste lékařka?“ Podle přízvuku pocházela z New Yorku.

„Ne, zdravotní sestra.“

Recepční vytáhla plánek nemocnice a posunula ho před Erin.

„Běžte kolem výtahů a pak zahněte doprava. Potom pořád rovně, po takové dlouhé chodbě,“ ukazovala na mapce. „Jsou to poslední dveře vpravo.“

„Děkuji.“ Evelyn Wolfová si nadzvedla brýle a beze slova si Erin prohlédla.

Široká chodba se hemžila návštěvami i spěchajícím personálem. Po obou stranách visely – jakožto výraz vděku štědrým sponzorům – ozdobné mosazné plakety. V archivu se obrátila na ženu v nařasené zelené halence.

„Pardon,“ upozornila na sebe, „potřebovala bych poradit.“

„Prosím,“ zazářila paní ve středních letech.

„Před několika dny sem přivezli bratra. Prodělal silný infarkt. Přijali ho na akutní oddělení.“

„Ano.“

„Lékaři dělali, co mohli, ale bohužel, Bratr ten den odpoledne zemřel,“ vyprávěla Erin zlomeným hlasem s pohledem přibitým do země. „Byla jsem zrovna ve Philadelphii.“

„Je mi to moc líto.“

„Patnáct let se léčil u stejného doktora. Když jsem mu volala, položil mi spousty otázek, Ale já o okolnostech bratrovy smrti vlastně nic nevím.“

„A co bych pro vás mohla udělat?“

„Pracuji jako zdravotní sestra. Dovolila byste mi nahlédnout do jeho karty?“

Zaměstnankyně zbystřila. „Lituji, ale informace smíme vydávat pouze na základě písemného souhlasu pacienta nebo – v tomto případě – nejbližšího příbuzného. Nezlobte se.“ Sepjala ruce a opřela je o břicho.

Erin z ní nespouštěla oči. Zdálo se jí, že dáma proti ní nebazíruje na formalitách a že se nechá obměkčit. „Chápu,“

hlesla a měla se k odchodu. Těsně před dveřmi se však zastavila a zkusila štěstí znovu: „Bratr zůstal svobodný a rodiče před lety zemřeli. Nejbližší příbuznou jsem tedy já.“

Dáma si povzdechla a pak se usmála. „Ano. Vyžádal si doktor vašeho bratra kopii lékařské zprávy?“

„Nabídla jsem se, že mu ji dovezu. Spojím se s ním a on vám zavolá, Ne, Moment, Uvědomila jsem si, že odjel na dovolenou. Na dva týdny. Ale to neuteče.“

Úřednice se zamyslela, vytrhla z bločku lístek a natáhla se pro tužku.

„Jak se bratr jmenoval?“

„Děkuji vám za laskavost. John Freeman.“

„Kdy přesně zemřel?“

„Čtvrtého října.“

Paní papírek složila, strčila do kapsy a slíbila: „Hned se vrátím.“

„Jste moc hodná,“ prohlásila Erin. Její nervozita se stupňovala. Nedokázala stát v klidu a levou nohou začala netrpělivě podupávat. Přepadly ji výčitky svědomí. Zneužila důvěry soucitné duše. Na stole stála porcelánová soška mladé maminky s maličkým v náručí a fotografie v rámečku. Ta zachycovala tři děti a venkovské stavení s dřevěným plotem.

„Prosím,“ ozvalo se. „Pořídila jsem vám kopii lékařské zprávy. Ale moc si nepočtete. Jsou tam pouze záznamy z akutního příjmu.“

Erin chňapla po kartě a málem se dala na úprk.

„Ještě bych vás poprosila, abyste stvrdila, že s vydáním zdravotní dokumentace vašeho bratra souhlasíte, „ oznámila jí pohotově úřednice.

„Jistě. Kde se mám podepsat?“

Paní ukázala na příslušný řádek a podala dívce tužku.

Novinářka věděla, že je pod drobnohledem, a nechtěla působit nejistě. Bez dlouhého přemítání se rozhodla pro jméno Erin Carneyová.

„Doufám, že najdete, co hledáte. Bude-li mít lékař nějaké nejasnosti, může mi pochopitelně zavolat. Ať se odkáže na Helen Dealovou.“

Erin vložila kopii do kabelky, chvíli se rozplývala nad ochotou paní Dealové a potom urychleně vyklidila pozice.

Kolem recepce proletěla jako vítr, ale u východu prudce zastavila. Zbrzdili ji starší manželé, kteří si nedovedli poradit s turniketem.

„Promiňte,“ vyrušil recepční zavalitý muž ve volných plátěných kalhotách a fialovém tričku klubu Lakers.

Přistoupil k pultu, vycenil dvě řady sněhobílých zubů a na vizitce si přečetl, s kým má tu čest. „Měli jsme se sejít se sestrou. Nezahlédla jste ji náhodou? Uvízl jsem totiž v koloně, a tak jdu pozdě,“ lamentoval Frank Grafton uhlazeně. Před pěti minutami viděl Erin nasedat do auta, a byl tedy schopen naprosto přesně popsat, co měla na sobě.

„Aha,“ poznamenala recepční. „Nejspíš jste se minuli.“

„Tak přece!“ V předstíraném zoufalství se kousl do rtu.

„Chtěli jsme navštívit dlouholetou přítelkyni, Cynthii.

Dostala žlučníkový záchvat, chudák.“

Evelyn Wolfová se zatvářila účastně. „Kristepane! Taky jsem si se žlučníkem vytrpěla své. Skolilo mě to už před osmnácti lety, ale ještě dnes se mi zježí všechny vlasy, když si ty útrapy vybavím.“

„Učiněná hrůza, to vám věřím,“ pokýval Grafton soucitně hlavou. „Zítra se na ní vyřádí s kudlou.“ Prsty si projel kštici a podotkl: „Cynthia se nedávno vdala. Za živého boha si nevzpomenu, jak se teď jmenuje.“

Recepční se otřásla z dozvuků nepříjemného zážitku a vrátila se do přítomnosti.

„Moment. To je nějaké nedorozumění.“

„Jakto?“

„Vaše sestra se mě ptala na centrální archiv.“

„Na centrální archiv?“ podivil se Grafton.

„Ano. Vysvětlovala jsem jí, jak se tam dostane.“

„Nezlobte se, jsem celý dopletený. Zavolám jí a všechno se vyřeší. Mobil jsem si zapomněl v autě.“

„Můžete si zatelefonovat odsud.“

„Děkuji. Nerad bych vás obtěžoval. Omlouvám se a na shledanou. Moc jste mi pomohla.“

Paní Wolfová se zatvářila blaženě. Za zdvořilým gentlemanem se zálibně dívala, dokud nevyšel z nemocnice.

Zvolna a zahloubán kráčel po parkovišti. Zdráhavé uznal, že ho Wellsová převezla. Nedržel se otřepaného, leč osvědčeného hesla nepodceňuj nepřítele, To má za to!

Dorazil k vozu, otevřel dveře a nastoupil. Nebylo obtížné uhodnout, co Wellsovou do Jižní nemocnice táhlo.

Když zařadil zpátečku, napadlo ho, že by si měl zatelefonovat. Vzápětí však myšlenku zapudil. Rozhodl se předtím novinářku den či dva sledovat.

Do hotelu se dostala za patnáct minut. Připadalo jí však, že jede nejméně hodinu; tak byla netrpělivá. Zaparkovala a uháněla do pokoje, jako by jí hořelo za patami. Usedla za starožitný stolek v rohu a pustila se do studia Freemanovy karty. Zpráva sestávala z pouhých pěti stran. Chvatně se probrala úvodními informacemi, týkajícími se příznaků a hodnot vitálních funkcí. Následovaly výsledky laboratorních testů, zápisy anesteziologa a sester. Z vlastní zkušenosti věděla, že právě záznamy ošetřovatelek podávají o pacientově stavu nejucelenější obraz. Zprávu uzavíral nezvykle obsáhlý list o prohlídce mrtvého. Z uvedeného času usoudila, že ošetřující lékař Raymond Kincaid ho diktoval na konci služby. Každičkému písmenu věnovala maximální pozornost. Johna Freemana přijali s takřka neměřitelným tlakem a nehmatným pulzem. Opakovaně mu podali prostředky běžně užívané k obnovení srdeční činnosti a úpravě nízkého ph krve. Po vyčerpání všech možností přikázal doktor Kincaid v resuscitaci nepokračovat.

Zavrtěla hlavou a vrátila se k poznámkám sester. Byly poměrně zevrubně, kupodivu však chyběly údaje o analýze vzorků krve a moči. Věděla, že v případě nečekaného srdečního selhání u relativně mladého člověka se rozbor na přítomnost toxických látek provádí rutinně.

Začala se potit. Vstala a pootočila kolečkem termostatu.

Očima spočinula na telefonu. Neměla žádný vzkaz, a tak se znovu zabrala do čtení. První stránka se v jednotlivých nemocnicích z formálního hlediska liší, avšak vždy obsahuje v podstatě tytéž informace. V levém dolním rohu si všimla rubriky nadepsané nařízená vyšetření. V domnění, že se jedná o kolonku určenou pro potřeby radiologie, se chystala přejít k dalším informacím. Vtom ji do očí bodla poznámka

toxikologie.

„Tak vida.“ pronesla nahlas.

Spěšně nalistovala stranu s poznámkami sester: obyčejně se k ní přikládají výsledky laboratorních testů.

Probrala se údaji

o elektrolytech a krevních plynech, avšak na zprávu z toxikologie nenarazila. Vybičovala se k vrcholné koncentraci a celou sekci prošla ještě jednou. Bezvýsledně.

Ani jeden laboratorní test na přítomnost toxických látek!

Několik vteřin hleděla do stropu a prstem si přejížděla po spodním rtu. Potom zprávu odhodila na stolek a ze zásuvky vytáhla telefonní seznam. V místnosti se příjemně ochladilo.

Chvíli naslouchala tichému vrnění klimatizace a pak sáhla po sluchátku.

Po třetím zazvonění se ozvala ústředna. „Jižní nemocnice.“

„Prosila bych centrální archiv,“ požádala a hrdlo se jí stáhlo úzkostí.

„Centrální archiv, Dealová.“

„Dobrý den. U telefonu Erin, Cameyová. Asi před hodinou.“

„Á, zdravím vás, Erin. Prohlédla jste si bratrovu kartu?“

„Ano,“ odpověděla. Přisunula si tenkou složku a rozevřela ji na straně s výsledky laboratorních testů. Věděla, že rozbor na přítomnost některých méně obvyklých látek může trvat i několik dní. „Chtěla jsem se vás zeptat, jestli je kompletní.“

„Měla by být. Co přesně hledáte?“

„Zprávu z toxikologie. Ze záznamu vyplývá, že vzorky odebrány byly, ale nenašla jsem výsledky.“

„Takže, Váš bratr zemřel před týdnem. Výsledky nám chodí nejpozději do čtyřiceti osmi hodin. Nikdy ne později. I kdyby se údaje nezanesly do karty okamžitě., teď už by mělo být všechno v pořádku.“

„Nedovedu si to vysvětlit,“ nadhodila Erin měkce.

„Něco mě napadlo. Podívám se do počítače. Vydržíte chviličku?“

„Jistě.“

Vsunula ruku do kabelky a nahmatala sáček karamelek s třešňovou příchutí. Tato cukrovinka ji trvale provázela už od střední školy. Automaticky po ní sahala vždy, když si potřebovala zklidnit zjitřené nervy. Návykem proslula do té míry, že k narozeninám jí šéf tradičně nosil dvanáct maxi balení a dárkový poukaz k návštěvě zubaře dle vlastního výběru.

„Podle počítače jsou záznamy v kartě úplné. Zdá se, že vzorky krve nebyly vůbec odeslány.“

„Asi vám nerozumím,“ přitiskla si sluchátko pevněji k uchu.

„Takové věci se na akutním příjmu stávají. Spousta vzorků se neodesílá.“

„Jak to?“

„Sestry odeberou vážně, nemocnému pacientovi krev do všech možných zkumavek a čekají na rozhodnutí lékaře.

Ten určí, která vyšetření se provedou a která ne.“

„Aha. Ale doktor Kincaid zaznamenal, že toxikologická vyšetření nařídil. Je to jeho rukopis.“

„V tom případě se pokuste kontaktovat přímo jeho.

Pokud si vzpomene, že o ta vyšetření skutečně požádal, obrátíme se na laboratoř.“

„Dala jste mi radu k nezaplacení. Mnohokrát za všechno děkuji.“

Zavěsila a chvíli nehybně seděla. Obdivovala se dobrosrdečnosti a nezištné obětavosti paní Dealové a začaly ji nahlodávat obavy, zda se jí nestandardní postup při získávání informací nevymstí. Strach však rychle zaplašila a znovu se vrhla k telefonu.

Vytočila číslo Jižní nemocnice a poprosila, aby ji přepojili na oddělení akutních příjmů.

„Akutní příjem, Frank Myers,“ ozval se muž s hluboko posazeným hlasem.

„Dobrý den, Erin Carneyová. Potřebovala bych si pohovořit s panem doktorem Kincaidem. Staral se totiž o mého bratra. Sdělil byste mi laskavě, kdy bych ho mohla zastihnout?“

„Informace o rozpisu služeb neposkytujeme. Ovšem vzhledem k tomu, že stojí dva metry ode mě, s ním můžete mluvit hned.“

„Doktor Kincaid.“

„Nezlobte se, že vás obtěžuji. Jmenuji se Erin Carneyová. Před týdnem k vám přivezli mého bratra – Johna Freemana. Pracoval jako vedoucí laboratoře v Centru prenatální medicíny.“

Lékař několik sekund mlčel. „Ano, paní Carneyová. Ten tragický případ mi uvízl v paměti. Vašeho bratra postihl masivní infarkt. Nemohli jsme ho už zachránit, bohužel.

Někdy, se to podaří, ale, Tady se medicína octla v koncích.“

„Vím, že jste vyvinuli maximální úsilí. Jako zdravotní sestra chápu, že na matičku přírodu jsme mnohdy krátcí.

Johnův praktický lékař mě pověřil, abych mu u vás v nemocnici vyzvedla kopii karty. Zběžně jsem ji pročetla, ale v jednom bodě mám trochu zmatek. Neurazil byste se, kdybych vás požádala o malou konzultaci?“

Bylo jí jasné, že střílí od pasu. Zavřela oči, hryzla se do rtu a přála si, aby jí odvážný pokus vyšel. Podivila se už skutečnosti, že se s ní doktor Kincaid vůbec baví. Coby neznámého člověka, který neprokázal svou totožnost, ji mohl s klidným svědomím odmítnout.

„Jen se ptejte,“ pobídl váhavě.

„Všimla jsem si, že jste nařídil toxikologická vyšetření.

Nenašla jsem ale, jak dopadla. Poslaly se ty vzorky?“

„Přirozeně. V případě vašeho bratra by šlo o vážné opomenutí. Ten den večer jsem výsledky některých testů kontroloval osobně.“

Zavrtěla se. Zdálo se jí, že blouzní. „Byly negativní?“

„Myslím, že ano. Ovšem viděl jsem jen předběžné, rukou psané hodnocení. Teď už by vše mělo být zaneseno v počítači nebo v kartě.“

„Aha.“ odtušila.

„Nechci se chovat dotěrně, ale, Proč se zajímáte zrovna o toxikologická vyšetření? Užíval bratr nějaké léky?

Abyste mi rozuměla., museli jsme se obejít bez anamnestických dat.“

„Kdepak. John mohl zdraví rozdávat, Jenom se snažím vystopovat, co se vlastně stalo.“

„Tvrdila jste, že pracujete jako zdravotní sestra?“

„Ano.“

„No, Mám-li vám nalít čistého vína, Ani mně to nejde do hlavy. Ošetřujeme stále více mužů s život ohrožující srdeční příhodou. Infarkt vašeho bratra byl však jiný.“

„Jak si to mám přebrat?“ zeptala se a rozevřela notes.

„Překvapilo mě, jak reagoval na léky. Nadto jsme nedokázali obnovit srdeční činnost, což se obvykle nestává.

Vyzkoušeli jsme přitom úplně všechno. Včetně kardiostimulátoru.“

„Já jsem nabyla stejného dojmu,“ podotkla Erin a zapsala si pár poznámek. Potom si přidržela sluchátko ramenem a obrátila stránku. „Dva roky jsem působila na koronární jednotce.“

„Skutečně vašeho bratra nikdy netrápilo srdce?“

„Nikdy.“

„No, Nedá se nic dělat,“ uzavřel Kincaid. „Věřte mi, opravdu jsme vyčerpali všechny možnosti.“

„Vím, že jste víc podniknout nemohli.“

„Chtěla byste se poradit ještě o něčem?“

„Ne, děkuji, zatím ne. Ale, Směla bych v případě nutnosti znovu počítat s vaší laskavostí?“

„Samozřejmě.“

Zavěsila a sedla si na postel. Zavřela oči a rozjímala o smrti Johna Freemana. Není bez zajímavosti, že se nad ní pozastavil

i doktor Kincaid – podle hlasu starší člověk, nejspíš také zkušený odborník, jehož rukama prošly spousty pacientů.

Ještě víc ji však znepokojil fakt, že údaje o toxikologických vyšetřeních se poděly neznámo kam. Kincaid testy nařídil a některé výsledky viděl. Z toho vyplývá, že vzorky byly odeslány. Nabízí se otázka, zda se přítomnost různých jedů a chemikálií zkoumala i komplikovanějšími testy. Jižní nemocnice disponuje rozlehlou laboratoří a veškeré vzorky se zřejmě analyzují přímo na místě.

Klesla naznak a pod hlavu si vsunula polštář.

Přemýšlela, zda

by bylo možné dostat se do počítačového systému laboratoře a získat přístup k výsledkům toxikologického vyšetření.

Usínala vyčerpáním, a tak vehementní snaha zůstat vzhůru a stanovit si další postup v kauze podivného úmrtí Johna Freemana vyšla naprázdno.

20

Erin nedočkavě stepovala u výtahu. Červená číslice na displeji přeskočila z dvojky na trojku a znehybněla. Situace se nezměnila ani po opakovaném stisknutí černého tlačítka.

Blížila se sedmá hodina večer a ona se chtěla podívat za Claire.

Na mysli jí znovu vytanul rozhovor s doktorem Kincaidem. Posté si kladla otázku, jestli se někdy dozví výsledky toxikologických vyšetření. Výtah se uráčil přijet a Erin vešla do kabiny. Vzpomněla si, jak si odpoledne po mnoha letech krátce zdřímla, a bezděčně se usmála. Bála se, aby Claire neprobudila, a proto namísto zaklepání jemně strčila do dveří. Jak předpokládala, kamarádka tvrdě spala.

U lůžka, zády k Erin, stála žena v bílých kalhotách, růžové halence a sesterském čepci.

„Co to děláte?!“ osopila se Erin.

Sestra se zprudka otočila. Na tváři se jí zračil úlek, který se však nevymkl kontrole.

„Prosím?“ zeptala se rezervovaně.

Erin pohlédla na spící Claire, ztišila hlas a otázku zopakovala.

„A vy račte být kdo?“ odsekla ošetřovatelka.

„Erin Wellsová. Pracuji jako zdravotní sestra a za paní Weaverovou jsem přijela na návštěvu,“ vysypala ze sebe se zrakem upřeným na pečovatelku. Měřila sotva metr padesát a osůbce, kterou zahlédla v pokoji Sarah Allenové, se nepodobala. V pravé ruce svírala injekční stříkačku a druhou se natahovala po kanyle.

„Těší mě. Consuela Diazová,“ představila se. „Dneska večer mám službu, proto jsem tady.“

Erin vytřeštila oči a posunula se o pár kroků vpřed.

„Pořád jste mi neodpověděla.“

Consuela Diazová pracovala v nemocnici sedmým rokem. A jako samoživitelka, které visely na krku dvě nedospělé děti a dům zatížený hypotékou, vítala každou možnost přivýdělku. K práci přistupovala zodpovědně a dokázala se utkat s lecjakým problémem. Byla to atraktivní žena, s uhrančivýma černýma očima, atletickou postavou a drobnými ústy.

„Aplikuji injekci do kanyly,“ prohlásila, jako by konejšila nevyzpytatelného pacienta.

„A co tam lijete?“ vyjekla Erin hystericky.

Ošetřovatelka nasadila na jehlu kryt a stříkačku vsunula do kapsy. „Obrátíme se na vrchní sestru, paní Wellsová.

Takové jednání si nenechám líbit. Navíc jistě chápete, že do průběhu léčby nemáte co zasahovat.“

„Proč mi prostě neodpovíte?“

Paní Diazová sáhla do kapsy a vytáhla stříkačku a malou lahvičku. „Vyplachuju kanylu fyziologickým roztokem. Žádné léky nemám.“ Přistoupila k Erin a rozevřela dlaň. „Přesvědčte se.“

„Jak, Jak to poznám?“ vyrazila ze sebe. Začala si připadat hloupě.

Claire se probrala a sedla si. Sestra nestačila odpovědět.

„Kdy jsi přišla?“

„Před chviličkou,“ usmála se Erin a přešla k posteli.

Pacientka pohlédla na sestru a zarazila se.

„Paní Wellsová vyjádřila jisté pochybnosti ohledně obsahu kanyly, kterou jsem se vám chystala zavést.“

„Co se přihodilo, Erin?“ podivila se Claire.

„Vůbec nic. Nezlobte se,“ otočila se Erin k ošetřovatelce. „Poslední dobou se toho na nás navršilo přespříliš. Claire je moje nejlepší kamarádka a trnu o ni strachy. Odpusťte mi, že jsem se na vás tak rozkřikla.“

„Nemáte se za co omlouvat,“ odpověděla. Na tváři se jí nepohnul jediný sval. Atmosféra v místnosti zhoustla napětím. Consuela dokončila svou práci a vykročila ke dveřím.

Ani když odešla, se Claiřin obličej nerozjasnil.

„Cos to, prosím tě, spískala?“ plísnila přítelkyni. „Cos jí vůbec vytkla? Já si ji nemůžu vynachválit. Úplně jsi ji vyplašila.“

„Unáhlila jsem se. Každý přece někdy šlápne vedle.

Však se přes to přenese, uvidíš.“

Claire se podložila polštářem a poposedla. „Co se ti vylíhlo v hlavě? Nechtěla bys konečně jít s barvou ven?“

udeřila.

„Nic před tebou netutlám. Chovala jsem se zbrkle, to je všechno. Změňme raději téma,“

„Když myslíš,“ pokývala Claire hlavou a z nočního stolku si podala sklenici s vodou. „Co reportáž?“

Erin nasadila líbezný úsměv a prohlásila: „Psát jsem zatím nezačala. Pořád sbírám informace.“

Těhotná vstala a přistoupila k oknu. Celo nalepila na sklo a sledovala šňůru rozsvícených aut, šinoucích se po Arthur Godfrey Road.

„Kolik rozhovorů ještě plánuješ?“

„Upřímně řečeno, nevím,“

„Jak to?“

„Každé interview mě někam nasměruje. Koho budu zpovídat dál, vždycky vyplyne ze situace,“ objasnila Erin a zívla. Omluvně zatřepala rukou a dodala. „Tahle metoda se mi osvědčila.“

„Proč by ne? Tady by se ti osvědčila jakákoli metoda.

Tak unikátní centrum by si zasloužilo větší propagaci.“

„O to se postarám. Ale nezapomeň, že Lékařské rozhledy odebírají téměř výhradně odborníci. Zeny v domácnosti nebo babičky se štrykováním v ruce by si na své nepřišly.“

„Ale jednou jsi tvrdila, že kdybys narazila na zajímavost obecnějšího charakteru, mohl by článek převzít i jiný, méně specializovaný časopis.“

, Jistě.“

„Když už se bavíme o téhle nemocnici, Jak se vyvíjí vztah s doktorem Gallagherem?“ vypálila Claire a odvrátila se od okna. Na tváři se jí rozehrál šibalský úšklebek.

Novinářka zavřela oči a zavrtěla hlavou.

„Nemáš svých starostí dost, že se hodláš pitvat v mém osobním životě?“

„No, Po pravdě řečeno se tady začínám trochu nudit.

Ale pár pikantních klípků by mě vzpružilo – tedy, abych se vyjádřila konkrétně, – pár pikantních klípků o tobě a mém lékaři.“

Erin se přesunula k nočnímu stolku a z proutěného košíčku si posloužila několika buclatými kuličkami zelených hroznů. S Claire si byly velmi blízké, avšak zasvětit ji do vztahu s Noahem se z jakéhosi důvodu vzpírala.

„Nestěžuju si,“ pronesla lhostejně.

Claire se zatvářila, jako by hodlala promluvit do duše klientovi mateřské školy.

„Takže si nestěžuješ. A co to přesně znamená?“

„Když říkám, že si nestěžuju, tak to znamená, že si nestěžuju.“

„Bože, z tebe všechno leze jako z chlupaté deky. Odkdy děláš takové drahoty?“

„Nedělám drahoty,“ hájila se Erin. „Nechci toho na tebe zbytečně moc nakládat.“

„Ale prosím tě! Já přece neumírám. Jdu jenom na operaci. Tak to pěkně vysyp. Neobětuješ se doufám proto, že mě Gallagher ošetřuje? To mně totiž neleží ani v patě, abys věděla.“

Erin ji chvíli pozorovala. Měla ji ráda a nechtěla, aby si kamarádka myslela, že před ní cosi tají.

„Tak prosím – je na něm něco zvláštního,“ kapitulovala nakonec.

„A co?“

„Hodně o věcech přemýšlí a má srdce na pravém místě, ale.“

„Ale?“

„Jak bych to formulovala, Na celé čáře u něho zvítězila práce. Ostatní se choulí daleko vzadu. A taky.

Chová se strašně upjatě. Jako by se pořád kontroloval.“

Rozptylovala ji puštěná televize. Sáhla po ovladači a vypnula zvuk.

„A co soudí on o tobě?“

„Myslím, že se mu líbím.“

„Vyjádřil se v tom smyslu?“

„Spíš to cítím.“

„Když vezmu v potaz, že jsi přijela před pár dny.

No, Rozhodně nezahálíš.“

„Pro mě to není kratochvíle. Bezvadně si pokecáme. A když se sejdeme, čas pádí tryskem, Ale musíme se líp poznat,“ usoudila a odložila ovladač. „Máme jen chvilku.“

„Ach ták,“ tropila si Claire legraci. „A jak moc se musíte poznat?“

„Takové dotazy si vyprošuju,“ předstírala Erin dotčení.

„Snad ze mě nechceš vytáhnout, jestli jsme spolu spali?“

„Claire si narovnala záda a vytáhla paže nad hlavu.

Docela ti

to pálí,“ libovala si. „Když ale uvážím ten tvůj připitomělý výraz a roztoužený hlas, je mi všechno jasné.“

„Čili ti nemusím odpovídat,“

„Omyl. Domněnku si chci potvrdit.“

„Chtít můžeš.“

„Nikdy jsi nevyznávala dobrodružství na jednu noc.

Obávám se, že jsi do toho zabředla až po uši.“

„Co ti mám vykládat, Dočkala jsem se brnkání na harfu i ohňostrojů,“ zasnila se Erin. Mrkla na hodiny, potlačila zívnutí a láskyplně Claire objala. „O dítě se nestrachuj. Všechno je na nejlepší cestě,“ uklidnila ji a pohladila po vypouklém bříšku.

„Jasně.“

„Vrátím se teď do hotelu. Vydržíš tu sama? Hned ráno se stavím, Kdy dorazí Alex?“

„Pozdě. Ale to nevadí. Cítím se výborně.“

Vzala kabelku a popřála Claire dobrou noc.

Do hotelu se dostala až k desáté hodině večer.

Rozsvítila, odhodila kabelku na postel a pustila televizi.

Prozkoumala nabídku všech kanálů a vybrala si film pro pamětníky s Clarkem Gablem. Když se chystala plácnout sebou na postel, všimla si blikajícího oranžového světélka na telefonu. Vrhla se k přístroji a ze záznamníku si dychtivě vyslechla vzkaz.

„Erin, tady Herb. Ozvi se mi, až to půjde. Jde o ten prázdný vak, cos mi poslala. Mám pro tebe výsledky z laboratoře.“

Hbitě vyhledala šéfovo číslo.

„Herbe, u telefonu Erin. Právě jsem dorazila.“

„Kde ses potulovala?“ zeptal se rozespale.

„Vždyť je sotva deset. Každý nechodí spát hned po večeři jako ty. Na smrtelné posteli budeš litovat, o cos všechno přišel.“

Po mohutném zívnutí následovala pauza.

„Možná. Ale teď je mi to fuk a chci se vyspat. Jinými světskými radovánkami pohrdám. Mým trpným údělem je uškudlit pár drobných na skromnou obživu. Zbytek mého nudného života se točí kolem jedné manželky a jednoho dítěte. Jedna žena, jeden potomek, jedno zaměstnání. Není to kdovíco, ale víc nemám.“

Erin si uvědomila, že – jako už mnohokrát – i nyní by šprýmování s Herbem nebralo konce. Teď však převážila zvědavost.

„Kdy jsi dostal ty výsledky?“

„Odpoledne.“

„Proč jsi mi nezavolal dřív?“

„Ani nevím. Asi jsem měl plné ruce práce. Musel jsem připravit do tisku říjnové číslo, víš? A hrát si na Jamese Bonda se mi v té chvíli nějak nechtělo. Tak zajímá tě, co objevili v laboratoři?“

„Jistě, Promiň.“

„Moc toho není. Ptali se mě, z kterého oddělení ten intravenózní vak pochází,“ začal zeširoka.

„Cos odpověděl?“ krotila nedočkavost, jen aby ho neurazila.

„Ze z porodnického. Řekl jsem to správně?“

„Jo, Více méně. No a co našli?“

„Fyziologický roztok, draslík a nějaké vitaminy.“

„Takže nic neobvyklého,“ vzdechla zarmouceně. „To je všechno?“

„Mám pocit, že ještě nějaký pit, pit, Krucinál, já si na tom zlámu jazyk. Moment, kam jsem tu zprávu založil?.“

„Pitressin?“ vykřikla a sevřela sluchátko, že ho div nerozdrtila. „Oni našli pitressin?

„Ano. Prý se v porodnictví užívá běžně. Ty ho znáš?“

„Aby ne!“

Erin pocítila nepříjemné mravenčení v žaludku. Proč by pacientce, jejíž těhotenství se za každou cenu snaží zachránit, podali lék, který vyvolává porod?

„Erin? Slyšíš mě?“

„Jo,“

„Nějak tě přešla řeč. To se nestává často.“

„Nic se neděje. Mohl bys mi ještě teď tu zprávu poslat?

Mám na pokoji fax,“ požádala ho a nadiktovala mu číslo.

„Bez problémů, Nechceš se mi náhodou s něčím svěřit?“

Ztěžka polkla. „Zatím ne, nezlob se. Za pár dní ti zavolám, Mimochodem., díky za kontakt na profesora McGivera. Myslím, že mi pomůže.“

„Rádo se stalo. Je všechno v pořádku? Nemám se za tebou vypravit?“

„Kdepak, Herbe. Až půjde do tuhého, brnknu ti jako prvnímu,“

Ke

změně

názoru

ji

nedotlačil

ani

po

několikaminutovém přesvědčování. Rezignovaně ji aspoň poučil, aby se nevrhala do hazardních podniků, a slíbil, že se brzy ozve.

Položila sluchátko a zamyšleně zírala na nepříliš zdařilou olejomalbu, znázorňující zátiší s ovocem. K

záměně léků či chybám v dávkování bohužel dochází častěji, než by se chtělo věřit. Pitressin se k paní Allenové mohl dostat nedopatřením. Ale co ta sestra, kterou u ní přistihla? Vzala notýsek a načmárala pár poznámek.

Usilovně se snažila rozpomenout na detaily. Náhle jí svitlo, že klíč k záhadě se může skrývat v pacientčině kartě.

Sáhla po mobilu a vytočila Noahovo číslo.

„Ahoj, Erin. Jak ses.“

„Kde zrovna jsi?“ přerušila ho.

„No, Na cestě do nemocnice. Jedna moje pacientka začala krvácet. Proč?“

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Nejspíš se to protáhne. Ráno ti zavolám a.“

„Ráno je pozdě. Noahu, prosím, ta věc skoro hoří!“

„Tobě se přihodilo něco zlého?“ zajímal se po chvíli ticha.

„Ne. O mě neběží.“

„Operovat zřejmě nebudu. Můžeš na mě počkat v pracovně. Asi za hodinu?“

„Půjdu raději za Claire. Stavíš se tam pro mě?“

„Dobře.“

Zavěsila, chňapla po kabelce, zmuchlala do ní zprávu, která právě dorazila faxem, a vyrazila ven.

21

Grafton parkoval za hotelem InterContinental. Motor tiše předl, na sedadle spolujezdce se povaloval zamaštěný sáček, napěchovaný papírem od hranolek a hamburgeru. Na sobě měl černé pracovní kalhoty a modrou košili s rozhalenkou.

Sundal si sluchátka, hodil je vedle zbytků jídla a otevřel přihrádku na palubní desce. Vytáhl telefon a vyťukal číslo.

Věděl, že nebude čekat dlouho.

„Grafton. Monitorovací zařízení funguje jedna radost.

Zrovna se spojila s šéfem. Bohužel se dozvěděla o pitressinu.“

„Víte to určitě?“ ozval se klidný hlas.

„Ano.“

„Ještě něco?“

„Sleduji každý její pohyb. Má se čile k světu.“

„V tom jsem s vámi zajedno.“

„Jak mám postupovat dál?“

„Přitvrdíme. Pusťte se do realizace plánu, na kterém jsme včera dohodli. Ale varuji vás: splňte svou povinnost a, ruce pryč. Jsou vám moje instrukce jasné?“

„Ano. Navrhuju odstranit Weaverovou ze špitálu.

Jakmile zmizí, vypaří se i Wellsová. Myslím, že.“

„Neplatím vás za to, abyste myslel, Graftone. Platím vás, abyste konal. O ukončení těhotenství paní Weaverové se uvažuje. Doufám, že se teď cítíte klidnější.“

„Promiňte, nechtěl jsem.“

„Samozřejmě že jste nechtěl. Mnoho úspěchů.“

Telefon oněměl. Ruka mu klesla do klína. Tiskl přístroj v dlani, chvíli na něj civěl, ale pak jím vztekle mrštil do přihrádky. Když vzhlédl, spatřil Erin. Postávala před hotelem a čekala, až jí přistaví kabriolet. Natáhl se pro baseballovou čapku, narazil si ji na hlavu a prsty ťukal do volantu. „Tak tedy přitvrdíme,“ bručel. „A co když si z té včerejší konverzace nevybavuju všechny podrobnosti?“

Erin pohlédla na klidné vody zálivu. Hladina byla několik metru od břehu osvětlená. Na dřevěné pilotě si hověl načechraný pelikán. Rozhodla se, že se spuštěnou střechou tentokrát nepojede, a po hrázní silnici se vydala na východ.

Provoz byl mírný. Na travnatém pásu podél vozovky, který prudce přecházel ve svah, rostly daleko od sebe olivovníky.

Pootevřela okénko a naladila stanici s jazzovou hudbou.

Myšlenky se jí jako bumerang vrátily k Noahovi, když si ve zpětném zrcátku všimla rychle se blížících reflektorů.

Ohlédla se. Auto bylo těsně za ní. Podle vysoko umístěných světel tipovala vůz pro volný čas. Nechápala, proč ji na čtyřproudé silnici nepředjede. Řidič nenadále vybočil doleva a jel vedle ní. Měl nasazenou čepici, ale do obličeje neviděla. V následujícím okamžiku se dovtípila, že něco neklape. Zničehonic prudce strhl řízení doprava a narazil do přední části jejího vozu. Zadní kola se s ohlušujícím skřípěním smýkla. Vykřikla, a jakmile ucítila, že auto ztratilo kontakt s vozovkou a řítí se k olivovníkům, instinktivně škubla volantem doleva. Dopadla bezpečně, ale zadní kola sklouzávala na prosáklém povrchu ke svahu.

Rameny se zapřela do opěradla a sešlápla pedál brzdy. Zadní kola nadskočila a kabriolet se krouživými pohyby sunul k vodní hladině.

Grafton zpomalil a popostrčil si čepici. Zpečetěný osud Erinina vozu sledoval s nezaujatým výrazem. Potlačil nutkání zastavit a propuknout v jásot nad tím, jak elegantně sprovodil Wellsovou ze světa. Zrychlil a natáhl se pro mobil.

Žena znovu vykřikla, zavřela oči a trupem se přitiskla na volant. Bokem narazila do stromu. Měla strach otevřít oči a modlila se, aby se vůz o olivovník zastavil. Jakmile poznala, že auto zpomaluje, rozhlédla se. Byla tma a ve výhledu bránila i spleť větví. Sotva jí prolétlo hlavou, že vyvázla se zdravou kůží, ucítila, jak se přední kola překlopila přes okraj hráze a vůz padá do vody.

Kabriolet prorazil hladinu patrně zešikma a airbagy se neaktivovaly. Silně se udeřila do hlavy. Zůstala při vědomí, ale po čele jí stékaly pramínky krve. V omráčení cítila, jak vůz klesá, jako by pomalu propadával nadýchanými obláčky. Z dálky k ní doléhalo uklidňující šumění. Připadalo jí, že se opaluje na liduprázdné pláži, kde se jemné vlnky vláčně roztěkají do písku.

Když se vytrhla z letargie, sahala jí voda po bradu.

Kabriolet se octl téměř pod hladinou. Najednou věděla, kde je a co se stalo. Pootevřeným okénkem prýštila kalná voda.

Vzpomněla si, co ji kdysi učili v kurzu pro záchranáře: když do auta nateče dost vody, dojde k vyrovnání tlaku, a dveře se dají otevřít. Zděšeně začala lapat po dechu. Prakticky celý vnitřek vozu byl zaplavený. Z boku přitlačila hlavu ke stropu, nabrala plné plíce vzduchu a neúspěšně se pokusila uvolnit dveře. Zuřivě do nich začala bušit ramenem.

Najednou uslyšela podivný zvuk. Jako by kdosi cupoval na hadry stará prostěradla. Naposledy drcla ramenem do okénka a neschopna soustředění se podvolila otupující ospalosti. Zdálo se jí, že ji jakási velká ruka uchopila za límec a prudce s ní smýká. Pak pocítila silné sevření kolem hrudníku a strmě vyletěla vzhůru.

„Zkus umělý dýchání,“ křičela dívka v lehké bílé bundě a šortkách z džínsoviny. Její snoubenec Erin vyprostil ze zatopeného auta. Josh Oshea měl dvacet pět let, vypracovanou postavu a prvním rokem učil na střední škole sociálních studií. Měřil metr devadesát, a když se postavil na váhu, zastavila se ručička těsně před číslem 100. „Nedýchá,“

oznámil, když se nad Erin shýbl. Zaklonil jí hlavu, ústa přiložil kolem úst postižené a třikrát rychle vydechl.

„Zavolej záchranku!“ poručil. Nahmatal silný pulz na krkavici a oživovací manévr okamžitě zopakoval. Napřímil se a chystal se zahájit masáž srdce. Vtom se Erin prudce rozkašlala, chvíli zmítala hlavou a potom vychrstla vodu.

Hrudník se zvedl a oči rozlepily.

Joshova přítelkyně přiběhla s mobilem v ruce. „Sanitka už jede!“

„Začala dýchat. Myslím, že se zmátoží,“ usoudil hoch.

„Haló, slyšíte mě?“

Erin na něho mávla a znovu se rozkuckala. „Musím si sednout. Pomozte mi, prosím,“ zachraptěla. Josh jí opatrně podložil hlavu dlaní a šetrně ji vytáhl. Ve světle, které dopadalo z vozovky, postřehl, že v obličeji zrůžověla a dýchá bez problémů.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Namáhavě nabrala vzduch, párkrát zakašlala a prohlásila: „Nevím. Někdo mě vyžduchal ze silnice.“

„Viděl jsem, jak se vaše auto řítí do vody. Jeli jsme opačným směrem.“

Bolelo ji na hrudníku a třásla se chladem.

„Zajímalo by mě, jak se dostanu do hotelu.“

Josh se usmál. „Tím bych se teď netrápil. Zavolali jsme sanitku. Nejspíš vás odvezou do nemocnice. Abych vás vytáhl, musel jsem prořezat díru ve střeše. Za zdemolované auto se omlouvám.“

„Vzhledem ke skutečnosti, že jste mi zachránil život, vám odpouštím. Stejně bylo z půjčovny.“

Noc proťal řev sirén. Policejní vůz i sanita dorazily zároveň. Položila dlaně na zem a pomalu se zvedla. Uviděla zdravotníka s bujnou blondatou kšticí a kufříkem v ruce. Za ním spěchal starší kolega. Měl urostlou postavu a prořídlé vlasy.

„Co se přihodilo?“ vyhrkl mladík a přitiskl jí na obličej kyslíkovou masku. Po chvíli se dýchání stabilizovalo. Tíha hrůzného zážitku na ni začala doléhat až teď.

„Jela jsem za přítelem a najednou jsem skončila ve vodě. Nebýt tady toho šlechetného muže, mohli jste si mě zaevidovat do statistiky.“

Lékař se podíval na Joshe. Ten se uculil a pravou paží si přitáhl snoubenku.

„Převezeme vás do traumatologického centra a důkladně vás prohlédneme.“ Pak se otočil k Joshovi: „Bude s vámi chtít hovořit policie.“

„Mohl byste zavolat doktoru Gallagherovi a poprosit ho, aby tam za mnou přijel?“ požádala Joshe. „Pracuje v Centru prenatální medicíny. Hned vám dám číslo.“ Hlas měla jasný a skoro nekašlala.

„Spolehněte se.“

Zdravotníci ji uložili na nosítka a pospíchali k vozu.

Vtom si uvědomila, že statečnému mladíkovi, který kvůli ní riskoval život, ani nepoděkovala. Zdvihla hlavu. Stál opodál a mluvil s policistou. Ten si cosi horečně zapisoval.

Zamávala a Josh vzhlédl. Usmál se, kývl jí na rozloučenou a obě ruce sevřel v pěst.

Záchranáři zasunuli nosítka do sanity, zajistili je a zabouchli dveře. Oči se jí zalily slzami.

22

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA

„Asi tě moc neutěším,“ povzbuzoval ji Noah, „ale uvědom si, žes nedopadla nejhůř. Doktor na akutním si tě v nemocnici mohl nechat na pozorování.“ Seděla vedle něho v autě, paže složené na hrudníku, pohled upřený dopředu, na tváři zarputilý výraz.

V hlavě si promítala okamžiky uplynulých hodin.

Do traumatologického centra dorazila už prakticky bez obtíží. Dýchala normálně a šok z doteku smrti poznenáhlu opadával. Přestože lékaři byli plně zaměstnáni několika těžce zraněnými pacienty, dostalo se jí rychlé a kvalifikované péče. Svršky nestačily během krátkého pobytu v nemocnici proschnout, ale naštěstí jí soucitný zřízenec vyčlenil operační úbor nadměrné velikosti. Navlékla se do něj a v tomto ustrojení byla propuštěna do domácího ošetřování.

„Málem jsem přišla o život,“ opakovala potřetí. „A na pozorování si mě nenechali jenom proto, že jsi doktor a přimluvil ses za mě.“

„Za nikoho jsem se nepřimlouval,“ ohradil se. „S

lékařem z akutního jsem ztratil sotva pár slov. K

hospitalizaci nebyl důvod.“

„Ten idiot člověka málem převálcuje a ani nezastaví,“

hořekovala.

„Kdo ti to řekl?“

„Policista, co mě vyslýchal v nemocnici.“

„Třeba si nevšiml.“

„Nevšiml! Taková blbost!“ rozčilovala se. „Kdybys do někoho narazil tak, že vyletí ze silnice, nic nepostřehneš a klidně frčíš dál? Kde se berou takové bestie?“

„Neudělal to úmyslně. Nejspíš zpanikařil.“

Tázavě se na něho zahleděla. Myšlenkou, zda kolize byla dílem náhody či ne, se dosud nezabývala. Zřejmě její obavy vycítil, protože chvatně dodal: „To rozlouskne policie. Ty se dej do kupy,“ a chytil ji za ruku.

„Jsi hodný, žes pro mě přijel. Málem jsem ti zapomněla poděkovat.“

„Hlavně že se ti nic nestalo. Volal jsem do půjčovny. Na zítřek ti připraví nové auto.“

„Ponorky náhodou nenabízejí?“

„Aspoň že neztrácíš smysl pro humor. O čem jsi to vůbec chtěla mluvit?“

Zavřela oči a zvrátila hlavu na opěrku. Když před třemi hodinami odcházela z hotelu, umínila si, že mu poví úplně všechno. Teď se za svou zbrklost styděla. Ač mu věřila, viděla, že k jejím výhradám zaujímá více než rezervované stanovisko. Tušila, že se děje cosi zrůdného, ale nevěděla to.

Nemohla se ohánět jediným pádným důkazem, jen útržkovitými a intuicí podloženými dohady. Tak nepromyšlený tah by jejich vztahu uškodil. Definitivně se rozhodla, že ho zasvětí později.

„O nic nešlo. Claire se nepozdávala jedna ošetřovatelka.

Už se to vyřešilo. Moc mi na ní záleží, a tak mě vytočí každá prkotina.“

„Takže je všechno v pořádku?“

„V nejlepším.“

„Kdy jsi s ní mluvila?“ podivil se.

„Hned potom, co jsem ti telefonovala. Pak jsem se vydala do Centra,“ fabulovala, aniž přemýšlela, zda její vysvětlení nepokulhává.

„No ale, Proč jsi za mnou jela, když se problém urovnal?“

Začala se dusit rozpaky. Tváře jí jako vždy, když byla přistižena při lži, znachověly horkem.

„Protože, Jsem tě chtěla vidět.“

„Stavil bych se za tebou do hotelu.“

„Potřebovala jsem prostě vypadnout, Začala jsem podléhat jakési depresi, nebo čemu.“

Zavrtěl hlavou. Její odpověď ho neuspokojila.

„Něco tě vyvedlo z míry?“

„Ty,“ hlesla a stiskla mu ruku.

„To mě, těší.“ vykoktal.

Pak zavřela oči a probrala se, až když jí poklepal na rameno. Byli na místě.

„Přejete si zaparkovat?“ zeptal se lékaře zaměstnanec hotelu.

„Buďte tak laskav. Pán se totiž zdrží do rána.“ ozvala se Erin.

Noah pokrčil rameny: „Slyšel jste.“ Obešel vůz a uchopil dívku za paži. Přitulila se k němu a zavěšeni do sebe prošli k výtahu a potom do pokoje.

„Jsem zvědavá, jestli toho šílence vůbec vypátrají.“

horlila, když se zouvala. Noah mezitím otevřel miniaturní bar a každému nalil sklenku suchého vína.

„Určitě se pěkně zapotí. Nemají se totiž čeho chytit.“

uvažoval nahlas. „A jak se cítíš?“

„Zase na mě padá taková hrůza. Když si vzpomenu, jak jsem lokala tu studenou špinavou vodu, Brrr.“ otřásla se, jak ji zamrazilo podél páteře. Natáhl k ní ruku se sklenkou.

Vzala si víno a usrkla. Pak o čelo postele opřela dva polštáře a úlevně se do nich zabořila. „Myslím, že už neusnu.“

„Dopij víno a zavři oči. Schválně – co to udělá.“ poradil jí.

„Kdepak. Musím se osprchovat.“

„Ale, cože?“

„Za pár minut se vrátím. A nepropadej panice. Na romantiku mě teď neužije.“

„V žádném případě jsem nechtěl.“

Sklouzla z postele, a zatímco Noah hledal vhodná slova, zavřela za sebou dveře do koupelny. Zaposlouchal se do crčení vody a pokoušel se vstřebat fakt, že ho pozvala do pokoje. Za pět minut vyšla v sněhobílém froté županu a s vlasy zabalenými do ručníku.

„Takhle je to mnohem lepší.“ konstatovala. Vyšplhala na postel, lehla si na břicho, pod bradu vsunula polštář a oči upřela na lékaře. Ten stále seděl v křesle. Zmínili se o nehodě, ale potom se Noahovi podařilo nadhodit jiné téma.

Rozvyprávěl se o příhodách z dětství a ze studií. Doufal, že tok jeho hlasu ji uspí. Během několika minut se jí zavřely oči, dech se zklidnil a prohloubil.

Po špičkách se proplížil ke skříni, z horní police vytáhl složenou deku, zakryl ji a chvíli se díval. V nose ho šimrala jemná vůně kokosového šamponu. Díky létům lékařské praxe dokázal

usnout téměř kdekoli. Usadil se v křesle, hlavu položil na opěradlo a pohroužil se do vydatného spánku. Poslední myšlenka patřila Erin.

23

„Nejdu pozdě?“ nakoukla Erin na sál. Claire ležela na stole. Skelný pohled dával tušit, že je pod vlivem silných sedativ. Přes břicho jí viselo prostěradlo a do žíly jí z intravenózního vaku odkapával fyziologický roztok. Alex stál s úzkostným výrazem ve tváři vedle.

Na amniocentézu pacientku objednal v rámci rutinního předoperačního vyšetření Noah.

„Zrovna začínáme,“ odpověděl porodník. Oblékl se do sterilního úboru a natáhl sťerilní rukavice. Robert Halliday si vysloužil pověst precizního odborníka, jenž s puntičkářskou tvrdošíjností ověřuje každou eventualitu.

Studoval na Harvardu, choval se jako dokonalý gentleman a pacientky si ho oblíbily pro citlivý a obětavý přístup.

„Pojďte dál. Paní Weaverová na vaší přítomnosti u zákroku trvala.“

„Děkuji.“

Od úděsného zážitku uplynulo téměř dvacet čtyři hodin.

Přestože se traumatizující zkušenost snažila vytěsnit z vědomí, stále se jí vybavovaly scény, kde se jí v černé tmě do úst dere znečištěná voda. Zvažovala, zda o události zpraví Herba, ale po chvíli přemýšlení nápad rázně zavrhla.

Dostal by strach, že se skutečně děje cosi podezřelého, a otcovská pudy dobráckého šéfa by se nejspíš zhmotnily do podoby letenky do Washingtonu.

Alex podivně zpopelavěl v obličeji.

„Určitě tady chcete zůstat?“ zajímal se Halliday.

„Jistě. Slíbil jsem to.“

„Dobrá, ale kdyby se o vás pokoušely mdloby, včas nás upozorněte,“ zašeptal lékař.

„Samozřejmě,“ odpověděl Alex a přistrčil si kovovou židli.

Lékař kývl na sestru. Do kanyly vstříkla dva mililitry valia. Claire zemdlele zavřela oči. Halliday se natáhl pro jehlu se stříkačkou s lokálním anestetikem a přistoupil ke stolu.

„Teď ucítíte takové komáří štípnutí. Pak už vás nebude bolet nic.“

Měla v sobě tak vysokou dávku sedativ, že jí ztuhly svaly v obličeji.

Malou jehlou vjel těsně pod kůži a v místě vpichu se vytvořila podlitina.

„Co vám vyšetření ukáže?“ vyptávala se Erin.

„V posledních letech se naše diagnostické možnosti dramaticky zlepšily. Analýzou DNA zjišťujeme poruchy, jako jsou srpkovitá anemie, cystická fibróza a mnohé další.“

Podal si větší stříkačku s mnohem delší jehlou. S pomocí ultrazvukové sondy ji břišní a děložní stěnou zavedl do plodového vaku a nasál světle žlutou amniovou tekutinu.

Jehlu ponechal na místě. Naplněnou stříkačku odevzdal sestře, nasadil prázdnou a znovu do ní natáhl plodovou vodu.

„Které další choroby můžete odhalit?“

„Abnormálně zvýšený výskyt určitých takzvaných markérů signalizuje rozmanité vrozené vady.“

„O které markéry se jedná?“

„Nejdůležitější je patrně alfafetoprotein.“

„O porodnictví si toho ze školy pamatuju pramálo,“

přiznala. „Co prozradí velké množství alfafetoproteinu v plodové vodě?“

„Poukazuje na defekt nervové trubice, tedy na často závažné poškození mozku a míchy. Jde o velice přínosný test, zejména pro oblast genového poradenství.“

„Aha,“ přikývla Erin. Stěží skryla zklamání nad nedostatkem vědomostí a nakonec nerada připustila, že do řítícího se vlaku moderní medicíny by už nenaskočila.

„To by mělo stačit,“ ohlásil Halliday a poraněné místo přelepil náplastí. „V následujících hodinách musíme na paní dávat velký pozor.“

„Proč?“ hlesl manžel, který se mezitím zhroutil na židli.

„K rizikům amniocentézy totiž patří předčasný porod.

Ale nebezpečí je naštěstí minimální.“

Alex vypadal, jako by měl smrt na jazyku.

„Doufám, že nedáš lékařům zabrat víc než Claire,“

ironizovala Erin.

„Ha ha ha.“

„Když si se mnou tví kolegové v letadle pohazují jako s pingpongovým míčkem, taky se nerozplývám nadšením.“

„Tohle je něco úplně jiného.“

Sestra přiložila Claire na ranku další náplast a přes břicho jí přetáhla nemocniční župan s šedavými proužky.

„Očekáváte problémy?“ vyslovila namáhavě pacientka.

„Těhotenství

se

vyvíjí

normálně.

Komplikace

nepředpokládám,“ odpověděl doktor.

Zřízenec v modrém úboru pomohl těhotné na vozík, odvezl ji ze sálu.

„Kdy budou výsledky?“ zeptala se Erin.

„Do čtyřiadvaceti hodin.“

Lékař si navlékl bílý plášť, sáhl na pult pro pacientčinu kartu, zasunul sřji pod paži a spolu s Erin a Alexem vyšel na chodbu.

V místnosti zůstala pouze sestra. Plodovou vodu rozlila do několika menších zkumavek, odložila je do přenosného boxu, zhasla a zavřela dveře.

Na hlavní monitor upínal Grafton zrak ještě dlouho poté, co Claire ze sálu odvezli. Proceduru sledoval s nohama přehozenýma přes kraj ovládacího panelu. Jeho laické oko nespatřilo jediný zádrhel. Vytáhl kazetu z přístroje, vstal, vypnul monitor a odkráčel.

Za pět minut se objevil před sálem. Pohledem na hodinky se ujistil, že do sběru laboratorního materiálu zbývá dvacet pět minut. Prostudoval si rozpis zákroků a věděl, že další pacientka přijde na řadu za hodinu. Beze spěchu vklouzl do místnosti. Sál nebyl za normálních okolností monitorován. Bylo nutné aktivovat kameru.

Zaklapl dveře a z boxu vyňal modře označenou zkumavku s plodovou vodou Claire Weaverové. Zasunul ji do kapsy, z druhé kapsy vytáhl zkumavku se stejným barevným rozlišením a umístil ji k ostatním pacientčiným vzorkům.

Když úkol splnil, ověřil, zda nemá nepřijatý hovor, a tiše se vzdálil.

Se zlomyslným úšklebkem si představil, jak se Weaverová zatváří, až se dozví výsledky amniocentézy.

24

„Nezlobte se, ale moc vám nepomůžu,“ omlouval se Thomas McGiver.

„Jak to myslíte?“ zajímala se Erin. Směřovala k výtahům a telefonem si div nerozdrtila boltec.

„Prostudoval jsem ty materiály, Ale bohužel, Nevím tomu hlavy ani paty.“

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Vaše laboratoř používá jiné postupy?“

„To ne. Všechny laboratoře uplatňují v podstatě stejné metody. Je to takový univerzální jazyk.“

„Tak proč nedokážete data v práci doktora Freemana interpretovat?“

„Těžko soudit. Něco do sebe zapadá. Údaje jsou řazeny přehledně. Ale s výsledky některých experimentů si nevím rady.“

„Jakto?“

„Většinou se týkají teratogenních účinků tocalazinu.

Jestliže.“

„Promiňte, říkal jste tera.?“

„Teratogenních. Znamená to, že chemická látka nebo už přímo lék způsobuje vrozené vady. V základním výzkumu, nařízeném Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv, zaujímá studium teratogenních účinků přední místo. Bez něho žádný preparát neschválí.“

„Mluvíte o poruchách, k nimž docházelo vlivem užívání Thalidomidu?“

„Ano.“

„Tvrdíte snad, že.“

„S výzkumem doktora Freemana bych se musel seznámit podrobněji.“

„Prosím?“

„Abych mohl vyvodit kompetentní závěry, potřeboval bych se prací doktora Freemana zabývat detailněji.“

Z kategorického tónu bylo jasné, že by na profesora neměla příliš tlačit. Nebyl jí ničím zavázán a ztratit jeho náklonnost by se nevyplatilo.

„Nechci vás zbytečně zatěžovat. Máte tolik povinností, že nevíte, kde vám hlava stojí. Můžete mi kdykoli zavolat do hotelu. Mockrát děkuji za ochotu a věřím, že spolu nehovoříme naposledy.“

Obrátila se čelem vzad a vydala se zkontrolovat Claire.

Naklonila se nad fontánkou se stříbřitou vodou, nabrala si do dlaně, upila a zahleděla se na rozvlněný odraz svého obličeje.

Na srdci jí leželo jediné: dokázal by profesor McGiver rozluštit tajemství Freemanovy práce, kdyby měl dost času a vyvinul patřičné úsilí?

25

„Claire zvládla amniocentézu na jedničku,“ informovala Erin Noaha. Do skotské vložila poslední kostku ledu, prošla pokojem a sklenku mu podala. Noah seděl v bílé klubovce, vázanku povolenou a dva knoflíčky u krku rozepnuté.

„Slyšel jsem.“

„Tak brzy?“

„Vždyť je to moje pacientka, prosím tě. Odpoledne jsem mluvil s Hallidayem. Výsledky se dozvíme zítra.“ Než usrkl, důkladně nápojem zamíchal. Vyhlížel unaveně a pod očima se mu temněly kruhy. Věděla, že od rána operoval, ale přesto doufala, že černé kalhoty z kůže a přiléhavá halenka mu vlijí krev do žil.

„Kromě tebe je Halliday jediná normální osoba v celém špitále.“ Sedla si před něj na zem a zkřížila nohy do tureckého sedu.

„Díky. Je potěšující, že jsi na jednom z nejprestižnějších pracovišť v celé Americe našla aspoň nějaké pozitivum.“

„Tak jsem to nemyslela. Nemocnici jako takové nic nevytýkám.“

„Aha. Už jsem se chtěl urazit.“

„Nezamlouvají se mi lidé ve vedení.“

Tlumeně se zasmál, upil a odložil skotskou na malý kulatý stolek. „To jsou všichni novináři jako ty?“

„Cože?“

„Tak podezíraví?“ Pozvedl sklenku a chvíli ji podržel, jako by se chystal pronést přípitek. „Nehledej ve všem problémy. Doutník je někdy prostě jenom doutník, a basta.“

„Jenže kdybys tenhle doutník rozbalil, možná by ses divil,“ rozvinula jeho neobvyklý příměr.

„Čemu?“

Měla upito a cítila, jak jí alkohol rozvazuje jazyk.

Touha vylít Noahovi srdce v ní hlodala od chvíle, kdy o vlásek unikla smrti. Vídali se poměrně často a pouto meei nimi sílilo každým dnem.

„Jistě, strach o Claire, řekneš. Jenže, Některá fakta prostě nelze nevidět.“

„Která například?“ našpulil rty.

Vstala, z ledničky vytáhla láhev, dolila si a znovu se uvelebila na zemi.

„Fakt tě to zajímá?“

„Samozřejmě.“

„Zachováš si nadhled? Nevyskočíš jako čertík ze škatulky, protože nastavím zrcadlo nešvarům v tvém milovaném Centru prenatální medicíny?“

„Přísahám.“

„Něco jsem ti už pověděla,“ zakolísala. Stále se obávala, že bude její připomínky brát na lehkou váhu.

„Vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěla, že jsem omylem vstoupila do pokoje paní Allenové? Vyděsila jsem sestru, zrovna když jí do kanyly dávala injekci.“

„Jo.“

„No a, Intravenózní vak obsahoval zbytky pitressinu.“

„Jak ses to dozvěděla?“

„Nechala jsem provést rozbor.“

„Cože?“ nadskočil.

„Odnesla jsem ho z pokoje a poslala do Washingtonu k analýze.“

V prvním okamžiku by se v něm nedořezal krve. Pak se jaksi propadl do sebe a začal koulet očima. Erin svrběl jazyk, ale pro jistotu mlčela.

„Proč jsi to proboha udělala?“

„Zjistila jsem, že ta ošetřovatelka vůbec neexistuje.“

„Kdo ti to řekl?“

„Vrchní sestra.“

„A laboratoř nalezla stopy pitressinu?“

Přikývla.

„To jsem z toho jelen.“

„Já taky.“

„Třeba se v laboratoři spletli.“

„Dejme tomu. Ale co když ne? Zalovila jsem ve svých chatrných vědomostech a vybavila si, že pitressin porod nezastaví, ale naopak vyvolá.“

Zaklonil hlavu a zíral vzhůru. „Nejde mi to dohromady.“

„A pak tu máme ještě Johna Freemana.“

„Co s ním?“

„V jeho výzkumu zřejmě cosi neklape. A k tomu náhlému úmrtí mu nejspíš někdo pomohl.“

„Proč?“

Upejpavé se usmála. „Vypravila jsem se do Jižní nemocnice a vyžádala si jeho kartu.“

Poposedl a zakroužil sklenkou.

. „Ty jsi vyloudila kopii lékařské dokumentace?“

„Ano.“

„Porušila jsi zákon.“

„Na tom nesejde,“ odbyla ho.

„Jak myslíš. Co máš proti Johnově práci? Na dění v laboratoři dohlíží Úřad pro kontrolu potravin a léčiv.

Nedovedu si představit, že by.“

„Freemanovy materiály jsem předala profesoru McGiverovi. Nedokáže interpretovat výsledky.“

„Thomasi McGiverovi?“

„Ano. Ty ho znáš?“ předstírala překvapení.

„Jo. Seznámili jsme se na studiích. Jak se ti ty věci dostaly do ruky?“

„Řekněme, že mi je někdo dal.“

„Nechceš mi to trochu vysvětlit?“

Rozhlédla se po pokoji. „Víc ti nepovím.“

„Tak bezva. Podívej, živím se jako lékař, ne jako novinář, a vycházím z vědecky podložených skutečností. Na spekulace a podivné souhry okolností mě neužije. Co vedlo laboratoř kdesi ve Washingtonu k závěru, že do kanyly dal někdo pitressin, to nechápu. Ale za lidi v naší lékárně bych položil hlavu na špalek. Pracují tam svědomití profesionálové.“

„O tom, že vaše laboratoř nenajde konkurenci, nepochybuji.“ Odmlčela se a pečlivě zvážila další slova. „Co víš o výzkumu tocalazinu?“

„Celkem nic,“ pokrčil rameny. „V základním výzkumu se neangažuju a k objevům Johna Freemana se při nejlepší vůli nemůžu kvalifikovaně vyjádřit.“

„Něco tady neladí. Cítím to.“

Na okamžik se na ni zahleděl, pak si přisedl a objal ji kolem ramen. Nereagovala.

„Trneš hrůzou o Claire. Až bude mít po operaci, všechna podezření zmizí jako mávnutím kouzelného proutku. Najde se pro ně logické vysvětlení, uvidíš.“

„V sázce je život mé přítelkyně. A ujišťuju tě, že co se třpytí, není vždycky zlato. Spoustu věcí nevím, ale o tomhle jsem se mnohokrát na vlastní kůži přesvědčila. Budu pozorně sledovat, kde se co šustne, a pokud vypluje na povrch, že jsem spustila planý poplach, přiznám to jako první.“

Skrčil nohy a pod koleny je objal. „Nemůžu tě poučovat, jak máš dělat svoje řemeslo. Ale až nashromáždíš víc informací, sama uvidíš, že u nás se žádné pikle nekují.

Jak ses vyrovnala s nehodou? Ani ses o ní nezmínila.“

„Proč taky? Voda mi nahání takový strach, že koupelny se štítím jako čert kříže. A navíc,“ zvedla se a prošla se po pokoji, „termín nehoda nevystihuje podstatu věci.“

„Pochopitelně že se jednalo o nehodu. Šofér se vylekal a ujel. To není nic tak zvláštního.“

„Možná.“ Před očima jí opět vytanul řidič s baseballovou čepicí. „Asi máš pravdu,“ hlesla, když si uvědomila, že ho nepřesvědčila a že další konverzace na dané téma nepřinese žádný užitek.

„Určitě.“

„Nevyslepičíš nikomu, co jsem ti řekla?“

„No dovol.“

„Přísahej!“

„Přísahám.“

Přítelova reakce ji nepřekvapila, a přesto se jí do duše vplížilo zklamání. Na jeho slovo se může spolehnout a dění v Centru prenatální medicíny stejně přijde dříve či později znovu na přetřes.

„Víčka se mi klíží únavou,“ zašeptala.

„Je hodin jako na kostele. Měl bych jít.“

„Zůstaň. Přispíme si, objednáme si snídani na pokoj.

A budeme si myslet, že jsme na dovolené.“ Návrh ho zastihl na cestě ke dveřím a nepřipraveného. „No tak, Netvař se tak nadšeně!“ provokovala. „Copak vypadám, že mě vyštrachali v domě hrůzy?“

„Samozřejmě, že ne,“ zakoktal. „Ale ve skrytu duše bych si nedovolil.“

„Ne, že by ses tady přes noc už nezdržel,“ připomněla mu.

„Jo. Ale spal jsem v křesle, pokud mě neklame paměť,“

zamračil se.

„A co jsi za daných okolností očekával?“

„Nic. Neočekával jsem vůbec nic, Za koho mě.“

„Málem jsem přišla o život! Po půlnoční koupeli ve společnosti aligátorů se mi kupodivu laškovat nechtělo.“

Nakrčil obočí a zasunul ruce do kapes. Nehodlala se pást na jeho rozpacích a smířlivě se usmála.

Kristepane, jak je možné, že tenhle sebevědomý chirurg utrpí při každé narážce na sex duševní újmu?

„To je naprosto normální,“ ozval se spíš coby lékař než sváděný muž. „Já bych na tom byl stejně.“ Pohled zarazil do zdi a ruce zabořil ještě hlouběji do kapes.

„Tak zůstaneš, nebo ne?“

„No, Říkalas něco o snídani, Myslíš, že tu nabízejí belgické vafle?“

„Jestli je nemají teď, tak se postarám, aby se to do rána změnilo. Taková jsem, abys věděl!“ vrhla se mu kolem krku.

Usmál se a políbil ji na tvář. Pak se natáhl po vypínači a za pět minut byli pod peřinou.

26

STŘEDA, 13. ŘÍJNA

Claire odložila talířek, dopila čaj a chtěla si prohlédnout zbrusu novou knihu o zásadách volby jména pro potomka, když se ve dveřích objevil doktor Gallagher v doprovodu doktora Archera. Z jejich zasmušilého výrazu poznala, že nesou špatné zprávy. Zaklapla knihu a opřela se o polštář.

„Dobré ráno,“ spustil Archer. „Spala jste dobře?“

„Ano, děkuji za optání. Sestřičky se nade mnou slitovaly a vynechaly měření tlaku o čtvrté.

„Budu jim muset promluvit do duše,“ usmál se Noah.

„Bourají nám tady zavedené pořádky.“

„Sedněte si prosím,“ pobídla lékaře. „Mám pocit, že nejdete s prázdnou.“

Noah vzal dvě židle a přenesl je k lůžku. Archer poděkoval a sedl si. Měl černé sportovní sako s dvouřadovým zapínáním, košili lososové barvy a šedé kalhoty s manžetami.

„Přišly nám výsledky amniocentézy,“ chopil se slova.

„To si mě tedy považujete. Kvůli jedinému testu se obtěžují hned dva lékaři.“

„Z větší části je všechno v úplném pořádku,“

informoval Noah a přehodil si nohu přes nohu.

Claire zachvátila panika. Stejně jako když jí oznámili, že její dítě je nemocné.

„A co tedy vyšlo hůř?“ špitla.

„Hladina alfafetoproteinu je příliš vysoká,“ vyložil doktor Archer a rozevřel kartu. Chvíli v ní listoval, pak si odkašlal a pokračoval: „Jedná se o závažný problém.“

„A to?“ šla přímo k věci. Přála si, aby Alex byl u ní, a ne někde nad Novým Mexikem.

„Ano, co je to za problém?“ ozvala se Erin.

Archer zmateně pohlédl na Claire.

„Chci si to vyslechnout společně s Erin,“ ubezpečila ho.

„V plodové vodě se vyskytuje extrémně velké množství alfafetoproteinu,“ zopakoval.

„Co to znamená?“ zajímala se Claire.

„Zatím přesně nevíme. Obáváme se však, že jde o těžké poškození nervového systému.“

Těhotná odvrátila hlavu a podívala se z okna. Erin k ní přisedla a chytila ji za ruku. „Co se s tím dá dělat?“

„Musíme provést další testy,“ odpověděl Noah.

Erin sklopila zrak a potichu vysvětlila: „Ale vždyť Claire už toho má za sebou tolik.“

„Dodatečná

vyšetření

nám

pomohou

poruchu

specifikovat,“ objasnil Archer.

„Na co se mám připravit?“ zašeptala Claire zoufale.

Archer zavřel kartu. „Zjistíme-li, že dítě trpí další vrozenou vadou, Operaci se pravděpodobně nebudete moct podrobit.“

Nastávající maminka se rozplakala.

„Cože?“ vyjekla Erin. „Vždyť jedno s druhým nesouvisí!“

„Kdybychom objevili poškození neslučitelné se životem, finančně nákladný zákrok – jakým odstranění cystické malformace bezpochyby je – bychom v žádném případě neobhájili.“

„Nezlobte se, ale z téhle teorie lidumilství zrovna nečiší,“ vzepřela se Erin. Natáhla se na noční stolek, podala Claire balíček kapesníčků a objala ji kolem ramen.

„Takové úvahy jsou zatím předčasné,“ rozhodl Archer a nervózně popotáhl za dokonale uvázaný uzel na kravatě.

„Počkáme si na výsledky dalších testů a pak budeme informovat komisi.“

„Jakou komisi?

„Jednou měsíčně se scházejí čelní představitelé nemocnice a radí se o dalším postupu. Probíráme jak lékařské, tak etické problémy. Každý případ zvažujeme velmi citlivě a bedlivě dbáme na to, abychom nečinili ukvapené závěry.“

„Co o tom soudíte vy, pane doktore?“ obrátila se Claire na Noaha. V ruce cupovala mokrý kapesník a vzlykala.

„Zatím nemám co dodat. Výsledky jsme dostali před pár minutami. A musím říct, že mě překvapily. Na výskyt závažných abnormalit obvykle usuzujeme předem. A u vás jsme s ničím takovým nepočítali.“ Vstal a položil jí ruku na rameno.

„Co si počnu?“ naříkala. „Kdyby tady aspoň byl Alex.“

„Nerozrušujte se tolik,“ uklidňoval ji. „V dané chvíli se bavíme

o jediném pozitivním výsledku. Nic víc. Provedeme další testy, a pak se uvidí.“

Archer se vztyčil, zapnul si sportovní sako a prohlásil: „Plně se ztotožňuji s názorem doktora Gallaghera. Za pár dní se zastavím. Kdybyste něco potřebovala, dejte si mě zavolat.“ Otočil se a odpochodoval. Erin na Noaha upřela přísné oči a posuňkem mu dala najevo, aby na ni na chodbě počkal.

„Promluvím si s Noahem, Claire. Hned se vrátím.“

Zdrcená žena neprotestovala. Nevadilo jí, že ji Erin z debaty vyloučila, ani že zůstane několik minut o samotě. Přikývla a podala si čistý kapesník. Bylo jí horko, hlava ztěžkla a oči opuchly pláčem. Mozek přeskakoval z jedné myšlenky na druhou. Počáteční hrůza ustoupila hluboké beznaději. Nikdy se nelitovala, ale teď se jí zachtělo učinit výjimku.

„Přeji si zdravé dítě,“ trhla hlavou. „Opravdu mám tak přehnané nároky?“

„Jistě že ne,“ konejšila ji Erin. „Není všem dnům konec.

Věř mi.“ Pak vstala, vyběhla na chodbu a zavřela dveře.

„Můžeš mi laskavě vysvětlit, co se děje?“

„Vždyť jsi to slyšela. Má strašně vysoký alfafetoprotein.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

„Prosím?“

„Ptám se tě, proč jsi mě neinformoval.“

„Na rozdíl od Claire nejsi moje pacientka,“ přimhouřil oči. „A roztrubovat, co stojí v jejích záznamech, se příčí lékařské etice. Jsi sakra sestra!“

„Řečičky o lékařské etice si laskavě ušetři. Pokud mě najdeš v posteli, měl bys mě najít taky, když jde o zdraví mé nejlepší kamarádky.“

„V tom se neshodneme,“ zavrtěl hlavou. „Skutečnost, že jsme se sblížili, tě neopravňuje domáhat se informací ohledně mé pacientky.“

Postoupila o krok vpřed. Pohledem by ho nejraději přišpendlila ke zdi. „Claire není jenom tvoje pacientka. Dala bych za ni život.,“ zajíkala se. V hrdle ji škrtilo. „Já, Já ji mám ráda,“ vykřikla a umlkla.

Zhluboka se nadechl a opřel si ruce v bok.

„Počkejme na ta vyšetření, Erin. Třeba došlo k omylu.“

„Proč si to myslíš?“

„Nevím. Intuice. Ty výsledky mě šokovaly. Obvykle poznáme, když se mozek nebo mícha nevyvíjejí normálně.“

„Ale vždycky ne.“

„Vždycky ne. Jenomže.“

„Co?“

„Nic. Jenom, že po určité době se spoléháš na instinkt.

Snad je to chyba, Jakýmsi šestým smyslem poznáš, že tohle těhotenství dopadne dobře, a tohle ne.“

Prohrábl si vlasy a podrbal se na temeni.

„A o Claiřině děťátku jsi nepochyboval.“

„Ne.“

„Jinak ty testy dopadly dobře?“

„Jo.

Pravděpodobně

budeme

amniocentézu

zopakovat.“

„Nač?“

„Objeví-li se vysoká hladina alfafetoproteinu, následují obvykle drastická opatření.“

„Doufám, že nemluvíš o přerušení těhotenství.“

„Bohužel.“

Složila si paže přes hrudník a mlčky čekala, až přejde zřízenec v krátké bílé uniformě. Tlačil vozík se zásobami a broukal si melodii od Beatles. Když je míjel, příjemně se na Erin usmál.

„Claire na potrat nikdy nepůjde,“ pronesla suše.

„Nemusí. Jde o to, abychom co nejpřesněji stanovili diagnózu a informovali Weaverovy o všech možnostech.

Volba bude na nich.“

„Uděláš mi něco k vůli?“ vydechla.

Zatvářil se ustaraně. „Podle toho, co máš na mysli.“

„Než ji objednáš na amniocentézu., promluv si nejdřív se mnou.“

„Nepodniknu nic, co by.“

Zašermovala rukama, jako kdyby chtěla zastavit proud aut.

„Prosím tě jenom o tohle. Nechci, aby ses zpronevěřil Hippokratově přísaze, nebo co.“

„Nechám si to projít hlavou,“ přislíbil s povzdechem.

„Mám se s tebou vrátit ke Claire?“

„Raději ne. Potřebuje se uklidnit. Zastav se později.

Alex by měl dorazit k večeru.“

„Dobře.“

„A zavolej mi,“ vyhrkla, když se otočil.

Zamyšleně se za ním dívala. Dnes zjevně nebyl ve své kůži.

I na jeho přístupu ke Claire se cosi změnilo: vytratila se víra ve šťastný konec. Snad ho vyvedly z míry neočekávané komplikace, snad Archer. Byl jako vyměněný a ona nevěděla proč. Zavřela oči, srovnala si myšlenky, zmobilizovala všechny vnitřní síly a sáhla na kliku.

27

Po Claudii Harrisove neštěkne ani pes, ujišťoval se Grafton, když stál nad mrtvolou. Na břiše, s hubenými pažemi zkroucenými pod bezvládným tělem připomínala obzvláště nadaného jogína.

Bydlela sama v jednopokojovém přízemním bytě s malou terasou. Na jaře roku 1994, tři týdny po šestnáctých narozeninách, si ze spořicího účtu vybrala celé své jmění – dvanáct set dolarů – a autobusem a s krosnou na zádech se vydala z Minneapolisu do Atlanty. Po více či méně strastiplných zážitcích, kdy se živila, jak se dalo, zakotvila v Miami. S nikým se nestýkala a s rodiči naposledy mluvila před čtyřmi lety.

Naplánovat její smrt nestálo prakticky žádnou námahu.

Jelikož bytový komplex nebyl vybaven bezpečnostním zařízením, do budovy vnikl hravě.

Ve spánku jí do stehna vbodl injekci succinylcholinu.

Látka, anesteziology používaná pro zástavu spontánního dýchání, účinkovala rychle. Aplikoval dávku, která by usmrtila člověka třikrát těžšího. Jakmile zajel jehlou do svalu, dívka se podle očekávání probudila. Klekl na ni a obličej jí tiskl do polštáře. Během minuty bylo po všem.

Shlédl na bezvládné tělíčko Claudie Harrisové. Měla na sobě růžovou noční košili, rty se zbarvovaly do modra, na obličeji ani na krku se neobjevily žádné otisky. Vlasy černé jako uhel byly rozhozeny po načechraném polštáři.

Nezaujatý pozorovatel by tvrdil, že bezstarostně spí. Přetáhl jí pokrývku přes ramena a uvědomil si, jakou nenávist vůči ní pociťoval. Postrádala disciplínu vojáka. Párkrát mu sice pomohla, avšak debakl s pitressinem odpustit nemohl.

Vycvičil ji k lepším výkonům. Ne aby ji Wellsová načapala přímo při činu. Navíc ho její školácká chyba diskreditovala v očích těch, jimž se zodpovídá.

Rozhlédl se a v tichosti odešel hlavním vchodem. Za dvě minuty už seděl v autě. Vyrazil z parkoviště, sáhl po telefonu a vyťukal číslo.

„Ano?“

„Grafton. Vše proběhlo bez problémů,“

„V pořádku. Jste si jistý, že slečna Harrisová pochopila, co se od ní žádá?“

„Přirozeně. Pěkně jsem si ji podal. Uvědomila si vážnost situace a ví, jak se chovat.“

„Kdy odjíždí?“

„Dal jsem jí tři dny.“ Měl co dělat, aby se neprozradil.

Ovšem chtít od ženy, kvůli níž se může dostat do vězení, aby na delší dobu opustila město, bylo nad jeho síly. Dával přednost trvalejšímu řešení.

„Co nám skýtá záruku, že vás poslechne?“

„Má v pěstounské péči dceru. Odhadla, čeho jsem schopen. Garantuju vám, že tahle žába nás neohrozí. A Wellsová?“

„Co s ní máte?“

„Té se jen tak nezbavíme. Skoro bych řekl, že se tady chystá zapustit kořeny.“

„Jak jste na to přišel? Podnikli jsme přece potřebná opatření. Claire Weaverová se k operaci nehodí, za pár dní ji propustí. A Wellsová zmizí zároveň s ní.“

„V to doufám,“ odpověděl. „Jinak bych se situace zhostil po svém.“

„Ano? Jako posledně? Všiml jste si, že slečna Wellsová je čilá jako rybička?“

„Vyhraná bitva ještě neznamená vyhranou válku,“

zavrčel. Svaly na krku se mu napjaly. Připomínky vlastních neúspěchů nesl totiž s krajní nelibostí.

„Zachtělo se vám krve? Ještě teď si vyčítám, že jste mě přesvědčil o tom plánu na likvidaci Erin Wellsové. Od nynějška poneseme oba stejnou míru zodpovědnosti.“

„Nechápu.“

„Sledujte ji. Víc po vás nežádám. Na nemocnici nesmí padnout ani stín podezření. Jakmile bude Weaverová postavena před fakt, že porodí zrůdu, rozhodne se pro přerušení těhotenství. Wellsová

bryskně dopíše reportáž, sbalí si svých pět švestek a vypaří se.“

„Snad se nemýlíte.“

„Mimochodem, Plodovou vodu jste získal bez obtíží?“

„Jasně,“ chvástal se. „Počítač vyplivl jména tří pacientek s abnormální hladinou alfafetoproteinu. Zaměnit vzorky jsem zvládl levou zadní.“

„Svým způsobem mě to mrzí. Paní Weaverové by se narodilo krásné děťátko. No nic, Ozvu se zítra. Držte nervy na uzdě a řidte se mými pokyny. Já se totiž většinou nepletu.“

S odporem se ušklíbl. Domníval se, že se mu právě dostalo další jízlivé narážky na nezdařený pokus o vraždu Erin Wellsová. Přidal plyn, natáhl se pro krabičku cigaret a cvakl zapalovačem. Smrt Claudie Harrisové byla jediným možným východiskem.

V jeho srdci z kamene se nezachvěla ani špetka lítosti.

Mrkl na hodinky a ručičku tachometru vyhnal ke stočtyřicítce. Hlavou mu proběhly události poslední doby.

Přemýšlel o Wellsové. Jak daleko se odváží zajít? Potom se krátce zastavil u Weaverové. Radši uháněj na potrat a pak vezmi nohy na ramena. Jinak můžeš svou kámošku z internátu políbit na rozloučenou, zachechtal se.

28

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA

Leigh Sierrová prošla dveřmi zasedacího salonku v lehkém saku z šedé vlny a černých slušivých kalhotách.

„Erin Wellsová?“ natáhla paži, když novinářku uviděla.

„Ráda vás poznávám. Doktor Archer mě požádal, abych vám byla plně k dispozici.“

Dívka povstala a stiskla doktorce ruku. Bezděky ji napadlo, že na začátku každého rozhovoru padla zmínka o doktoru Archerovi.

„Vaše Centrum mě doslova nadchlo,“ vlichocovala se Erin. „A všichni mi s naprostou samozřejmostí vycházejí vstříc.“ Znovu usedla za oválný stůl z mahagonu a čekala, až doktorka Sierrová učiní totéž. Protější stěnu – od podlahy ke stropu – zakrývala s řemeslným mistrovstvím opracovaná knihovna, zaplněná rozmanitou směsicí lékařských knih a časopisů.

„Tak z kterého konce se do toho pustíme?“ zahlaholila doktorka Sierrová.

„Pokud tomu dobře rozumím, staráte se o klinický výzkum.“

„Přesně tak,“ odpověděla a odložila si kabelku.

Novinářka se ujistila, že doktorka proti nahrávání nic nenamítá, a postavila na stůl diktafon.

„Povězte mi něco o sobě a o tom, jak jste se ke své práci dostala,“ vybídla Erin s úsměvem. Pozorně se jí zahleděla do tváře a pokusila se odhadnout věk. Pohyboval se kdesi kolem čtyřicítky. Pyšnila se výraznýma oříškovýma očima, vysoko posazenými lícními kostmi a hedvábnou pletí.

Oblečení jí padlo dokonale a volba šperků prozradila vytříbený styl a zálibu v luxusu. Náušnice z bílého zla ta a diamantový náhrdelník působily impozantně. Snubní prsten neměla.

„Vyrostla jsem tady, na Floridě,“ spustila. „Kousek od Orlanda. Na univerzitě v Alabamě jsem vystudovala správu a řízení nemocnic a pak ještě biochemii. Zprvu jsem řídila klinický výzkum ve firmě Interspec Pharmaceuticals, ale před dvěma lety jsem přijala práci zde,“

„Proč jste se rozhodla změnit místo?, Smím-li se zeptat.“

„Ale jistě. Ocitla jsem se ve společnosti machistických samců. Moje práce byla silně podhodnocována, pobírala jsem mizerný plat, a když se dvacátý pátý manažer nechal slyšet, že jsem mu byla po vůli., práskla jsem za sebou dveřmi.“

„Vážím si vaší upřímnosti, ale tuhle část raději vynechám.“

„Proč? Víte, jak by taková perlička váš příběh okořenila? Některým lidem totiž prenatální chirurgie moc záživná nepřipadá,“ zdůraznila a rozesmála se.

Byla sympatická. Měla otevřenou povahu a v každém musela okamžitě vzbudit dojem, že potkal starou známou.“

„Co je na klinickém výzkumu nejdůležitější?“

„Poctivost vůči lidem. Pracujeme s pacientkami z masa a kostí. Naše činnost je základnímu výzkumu na hony vzdálena. My neproháníme myši bludištěm ani nezkoumáme droboučké molekulární změny u nových preparátů.“

„Čím se nyní zabýváte?“

„Pracujeme na mnoha projektech souběžně. Řešíme otázky všeho druhu. Od stresorů, jimž jsou ženy po operaci vystaveny/ až po problematiku pooperačních infekcí.“

Odmlčela se, sáhla do kabelky a vytáhla malý zápisník vázaný v černé kůži. Otevřela ho uprostřed a prstem projela stránku odshora dolů. „V současné době probíhá dvanáct vědeckých programů.“

Erin překvapeně vzhlédla. „Jak dokážete tak velké množství koordinovat?“

„Dlužno podotknout, že se mi dostává vydatné pomoci.

A navíc disponujeme sofistikovaným počítačovým programem. Divila byste se, kolik údajů lze shromáždit. O

všem musím mít dokonalý přehled.“

„Testujete i léky?“

„Ano. A hned několik. Je to podstatná část naší práce.“

„Když jsem hovořila s doktorem Johnem Freemanem, upozornil mě na tokolytika.“

„Ano,“ přikývla. „Jedná se o jeden z nejvýznamnějších experimentů, který tu provádíme.“

„Můžete mi o tom něco říct?“ Sdílnost Leigh Sierrové Erin nepatrně zaskočila.

„Do nového typu tokolytik vkládáme velké naděje.

Velice spolehlivě zastavují kontrakce dělohy.“

„Kdy se začne běžně používat?“

„To zřejmě ještě potrvá. S Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv nejsou žádné špásy. Můžeme čekat i roky.“

Erin pootočila diktafon a upravila hlasitost. Do místnosti vstoupila starší žena v uniformě s růžovými proužky. Tlačila vozík plný knih. Zastavila se a knihy začala rovnat do polic.

„Myslela jsem, že dosud probíhají laboratorní zkoušky.“

„Ano. Ale Úřad pro kontrolu potravin a léčiv už povolil první fázi klinických zkoušek. Ovšem pouze na našem pracovišti.“

„A proč ne jinde?“ vyhrkla Erin udiveně.

„Protože lék byl vyvinut u nás.“

„Předpokládáte, že vyřeší všechny problémy spojené s prenatální chirurgií?“

„To bohužel ne,“ odpověděla vedoucí klinického výzkumu a zarazila se. „Vás ta informace překvapila?“

„Ne, Jenže doktor Freeman vynášel tokolytika do nebe. Tvrdil, jak obrovské možnosti přinesou.“

„A měl pravdu. Ale vyřešit všechny problémy, jak říkáte, Sotva.“

„Aha. Očekáváte komplikace?“

„Co máte na mysli?“ zamžikala tázavě.

„Jen se ptám,“ prohodila ledabyle Erin. Zajímalo ji, zda doktorka tuší, že se lék nemusí na trhu prosadit, protože je určen pro velmi specifickou skupinu pacientek.

„Spousta dat se teprve vyhodnocuje,“ vysvětlila Sierrová. „A jistě je vám známo, že existuje dvojitý slepý pokus, kdy ani vědci nevědí, které klientky lék s účinnou látkou užívají. Také je zapotřebí provést množství návazných analýz.“

„Doktor Archer mi o tom vyprávěl.“

„Doktor Archer?“

„A, Ano.“

„Zvláštní. Doktor Archer se k detailům praktické povahy naší práce obvykle nevyjadřuje.“

Hřbetem ruky si přejížděla po bradě, jako by nad něčím dumala. „Ano. Promiňte. Nejspíš mi to vykládal doktor Freeman. Dělala jsem už tolik rozhovorů, že se v nich přestávám orientovat.“

„No, kdybyste s oběma pány mluvila současně, klesla by nálada hluboko pod bod mrazu. Takové interview by se vám panečku vrylo do paměti.“

„Na jejich chování si nemůžu stěžovat.“

„Jistě. Já ale mluvím o tom, jaký vztah měli mezi sebou.

Jeden druhého by nejraději podřízl. Šušká se, že Freeman na Archer a děsně žárlil.“

Erin odsunula židli, natáhla nohy před sebe a překřížila je v kotnících. Blok s tužkou odložila na stůl. Doufala, že promyšlené gesto zabere a Leigh Sierrová se bez zábran rozpovídá.

„U nás v práci jsme na tom stejně. Nevraživost panuje všude.“

„Samozřejmě.“

„Chtěla jsem se vás zeptat na základní výzkum tocalazinu.“

„Moc nevím. Oba druhy výzkumu od sebe striktně oddělujeme. Ale vzpomínám si, že v Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv se rozplývali nad tím, jak je účinný a bezpečný. První fázi klinických zkoušek nařídili bez větších průtahů.“

„A netušíte, jak si vede?“

Sierrová se usmála a rozhlédla se. Byly už hodnou chvíli samy.

„Ptáte se, jestli jsme tak trošku obešli pravidla?“

Erin kývla. „Nezlobte se, ale nedalo mi to. Šílím zvědavostí.“

„Zůstane to jen mezi námi?“

„Zajisté.“

„Do projektu jsme zařadili velký počet pacientek. Zdá se, že tocalazine předčil naše očekávání.“

Srdce se jí rozbušilo a hladina adrenalinu v krvi prudce stoupla. Potřebovala však zjistit ještě jednu informaci.

„Co soudíte o komerčním využití nového léku?“

Sierrová se na okamžik zamyslela. „Velkou šanci mu nedávám. Neotech má jiné priority.“

„Neotech je, pokud si vzpomínám, vaše mateřská společnost?“

„Tak. Jenže ten směřuje veškeré aktivity na ovládnutí vysoce specializovaných vědeckých pracovišť. O propagaci farmak mu jde až v poslední řadě.“

„Ano. Tahle výtka už v jednom rozhovoru zazněla. Stojí tocalazine za zmínku i z jiného důvodu?“

„Je velmi nákladný. Jeho využití, a tedy i význam, se váže výlučně na prenatální chirurgii.“

„Zajímala by mě ještě jedna stránka vaší činnosti.“

„Jen se ptejte.“

„Jak se vám s těmi ženami pracuje? Jistě jimi cloumají protichůdné emoce.“

„Pochopitelně u nich pozorujeme velké výkyvy nálady.

Když se mají dozvědět novou informaci ohledně svého děťátka, jsou jako na trní, Tahle práce mě naplňuje.“

„Když dovolíte, na okamžik odbočím: rekrutují se vaše pacientky z okolí nebo přicestovaly zdaleka?“

„Právě jsem na tu zvláštnost chtěla upozornit,“

odpověděla bez zaváhání. „Staráme se o těhotné z celého světa! A z této pestrosti čerpáme množství překvapivých poznatků. Jedná se o lidi s rozdílnou životní zkušeností a hovořící různými jazyky, a přesto – emocionálně reagují prakticky stejně.“

„Pečujete také o pacientky z Mexika?“ zaútočila Erin, aniž vzhlédla od zápisníku.

„Přijíždějí k nám dámy z celé Latinské Ameriky.“

„Máte v těch zemích nemocnice?“

Sierrová se zahloubala. „Vím o klinice v Mexiku City.

Tam se určí vhodné kandidátky. Operaci ale podstoupí u nás. Ráda bych ovšem zdůraznila, že já se na výběru pacientek nepodílím. Poprvé je uvidím až tady. Snažíme se tak zaručit nestrannost.“

„Jsou do programu zařazeny i tyto pacientky? Nebo se výzkum týká pouze občanek Spojených států?“

„O co vám přesně jde?“ naklonila Sierrová hlavu k rameni.

„Pochopitelně nemusíte odpovídat, jestli.“

„Ne. To je v pořádku. Do výzkumných projektů se zapojují všechny pacientky. Pokud ovšem některá odmítne, nenutíme ji.“ Vztyčila se a přešla k automatu s chlazenou vodou. Světlé kudrnaté vlasy jí propůjčovaly vzhled studentky. Ze zásobníku vytáhla papírový kelímek, polkla několik doušků osvěžující tekutiny a odhodila ho do koše.

„Promiňte. Nemáte žízeň?“

„Ne, děkuji. Zdá se, že svou práci milujete.“

„Uhodla jste. Zbožňuji ji. Víte, když mluvím s těmi ženami., cítím jakési osobní zadostiučinění.“

Rozhovor pokračoval dalších třicet minut. Novinářka kladla jednu otázku za druhou a doktorka Sierrová ochotně odpovídala. Osobnost vědecké pracovnice žumalistku nadchla. Obdivovala se jejímu nadšení, spontánnosti a upřímnosti. S naprostou otevřeností se mezi zdmi Centra prenatální medicíny setkala poprvé.

„Mnohokrát vám děkuji, že jste si pro mě uloupla kousek ze svého drahocenného času,“ vypnula diktafon.

„Zprostředkovala jste mi spoustu novinek. Mohla bych vás případně znovu obtěžovat?“

„Pod jednou podmínkou.“

„A to?“

„Odpovězte mi na jednoduchou otázku.“

Erin se posunula na židli a usmála se: „Ráda.“

„Jak se vám podařilo sbalit Noaha?“

„Prosím?“

„Ale no tak. Nedělejte okolky. Umírám zvědavostí.“

„Nechápu.“

„No, Zaujalo mě, že jste uspěla tam, kde ztroskotala pěkná řádka krasavic. Žiju sama s dětmi, a tak se dívám kolem.“

Erin si nervózně pohrávala s diktafonem. Necítila se dotčeně, naopak – skoro jí lichotilo, že se Leigh Sierrová na tak důvěrnou záležitost zeptala.

„Tady se zřejmě nic neututlá.“

„Tady? Bulvár největšího kalibru se může jít zahrabat!“

Obě se unisono rozesmály.

„Já ani pořádně nevím. Nějak se to seběhlo.“

„Tak mnoho zdaru. Všechny se shodujeme na jednom: je ho tady škoda. Zbytečně mrhá časem. Myslíme si, že by měl hrát doktora v nějakém seriálu z nemocničního prostředí. Tohle by mu panečku seklo!“

„Předložím mu to jako námět k přemýšlení,“

„Proboha, Ne, nepřipadá v úvahu,“ koktala. „Na příští poradě bych se ostudou propadla do země.“

„To byl jen pokus o vtip. Budu mlčet jako hrob.“

Ještě chvíli si nenuceně povídaly a potom obě současně odešly. Domluvily se, že si příležitostně vyrazí na skleničku a proberou úděl emancipované ženy ve společnosti ovládané neuznalými muži. U výtahů se rozloučily. Erin vyjela do druhého poschodí, za Claire. Cestou ji napadlo, že kamarádka typu Leigh Sierrové by se jí ve Washingtonu docela hodila.

29

Na toxikologickou laboratoř v Jižní nemocnici se obracely všechny menší nemocnice v okolí, nevěděly-li si rady s komplikovaným problémem. Nacházela se ve čtvrtém poschodí a byla vybavena nejmodemějším zařízením.

Erin se nastrojila do elegantního levandulového kostýmku: kabátek sahal do pasu a sukně měla po stranách rozparky. V recepci zastihla obtloustlou, asi třicetiletou laboratorní techničku. Hnědé vlasy měla nakrátko zastřižené a nevýrazný obličej se ztrácel pod silnou vrstvou špatně naneseného makeupu. Na prsou měla připevněný štítek se jménem Amanda Vincentová. Hrbila se nad faxem a příchozí si nevšimla. Vzhlédla v okamžiku, kdy se ji Erin chystala oslovit, a vstřícně se usmála.

„Dobrý den. Jsem Erin Carneyová. Před pár dny jsem si v archivu vyzvedla kopii lékařské dokumentace mého bratra.

Minulý týden ho přivezli na akutní příjem. Měl rozsáhlý infarkt. Doktoři ho přes veškeré nasazení nezachránili.“

„To je mi líto,“ nasadila soucitný výraz. „Co pro vás můžu udělat?“

Erin rozevřela kabelku, vytáhla kartu Johna Freemana a položila ji na pult.

„Zdá se, že bylo provedeno komplexní toxikologické vyšetření, ovšem po výsledcích se slehla zem.“

Mladá žena si buclatými prstíky zprávu přisunula a pozorně se do ní začetla.

„Nabízí se otázka, zda jsme ty vzorky vůbec dostali. Na akutním příjmu totiž často odeberou několik zkumavek a potom.“

„A potom je neodešlou,“ doplnila Erin. „Což se v tomto případě nestalo.“

„Jak to víte?“

„Mluvila jsem s lékařem, který bratra ošetřoval. Ujistil mě, že vzorky posílal.“

Dívka se znovu zahleděla do záznamu. „Pokusím se vám vyhledat výsledky. Ale hned tak to nebude. Děláme rozbory pro řadu nemocnic. A přihodit se mohlo cokoli.

Třeba je ani nenajdu.“

Erin se zatvářila nechápavě.

„Však to znáte, Někdo něco založí, nevrátí na původní místo a tak dále.“

„Moc vás prosím, abyste se po nich poohlédla. Velice je potřebuju“

Laborantka mechanicky přikyvovala. „Vynasnažím se.

Kartu mi nechejte tady a za nějaký ten den se ozvěte.

Doporučuji vám obrnit se trpělivostí. Jsme totiž zavaleni prací.“

S příslibem pomoci se Erin spokojila. Ze zkušenosti věděla, že ztracená zpráva obvykle znovu spatří světlo světa i ve velké nemocnici, hledá-li ji povolaná osoba. A Amanda Vincentová takový dojem budila. „Mnohokrát děkuji za pomoc. Pro jistotu vám dám na sebe telefon. Mohla byste mi zavolat, kdybyste něco objevila?“

„Samozřejmě.“

Než sjela do přízemí, zaplavil ji pocit, že podnikla krok správným směrem. Amanda Vincentová nepochybně udělá vše, co bude v jejích možnostech, aby zjistila, kam se poděly vzorky krve Johna Freemana.

Cestou do Centra prenatální medicíny se její myšlenky opět točily kolem záhadné smrti slovutného vědce. Náhle si s hrůzou uvědomila, že už několik dní nepodala zprávu šéfovi. Bez jeho podpory se neobejde a rozhněvat si ho svou zapomnětlivostí není zrovna strategický tah. Zajela na parkoviště, proběhla vestibulem a uháněla do kamarádčina pokoje. Když vešla, seděla Claire na křesílku a dívala se z okna. Na sobě měla růžový froté župan s ozdobným páskem.

V dlaních hřála šálek.

„Jak je?“ zeptala se Erin. Pohodila kabelku na postel a pokračovala: „Máš tu vedro jako v pekle. To si tady chceš zřídit saunu?“ Naklonila se ke Claire, políbila ji na tvář a na rtech ucítila horkou vlhkost slz.

„Termostat je u dveří, Jestli se ti tu zdá teplo,“

pronesla jednotvárným hlasem.

Novinářka si přitáhla židli ke Claire. „Mluvila jsem s Noahem.

Uvažuje, že amniocentézu zopakuje. Nějak těm výsledkům nevěří,“

„Chceš naznačit, že existuje naděje?“

„To zřejmě zjistí, až test zopakuje,“

Těhotná stáhla obličej do grimasy a položila si dlaň na podbřišek.

„Máš kontrakce?“ zbystřila Erin a posunula se ještě o kousek blíž.

„Malinko. Nic to není. Doktor Halliday mě na ně upozornil. Nemusím se prý bát.“

„Čím tě mám potěšit?“ uvažovala Erin a vzala přítelkyni za ruku.

Claire se usmála a smířeně vysvětlila: „Zvládnu to. S

Alexem jsme prodebatovali celé dopoledne. Bude za mnou stát, ať se rozhodnu jakkoli, Dneska mě přijde omrknout Noah. Je to moc

hodný člověk.“

„Jo. A má o tebe velkou starost.“

Claire si chvíli jemným pohybem masírovala kořen nosu, potom vstala a prohlásila: „Omluv mě na okamžik.

Chtěla jsem se osprchovat a umýt si vlasy. Budu hned hotová. Ne abys mezitím pláchla!“

„Ani nápad. Budu se dívat na Lassie se vrací.“

Claire se zahihňala, vstoupila do koupelny a přibouchla dveře. Jakmile pustila sprchu, natáhla se Erin pro telefon a vytočila washingtonské číslo.

„Herb Porfino.“

„Herbe, tady Erin.“

„Ty ještě žiješ? Ztratila jsi na mě kontakt, či co?“

Zaťala ruku v pěst a ucedila: „Krucifix.“

„Cože?“

„Nezlob se, Herbe. Naskládalo se toho najednou tolik, že.“

„Přestaň, prosím tě. Nejsi jediná reportérka v terénu.

Máš se hlásit. Tohle už jsme si přece vyjasnili.“

„Vyjasnili, Já vím.“

„Takže z jakého důvodu jsi mě poctila svou milou vzpomínkou?“

„Potřebuji pomoc,“ vyrazila ze sebe a trhla telefonem několik

centimetrů od ucha. Netušila, jak bude Šéf reagovat, pro jistotu se však připravila na nejhorší.

Ozvalo se slabé zaúpění. „Ze mě to hned nenapadlo!

Proč bys taky volala, že? Dobrá. Jak hluboko budu muset sáhnout do kapsy?“ Třebaže hovořil klidně, nedal se mu upřít náběh na teatrálnost.

„Nechci ani cent. Ráda bych, aby mi někdo z redakce obstaral pár informací.“

„Výborně. Všichni si tady totiž nudou okusujeme nehty.

Nebýt tebe, nemáme co dělat.“

„Prosím. Slituj se nade mnou, Herbe. Kdybys tušil, co jsem si vytrpěla.“

„Fajn. O co ti jde?“

„Centrum prenatální medicíny patří společnosti s názvem Neotech. Musím o ní zjistit co nejvíc.“

„Konkrétně?“

„Zajímá mě všechno: historie firmy, představenstvo, akcie, aktuální finanční situace.“

„Moment. Raději si to poznamenám. Jakže se ten podnik jmenuje? Neotech?“

„Jo. A ještě maličkost, prosím.“

„K službám.“

„Úřad pro kontrolu potravin a léčiv schválil klinické zkoušky u látky tocalazine.“ Mlčky vyčkávala, a potom ho vyzvala: „Možná by sis měl zapsat i tohle.“

„Okamžik. Chceš mě uštvat? Na takové tempo jsem už trochu starý.“

Zaťala zuby, podívala se do stropu a v duchu počítala do pěti.

„Potřebuju o ní veškeré údaje.“

„Právními otázkami ve zdravotnictví jsem se nezabýval ani nepamatuju. Nevím, kolik z těch dat je volně k dispozici.“

„Existuje takzvaný zákon o svobodném přístupu k informacím. Ten by nám měl pomoct.“ V koupelně se stále ozýval crkot vody.

„Jasně. Hned někoho pověřím.“

„Díky, Herbe. Takového nadřízeného mi seslalo samo nebe.“

„Hlavně aby to snažení bylo korunováno obstojným článkem.“

„Buď bez obav. Brzy se ozvu.“ Zavěsila a kochala se úspěchem. Přálo jí štěstí. Šéfa zastihla v neobyčejně příznivém duševním rozpoložení. Byl by jí slíbil hodinky s vodotryskem.

Pročetla si noviny, a když Claire konečně vyšla z koupelny, zeptala se: „Kdy se vrátí Alex?“

„Za několik hodin. Nevím to přesně.“

„Co kdybych se za vámi někdy stavila? Udělali bychom si pěkný večer. Jako za starých časů.“

„Jako za starých časů? Tak jo.“

„Super. Pozvala bych i Noaha, ale bojím se, že by nám kazil zábavu. Nedokáže oddělit práci a to ostatní.“

Claire zamlkle hleděla z okna. „Nemají pravdu,“

pronesla nakonec. „Moje miminko bude v pořádku. Mozek se vyvíjí normálně. Ty testy nějak zvorali, jak řekl Noah.

Vsaď se, že podruhé vyjdou všechny výsledky negativně.“

„Noah se sice vyjádřil trochu jinak, ale jsem moc ráda, že to říkáš. Víš proč?“

„Ne“

„Protože si myslím totéž. Mého kmotřence totiž jednou nominují na Nobelovu cenu.“

Objaly se a potom debatovaly o všem možném, kromě strachu o nenarozené dítě. Radikální změna v chování nastávající maminky bila do očí. Erin ji zcela samozřejmě přičítala obranným mechanismům psychiky. Claire prostě nebyla ochotna tragické skutečnosti uvěřit, popírala ji. A psycholog-amatér nablízku se jí teď náramně hodil.

„Čeká mě ještě jeden rozhovor,“ omluvila se nakonec novinářka. „Kdyby mi to dneska už nevyšlo, ukážu se zítra.“

„Ráda tě uvidím.“

Erin si usmyslela, že místo výtahu použije pro jednou schodiště. Seběhla do bufetu, dala si nízkokalorickou kolu s plátkem citronu a uvelebila se u stolku v rohu. Přemítala, kdy známky nekalých nemocničních praktik konečně nabudou podoby hmatatelných důkazů a jak Claire vysvětlit, že jejímu dítěti hrozí nebezpečí.

30

Vkročila do pokoje a zrak jí padl na telefon.

Přerušované oranžové světélko signalizovalo, že na záznamníku je nový vzkaz. Odhodila kabelku na postel a spěchala k aparátu. Po dlouhé řadě instrukcí uslyšela Herbův hlas. S neobvyklou naléhavostí ji žádal, aby okamžitě zavolala. Připadlo jí divné, že s ní chce mluvit, když mu před pár hodinami telefonovala.

Ohlásil se na druhé zazvonění.

„Ahoj, Herbe. Tady Erin. Co se stalo?“

„Něco mě napadlo. Jsem zvědavý, co na to řekneš.“

„Hned tě vyslechnu.“ Přitáhla si židli, sedla si, vyklouzla z lodiček a přehodila nohy přes postel. „Tak co máš na srdci?“

„Nejdřív mi pověz, co se děje.“

„To bych si raději nechala pro sebe. Alespoň prozatím.“

„Dovol, abych ti připomněl, že jsem tvůj nadřízený.“

Za léta spolupráce se v šéfovi vyznala. Správně tedy odhadla, že tentokrát bude muset kápnout božskou. Během pěti minut vylíčila, co a proč se jí zdá podezřelé, a dokonce se pustila i do hledání pravděpodobné příčiny. Herb celou dobu mlčel.

„Tak co?“ hlesla nakonec. Zaťala pěsti a zavřela oči.

„No, Upřímně řečeno., tvoje argumenty stojí na velice chatrných základech.“

„Ale mně stačí.“

„Jenže mně ne,“ prohlásil a udělal pauzu. „Znáš Sama Forbese?“

„Ne. Měla bych?“

„Zainteresoval jsem ho do několika delikátních případů.

Je to schopný profesionál a chová se diskrétně.“

„Soukromý detektiv?“ otevřela ústa dokořán.

„Široko daleko nejlepší. Zvládne za týden, co ostatní za rok. Co kdybych ti ho poslal na Floridu? Taková investice by se vyplatila.“

„Já, Já nevím. Se soukromým očkem jsem pracovala jenom

jednou.“

„A?“

„Docela fajn.“ Náhle se zarazila. „A nechceš mě spíš mít pod kontrolou? Nebude ten tvůj Sam náhodou plnit funkci ochranky? Protože jestli chceš docílit tohohle, tak.“

„Nerozčiluj se. Samozřejmě že ne. Sluší se ovšem poznamenat, že získal mistrovský titul v nějaké zvlášť útočné formě bojových umění.“

„To ses teda trefil. Bezduchou gorilu tady nepotřebuju.“

„Pleteš se, Erin. Vystudoval práva na Columbijské univerzitě, specializuje se na kriminalistiku a nadto absolvoval bakalářské studium ekonomie. V oboru pracuje dlouho a bere samé lukrativní zakázky. Není to ten typ, co fotí chlapy, jak někde v restauraci tokají se sekretářkou.

Máme-li někomu věřit, pak jedině Forbesovi.“

„Dám na tebe,“ vyhrkla.

„Už jsem ho kontaktoval. Spojí se s tebou, hned jak dorazí do Miami.“

„Dobře.“

„A ještě něco: jednej s ním na rovinu. Nic netutlej“

„Jo.“

„Rozuměla jsi mi?“

„Naprosto.“

„Doporučuje ti, abys – pokud možno – používala mobil.

Hůř se odposlouchává. Tak laskavě poslechni.“

„Cože? Herbe, doufám, že se z toho chlapa nevyklube.“

„Na názor máš času dost. Pomůže ti, uvidíš. A být tebou, řídím se jeho radami do puntíku.“

Dlouze povzdechla, poděkovala šéfovi za ochotu a zavěsila. Rozhodla se dopřát si před cestou do nemocnice horkou koupel. Otočila tedy kohoutkem a převlékla se do bílého hotelového županu. Usedla na okraj vany a hřbetem ruky zkusila teplotu vody. Na mysl se jí znovu vloudily pochybnosti a dostala strach, že ten zašmodrchaný uzel nikdy nerozmotá.

31

Frank Grafton seděl bez hnutí v autě. Sundal si sluchátko a se smíchem ho odhodil na sedadlo spolujezdce.

Instalace odposlouchávacího zařízení do telefonu v pokoji Erin Wellsové ho přišla na sto dolarů.

„Ten Forbes se mi líbí,“ zabručel pochvalně. Vycítil, že se mu brzy naskytne příležitost utkat se se sobě rovným soupeřem. Sáhl po mobilu a vyťukal číslo.

„Lékařské rozhledy nám sem posílají špičkového detektiva.“

„Kdy dorazí?“

„To mi není známo. Ale určitě se o jeho příjezdu včas dozvím. Co hodláte dělat?“ Začal si pohrávat s prázdným umělohmotným kelímkem.

„Nic.“

„Nic? Opravdu?“

„Slyšel jste dobře. Varujte se ukvapených kroků. Prostě v klidu sledujte, jak se situace vyvine. Uvědomte si, že máme výhodu. Odposloucháváte i její mobilní telefon?“

„Pracuji na tom.“

„V pořádku. Takže opakuji: zatím vyčkávejte. Až nadejde vhodný okamžik, budete jednat.“

„Jak myslíte,“ děl nevzrušeně. „Připomínám ovšem, že má Freemanovu kartu a že do Jižní nemocnice zašla znovu.“

„Provedl jste potřebná opatření?“

„Jistě. O všechno jsem se dokonale postaral.“

„Stejně dokonale jako o Claudii Harrisovou?“

Zaťal pěst a urážlivou poznámku ignoroval. „Zajímalo by mě, proč se tam vrátila.“

„Zjistěte to,“ zazněl příkaz a spojení se přerušilo.

Vypnul telefon, uložil ho do přihrádky na palubní desce a opřel se o volant. Byl podrážděný, ale kontroloval se.

Kelímek už úplně zmačkal. Aby mohl Wellsovou sledovat, musel si v práci vzít týden volno. Považoval se za myslící bytost, ne za nástroj cizí vůle. A se svými nápady se nemínil svěřovat. Nikomu. A tím méně těm, kteří mu poroučejí. O

tom, že Erin Wellsová zahyne, bylo rozhodnuto dávno.

Jedinou neznámou zůstávalo kdy. Jenže Forbes může pěkně zamíchat kartami. Časopis typu Lékařské rozhledy si ostříleného odborníka jistě dovolit může. S největší pravděpodobností sáhne po člověku skoro stejně duševně vyspělém jako on – Grafton. To bude jiná prácička než s tou sebrankou poťouchlých pitomců, s nimiž měl až dosud čest.

Zbývá doufat, že Forbes zavětří správným směrem a kompetentní osoba se nechá přesvědčit o zbytečnosti jehó další existence. Zdeformovaným kelímkem mrštil na vedlejší sedadlo. Intenzivně se soustředil. Jeho myšlenky – jako vždy v podobných situacích – se rozběhly v několika rovinách. Probudil se v něm pud lovce. Zabije Sama Forbese! Začal horečně promýšlet různé varianty a jeho vzrušení prudce stoupalo.

32

PÁTEK, 15. ŘÍJNA

Sam Forbes se nadechl svěžího, bouřkou pročištěného vzduchu. Cáry mračen zvolna odplouvaly k východu, nad oceán. Před letištní budovou nastoupil do taxíku a po dvacetiminutové jízdě dorazil do hotelu. V recepci vyřídil potřebné formality a zamířil do pokoje. Jako vždy cestoval i dnes s nevelkým kufrem a příručním zavazadlem z hnědé kůže. Opřel se o stůl a podal si telefon – pro služební účely používal výhradně mobil. Z vnitřní kapsy sportovního saka vytáhl kožený bloček, nalistoval kontakt na Erin a vyťukal číslo.

„Erin Wellsová?“

„Ano.“

„U telefonu Sam Forbes. Volám z Miami. Mohli bychom se odpoledne setkat?“

Erin zrovna dokončila rozhovor s náměstkem pro léčebně preventivní péči a těšila se, že se trochu prospí.

Úmorné dopoledne z ní vyždímalo všechnu energii.

„Netušila jsem., že přiletíte už dneska. Nechal jste mi vzkaz v hotelu?“

„Ne. Cestovní plány uchovávám raději v tajnosti. Budu-li se s vámi muset spojit, ozvu se na mobil. A až se uvidíme, dám vám na sebe kontakt.“

„Zrovna se chystám do hotelu. Můžeme se sejít tam?

Hned vedle vestibulu je bar. Víte, kde.?“

„Nedáte přednost pobytu na čerstvém povětří? Teď po dešti se udělalo nádherně.“

„Nechápu.“

„Vyhlédl jsem si jeden park v Hollywoodu,“ podotkl a zastrčil notýsek do kapsy. „Celkem rád bych si provětral hlavu někde venku. Půlhodinka vám na přejetí postačí.

Čekám vás přesně za čtyřicet pět minut.“

„Mluvíte, jako byste mě hodlal zatáhnout do špionáže.“

„Ten park vás nadchne. Takže za tři čtvrtě hodiny?“

„Ano.“

Poté ji poučil, kudy se má vydat, upřesnil místo setkání a zavěsil.

Měl dokonale přesný odhad. Hlavní branou projela po třiceti minutách. Minula prázdnou kabinu pro správce a pozorně se rozhlédla. Napadlo ji, že podobu svého ochránce vlastně vůbec nezná. Vzápětí však usoudila, že Herb nejspíš myslel na všechno, a neopomněl Forbesovi podat zevrubný popis jejího zevnějšku. Sunula se krokem. Vrtalo jí hlavou, kde získal detektiv žijící ve Washingtonu detailní informace o tak vzdálené lokalitě. Park zabíral poměrně rozsáhlou plochu. Po jeho obvodu se táhla oplocená stezka plná běžců, jezdců na kolečkových bruslích i pejskařů a v jihovýchodním cípu se leskla hladina jezírka.

Jakmile spatřila odpočívadlo číslo 6, sjela z hlavní cesty a na parkovišti zabrzdila. Vedle stála další tři auta. Chvíli seděla ve voze, potom nahmatala kabelku a vystoupila.

Prošla kolem houpaček, přes volejbalové hřiště, sporadicky poseté trsy uschlých travin, a zamířila k přístřešku s dvěma velkými dřevěnými stoly a vyzděným grilem. V témže okamžiku si opodál všimla pohledného, byť holohlavého muže v riflích a bílém tričku. Ostrou chůzí s obdivuhodně synchronizovanými pohyby vyrazil k ní. Zpočátku si myslela, že se jen bezcílně prochází, nyní však pochopila, že se na ni usmívá Sam Forbes. Ohodnotila ho rychlým okem.

Měl silný krk, rozložitá ramena a tvrdé, úzké oči. Neměřil ani metr osmdesát. Při pohledu na svalnaté paže a široké dlaně si bezděčně vzpomněla na povolání přístavního dělníka.

„Erin Wellsová?“

„Ano.“

„Sam Forbes. Děkuji, že jste se obtěžovala. Herb mi kladl na srdce, abych vás vyhledal okamžitě po příletu do Miami.“ Ukázal na lavici u stolu a oba si sedli.

„K čemu ty zastírací manévry?“ zeptala se a natáhla si nohy.

„Zvyk. Držím se osvědčených metod.“

„Herb se zalykal nadšením, když mluvil o vašich schopnostech.“

„Samozřejmě přehání.“

„Jste hodný, že jste všeho nechal a přicestoval až sem.

Děláte ochranku často?“

Opřel se o stůl a podíval se přímo před sebe. Výraz v jeho obličeji se nezměnil. „Herb se o vás strachuje. Tak jsem slíbil, že mu vypomůžu.“

„Nepotřebuju chůvu. Potřebuju fakta.“

Přikývl. „Dostane se vám obojího.“

Zvedla se, poodešla pár kroků a sundala si sluneční brýle. Forbes působil jako člověk, který ví, co chce, a který se bez hlavy nežene do riskantních podniků.

„V Centru prenatální medicíny není všechno úplně košér. Alespoň podle mě. Co vám o tom Herb řekl?“

„Informoval mě ve velmi hrubých rysech. Ostatní nechal na vás.“

„Zdá se mu, že dělám z komára velblouda.“

„To bych netvrdil.“

„Ne? Tak aspoň jedna povzbudivá zpráva.“ Došla k okraji vybetonované podlahy a otočila se. „Vyslechnete mě trpělivě až do konce a budete o mých slovech aspoň přemýšlet?“

Podrbal se na hlavě, vstal a přistoupil k ní. „Za léta praxe jsem se setkal s ledasčím. Nejednou jsem pracoval na případu, kdy se dohromady dali vysoce inteligentní lidé a provedli krkolomný plán, nad nímž zůstával rozum stát.

Kdybych vás pokládal za blázna, nevážil bych takovou dálku. Sedněme si a proberme to popořadě.“

Přestože Forbesovo ujištění přijala s pořádnou dávkou skepse, projevila v následující půlhodině upřímnou snahu upozornit na každičký podezřdý moment, doprovázející hospitalizaci Claire Weaverové. Během vyprávění nezaznamenala v jeho obličeji ani stopu po blahosklonném úšklebku.

„Připouštím, že se jedná o nezvyklý sled nezvyklých událostí. A pochopitelně se nabízí otázka, zda jste se stala svědkem souhry podivných náhod nebo zda jste poodhalila roušku maskující podvodné jednání,“

„Chápu, že neexistuje jednoduché vysvětlení, ale, Co by mohlo být ve hře?“

„To vám teď asi sotva povím,“ zakroutil hlavou.

„Ovšem mnohokrát jsem se přesvědčil, že za všemi zločiny, a to bez ohledu na způsob, jakým jsou provedeny, stojí nakonec peníze a touha po moci.“

„Jaký postup navrhujete?“ otázala se.

„V prvé řadě si posvítíme na Neotech. Taky se zaměříme na smrt Johna Freemana a výsledky jeho výzkumu. Nudit se rozhodně nebudeme.“

Když mu podala ruku, uvědomila si, že na mistra bojových umění má velmi jemný stisk. Teprve nyní také zaregistrovala zlatý snubní prsten a definitivně zapudila myšlenku doporučit sympatického hromotluka pozornosti doktorky Leigh Sierrové.

„Kolik je vám let?“ zeptala se, aniž se zamyslela nad skutečností, že se může chovat indiskrétně.

„Před měsícem mi bylo čtyřicet.“

Přikývla. Přesně tolik by mu hádala. „Máte děti?“

vyzvídala dál.

„Dvě. Obě už studují na střední škole.“

„Kdy jste se oženil?“

„Před sedmnácti lety. Tento měsíc slavíme výročí.“

„Co na vaše povolání říká žena?“

Škubl rameny a zasmál se. „Nikdy jsme se o tom nebavili.“

Doprovodil ji k autu a pozorně se zadíval na koncová světla. (V půjčovně se opět rozhodla pro kabriolet.) „Co děláte?“ upřela na něho zrak.

„Prohlížím si váš vůz.“

„Jo. To jsem pochopila. Ale proč?“ Sam Forbes se jí zamlouval čím dál víc.

„Jenom jsem si chtěl ověřit, jestli vám na světlech nechybí kryt. Tuhle fintu zná každý amatér. Auto se tak za tmy snáz sleduje.“

Vyskočila a vyplašeně vůz oběhla. Všechno se zdálo v pořádku.

„Chcete mě vyděsit? Zatím se vám to daří.“

Zasunul ruce do kapes a nasadil beránčí výraz. „To bych si nedovolil. Jenom nic neponechávám náhodě.“ Potom vytáhl útržek papíru s číslem mobilního telefonu. „Večer mi zavolejte. Rozmyslím si co a jak, vyřídím pár hovorů a pak vás obeznámím s plánem.“

Jejich pohledy se střetly.

„Kde parkujete?“ Erinin vůz byl široko daleko jediný.

„Ve Washingtonu.“

„V okolí jsem na žádný hotel nenarazila, takže po svých zřejmě nepůjdete.“

„Správně.“

„Můžu vás odvézt?“

„Raději cestuji taxíkem.“

„Ne že bych tady nějaký viděla.“

Podíval se na hodinky. „Za pět minut je tu.“

„Ve vás se jeden nevyzná,“ zamířila na něho prstem.

„Začínáte mi připomínat manželku.“

„Večer vám zavolám,“ slíbila. Při představě následujích dní se jí hrůzou málem zvedl žaludek.

Za čtyřicet minut zastavila před hotelem. V mírném provozu se zaobírala myšlenkami na muže, jehož jí Herb poslal na pomoc. Byl nepochybně vnímavý, se smyslem pro detail a schopností logicky uvažovat. A jeho přítomnost ji bezesporu uklidňovala. Co v něm vězí ještě, to se teprve mělo ukázat.

33

Když Erin otevřela dveře, Claire pochodovala sem a tam a Alex, zmožený dvoudenním pracovním vypětím, seděl zkroušeně v křesle a mlčky pozoroval svou ženu.

„Co je?“ zahartusila návštěvnice. „Vypadáte, jako byste čekali, až vyvěsí výsledky maturitní písemky.“

„Co nevidět dorazí doktoři Archer s Gallagherem. Ráno nám dali vědět, že se odpoledne zastaví,“ řekl na vysvětlenou Alex. Claire dál nervózně cupitala po místnosti.

Na znamení, že kamarádčin příchod vzala na vědomí, mávla rukou. Erin k ní přistoupila a jemně ji uchopila za paži.

„Proč si nesedneš? Neslyšíš, jak si to malé stěžuje? Takhle ho natřásat, a navíc hlavou dolů.“

Claire se usmála a dala na Erininu radu.

„Včera se sešla etická komise.“ Erin se zarazila. Noah s ní sice strávil noc, ale o tom, že se rozhodovalo o osudu Claiřina dítěte, se nezmínil. Jelikož závěr jednání jistě znal, znamenalo jeho mlčení jediné.

„Jak to víte?“

„Telefonovali nám z pracovny doktora Archera,“ vybafl podrážděně Alex.

„A co vám ještě řekli?“

„Celkem nic,“ oznámila Claire. „Jenom že doktor Gallagher si s námi odpoledne popovídá. Kam se poděli? Už tu dávno měli sedět,“ máchala rozčileně rukama. Oblékla si nové mateřské kalhoty a mikinu s logem Univerzity v Georgii. Byla načesaná a pečlivě nalíčená.

„Mám Noahovi zavolat?“ nabídla se Erin.

„To nebude nutné,“ ozval se lékař ode dveří. „Doktor Archer je už na cestě. Jak se daří, paní Weaverová? Netrápí vás kontrakce?“

„Kdepak,“ zavrtěla hlavou a položila si dlaně na podbřišek.

„Tak se mi to líbí,“ prohodil a zkontroloval kanylu.

„Vidím, že léky účinkují.“

„Udělala jsem vám radost?“ dožadovala se povzbuzení.

„Velkou,“ nezklamal její očekávání. Vzal ji za ruku a jemně stiskl.

Alex se zvedl a zastrčil prsty do zadní kapsy khaki kalhot. „Kdy přijde doktor Archer?“

Noah mrkl na hodinky. „Každým okamžikem. Jak proběhl let?“

„Jako vždycky.“

„Coby pilot si zřejmě nic jiného nepřejete.“

„V tom máte pravdu,“ souhlasil Alex a zdvořile se usmál.

„Tak jsme v plné sestavě,“ ohlásil se Archer. Mohl by pózovat pro fotografa prestižního módního časopisu. Měl na sobě černošedý oblek, bílou košili a vázanku se zelenými a bílými proužky. Jakmile se Claire usadila na postel, spustil: „Včera odpoledne se sešla etická komise, aby projednala situaci paní Weaverové. Filozofii, jíž se řídíme, jsem vám už nastínil. Opakuji, že plod, u něhož se vyskytne vážná přidružená vada, k zákroku obvykle nedoporučíme. V

tomto.“

„Proč o tom nerozhodují rodiče? Proč se jich aspoň nezeptáte?“ vykřikla zoufalá Claire. Erin si všimla červených očí zalitých slzami a zmocnila se jí bezbřehá úzkost.

Archer polkl a upravil si uzel na kravatě. „Samozřejmě že se snažíme zohlednit také názor rodičů. V některých věcech však musíme být nekompromisní. Existují jistá nařízení a.“

„Nařízení?“ neudržela se Erin. „O jakých nařízeních to proboha mluvíte? Mělo by vám záležet na životě dítěte a na rodičích. Ne na pravidlech!“

Archer kývl, což si Erin vysvětlila jako pokus o nastolení pořádku.

„Chystáte se nám sdělit, že na operaci nepůjdu?“

zaúpěla Claire.

Archer se podíval do prázdna a s kamenným výrazem ve tváři oznámil:

„Je mi líto. Všichni hlasovali proti zákroku.“

Alex se sesunul vedle své ženy. Ta ho křečovitě objala a dala se do pláče.

„Může nás přijmout jiné specializované pracoviště?“

vzchopil se po chvíli.

„Ano,“ odvětil Archer. „Ale pravděpodobnost je mizivá.

V otázkách etiky se ve všech centrech snažíme uplatňovat totožné principy. Ovšem, nechci vás odradit.“

Erin si ztěžka povzdechla. Nechápala, proč se Archer musí za každých okolností vyjadřovat tak škrobeně.

„Co nám tedy navrhujete?“ zeptal se Alex a jemně třel Claire zátylek.

„Máte v podstatě dvě možnosti. Vaše žena se vrátí domů a dítě donosí. Po narození se ho ujmou dětští chirurgové v nemocnici v místě vašeho bydliště.“

Noah zarýval oči do země.

Alex věděl, že jeho žena je na pokraji nervového zhroucení, a horečně se snažil formulovat otázky co nejcitlivěji.

„A ta druhá možnost?“

„Přerušení těhotenství,“ odpověděl lékař měkce.

„A co když výsledky amniocentézy neodpovídají skutečnosti? Proč ji nezopakujete? Jinde se přece žádný problém nevyskytl!“ zaútočila Erin a zpříma pohlédla na Noaha. Z jeho očí čišela bezmoc. Tohle vystoupení režíroval Archer.

„Jedná se o velice spolehlivý test. Chybný výsledek je prakticky vyloučen. A rozhodne-li se paní Weaverová těhotenství nepřerušit, neradil bych vystavovat plod riziku dalšího vyšetření.“

Claire k němu vzhlédla uplakanýma očima: „Můžete nám nabídnout aspoň nějakou naději, pane doktore?“

„Rád bych, ale vaši situaci bohužel ovlivnit nemůžeme.“

„V tom případě není o čem mluvit,“ špitla.

V pokoji by bylo slyšet spadnout špendlík.

Erin přešla k oknu. Na nebi se neobjevil ani mráček a hladinu zálivu čeřila pestrá směsice plavidel. Archer se po několika minutách omluvil a na otázky manželů Weaverových odpovídal Noah. Erin poslouchala na půl ucha. Měla chuť pořádně se štípnout a přesvědčit se, že nespí. Nedovedla pochopit, že by pravda mohla být tak nemilosrdně krutá. Zachytila Noahův pohled a nenápadně mu dala signál, aby na ni před pokojem počkal.

„Claire, musím mluvit s Noahem.“

„Měl bych to slyšet?“ zbystřil Alex.

„Zůstaň raději u Claire,“ doporučila mu a vyšla na chodbu. Na Noahovu žádost se uchýlili do místnosti pro návštěvy. Byla vybavena sedací soupravou z černé kůže a konferenčním stolkem s telefonem. Sedli si na pohovku.

„Co podnikneme?“ zeptala se věcně, bez úmyslu vyvolat konflikt.

„Souhlasím s Archerem. Nemá smysl uvažovat o operaci, vyskytla-li se další závažná porucha.“

„Fajn. Tohle mi začíná docházet, Co když se ale jiný problém neobjevil?“

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám.“

„Erin, jako zdravotní sestře ti přece nemusím nic vykládat. Nešlo o mírné zvýšení hladiny alfafetoproteinu.

Výsledek byl silně pozitivní. Dítě má poškozený bud mozek nebo míchu nebo obojí.“

„Ano, ovšem za předpokladu, že testu můžeme věřit.“

„Pořád prosazuješ totéž. Proč bychom mu neměli věřit?“

„Já, Nevím.“

„Necháváš se unést emocemi, Erin,“ podíval se jí do očí. „Chápu, že ti na Claire moc záleží, ale.“

„Pošli ji na amniocentézu znovu, A nikomu se nechlub.“

„Proč?“ hlesl přepadle.

„Protože Claire se topí a chytá se stébla. Tak jí ho, prosím tě, podej!“

Vstal, udělal pár kroků a štíhlými prsty si prohrábl kštici. „Takhle postupovat nesmím. Vykoledoval bych si leda průšvih.“

„Cože? Vždyť je to tvoje pacientka! Můžeš nařídit libovolné vyšetření, uznáš-li ho za nutné. A zopakováním testu se přece žádným morálním principům nezpronevěříš!

Jenomže potíž tkví jinde, že? Archer tě drží v šachu, co?

Proč všichni sklapnou podpatky, sotva zavelí? S takovou zvůlí jsem se v žádné nemocnici nesetkala.“

Klesl do křesla a zavrtěl hlavou. I jím lomcovaly pochybnosti

ohledně Claiřiny gravidity, ale podřízenost Archerově autoritě mu svazovala ruce.

„Ustoupím ti,“ rezignoval nakonec. „A jestliže budou Weaverovi na amniocentéze trvat, vyhovím jim. Poprosím laborantku, aby se zdržela přesčas, udělala nám test na alfafetoprotein, A nikde o tom ani nemukla.“

„Nebudeš litovat, že ses takhle rozhodl. Uvidíš,“ vrhla se mu kolem krku.

„Lituju toho už teď,“ poznamenal suše. „Slib mi, že se před Weaverovými nebudeš šířit o okolnostech, za kterých zákrok proběhne. Stačí, když jim oznámíme, že chceme získat absolutní jistotu.“

„Jasně. Na kdy Claire objednáš?“

„Zkusím pondělí. Aspoň stihnu instruovat Jessiku.“

„Výborně,“ schválila lékařův plán a oba se pak vrátili ke zdrceným manželům. Zpráva se setkala s bouřlivým nadšením. Poté za sebou Erin s Noahem potichu zavřeli a dopřáli nastávajícím rodičům poddat se prchavému okamžiku iluzorního štěstí. Když si domluvili schůzku na večer, vyrazila Erin na parkoviště a Noah do přednáškového sálu na hodinu s mediky.

Cítila, že lékař měl pro své rozhodnutí víc než jeden pádný důvod, a jistě ho nevedla jenom snaha zalíbit se jí či Weaverovým. Každopádně u ní zabodoval. A kdesi v koutku duše se uhnízdil dojem, že se konečně začal zaobírat jejími obavami.

34

SOBOTA, 16. ŘÍJNA

Sam Forbes telefonoval krátce. Šéfredaktorovi Lékařských rozhledů sdělil, že slečna Wellsová nebije na planý poplach a že se případu ujímá. Zaplatil taxikáři a spěchal na setkání s Erin. Vyznačoval se neobyčejnou svědomitostí a s jediným rozhovorem by se nespokojil. Na začátku kariéry, když se ve Washingtonu zabýval mezinárodním právem, zjistil, že k vyřešení kauzy je zapotřebí dodržovat tři principy: důkladně problém prostudovat, detailně naplánovat postup a vystříhat se ukvapených závěrů. Zamířil do nákupního centra a na prostorovém modelu našel Říši sýrů. Prošel kolem několika obchodů s oděvy, vstoupil do restaurace a po naleštěné mramorové podlaze vykročil k baru. Když míjel chladicí box s vystavenými sýrovými lahůdkami, mimoděk zpomalil.

Ale jakmile si spočítal kalorickou hodnotu nabízených pokrmů, přešla ho chuť. Odvrátil hlavu a spatřil Erin v riflích a živůtku.

„Čekáte dlouho?“ staral se. V rychlosti si prohlédl okolo sedící zákazníky.

„Pát minutek. Objednala jsem si zatím pití,“ oznámila a pozvedla sklenici.

„Nevypadá to špatně. A co vlastně pijete?“

„Zázvorové pivo. Dáte si taky?“

„Ne, děkuji,“ odmítl, když se na nápoj podíval pozorněji.

„Vypátral jste něco o Neotechu?“

„Něco ano. Nějaké rozumy jsem vytáhl z Herba, a pak jsem se spojil s lidmi, kteří se pohybují v nemocničním průmyslu.“

„Aha.“

„Neotech je soukromá společnost. V jejím čele stojí jistý Carter John. Mám pocit, že v představenstvu figuruje i jeho žena. Jinak jsem na nic neobvyklého nenarazil.

Vyjma superdůležitou obchodní transakci,“

„Tak mě nenapínejte.“

„O Neotech jeví enormní zájem Healthspan. Suma se – podle mých informací – vyšplhala na několik miliard dolarů.

Jednání údajně vstoupila do poslední fáze a za měsíc za dva by mělo dojít ke koupi. Částku, kterou je Healthspan ochoten zaplatit, hodnotí většina analytiků jako přemrštěnou.“

„Proč o Neotech tolik usiluje?“

„To se můžu jedině dohadovat. Neotech si vede ve všech ohledech znamenitě. Získat tak prosperující společnost by byla výhra,“ usoudil a přeložil ubrousek napůl.

„Myslíte si, že budete mít štěstí na konkrétnější informace?“

„Přijde na to, do jaké míry mají zabezpečenou počítačovou síť, Tu a tam se dostanete k interním zprávám firmy. No, Pár drobků snad ještě sezobu.“

„Je to legální?“

Na naivní otázku reagoval pobaveným úsměvem.

„Skutečnost, že se jedná o zdravotnickou korporaci, pro nás představuje velkou výhodu. Musí totiž jednat v souladu s federálními nařízeními a podléhá státnímu dozoru. Případný výskyt závažných problémů by měl být tím pádem doložen.“

Znovu rychle prozkoumal okolí. Pár ve středních letech na druhém konci baru byl zabrán do tiché konverzace, tři starší dámy v boxu zrovna platily šekem, vedle seděl pořízek v bílém tričku s očima upřenýma na televizi nad barem a zaujatě sledoval sportovní kanál.

„Jak vám můžu pomoct?“ nabídla se Erin.

„Prozatím nijak. Dejte mi pár dní.“

Překřížila si paže přes hrudník a mimoděk mu připomněla dceru, když se zlobí.

„Měla jsem za to, že budeme pracovat společně.“

„A nepracujeme? Ale v žádném případě na sebe nesmíme upozornit. Protože dějí-li se v Centru nějaké nepravosti, musíme se mít na pozoru. Jestliže nás totiž prokouknou, můžeme to rovnou zabalit.“

„Jenomže.“

„Nepotřebujete přece, aby se vám zrovna teď zabouchly dveře do Centra. Přísahám, že bez vašeho vědomí nehnu prstem. A jakmile na něco kápnu, hned zatepla s tím poběžím za vámi.“

„Takže aby bylo jasno: poběžíte za Herbem a teprve potom za mnou, ne?“ upřesnila s nádechem sarkasmu.

„Velí nám oběma.“

„Jo,“ ohrnula rty. „Každý den se ptám proč,“

Forbes se zasmál. „Vystřídal jsem už spoustu šéfů. A věřte mi, nemáte důvod si zoufat. Je s ním občas kříž, ale skutečně opodstatněné argumenty za hlavu nehodí. Nikdy vám nezasadí ránu pod pás. Když se naštve, zvolí frontální útok.“

Pak, asi ve dvaceti minutách, načrtl metody, jimiž se Neotechu hodlá dostat na kobylku. Erin mu připadala neobyčejně vnímavá. Kladla fundované dotazy a bystře vstřebávala nové informace. Bez povšimnutí neprošel ani její atraktivní vzhled, avšak detektiv se držel svého a dobrodružství mimo vlastní ložnici nevyhledával.

Vztyčili se současně. Sam zaplatil, uvízl očima na milovníkovi sportovních pořadů a doprovodil dívku ke kabrioletu.

„Předpokládám, že s nabídkou odvozu u vás nepochodím,“ poznamenala a vklouzla do auta.

„Trochu se tady porozhlédnu. Kousek odsud jsem viděl reklamu na bojová umění. Zjistím, co nabízejí, a možná se nechám nalákat.“

„Domnívala jsem se, že jste sem přicestoval služebně,“

vrhla na něj nechápavý pohled.

„Samozřejmě. Karate mi pročistí mysl, což se pozitivně odrazí na mé práci.“

„To myslíte vážně?“

„Smrtelně.“

„Na mě má zase blahodárný efekt nakupování.“

Usmál se a sledoval auto. Pak se otočil, zastínil si oči dlaní a metr po metru prozkoumával parkoviště. Muže ženoucího se k vozu značky Ford Explorer zachytil takřka okamžitě. Spěšně otevřel dveře a nasoukal se za volant.

Poznat v neznámém pasivního sportovce z restaurace nevyžadovalo příliš velkou dávku pozorovacího talentu.

Před sedmi lety se autorsky podílel na knize o strategii policejního sledování a od té doby byl v daném oboru považován za autoritu. Zamířil k dřevěné lavičce. Sotva si sedl, modrý Ford Explorer vyrazil. Sjel po přivaděči a zařadil se. Od Erinina kabrioletu ho dělily tři vozy. Forbes už na nic nečekal a uvedl do pohybu jeden z pohotovostních plánů. Vyskočil a mávl na taxi. Zastavila mu mladá korpulentní dáma, pocházející – jak se později ukázalo – z Dominikánské republiky.

Když ji seznámil se záměrem sledovat vůz Franka Graftona, rozdováděně se plácla do stehen, zařičela hlubokým hrdelním smíchem a dupla na plyn.

„Kam si to tak hasí?“ vyslýchala ho hrubým hlasem.

„Nemám zdání.“

„Bavíte se takhle často?“

„Častěji než je mi milé.“

„Jste polda?“ švidrala po pasažérovi ve zpětném zrcátku.

„Ne, pracuji pro vládu,“ odpověděl trpělivě a ukázal před sebe. Trnul strachy, aby v zápalu nadšení z nezvyklého klienta nepustila ze zřetele sledovaný vůz.

„Jasně. Už vás nebudu otravovat.“

„Čím míň víte, tím líp pro vás,“ ubezpečil ji ledově vážným tónem.

Ohromeně zahvízdla a dodala: „Fakt?“ Potom se zabořila do sedadla tak, že jí za volantem sotva vyčnívala hlava.

Starostmi, zda Grafton ví, že se na něj někdo zavěsil, se Sam Forbes netrápil. Beztoho je to nějaký zelenáč. Ostřílený borec by si nejdříve zjistil, kam zmizel Erinin společník, a teprve potom by vyjel.

Provoz byl plynulý. U Centra prenatální medicíny se Grafton držel čtyři vozy za Erin. Forbes zůstal v taxíku, dokud nezaparkovala a nevstoupila do vestibulu.

Grafton zastavil poblíž hlavního vchodu a nechal běžet motor. Sam viděl, jak bere do ruky mobilní telefon. Během hovoru divoce gestikuloval, a když domluvil, odjel.

Forbes poté zaplatil taxikářce: dal si záležet, aby patřičně ocenil její řidičské dovednosti. Mulatka ho přesvědčovala, aby jí příště zavolal přímo na mobil. Zastrčil si vizitku do kapsy, ubezpečil ji, že se určitě ozve, a vydal se do nemocnice.

35

PONDĚLÍ, 18. ŘÍJNA

Minula pátá hodina odpoledne. Ráno se Claire probudila jen trochu rozechvělá, ale s postupujícím časem se nervozita zvyšovala. Alex ji celý den statečně utěšoval, ovšem dobře míněná snaha se míjela účinkem. Zřízenec jí pomohl na vyšetřovací stůl, a zatímco hledala relativně pohodlnou pozici, začala litovat, že odmítla prostředek na uklidnění.

Noah si pod bílý plášť oblékl zelený úbor a připravil ultrazvukovou sondu. V místnosti čekali i Alex s Erin.

„Co jsem slíbil, to jsem splnil, pane doktore,“ oznámil zřízenec.

Noah vzhlédl a pochvalně se usmál. „Díky, Miku. Máte to u mě.“

Za Noahem stála Edith Carswellová, jedna z nejzkušenějších radiologických laborantek. Vystupovala profesionálně a každý s ní rád pracoval. Hleděla si svého a nezajímalo ji, proč bylo vyšetření stanoveno na tak poročilou dobu. Alex zavřel dveře, sedl si ke Claire a uchopil ji za ruku. Lékař přistoupil k pacientce, nad těhotné břicho vytáhl nemocniční košili a podbřišek potřel jodovou tinkturou. Na chladivý dotek reagovala drobným škubnutím.

Potom místo předpokládaného vpichu obložil sterilní gázou a zavedl sondu. Na monitoru se objevil snímek plodu. Ani po mnoha vyšetřeních neztratilo napjaté očekávávní nic ze svého prvotního kouzla. Claire znovu zahořela zvědavostí a chtěla vědět, jak bude její dítě vypadat.

„Myslela jsem, že zákrok provede doktor Halliday,“

poznamenala.

„Amniocentézu můžeme dělat oba,“ vysvětlil Noah.

„Ovšem pokud.“

„Špatně jsem se vyjádřila,“ pospíšila si, než stihl dokončit větu. Potom se kradmo rozhlédla a tlumeným hlasem dodala: „Naopak. Těší mě, že jste se toho ujal právě vy.“ Kývl a ve snaze skrýt veselý úsměv rychle odvrátil tvář.

„Tady je zásoba plodové vody,“ ukázala laborantka na obrazovku.

Noah vzal informaci na vědomí. Přiložil jehlu na břicho, podle monitoru srovnal její pozici a zavedl do plodového vaku. Když natáhl kolem dvaceti mililitrů amniové tekutiny, jehlu vyňal a vzorek aplikoval do plastových zkumavek.

„To by mělo stačit,“ uklidnil Claire. „Bylo to nepříjemné?“

„Kdepak.“

Odstranil sterilní obvazový materiál, místo vpichu přelepil a otočil se k Mikeovi. Ten Claire pohotově pomohl zpět na vozík.

O pět minut později už odpočívala v pokoji. Seděla u okna a očima klouzala po nehybné, safírově modré hladině zálivu. Srdce jí přestalo divoce bušit už ve chvíli, kdy jí lékař oznámil, že odebral dostatečné množství tekutiny a že podle ultrazvuku všechno vypadá tak, jak má. Zrakem se zastavila u dvou plachetnic. Ladně se míjely se vztyčenými stěžni, až se nechtělo věřit, že si scénku nenacvičily dopředu. Alex stál u postele a vyřizoval si pracovní hovory.

Pohladila si břicho a pološeptem pronesla pár vroucných slov k dítěti. Zněla jako modlitba. Nyní její jinak uvolněnou mysl zneklidňovalo jediné – strach z čekání na výsledky.

Noah zkontroloval uzávěr a vsunul zkumavku do kapsy bílého pláště. Slíbil Erin, že se sejdou u Claire, a spěchal do laboratoře. S Jessikou Bartelsovou se domluvil, že vzorky dodá do šesti.

Laborantka se krčila nad mikroskopem. Když zakašlal, jako by chtěl odstartovat newyorský maratón, vzhlédla.

„Můžeš mi udělat ten test na alfafetoprotein ještě dneska?“

„Jasně.“

„Rodiče jsou celí nesví. Zavoláš mi?“

„Samozřejmě. A teď mě laskavě nech pracovat.

Následující sdělení tě zřejmě šokuje, ale věz, že ne všichni hodlají promrhat zbytky mládí za zdmi nemocnice.“

„Ale? Snad ne nová známost?“

„Představ si. To mnohaleté vysedávání u telefonu v naději, že se mi konečně uvolí zavolat jistý chirurg, mi kupodivu začalo lézt na nervy.“

„Teď jsi ťala do živého, Jessiko. Tos neměla,“ zkroutil obličej do grimasy.

„Výborně. Čím hlouběji, tím líp. Dobře ti tak, A už nezdržuj. Ozvu se.“

Beze spěchu se vydal k výtahům. Zmítaly jím pochybnosti o obhajitelnosti svého konání. Ukáže-li výrazně zvýšené hodnoty i druhý test, Archer k operaci nesvolí. A bude-li vyšetření v pořádku, nezbude než zmobilizovat diplomatické schopnosti a neregulérní počínání zdůvodnit.

Dveře se rozevřely, vystoupil z výtahu a zamířil do šatny. Stáhl ze sebe operační úbor a ztěžka dosedl na lavičku proti olivově zeleným plechovým skříňkám. Uvědomoval si, že na něho čeká Erin, ale zpod tíhy hektických událostí se nedokázal vymanit. Nakonec se rozhodl, že problém bude řešit, až se dozví výsledky.

Vstal a během pěti minut se převlékl. Zklidnil se a začal se těšit na večer s Erin.

36

Vysilující den si vybral svou daň a oba toužili po chvíli odpočinku. Dohodli se, že povečeří v zahrádce útulné kavárny nedaleko Divadla Jackie Gleasonové. Stolky byly umístěny blízko sebe, ale u většiny nikdo neseděl. Objednali si kuřecí salát a uvolněně konverzovali. Erin si předsevzala, že kamarádčino těhotenství pro ni po celý večer zůstane konverzačním tabu. Jedli pomalu, a když spořádali hlavní chod, vychutnávali si tropický večer a kapučino.

Když Noah předával vrchnímu platební kartu, u pasu se mu rozezvučel mobil.

„Laboratoř,“ informoval Erin, jakmile se podíval na displej. Usmála se a nedočkavě sevřela ruce v pěst.

„Ahoj, Jessiko. Díky že ses ozvala tak brzy.“ Položil peněženku na stůl a přikryl ji dlaní.

„Alfafetoprotein je normální.“

„Určitě?“ vyrazil ze sebe užasle.

„Kontrolovala jsem to dvakrát. Test dopadl dobře.“

Přesunul si telefon k druhému uchu a zakryl mluvítko.

Erin z něj nespouštěla oči. Na tváři jí bylo znát vzrůstající napětí.

„V pořádku,“ zašeptal směrem ke spolustolovnici. Ta se k němu natáhla, objala ho kolem krku a vlepila mu mlaskavý polibek.

„Hm, Jessiko, netušíš náhodou, jestli máme v nemocnici pacientky se zvýšeným alfafetoproteinem?“

„Vím o dvou. Ale může jich samozřejmě být víc. Proč se ptáš? Myslíš, že došlo k záměně vzorků?“

„Napadlo mě to. Takovou možnost nelze nikdy vyloučit.“

„Souhlasím,“ připustila laborantka po chvilkovém zaváhání. „Možná by stálo za to porovnat hodnoty prvního vyšetření s ostatními pozitivními testy. Zkoumá se tolik parametrů, že bychom ho měli bez problémů identifikovat.

Co ty na to?“

Erin dychtila po informacích. „Co říká?“ šťouchla do něho, když se neměl k okamžité odpovědi. Pozdvihl ruku a na znamení, aby ho nechala vyslechnout Jessiku, podrážděně mávl.

„Dobrá,“ přivítal laborantčin návrh. „Může ta věc zůstat mezi námi?“

„Proč?“

„Vyhneme se zdlouhavým formalitám.“

„A na tohle ti mám skočit? Máš pocit, že jsem spadla z hrušky?“

„To bych si v životě netroufl. Pěkně prosím.“

„No, Doufám aspoň, že až budeš aktualizovat seznam svých horkých favoritek, přičteš mi pár bodů k dobru.“

„Stanu se tvým otrokem a budu ti sloužit do nejdelší smrti.“

„Nemysli si, že si nebudu plnými hrstmi vybírat, co mi patří. Ani kuře zadarmo nehrabe, že? Zítra nebo nejpozději pozítří ti dám vědět.“

„Díky.“

Stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a podíval se na Erin.

Podvědomě zatajila dech.

„No?“

„Všechno už přece víš. Test vyšel negativně. Weaverovi budou mít radost. V laboratoři to zřejmě zpackali. Kdy se za nimi chceš zastavit?“

„Takže v laboratoři to zpackali? Víc mi neřekneš?“

„Ne,“ odpověděl kategoricky. „Taková věc se z času na čas přihodí.“

Výmluva na laboratoř ho napadla při rozhovoru s Jessikou. Erin sice téma prapodivných událostí v nemocnici už delší dobu nenadhodila, přesto intenzivně zaměstnávalo její mysl. A on její pochybnosti nehodlal dál rozdmýchávat.

„Těch neobvyklých náhod se nám nějak urodilo!“

Jeho jediným momentálním cílem bylo odvrátit hrozící střet názorů. Vložil kartu zpět do peněženky a začal vlídně: „Erin, jsem jenom lékař a po senzacích opravdu neprahnu.

Přesto nemine měsíc, kdy bychom se v nemocnici nesetkali s více či méně závažným pochybením. Taková je skutečnost.

Ale v devadesáti devíti procentech případů se díkybohu nic nestane.“ Hovořil klidně, argumentoval logicky. Přinutil se k úsměvu a kývl k autu. „Tak kdy je tou novinkou překvapíme?“

„Co nejdřív.“

Podíval se na hodinky a navrhl: „Cestou do hotelu?“

„Fajn.“

Do nemocnice dorazili za čtvrt hodiny. Parkoviště pro lékaře bylo z poloviny prázdné.

Touhu vykřičet radostnou zprávu do celého světa v sobě Erin dusila od chvíle, kdy se ji dozvěděla. Rozechvělé napětí kulminovalo, když ve druhém poschodí vystoupila z výtahu.

Alex i Claire seděli na posteli a sledovali televizi. Mluvil Noah, ale Erin se skoro neudržela, aby mu neskočila do řeči.

Weaverovi zůstali jako opaření. Alex se pokusil cosi vypravit, ale nakonec se rozplakal. Když se vzpamatovali, zasypali Noaha haldou otázek. Ubezpečil je, že záležitost neprodleně prodiskutuje s doktorem Archerem a že Claire bude znovu zařazena na seznam operací.

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ obrátila se Claire na chirurga.

„Hlavně když bude malé v pořádku,“ odpověděl lékař.

Alex, v uniformě pilota, vstal a potřásl mu rukou. Potom stočil zrak na Erin, usmál se a vesele zamrkal. „Moc jste nás potěšili. Na tak šťastný obrat jsme ani nepomysleli.“

„Netvrdila jsem ti to?“ zvolala Erin a objala Claire. Ta prostě přikývla. Po tvářích jí kanuly velké slzy štěstí.

„Teď vás necháme o samotě,“ navrhl Noah, když vysvětlil další podrobnosti, na které se manželé zeptali.

„Určitě si máte co říct.“

„Taky si myslím,“ přidala se Erin. Přitiskla Claire k sobě, popřála Alexovi dobrou noc a slíbila: „Uvidíme se zítra.“

Vestibul byl stále zalit světlem. Erin se schoulila k Noahovi. „Zůstaneš do rána?“ zajímala se. Ochladilo se a hvězdy zmizely za cáry mračen.

„Představ si,“ usmál se, „že čistě náhodou jsem si naházel do auta i věci na zítřek.“

„Začíná nejskvělejší večer mého života!“ zahalekala.

V tak bezstarostné náladě ji ještě neviděl. A byl rád, že její oba vy z nekorektních nemocničních praktik jsou ‚prozatím zážeh nány.

37

ÚTERÝ, 19. ŘÍJNA

Probudili se brzy a z hotelu vycházeli už o půl osmé.

Noah ji pozval na snídani do jídelny vyhrazené pro zdravotnický personál. Vstupovalo se do ní přímo z vestibulu. Místnost nebyla příliš velká. Pojala osm stolků, u každého se směstnalo pět lidí. Na zemi ležel silný smaragdově zelený koberec a zdi byly obloženy dřevem.

Podél stěny proti vchodu se táhl samoobslužný pult s pestrou nabídkou studených i teplých pokrmů. Výběrem jídla se příliš nezdržovali. Noah si dal jako každé ráno pomerančový džus a ovesné vločky s hrozinkami, Erin sáhla po croissantu a nízkotučném broskvovém jogurtu. Když se lékař otočil, spatřil Archera ve společnosti vysokého muže v tmavomodrém obleku. Séf na něj mávl, chirurg se usmál, poklepal Erin na rameno a kývl směrem k nadřízenému.

„Nepřisednete si?“ nabídl jim Archer. „To je předseda představenstva Neotechu, Carter John. Nevím, jestli se znáte.“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Noah. Položil tác na stůl a natáhl k Johnovi paži.

„Doktor Noah Gallagher a Erin Wellsová,“ pokračoval Archer v představování. „Slečna Wellsová pracuje pro Lékařské rozhledy. Píše článek o Centru prenatální medicíny.“

Erin se uculila, odložila podnos a potřásla si s předsedou představenstva rukou.

„Těší mě,“ prohlásil a přistrčil si tác, aby dívce udělal víc místa. Měl husté černé vlasy, profesionálně provedenou manikúru a drsný hlas. Vystupoval uhlazeně a nezapřel v sobě vůdčí typ. Honosil se podobnými zlatými hodinkami jako Archer.

„Tak jak jste s tím článkem daleko?“ projevil zájem.

„Nasbírala jsem hodně materiálu. Máte se čím pochlubit.“

„Děkuji.“ poznamenal. Pozdvihl k ústům šálek s kávou a usrkl. Očima sjela na bílou košili s monogramem a dokonale padnoucí oblek, jehož cenu odhadla na více než dva tisíce dolarů.

„Kolik nemocnic Neotech vlastní?“ zeptala se.

Odkousla rožek croissantu a vzápětí ho div nevyplivla, jak ji Noah pod stolem kopl. Šlehla po něm vyčítavým pohledem, jímž mu hodlala sdělit, že ví, co dělá, a aby se jí nepletl do práce.

„Dohromady třicet devět. A jedná se výlučně o vysoce specializovaná

vědecko-výzkumná

pracoviště.

V

nemocničním průmyslu nemáme v tomhle ohledu konkurenci.“

„Obdivuhodně,“ polichotila. „Omezují se vaše obchodní aktivity pouze na zdravotnictví?“

„Dá se říct, že ano.“

Archer ji chvíli nevraživě sledoval a pak obrátil list: „Noah u nás působí jako vedoucí chirurgického oddělení.

Zastane pořádný kus práce. K takovému lékaři si můžeme gratulovat.“

„Slyšel jsem o vás jen to nejlepší, pane doktore,“

pronesl John tónem politika.

„Velice si vážím, že se mi naskytla příležitost uplatnit se právě tady,“ reagoval Noah. Sotva domluvil, poplácal ho Archer kamarádsky po zádech, což chirurg chápal jako výraz spokojenosti s odpovědí, kterou dal Johnovi.

„Trochu jsem se tady v uplynulých dnech porozhlédl,“

děl předseda představenstva, „a musím konstatovat, že Centrum prenatální medicíny si vybojovalo místo na špici.

Mezi zařízeními svého druhu nemá v celé zemi obdoby.“

„Doneslo se mi, že o Neotech má vážný zájem Healthspan. Není to fáma?“ vložila se Erin opět do hovoru.

Z obličeje předsedy představenstva Neotechu se nedalo nic vyčíst. „Fáma? To stěží. Jednání probíhají přes dva roky.

Doufali jsme, že se transakce obejde bez publicity, ovšem za současného stavu věcí, Vždycky nějaká ta zprávička prosákne na veřejnost.“

„Myslíte si, že se fúze uskuteční?“

„K tomu bych se nerad vyjadřoval. Neoficiálně vám ale můžu říct, že je vše na dobré cestě.“

„V tom případě si dovoluji blahopřát předem. Podnikal jste někdy i v jiném oboru?“

„Ne. Před dvaceti lety jsem na univerzitě v Pennsylvanii vystudoval správu a řízení zdravotnických zařízení a od té doby se držím svého kopyta.“

Noah ji bombardoval prosebnými pohledy, jimiž se snažil všetečné novinářce zamknout ústa, avšak z jejího odhodlaného výrazu usoudil, že se namáhá zbytečně.

John se podíval na hodinky a posléze na Archera.

„Za pět minut máme schůzku,“ omluvil se Noahův nadřízený a kývl k protilehlé stěně, kde visely hodiny ve starožitném stylu.

John sundal z klína papírový ubrousek a složil ho na tác.

„Rád jsem vás poznal,“ utrousil. „A pokud by vás ještě něco napadlo, zavolejte mé sekretářce. Ochotně vám vyjdu vstříc.“

„Děkuji,“ odpověděla a uvědomila si, s jakou grácií ji převezl.

Oba pánové se zvedli k odchodu. „Noahu, můžete na okamžik?“ rozpomněl se Archer.

„Přirozeně.“

„Bude to jen malý moment, Cartere,“ usmál se na Johna. Ten vzal kufřík a prohlásil: „Jistě, Marku. Vyřid si, co potřebuješ. Já si mezitím zavolám.“

„Viděl jsem výsledky paní Weaverové,“ oznámil Archer.

„Chystal jsem se vám během dopoledne zatelefonovat.“

„Překvapilo mě, že zastáváte poněkud neortodoxní postupy.“

„Rozhodl jsem se v poslední chvíli. Weaverovi naléhali, abych test zopakoval, v laboratoři jsem shodou okolností ještě někoho zastihl a měl jsem čas,“

„No, Nerespektoval jste mé pokyny, ale tentokrát se to vyplatilo. A přiznávám, že se cítím trochu trapně.“ V

rozporu se svými zvyklostmi se kolegovi nedíval do očí.

„Potvrdilo se, že jsem neudělal chybu, když jsem dal sbohem klinické praxi.“

„Byla to sázka do loterie. Kdyby na mě tolik netlačili, taky bych se nejspíš nerozhoupal.“

Archer se pomalu nadechl a odkašlal si. „Jste příliš skromný. Paní Weaverová zákrok samozřejmě podstoupí.

Zaneste ji znovu do plánu.“

„Děkuji.“

„Nemáte zač. Já bych měl děkovat vám, Ale pro příště, Informujte mě prosím předem.“

„Spolehněte se,“ vydralo se mu z úst. A s pocitem neskonalé

úlevy sledoval Archera, jak opouští jídelnu a míří k Johnovi. Potřásl hlavou a vrátil se k Erin.

„Co ti chtěl?“

„Dozvěděl se o amniocentéze.“

„Odkud?“

„Netuším. Choval se jako mílius, a tak jsem se raději na nic neptal.“

„Zmínil se o zákroku?“

„Jo. Claire ho pochopitelně podstoupí. A doufám, že tímto veškeré tvé výhrady padly.“

Zpráva o operaci ji nadchla natolik, že druhou část sdělení už nevnímala. Radostně nadskočila a hlasitě zatleskala. „Tak co tady ještě otálíš? Honem za Claire!“

Uklidili tácy a vydali se do druhého poschodí.

38

Erin ukončila nezáživný rozhovor s koordinátorem pro vztahy s veřejností a rozhodla se ověřit v hlasové schránce, zda jí někdo netelefonoval. Jakmile narazila na zprávu od profesora McGivera z katedry farmakologie, ignorovala ostatní vzkazy a vzrušeně zadala jeho číslo.

„Katedra farmakologie,“ ohlásila se žena s výrazným britským přízvukem.

„Erin Wellsová. Mohla bych prosím mluvit s profesorem McGiverem? Před chvílí mi volal na mobil.“

„Ano, jistě. Pan profesor čeká, až se ozvete.“

Po okamžiku ticha uslyšela mužský hlas: „McGiver.“

„Dobrý den. Erin Wellsová. Děkuji, že jste mi zatelefonoval.“

„Rád bych vám pověděl něco k těm materiálům, které jste mi půjčila.“

„Ano. Domluvíme si schůzku nebo mi to vysvětlíte po telefonu?“

„Po telefonu,“ nezaváhal s odpovědí. „Budu velice stručný. Předesílám, že se jedná o prvotní data. K jejich kompetentní interpretaci bych musel vědět, jakou metodu doktor Freeman používal.“

„Nejspíš vám úplně nerozumím.“

„Máme výsledky,“ objasňoval jinými slovy totéž, „ale netušíme, jak k nim v Centru prenatální medicíny dospěli.“

„Myslíte, že si s tím přesto poradíte?“

„Časem, Snad. Teď z toho ale dvakrát moudrý nejsem.“

„Jak to?“

„Metody

uplatňované

ve

výzkumu

jsou

standardizovány. Jinak řečeno, jeden vědec by se měl orientovat v práci druhého vědce. Měl by být schopen jednotlivé údaje analyzovat a pochopit postup, který kolegu dovedl k cíli.“

„Což se v tomto případě nestalo, jestli vám dobře rozumím.“

„Bohužel.“ Následovalo ticho. McGiver hovořil rozechvěle. Erin nedokázala určit, zda ho vyvedl z míry krajně nezvyklý odborný text, či zda se cítí trapně, protože si s prací doktora Freemana neporadil. „Pokud nebudete proti, ještě bych si ty materiály nechal. Možná to chce opravdu jen trochu víc času.“

„Samozřejmě. Mám na vás ty nejlepší reference a nepochybuji, že ten oříšek nakonec rozlousknete.“

„Pokusím se.“

Poděkovala a zavěsila. Potřebovala být na chvíli sama.

Vyšla tedy před budovu a v parčíku usedla na jednu ze dvou zelenkavých laviček. Znovu vytáhla mobil, kabelku položila vedle sebe a vytočila číslo Sama Forbese.

„Ano,“ ozvalo se po dvojím zazvonění.

„Erin Wellsová.“

„Kde jste?“

„Odpočívám v parčíku před nemocnicí.“

„Voláte z mobilu, nebo z pevné linky?“

„Vždyť jsem vám řekla, že sedím venku,“ odpověděla zaraženě. „A že by si tady někdo nechal zavést pevnou linku., toho jsem si opravdu nevšimla.“

„Existují i telefonní budky,“ připomněl jí.

„Jenže já telefonuji z mobilu. Proč vám na tom tak záleží?“

„Prostě se ptám.“

Třebaže Forbese příliš neznala, vypozorovala, že žádnou otázku neklade zbytečně.

„Mluvila jsem s profesorem McGiverem z katedry farmakologie.“

„A co jste se dozvěděla?“

„Se závěry vědeckého bádání doktora Freemana nemůže ani hnout.“

„Čím to?“

„Nevím. Skoro se mi zdálo, jako by si myslel, že se mu do ruky dostal podvrh.“

„Vyjádřil se v tom smyslu?“ zpozorněl Forbes.

„Nepřímo.“

Povytáhla si límeček a rychlým kmitáním vháněla na zpocenou kůži proud čerstvého vzduchu. V dusném vlhku jí olivovníky, zasazené hned vedle laviček, přišly vhod.

„Mám nějaké konexe v Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv. Z tohohle mraku by mohlo zapršet.“

„Doufejme. A mimochodem., zjistil jste něco převratného o Neotechu?“

„Nic světoborného nečekejte. Všechno by šlo mnohem snáz, kdyby se nejednalo o soukromou společnost. Ale snaha se mi přiznat musí.“

„Tak co jste podnikl?“

„Kontaktoval jsem několik státních institucí, včetně ministerstva zahraničí a Výboru pro zlepšení obchodu. Taky jsem nějakou chvíli surfoval po Internetu.“

„Pilný jako včelička.“

„Asi před hodinou jsem obšírně mluvil s odborníkem v oblasti poskytování zdravotní péče, Nějaký ten patek se s ním znám. Působí přímo v Miami a přislíbil mi, že se Neotechu koukne na zoubek.“

„Víte něco už teď?“

„Na ekonomickém nebi září Neotech plným jasem,“

začal. „Každé čtvrtletí vykazuje doslova raketový finanční růst. Jak jsem vám tuším řekl, představenstvo sestává z malé skupinky osobností s pronikavým nadáním, ale mozkem a hlavním tahounem je zjevně Carter John. Všechny obchody uzavírají velmi pozvolna a s maximální obezřetností. Vlastní nejprestižnější nemocnice. A uvážíme-li, kolik společností podnikajících ve zdravotnictví jde v dnešní době ke dnu, nezbývá než hluboce smeknout. Není divu, že se na ně Healthspan jenom třese.“

Erin poslouchala s nastraženýma ušima a nevycházela z údivu nad kvantem poznatků, které se Forbesovi podařilo shromáždit. Cvakla uzávěrem kabelky a chvíli tápala, než nahmatala třešňové karamelky.

„Představte si, že jsem s Johněm dneska snídala,“

pochlubila se.

„V obchodních kruzích se snad nenajde člověk, který by ho neznal. Diplomat každým coulem, Ale požehnaně mladých talentů zadusil v samém zárodku.“

„Jeho podřízení z něho musí být u vytržení, Když to vezmu kolem a kolem., myslím, že Herb je docela fajn.“

Forbes se krátce zasmál. „Pamatuji si ho ještě z dob, kdy jsem se zabýval právem. Počínal si dost dravě a často balancoval na hranici zákona, ale s úřady se do křížku nikdy nedostal. V Neotechu ale vládne tvrdou rukou, to je bez debat,“

Zaklonila hlavu, natáhla si nohy a pomalu rozbalila bonbon.

„Investují i v zahraničí?“

„Nezdá se, ale úplně bych tu možnost nevylučoval. Ještě na tom zapracuju.“

„Považujete to za nutné?“

„Tomu známému se cosi doneslo. Abych nezapomněl.

Spojil jsem se se Střediskem pro kontrolu zdravotní péče v Tallahassee. Chtěl jsem se informovat na licence, stížnosti pacientů, doklady

o sociální potřebnosti a tak podobně.“

„Jak jste pochodil?“

„Mohlo to být lepší. Asi se tam budu muset vypravit.“

Trojí pípnutí Erin upozornilo, že baterie je příliš slabá.

V duchu se rozzlobila, že ji večer zapomněla nabít, a několikrát nesmyslně poklepala na telefon.

„Budu muset končit, dochází mi baterka,“ stačila upozornit. „Ještě vám zavolám.“

Vypnula mobil a zahleděla se vzhůru, mezi tenké větévky. Kupovitými mračny místy proskočila jasná modř.

Kolem prošel ošetřovatel v bílé košili bez límečku. Tlačil vozík a mířil k bočnímu vchodu. Zavřela oči, vnímala teplý floridský podzim a přemýšlela o Forbesovi. Byl vynalézavý i přičinlivý, ale především si svůj úkol vzal k srdci.

Rozlepila oči a narovnala se. Po několika vteřinách vstala a vrátila se do nemocnice.

Frank

Grafton

disponoval

nejmodernějším

elektronickým vybavením. Jakmile se mu podařilo naklonovat Erinin mobilní telefon, zařídit odposlech a nahrávání jejích hovorů ho nestálo prakticky žádnou námahu. V šedém triku, bílých šortkách a teniskách a s nasazenými sluchátky připomínal běžce pro zdraví, nabírajícího síly uprostřed náročného sportovního výkonu.

Od Erin ho dělilo necelých padesát metrů. Sňal sluchátka z uší a vsunul je do ledvinky na boku. Dobral se nových informací a doufal, že vážnost situace nebude tentokrát nikdo bagatelizovat a že dojde k urychlené nápravě.

Likvidaci Erin Wellsové nahrávaly minimálně dva fakty: nepotřebovali ji a navíc je mohla uvrhnout do nebezpečí.

Ani s Forbesem mnoho cirátů nenadělá. Trochu se zajímal, co je tenhle detektývek vlastně zač, avšak nic pozoruhodného

neodhalil.

Do

čela

si

posunul

oranžovozelenou kšiltovku a pokračoval v přerušeném tréninku. Na telefonát bude dost času po sprše.

39

Nákladně zrekonstruované atrium s příjemným posezením bylo vyhledávánou oázou zdravotnického personálu. Prostor zaplňovaly kulaté stolky s mohutnými slunečníky a truhlíky s tropickou vegetací. Erin si dala ledový čaj a ochutila ho citronem a umělým sladidlem.

Poslední prázdný stůl se nacházel v blízkosti prosklených dveří s automatickým otvíráním. Postavila nápoj, přistrčila si židli a usedla. Lehký vánek přinášel vítané osvěžení.

„Máte tu volno?“ ozvalo se znenadání.

Než se stihla otočit, přisedla si k ní Leigh Sierrová. Přes klasický modrý kostýmek měla přehozený bílý plášť.

„Prosím,“ řekla Erin poněkud zbytečně. „Aspoň budu mít společnost.“

„Rozumím vám,“ vzdechla Sierrová a pustila se do ovocného salátu. „Co vaše práce?“

„Jsem vcelku spokojena.“

„Už aby byl pátek,“ mrkla spiklenecky doktorka a nenápadně prozkoumala okolí. Erin se zmocnil dojem, že se dozví přinejmenším státní tajemství.

„Proč?“

„Jedu totiž na víkend pryč,“ povytáhla obočí a potřásla hlavou.

„Je za tím muž?“

„Kéž by,“ zakabonila se a napíchla kostku ananasu.

„A kam se chystáte?“

„Na Bahamy. S několika kamarádkami. Vyrazíme si tak třikrát do roka a nikdy nelitujeme. Vhodnými partiemi se to tam jen hemží.“ Náhle s dábelským výrazem ve tváři uhodila: „Nepřidáte se?“

„Děkuji za nabídku, ale raději ne.“

Vložila do úst kousek ovoce a zamávala Erin před nosem umělohmotnou vidličkou. „Snesly bychom mezi sebou i Noaha, kdyby nebylo zbytí.“

„Ne, Děkuji. Můžu se vás na něco zeptat?“

„Do toho!“

„Mohla bych nahlédnout do karet pacientek, které se účastní projektu?“

Sierrová se na okamžik zamyslela a pak prohlásila: „Nevím. Tyhle informace zřejmě nejsou volně přístupné.

Proč se o to zajímáte? Chtěla jste s některou udělat rozhovor?“

„Ano. Docela by se to hodilo.“

„No, Poptám se doktora Archera. Ale nic negarantuju, Těžko říct, jak se k vaší prosbě postaví.

Bude-li souhlasit, samozřejmě se ozvu.“

Erin se odlepila od opěradla a nastavila záda závanu svěžího vzduchu.

„Dobře,“ usmála se neupřímně. Předvídala, že Archer takové žádosti nevyhoví. „Pan doktor Archer má teď bezesporu plnou hlavu jiných starostí.“

„Jakých?“ pohlédla na ni Sierrová tázavě.

Erin se podívala kolem a zase se opřela. „Probíhají přece jednání s Healthspanem“

„Jo tak,“ mávla doktorka rukou. „To už se peče roky.“

„A jak ten obchod vidíte vy?“

„Je mi úplně ukradenej. Ovšem za předpokladu, že mi nikdo nesáhne na plat ani na práci.“

Dalších deset minut si vyměňovaly názory na muže a na zaměstnání. Leigh Sierrová sršela vtipnými a trefnými poznámkami a novinářka se smála na celé kolo. Potom doktorka zkontrolovala čas a oznámila: „Jestli se vám ty Bahamy přece jenom rozleží v hlavě, dejte mi určitě vědět.

Na ten zážitek do smrti nezapomenete.“

„To se dá říct i o asijské chřipce.“

„Kdepak. Vaše analogie má vážné trhliny.“

Zvedly se současně, společně vešly do budovy a vydaly se každá jiným směrem. Erin společnost doktorky Sierrové těšila a za jiným okolností by se na víkendový mejdan na Bahamách nechala navnadit.

40

Amanda Vincentová si vydobyla pozici nejzběhlejší laborantky v Jižní nemocnici. Každého úkolu se zhostila s neobyčejnou vytrvalostí a svědomitostí a větu, že něco nejde, nikdy nevypustila z úst. Před nedávnem oslavila dvaatřicáté narozeniny a bránu k místu zástupkyně vedoucí laborantky měla otevřenou dokořán.

Vyhodnocení

toxikologických

vyšetření

Johna

Freemana hledala hodinu. Oželela přestávku na oběd a prsty zběsile kmitala po klávesnici. Podobné případy řešila jako na běžícím pásu a dokonalá znalost všech eventualit ji nakonec vždycky na stopu pohřešovaných dat přivedla.

Tentokrát ovšem ne. Nejdříve hledala pomoc v registru přijatých vzorků. Freemanovy odběry byly dodány ve 22

hodin 35 minut, v den, kdy pacienta přivezli do nemocnice.

A v tomto okamžiku, jak se zdálo, zmizely ze zemského povrchu. Po bezvýsledném pátrání seděla zkoprněle před monitorem a tužkou bezradně bubnovala o desku stolu. Byla si jista, že

i když ji počítač přesvědčuje o opaku, výsledky laboratorních rozborů někde jsou. Napadlo ji zeptat se kolegyň, které měly tehdy službu. Pak ale uvážila, kolik materiálu každý den laboratoří projde, a myšlenku zamítla jako pošetilou. Poposedla a vyhledala jména pacientů hospitalizovaných týž den jako John Freeman. V domnění, že došlo k záměně písmen, je všechna pozorně přeslabikovala. Ústa se jí roztáhla zívnutím. Rychle je zakryla dlaní a rozhodla se znovu ověřit Freemanovy údaje získané při příjmu. Po chvíli si uvědomila, že byl přijat coby neznámý pacient.

U člověka, kterého přivezli se zástavou srdce, se dal uvedený postup očekávat. Na vleklé zjišťování osobních dat v takových případech prostě nebývá čas. „Zajímavé,“

zamumlala si a rázně vstala. „Jdu do archivu,“ houkla na kolegyně a vyběhla ze dveří. „Za minutku jsem zpět.“

Naštěstí pro ni vládl v archivu relativní klid. U počítačů si kazilo oči několik administrativních pracovníků. Nechtěla neomaleně vyrušovat, a tak vyčkala, až ji někdo osloví. Za okamžik se jí

ujala zástupkyně vedoucí archivu Caren Patricková.

Znaly se léta.

„Máš chviličku?“

„Pro tebe vždycky. Co bys ráda?“

„Potřebuji si ověřit číslo karty neznámého pacienta. Na akutním ho přijímali 4. října.“

Caren Patricková byla asi o deset let starší. Měla hubenou až vyzáblou postavu, vysedlé lícní kosti a jakoby rozpláclý nos. Vystupovala vždy zdvořile a pracovala se stoprocentním nasazením.

„Samozřejmě, hned to bude, Tak, Zvláštní.“

„Cože?“

„4. října jsme přijali dva neznámé pacienty“

„V to jsem doufala,“ rozzářila se Amanda. „Jeden se jmenuje John Freeman. Kdo je ten druhý?“

„Michael Stevenson.“

„Jaké má číslo karty?“

„210454-2. Pomůže ti to?“

„Nevím. Mohla bych si tu kartu na okamžik půjčit?“

„Zajisté,“ odpověděla Caren a úzkou chodbou zmizela v kartotéce. Vmžiku byla zpátky a předala Amandě útlou složku.

„Děkuju. Hned ti ji vrátím. Musím si zkontrolovat nějakou drobnost.“

„To nespěchá,“ pronesla úřednice a jala se třídit komínek asi dvaceti karet.

Amanda si sedla k volnému stolu a rozevřela záznam na první straně. Stevenson byl pacient psychiatrie. Na oddělení akutních příjmů ho přivezli v katatonických křečích.

Měl u sebe léky, které běžně užíval, a tašku s osobními věcmi. Jakmile nalistovala oddíl pro laboratorní záznamy, na tváři se jí rozhostil samolibý úsměv. U hospitalizovaného provedli komplexní toxikologické vyšetření. Výsledky byly zapsány rukou na formuláři z laboratoře, v záhlaví stálo pouze neznámý pacient. Už při letmém pohledu ji zaujala skutečnost, že v krvi zjistili extrémně vysokou, zřejmě dokonce smrtelnou dávku digitalisu.

„Ale vždyť prášky na srdce nebral,“ bručela, když si opětovně pročítala seznam indikovaných léků.

„Trefa do černého,“ polichotila si, když porovnala číslo Stevensonovy karty s kódem laboratorní zprávy. Jak předpokládala, jednalo se o dvě odlišné cifry. Sáhla tedy do kapsy a vytáhla papírek s číslem karty Johna Freemana.

Shodovalo se s kódem uvedeným na formuláři z laboratoře.

Po tváři se jí rozlil blažený výraz, a kdyby ji tak byla příroda uzpůsobila, za kvalitně odvedenou práci by se uznale poplácala po zádech. Zvedla se a s lékařskou dokumentací v ruce se vítězoslavně hrnula ke Caren.

„Přišla jsem na chybu,“ hlásila hřmotně. „4. října na akutním přijali dva neznámé pacienty: Johna Freemana a Michaela Stevensona.“

„Ano. A co podle tebe nesedí?“ zeptala se Caren a bezděčně se začala probírat Stevensonovou složkou.

„Výsledky Freemanových laboratorních testů někdo šoupl do karty Michaela Stevensona. Srovnala jsem čísla karet a laboratorních záznamů.“ Odmlčela se, a když Caren nalistovala příslušnou stránku, pokračovala: „Teď už je to sice jedno, ale ten Freeman nejspíš zemřel na předávkování kardiotonikem. Naměřili mu strašně vysokou hladinu digitalisu.“

Caren přikyvovala ještě pár vteřin poté, co Amanda domluvila. Pak si postrčila brýle ke kořeni nosu a řekla: „Máš pravdu. Uvědomím ošetřujícího lékaře.“

„Děkuju.“

„Spíš já děkuju,“ houkla za Amandou Caren. Vzala kartu a odnesla ji ke stolku Justina Merryweathera. V

archivu působil s nechutí šest měsíců a zvláštního ocenění si žádalo už to, že se každé ráno vybičoval k vrcholnému výkonu celého dne a dostavil se, byť se zpožděním, na pracoviště.

„Justine, tyto laboratorní výsledky byly zařazeny do karty jiného pacienta. Mohl byste je prosím vsunout do záznamů Johna Freemana?“ požádala Caren s přepjatou zdvořilostí, a aby jednoduchý úkol línému úředníkovi ještě usnadnila, podala mu číslo Freemanovy karty. „Také bude zapotřebí zpravit ošetřujícího lékaře. Myslíte, že se o to můžete postarat?“ Podřízený se ztrácel za hromadou neutříděných chorobopisů.

„Jistě,“ odvětil, aniž zvedl hlavu. Když odešla, vykoukl zpoza hradby zpřeházených papírů a odfrkl si: „To víš, celej žhavěj,“

a zastrčil Stevensonovu kartu dospod. „Pěkně jedno po druhém,“ umínil si. „Nakonec ještě nestihnu svoje a budu muset poslouchat blbý řeči.“ Po několikaminutovém brbláni se s mohutným zasténáním chopil karty na vršku a hlemýždím tempem se dal do práce.

Poslední interview dne Erin dokončila ve tři hodiny a po krátké návštěvě u Claire se rozjela do hotelu. Dopřála si osvěžující sprchu, a když se natahovala po ručníku, zdálo se jí, že slyší zvonit mobil. Chvatně kolem sebe ovinula osušku, vyrazila z koupelny a udýchaně se ohlásila: „Prosím.“

„Paní Erin Carneyová?“

„Kdo?“

„Paní Erin Carneyová?“ zopakovala Amanda.

„A, Ano.“ Už měla na jazyku, že se volající spletla, ale včas se zarazila. Blahořečila si, že alespoň křestní jméno, které v Jižní nemocnici uvedla, odpovídá realitě.

„U telefonu Vincentová, toxikologická laboratoř.“

Erin si upravila osušku tak, aby nesklouzla, mokré vlasy stáhla do ohonu, přehodila je přes rameno a sedla si na postel. „Omlouvám se. Zrovna jsem se sprchovala.“

„Mám zavolat později?“

„To rozhodně ne. Nejspíš jste něco důležitého zjistila.“

„Ano. Výsledky laboratorních testů vašeho bratra jsou na světě. Někdo je omylem založil do jiné karty.“

„Stává se to často?“

„Častěji, než by se mohlo zdát. Většinou o nic nejde, protože závěry laboratorních vyšetření se zanášejí do počítače.“

„Ale v případě mého bratra k tomu nedošlo.“

„Ne. Výsledky byly jenom na papíře, napsané rukou. A proto jsem se tak nadřela. Nedovedete si představit, kolik mě to stálo energie.“

„Objevily se v nich nějaké abnormality?“

„Jediná. Extrémně vysoká, možná smrtelná, hladina digitalisu.“

„Digitalis, Tím se léčí srdce?“

„Ano.“

„Vůbec jsem netušila, že bratr bere nějaké tablety na srdce.“

„No, Nejspíš ano. Doufám, že jsem vám pomohla. V

archivu už zjednali nápravu.“

„Bude se ten případ přešetřovat?“

„Hm, To vám nepovím. Informujte se přímo na vedení.“

„Dobře. Můžu vás obtěžovat ještě jednou otázkou?“

„Prosím.“

„Je možné, že bratrovy výsledky z počítače někdo vymazal?“

„Zřejmě, ano,“ připustila. „Ale proč by to kdo dělal?“

„Jistě. Každopádně jste mi prokázala neocenitelnou laskavost.“

„To je v pořádku. Budete-li cokoli potřebovat, můžete se na mě bez ostychu obrátit.“

Erin seděla jako socha, tiskla telefon v ruce a teprve po chvíli zavěsila. Rozběhla se do koupelny pro druhou osušku a pomalu si začala vytírat vlasy. V nemocnici přece ze všech stran zaznívalo, že John Freeman se těšil vynikajícícmu zdraví. Šlo však o samotáře bez jediné spřízněné duše. O

jeho případné nemoci tedy nemusel nikdo vědět. A vědec mohl – navzdory vážné srdeční chorobě – vést relativně normální život.

Otevřela kosmetický kufřík a prohlížela se v zrcátku.

Freeman byl špičkový odborník. Pokud se skutečně léčil., jak se mohlo stát, že se předávkoval?

Zavřela kufřík, natáhla na sebe bílý froté župan a třesoucími se prsty vytočila číslo Sama Forbese. Ozval se okamžitě a v tichosti ji vyslechl. „Krajně podezřelé to je,“

uznal. „Ale zase může jít jen a jen o nešťastnou náhodu.“

„Co se bude dít dál?“

„Nemocnice zřejmě uvědomí soudního lékaře, a ten může nařídit pitvu.“

Přesunula si telefon k druhému uchu, udělala pár kroků k termostatu a pootočila kolečkem doprava. „Škoda že nevím, co se Freemanovi honilo hlavou ten den, kdy zemřel,“ litovala. „Něco ho určitě trápilo.“

„Proč si to myslíte?“

„Mám pocit., že to prostě vím,“ vyhrkla nelogicky.

Vzápětí si představila Forbese, jak mu na tváři naskočil zmatený výraz a jak čistě ze zdvořilosti přikyvuje.

„Instinkt je skvělá zbraň. Pokud člověka nezaslepí natolik, že ztratí soudnost. Rozum i cit musí zůstat v rovnováze.“

Mluvili dalších několik minut a potom se rozloučili.

Zahleděla se z okna a po chvíli se přistihla při činnosti, kterou naposledy provozovala na střední škole. Stejně jako před mnoha lety si i teď okusovala nehty. Události kolem doktora Freemana zahltily veškerou její duševní kapacitu.

Připomněla si jeho podivnou poznámku na adresu médií.

Nepodceňuj sílu médií, tak nějak tu myšlenku stylizoval, Rázně přikročila k telefonu, zavolala do Washingtonu na informace a požádala o kontakt na Úřad pro kontrolu potravin a léčiv. Telefonní číslo začínalo cifrou 800. Přetrpěla litanii automatických instrukcí a čekala, až se jí někdo ohlásí živě. Nakonec se ozval klidný mužský hlas.

„Dobrý den. Obracím se na vás s neobvyklým problémem. Působím v Centru prenatální medicíny v Miami jako asistentka doktora Johna Freemana. Pan doktor se aktivně účastnil výzkumných projektů nařízených vaším úřadem. Nedávno ale zemřel., a když jsem si procházela jeho kalendář, všimla jsem si, že příští týden se měl setkat s někým z Úřadu pro potraviny a léčiva. Bohužel nevím, o koho jde,“

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se operátor mechanicky.

„Ráda bych s tím člověkem mluvila.“

„Jestliže neznáte jméno, nemůžu vás na příslušné oddělení přepojit.“

„Aha, No., kdybyste mi uvedl názvy, Snad bych vydedukovala, kam měl pan doktor namířeno.“

Po zřetelné pauze začal vyjmenovávat jednotlivá oddělení. Když dospěl k Oddělení pro kontrolu podmínek výzkumu, zarazila ho. „Myslím, že to bude ono. Přepojíte mě, prosím?“

Za okamžik se ozvala dáma s přátelským hlasem. Erin jí podala přibližně stejné informace jako operátorovi.

„Říkala jste doktor Freeman?“

„Ano,“ odpověděla novinářka.

„Doktor John Freeman?“

„Přesně tak.“ Erin si připadala jako v Jiříkově vidění.

Telefonát do Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv považovala za tah prýštící z hlubokého zoufalství. Kdyby se jí někdo zeptal, zda věří v jeho úspěch, opovržlivě by zakroutila hlavou a zaťukala by si na

čelo.

„Už jsem to našla. Doktor Freeman měl na dvacátého druhého domluvenou schůzku s naším ředitelem, panem Paulem Hunsingerem. Bohužel tady není, ale váš vzkaz mu přirozeně vyřídím.“

„Děkuji. Předpokládám, že pan Hunsinger ví, co s ním chtěl doktor Freeman projednat.“

„Myslím, že spolu nehovořili, Chtěla byste panu řediteli vzkázat ještě něco?“

„Totiž, Jenom že doktor Freeman nečekaně zemřel.“

„Přijměte naši upřímnou soustrast. Panu Hunsingerovi to pochopitelně řeknu. A, Bude nás z Centra prenatální medicíny kontaktovat ještě někdo?“

„Pochybuji. Děkuji a na shledanou.“

Zavěsila a pokračovala v rozpřádání úvah. Samozřejmě.

Freeman mohl cestovat do Washingtonu kvůli nějaké zcela triviální záležitosti. Ale proč by se obracel zrovna na Oddělení pro kontrolu podmínek výzkumu? Rozhovor se sekretářkou pana Hunsingera její teorii jenom podpořil.

Znovu si uvědomila, co vědec prohlásil o médiích. A najednou jí svitlo. Odesílatel podivné studie o účincích tocalazinu na zvířata přestal být záhadným neznámým.

41

STŘEDA, 20. ŘÍJNA

Frank Grafton kráčel po parkovišti před nákupním centrem. Bylo zamračené ráno. Jakmile spatřil červený vůz značky Lexus, zrychlil. Zaťukal na okénko spolujezdce, a když uslyšel cvaknutí zámku, nastoupil. Klimatizace byla puštěná na maximum. Instinktivně se předklonil a proud chladivého vzduchu rázem zeslábl.

„Tak na čem jsme?“

„Wellsová zavítala do Jižní nemocnice.“

„Víte, kam přesně šla?“

„Do toxikologické laboratoře,“ odpověděl Grafton.

„Máte tušení, co tam pohledávala?“

„Asi chtěla vyčmuchat, co se semlelo s Freemanem.“

„To děvče nám začíná pěkně komplikovat život.“

„Nabízí se snadné řešení.“

„Prosím vás, pane Graftone. Zviklal jste mě už jednou a dosud toho lituji. Na vaše šílené nápady nepřistoupím.

Předpokládám, že na nic nepřijde.“

Grafton civěl ven, pak se pomalu otočil a podíval se zadním oknem.

„Ty výsledky neexistují. V počítači o nich není ani zmínka. Byly vymazány. Ničeho se nedopátrá.“

„Můžu s tím počítat?“

„Jo. Zařídil to spolehlivej člověk. Nemám nejmenší obavy.“

„Dobrá. Jak se jeví Forbes?“

„Žádnej soupeř pro mě. Pachtí se vesměs za volně dostupnými údaji. Ale nevylučuju, že přitom nezakopne o zvlášť háklívej materiál.“

„S Forbesem naložte, jak uznáte za vhodné. Hlavně se postarejte, aby ho nikdo nespojoval s nemocnicí ani s vaší osobou.“

„Jako by se stalo,“ přikývl. „Je tu ještě další háček.

Operace Claire Weaverové.“

„O té vím. A čeho se v této souvislosti obáváte?“

„Wellsové. Už teď je jako na jehlách. A jestliže to skončí fiaskem, její podezření se potvrdí. Tohle nám už nezbaští. Navrhuju operaci odložit.“

„Neustále mě překvapujete, pane Graftone. Pozvolna nabývám přesvědčení, že jste se octl za zenitem a co nevidět poputujete volným pádem k zemi. Přichystejte se na tvrdý náraz.“

Zaskřípěl zuby a zaťal ruku v pěst, až mu zbělaly kotníčky prstů. Urážku bral jako chabý pokus podrobit jeho trpělivost zatěžkávací zkoušce. Dokázal se ovládat, když chtěl. A dobře věděl, že tentokrát hněv ventilovat nesmí.

„Občas se vyplatí, když lidé dostanou, po čem touží.“

„Jak to myslíte?“ ucedil.

„Například operace paní Weaverové. Zajistíme-li bezproblémový průběh, budou všichni spokojení. Erin Wellsová dospěje k závěru, že se chovala hystericky, uklidní se a hlavně – nechá nás konečně na pokoji.“

Grafton vypadal zaskočeně. „Ale, Toho docílíme jedině, když Weaverová.“

„Správně. Claire Weaverová dostane tocalazine, nedostaví se u ní pooperační komplikace a v očekávání, že porodí zdravé dítě, odcestuje domů. Weaverovi budou jásat radostí, A Wellsová rovněž. A co se má stát., to se taky stane. Ale to budeme řešit až za tři měsíce.“

„Výbornej nápad,“ hvízdl uznale.

„Děkuji. Další zprávy očekávám zítra.“

Potřásl hlavou, vystoupil a pozoroval, jak Lexus elegantně opouští parkoviště. Zastával tvrdé metody. A víra v jejich účinnost zůstala neotřesena. Přemýšlel, jestli ti, jejichž příkazy vykonává, vsadili na správnou kartu.

Sebemenší šlápnutí vedle se totiž ošklivě vymstí.

42

Rozhovor se Susan Johnovou se měl uskutečnit pozdě odpoledne přímo v pracovně doktora Archera. Tento fakt Erin chápala jako vystupňovaný projev patolízalství vůči těm, kteří hrají v Neotechu prim.

Na setkání doběhla s pětiminutovým zpožděním.

Sekretářka redaktorku vlídně pozdravila a bez meškání ji uvedla dál. Archer trůnil v ředitelském křesle. Vzápětí vstal, obě dámy představil a vykouzlil kýčovitý úsměv, před nímž by kdekterý diplomat zbledl závistí. Susan Johnová seděla u protější strany stolu. V soutěži krásy by s přehledem porazila všechny konkurentky. Její obličej zdobily klasické rysy a jemná pleť. Černé vlasy si vyčesala do hladkého drdolu a víčka zkrášlila promyšlenou kombinací očních stínů. Na levém zápěstí se vyjímaly zlaté hodinky se smaragdy a diamanty. Náhrdelník byl ještě honosnější. Oba doplňky tvořily sadu.

„Teď bych se s dovolením vzdálil,“ navrhl a zbožně vytřeštil oči na Johnovou. „Tedy pokud na mé přítomnosti netrváte.“

„Ne,“ odpověděla suše. Jakmile odešel, vybídla Erin, aby si sedla na židli vedle.

„Chtěla bych vám poděkovat, že jste s rozhovorem souhlasila.“

„Rádo se stalo. Věřím, že tato forma reklamy přispěje k rozšíření dobrého jména Centra prenatální medicíny.“

„Podle mých informací se v Neotechu věnujete nadační činnosti.

„Ano.“

„Jak dlouho se získáváním finančních prostředků zabýváte?“

„Dá se říci, že od chvíle, kdy jsme Neotech koupili. V

pozici ředitelky nadace působím třetím rokem.“

„Zastáváte i jiné funkce?“

„Jsem také členkou představenstva.“

„Jak vlastně peníze získáváte? Pořádáte například různé benefiční akce, nebo se spoléháte pouze na finanční dary?“

„Vždy prosíme o podporu konkrétního projektu.“

„Na jaké účely peníze poukazujete?“

„To ponecháváme na přání dárce. Velká část prostředků jde ale na výzkum.“

„Jak sponzory oceňujete?“

„Odměňujeme zlatými plaketami a jejich jména uvádíme při vhodných příležitostech. Většina jich však chce zůstat v anonymitě.“

Ještě před začátkem rozhovoru se rozhodla, že diktafon používat nebude. Na základě dosavadních zkušeností s řediteli nadací si Johnovou představovala jako dámu, která bude plna optimismu zaníceně hovořit o smělých plánech.

Aktivita manželky předsedy představenstva se však blížila činorodosti leklé ryby.

„Přijímáte také dary ze zahraničí?“

„Jistě. Máme mnoho vděčných pacientek, především v Latinské Americe a na Dálném východě.“

Rozhovor se zdál nepřirozený. Susan Johnová se dívala prázdnýma očima bez lesku a na obličeji jako by měla nalepenou masku. Odpovídala promptně a věcně, jenže jaksi bezbarvě.

„Plyne do vaší nadace více peněz ze zahraničí nebo z tuzemska?“

„To nedokážu posoudit. Ale zákony státu Florida každému umožňují nahlédnout do našeho účetnictví.

Odpověd tedy hledejte prosím tam.“ Náhle vymrštila ruku téměř do výše očí, ostentativně se podívala na hodinky a strojeně se usmála. Po patnácti minutách přestala Erin definitivně doufat v obrat k lepšímu a interview ukončila.

Susan Johnová se zdvihla a bez rozloučení odcupitala.

Nabídku k dalšímu rozhovoru novinářka nedostala.

43

Noahovu pracovnu si představovala větší a přepychověji zařízenou. U stěny proti dveřím stál dřevěný stůl ve tvaru písmene L, před ním byla dvě obyčejná křesla a v rohu se choulila knihovna napěchovaná lékařskou literaturou.

Rozhodnutí vypovědět mu všechny obavy se rodilo obtížně. Uvažovala dokonce, že se o dilematu poradí s Forbesem. Od úmyslu však odstoupila víceméně ze strachu, že uslyší, co je jí dávno jasné, Že konverzace s Noahem pravděpodobně nic nevyřeší.

„Vím, co pro tebe nemocnice znamená, ale, Přece nemůžeš z loajality zavírat oči před pravdou.“

„Tohle jsme si už přece vyříkali. Namlouval jsem si, že jsi ty hlouposti konečně pustila z hlavy a že v klidu pracuješ na článku.“

„Věnuj mi pět minut pozornosti. Copak toho po tobě chci tolik?“

Narovnal se, natáhl krk a zašklebil se jako nešťastník, který se den před odletem na Havajské ostrovy dozví, že si na třítýdenní lenošení na pláži může nechat zajít chuť.

„Takže co tě přivedlo k domněnce, že ses octla v semeništi zločinu?“

Udělala pár kroků a znaveně klesla do křesílka. „S těmi sugestivními hesly počkejme. Prozatím bych se omezila na strohá fakta. Vyslechneš mě?“

„Ale vždyť.“

„Dej mi pět minut. Ani o vteřinu víc. Jestli tě nenalomím, nechám tě na pokoji, přísahám.“

Seděl za stolem, ruce sepnuty v týlu. Z jeho pohledu bylo patrno, že dlouho vzdorovat nebude.

„Beru,“ pronesl do napjatého ticha. „Pod jednou podmínkou. Až domluvíš, zamyslíš se nad tím, co řeknu já.

Přijímáš?“

„Přijímám,“

„Tak spusť,“

„Začnu u Johna Freemana.“

„Dobře.“

„Stavila jsem se v Jižní nemocnici, V toxikologické laboratoři,“ dodala opatrně, nespouštějíc z něj oči. „Nejdřív vůbec nevěděli, kam se poděly výsledky laboratorních testů.

A když je konečně našli, ukázalo se, že Freeman měl v krvi toxické množství digitalisu.“

„Jakže?“ zavrtěl se nervózně.

„V den, kdy zemřel, u něho zjistili smrtelnou dávku digitalisu.“

„Netušil jsem, že se léčí se srdcem,“ zamračil se.

„Nikdy se o tom.“

„Proč si myslíš, že byl nemocný?“ zaútočila.

„Právě jsi mi oznámila, že mu v krvi objevili nebezpečně vysokou hladinu digitalisu.“

„A co když se o to někdo postaral?“

Svěsil hlavu a pevně sevřel rty. „Nabízejí se dvě možnosti. Za prvé: Freeman užíval lék na srdce a nedopatřením se předávkoval. Za druhé: kdosi ho záhadně otrávil, Proč jsi automaticky sáhla po druhém vysvětlení?“

„Předkládám ti jen holá fakta,“ usmála se.

„Ach tak. Takže čím budeme pokračovat?“ Zvedl se, otevřel chladničku a vytáhl plechovku s ledovým čajem.

„Nedáš si něco k pití?“

„Ne, díky.“ Natočila se k němu a mimoděk zaregistrovala, že podél zdi se táhne police s dalšími odbornými knihami a časopisy, jež se už zřejmě nevměstnaly do knihovny.

„Tak co ještě tě trápí?“

„Freemanúv výzkum.“

Zavřel lednici, přistoupil k Erin a sedl si do druhého křesla. „A co přesně?“

„Celý ten jeho výzkum byl jeden velký podfuk. Do Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv poslal zprávu, která se zakládala na nepravdivých údajích.“ Přeháněla, protože jeho laxní postoj ji doháněl na pokraj zoufalství.

„O čem to mluvíš?“

„Profesor McGiver z fakulty farmakologie byl z těch výsledků úplně na větvi!“ rozčilovala se. „Tvrdil, že když je porovnal se zprávou z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv, vůbec nepochopil, jak se k nim Freeman dopracoval.“

„Hodlá s tím jít na veřejnost?“

„Nevím. Tak daleko jsme se ještě nedostali. Jak to souvisí s tím, co ti teď vykládám?“

„Pořád v tom nemám jasno,“ zavrtěl hlavou. „Jak jedno zapadá do druhého?“

„To kdybych tušila,“ přiznala sklesle. „Ale ještě jsem neskončila.“

„Tak prosím.“

„O Sarah Allenové jsem ti už povídala. Co ten pitressin v intravenózním vaku? A co ta ženská, o které nikdo nic neví a která se půl hodiny před potratem ochomýtala v jejím pokoji?“

Noah provedl pár cviků na uvolnění ztuhlé šíje. Působil unaveně. Cítila, že by se měla odmlčet.

„Počítám, že teď na mě vybalíš, jak tě někdo úmyslně smetl ze silnice.“

Dívčiny rysy ztuhly. Zarazil se, přehodil nohu přes nohu a omluvně se usmál: „Promiň. Nemyslel jsem to vážně.“

„Což je asi chyba.“

„Nech toho, prosím tě.“

Zaklonila hlavu a oči upřela na strop. „Jde o velké peníze a Neotech není čistý jako lilie, i když se tak tváří.“

„Máš důkazy?“

„Zatím ne. Ale Claire se nic nestane. Budu ji hlídat ve dne v noci. To si piš!“

„Zřejmě jsi zapomněla, že mluvíš s jejím lékařem.“

„Vím, že máš srdce na pravém místě, Ale netušíš, co všechno se tady děje.“

„Zatímco ty ano.“

„Já aspoň nestrkám hlavu do písku! Když jsem odlétala do Miami, měla jsem na vaše pracoviště přímo skvostné reference. Nejela jsem sem s představou, že se to tady hemží kriminálními živly.“

„Erin, prostě jsi několikrát za sebou byla v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

„Tak? V tom případě mi jistě rád obstaráš kontakt na pacientky, které zde v posledních letech podstoupily operaci. K jejich osobním údajům přístup máš, takže to pro tebe nebude žádný problém.“

Erinina žádost mu vyrazila dech. „Takovou věc po mně přece nemůžeš chtít! Porušil bych zákon. Jako zdravotnice to dobře víš.“

„Pro jednou se svět nezboří,“ škemrala. „Zavolám jim a poptám se, jak se mají. Nic neprozradím. Budu tvrdit, že provádím nezávislý výzkum.“

„To, To ti nemůžu slíbit.“

„Prosím! Já ty informace potřebuji.“

Vztyčil se a kráčel ke dveřím. „Nabádáš mě, abych se zpronevěřil lékařské etice.“

Vstala a šourala se k Noahovi. Byla poražena. Její slova mu šla jedním uchem dovnitř a druhým ven. Nepřikládal jim ani gram důležitosti. Stál s rukama v kapsách, očima prošpikovával zed a tvářil se rozzlobeně. Ale Erin věděla, že je spíš vyčerpaný. Políbila ho na tvář, otevřela dveře a vydala se za Claire. U ní si snad spraví náladu.

„Co se ti, proboha, stalo?“ vyděsila se Claire. „Vypadáš, jako by ti pomřelo veškeré příbuzenstvo.“ Zjištění, že je její rozladění tak patrné, Erin překvapilo. Deprimovalo ji setkání s Noahem. Zároveň si však přiznávala, že s neúspěchem tak trochu počítala. Nejvíce ji mrzelo, že intimní povahy jejich vztahu zneužila k vyslovení požadavku, který se Noahovi příčí.

„Erin? Haló! Slyšíš mě?“ vyburcovala ji Claire.

„Spatně jsem si rozvrhla rozhovory, A teď nic nestíhám.“

Claire skepticky pokývala hlavou, podala si sklenku s pomerančovým džusem a usrkla dva tři doušky. „Milá zlatá, mě neopiješ rohlíkem.“ S předstíranou soustředěností se kamarádce zahleděla do tváře. „Takhle nevypadá obličej vystresovaného workoholika. Takhle se tváří dušička sžíraná láskou.“

„Můj milostný život je v pořádku, Jak se cítíš?“

„No tak dobře. Jestli to chceš v sobě dusit, Tak prosím.

Cítím se výborně, děkuji za optání.“

Erin z ničeho nic zamířila ke komodě. Zaujal ji dárkový košík s lákavě naaranžovaným exotickým ovocem. Obsah podrobila důkladné kontrole a rozhodla se, že stravovací návyky pro jistotu měnit nebude.

„Už ti řekli termín operace?“

„Zatím ne. Noah slíbil, že se mrkne do kalendáře a nejpozději zítra se staví. Připadám si jako v sedmém nebi.“

„Není se čemu divit.“

Dopila, odložila sklenku na noční stolek a pomalu se usadila na lůžko. „V tom zmatku jsem se zapomněla zeptat, proč každý test vyšel jinak.“

„Tak vzácný úkaz to zase není,“ objasnila Erin. „Když jsem pracovala v Atlantě, co chvíli jsme zápasili s nějakým přehmatem. Vzorky se většinou špatně označily. Noah už informoval histopatologa.“

„Proč zrovna patologa?“

„Protože ti mají tyhle věci na starost. Zvýšenou hladinu alfafetoproteinu v poslední době zjistili u několika pacientek. Noah se domnívá, že došlo k záměně vzorků.“

Claire nevěřícně zakroutila hlavou. „V životě by mě nenapadlo, že se oběť omylu může ze svého osudu radovat.“

Erin se najednou zatvářila, jako by ji osvítila spásná myšlenka a navrhla: „Co bys řekla krátké procházce? Pobyt na čerstvém vzduchu ti prospěje, A mně určitě také.“

Nastávající maminka si opřela dlaně o bříško. „Moc se mi nechce. Počkej, Zeptám se malého.“

„Pojd,“ naléhala Erin. „Můžu tě třeba tlačit na vozíku.

Aspoň bude legrace.“

Claire zadumaně nakrabatila čelo. Pak nachýlila hlavu na stranu, sklonila ji k břichu a zpozorněla. Nakonec párkrát krátce přikývla a usmála se: „Tak jo. Miminku by prý trochu pohybu bodlo. Můžeme vyrazit.“

Venku se kochaly pohledem na hladinu zálivu nasvícenou zapadajícím sluncem. Teploměr ukazoval dvacet stupňů. Do pokoje se vrátily přesně v pět hodin. Večer měl přijet Alex a Erin chtěla manželům dopřát trochu soukromí.

Rozloučila se a s výmluvou, že ji čekají neodkladné pracovní povinnosti, vyběhla ze dveří.

Noah spatřil Erin, když se prosklenými otáčecími dveřmi chystal vejít do vestibulu. Byla na parkovišti.

Pohotově změnil směr a cestou k autu ji dohnal. Náhle se ochladilo a slunce zmizelo pod příkrovem mraků.

„Dneska ti už padla?“ lehce ji uchopil za paži.

„Únavou sotva škobrtám“ doznala. Vzepjala se na špičky a letmo ho políbila na tvář.

„A objevila jsi novinku zásadního významu?“

„To je pokus o vtip?“ zkřivila obličej.

„Přece se nebudeš škaredit. Něco pro tebe mám,“ usmál se a natáhl k ní ruku s obálkou přelepenou silnými pruhy izolepy.

„Co to je?“ zajímala se.

„O něco jsi mě prosila.“

„Seznam pacientek?“ pátrala pochybovačně. Každý držel obálku z druhé strany, jako by se o ni hodlali přetahovat.

„Vypadáš, jako kdyby ti ulítly včely. Chtěla jsi toho po mně v poslední době snad víc?“

„Ne, Ale myslela jsem si, že mi ta data nedáš. Copak že ses najednou tak rozhoupal?“

„Umínil jsem si, že uberu rozumu a přidám citu,“

pokrčil rameny a obálku pustil. „Na tom teď hodlám pracovat.“

„Nebude tě kvůli tomu Archer popotahovat?“

„Pravděpodobnost, že si někdo něčeho všimne, se blíží nule. A i kdyby, Ty ženy jsem léčil.“ Pohlédl na ni, jako by v jejich vztahu nastal rozhodující moment. Nedovedl si vysvětlit, proč se podřídil jejímu přání a jednal proti své vůli. A k velkému překvapení se nedostavily ani očekávané výčitky svědomí. Žil v přesvědčení, že Erin propadla bludným představám, a přesto jí vyhověl. Vybočil kvůli ní z mezí své racionální povahy a provedl nepředloženou klukovinu.

Pohlédla na seznam a potom na lékaře. „Nemysli si, že sis mě tím koupil a že s tebou budu spát.“

„Už se stalo,“ zapýřil se.

„Aha. Úplně jsem zapomněla.“

„Díky,“

„Co máš teď v plánu?“

„Jdu na přednášku s mediky.“

„Domluvíme se na večeři?“

„V osm se pro tebe zastavím v hotelu.“

Nastoupila do vozu, mezi ucho a rameno si vklínila mobil, zamávala a vyrazila. Otočil se a zamyšleně zamířil ke vchodu. Doufal, že se choulostivé údaje octly ve spolehlivých rukou.

44

ČTVRTEK, 21. ŘÍJNA

Nespočet zbytečných telefonátů na nejrůznější úřady si vyžádal změnu taktiky. Cesta do Tallahassee se ukázala nezbytnou. Ve Středisku pro kontrolu zdravotní péče hodlal Sam Forbes prolistovat všechny dokumenty, které by Neotech mohly kompromitovat.

Letadla křižovala oblohu mezi Miami a Tallahassee méně často, než by detektiv potřeboval. Při představě úmorného trmácení autobusem se mu však udělalo zle a přestal reptat.

Podruhé odmítl nadmíru pozorného stevarda s kávou, sklopil si opěradlo, zavřel oči a zaposlouchal se do lenivého toku kapitánova hlasu. Se silným jižanským akcentem sděloval, že v Tallahassee přistanou za třicet minut.

Na cestě do Tallahassee byl i Frank Grafton. Z West Palm Beach odlétal o dvacet minut dřív než Forbes. V

sedadle u uličky si hověl v tvídovém sportovním saku a černých kalhotách a popíjel pomerančový džus.

Ve chvíli, kdy se podvozek letadla s Forbesem na palubě dotkl země, opouštěl Grafton letištní budovu a rozhlížel se po posledním modelu pickupu značky Dodge.

„Jed,“ poručil, když usedl na místo spolujezdce. S

Nickem Dawsonem se seznámil v armádě. Od té doby se na něj příležitostně obracel s žádostí o pomoc. Bezvýznamný podvodníček se nechával zaměstnávat jako pokrývač a Graftonovy úkoly – nepřesahovaly-li jeho poněkud omezené duševní schopnosti – vykonával svědomitě.

„Kam?“

„Na autobusový nádraží,“ vyštěkl Grafton a připoutal se.

„Nevím, kde to je,“

„Já jo. Rovně, na první křižovatce doleva, pak zase rovně a u druhých semaforů doprava,“

„Fajn.“

„Kdes to fáro sehnal?“

„V Destinu. U nákupního centra.“

„Co značka?“

„Tu jsem vyměnil. Jaks řekl.“

„Kdy?“

„Ráno. Jaks řekl,“ odpověděl. Poslední dvě slova zopakoval s naléhavým důrazem.

Jízda uplynula v napjatém mlčení. Na místo dorazili za patnáct minut. Dawson nechal puštěný motor a vystoupil.

Ve voze zůstal těžký puch levné kolínské. Grafton otevřel dveře, obešel auto, předal komplici obálku a vsoukal se na sedadlo řidiče.

„Je tam všechno. Nemusíš to počítat.“

„O tom nepochybuju, kámo.“

Graftonovo čelo rozryla zlostná rýha.

„Pro tebe nejsem žádnej káma,“ vyjekl, třaskl dveřmi a odjel.

Dawson vypjal hrudník a zasalutoval. Potom prstem rozlepil obálku a vytáhl balíček zbrusu nových stodolarových bankovek. Grafton nelhal. Bylo jich dvacet pět. Peníze zasunul do přední kapsy sepraných riflí a vydal se zjišťovat, kdy odjíždí autobus do Mobilu.

Po třech hodinách soustředěného bádání se Forbes vzdal. Nepohnul se ani o píd. Opřel se, sesbíral papíry a urovnal je do úhledné hromádky. Zítra vše postoupí kolegovi, který se specializuje na dodržování zákonů ve zdravotnictví. Už nyní však bylo zřejmé, že dokumentaci má Neotech ve vzorném pořádku. Bez zveličování se dalo tvrdit, že by mohl jít příkladem. Forbes vstal a zamířil k administrativnímu pracovníkovi, jenž mu ochotně pomáhal.

Mladík v bílé košili a modré kravatě vzhlédl od počítače.

„Doporučujete mi zavolat si taxi?“

„To je myslím zbytečné. Tady jich jezdí spousta. Neměl byste mít problémy.“

„Mnohokrát vám za všechno děkuji.“

„Není zač.“

Venku Forbes zjistil, že za dobu, co seděl v budově Střediska pro kontrolu zdravotní péče, se příliš neoteplilo.

Bílý rolák si potáhl pod pás a vydal se na Mahan Street. Po ulici se šinuly kolony aut. Usoudil, že mladý úředník se nemýlil a že zastavit taxi bude otázkou několika vteřin.

Grafton vyčkával uvnitř vozu. Zaparkoval u automatu, zhruba padesát metrů od instituce, kterou Forbes navštívil.

Jakmile detektiva poznal, propadl lovecké vášni. Sklopil stínící clonu, sundal z ní sluneční brýle a posadil si je na nos. Do čela si narazil baseballovou čapku. Motor tichounce vrněl. Střežil Forbese a zároveň se v bočním zrcátku díval po taxících. Od kořisti ho dělila řada zaparkovaných aut.

Náhle spatřil bílý vůz s nápisem taxi. Tep na spáncích se rozbušil a pod obroučkami brýlí vyrazily krůpěje potu.

Křečovitě sevřel volant, prudce sešlápl pedál plynu a vyrazil kolem odstavených aut.

Forbes vstoupil do vozovky a napřáhl paži. Grafton měl před taxíkem několikametrový náskok. Spoléhal se, že nestrhne detektivovu pozornost. Jeho nadšení dosáhlo vrcholu. Smýkl volantem doprava. Ozvalo se zaskřípění a zadní část pickupu opsala esovitý oblouk. Řítil se přímo na Forbese. Ten už nebezpečí zpozoroval. Přikrčil se, mohutně se odrazil a přeletěl přes pravý bok pickupu. Ohromený Grafton pokračoval v jízdě. Po pár metrech mu došlo, že cíl minul. Strhl řízení doleva, ale než stihl vůz vyrovnat, najel na chodník. Zaregistroval dvě vyděšené dívky. Uskočily na poslední chvíli. Ramenem narazil do dveří, ale kontrolu nad vozidlem neztratil úplně. Vrátil se na vozovku a na nejbližší křižovatce zabočil doleva.

Když pozorný kolemjdoucí v bílé mikině pomáhal Forbesovi vstát, vzduch ještě čpěl po spálené gumě.

Detektiv se oprášil a s chladným výrazem ve tváři pohlédl na konec ulice. Díky stovkám hodin v boxerském ringu poznal, že vyvázl bez zranění. Pochopil, že řidič pickupu a lamželezo z Říše sýrů jsou jedna a táž osoba.

„Nestalo se vám nic?“ ujal se ho muž v hnědém tričku a volných khaki kalhotách.

„Doufám, že ne,“ prohlásil Forbes a díval se po velké složce

s dokumenty. Vtom k němu přistoupila mladá žena a obálku mu podala. Usmál se na ni a muži v bílé mikině poděkoval.

„Zavolal jsem policii,“ ozval se další chodec a poklepal na mobil. „Těch opilců za volantem už mám plný zuby.“

„Je to čím dál horší,“ poznamenal Forbes, ač si dobře uvědomoval, že v krvi pořízka z pickupu není po alkoholu zřejmě ani stopy.

Na místo dorazil policejní vůz se zapnutými majáky a spuštěnou sirénou. Forbes podal mladíčkovi, který se zřejmě ještě před rokem krčil ve školní lavici, požadované informace, zastavil si taxi a odjel na letiště.

Grafton odstavil pickup u Všeobecné nemocnice, přestoupil do připraveného vozu značky Ford Taurus a zkontroloval čas. I kdyby mu cesta do Pensacoly trvala tři hodiny, zpáteční let do Miami by stihl. Když akci s Forbesem připravoval, byl si jejím zdarem jist. Jeho ego se však nerozbujelo natolik, aby nebyl promyslel nouzový plán. Sotva vyjel, vyrušilo ho zvonění mobilu.

„Slyším.“

„Víš, kdo jsem?“ vyzvídal Ronald Thurston. V Jižní nemocnici, v Oddělení vyúčtování zdravotní péče, mu právě skončila směna. Z vážných důvodů musel porušit striktní zákaz a Graftonovi zavolat.

„Jo. Ale nadšenej zrovna nejsem. Pravidla znáš.“

„Možná tě bude zajímat, že Freemanovy výsledky se znovu objevily v počítači.“

Grafton strnul. S jobovkami se dneska roztrhl pytel.

„Jakto? Mám ti snad připomenout, cos slíbil?“

„Slovo jsem dodržel.“

„Tak jak se to mohlo stát?“

„Výsledky jsem vymazal. Někdo je tam musel znovu zanést.“

„Cože?“ zahřímal Grafton. Volant tiskl tak pevně, až se mu odkrvily prsty.

„Nikdo se v počítačovém systému Jižní nemocnice neorientuje líp než já. Z archivu jsem si vypůjčil jeho kartu a našel tam laboratorní zprávu, kterou jsem zařadil jinam.

Někdo do toho musel vrtat. Jinak by nikoho nenapadlo ověřovat, jestli ty výsledky v počítači opravdu jsou.“

„Zaplatil jsem ti pořádnej balík.“

„Jenomže, Já.“

„Tvoje bláboly mě nezajímají. Zajímají mě výkony.

Radím ti, abys dal okamžitě výpověď a přesídlil do jinýho státu.“

„To snad, není, možný.“

„Ale je, Všechno je možný. Třeba že někoho sklátí infarkt., pokud mi rozumíš,“

Přerušil spojení a znechuceně telefon odhodil.

Bylo mu jasné, kdo do toho vrtal. Wellsovou už trpět nemůže. A příkazy, které vydávají zbabělci, dál plnit nehodlá. Protože mu jde o kejhák.

Sam Forbes seděl s rukama v klíně a sledoval statného zaměstnance letiště, jak odbavuje pasažéry. U pultu se shromáždilo přes dvacet cestujících. Myšlenky mu znovu zabloudily k nemocnici. Koncentroval se a prstem si začal přejíždět po dolním rtu. Erin Wellsová si proti sobě nesporně poštvala někoho mocného. Vstal a zařadil se za starší manžele, kteří se dohadovali, kdo si vezme na starost příruční zavazadlo. Jejich hašteření mu brzy splynulo v jednolitý šum zvukové kulisy. Zaměřil se na sled událostí, které ho v souvislosti s Centrem prenatální medicíny potkaly. Rozčilení skrýval, ale nepotlačoval. V chaosu posledních dní ho nad vodou drželo vědomí, že zabijákovi z pickupu se jednou na kobylku dostane.

45

PÁTEK, 22. ŘÍJNA

Po vyčerpávajícím dni v nemocnici se Erin vracela do hotelu. Těšila se na odpočinek, ale zatím stála v nehybné koloně. Odpoledne navštívila Claire. Všechny testy dopadly dobře a pacientka zářila štěstím.

Netrpělivě se vytáhla z okénka a mezi řadami aut uviděla daleko před sebou, po levé straně, blikající majáky sanity a policejního vozu. Zamračila se, a když rezignovaně sklouzla do sedadla, zazvonil mobil. Hlas volajícího poznala bez přemýšlení.

„Co nového v Tallahassee?“

„Vše při starém.“

„Narazil jste na něco?“ zeptala se a ztlumila rádio.

„Bohužel. Neotech se – alespoň na první pohled – jeví jako vzor ctnosti.“

„To se dalo čekat. Jestli mají za lubem nějakou levotu, na čele to mít napsané nebudou. Já ale jednu dobrou zprávu mám.“ Auta se pomalu rozjela.

„Těch není nikdy dost.“

„Získala jsem seznam pacientek.“

„Nevycházím z údivu. Jak se vám to podařilo? Nebo se raději nemám ptát?“

„Uprosila jsem Noaha.“

„Aha.“ Najednou ho zamrzelo, že jí o incidentu v Tallahassee

neřekl.

„A mimochodem,“ prohodil ledabyle. „Přestěhujte se do jiného pokoje.“

„Prosím?“ zeptala se vyjeveně.

„Požádejte personál hotelu, ať vás ubytuje jinde.“

„Proč?“

„Počet stereotypních situací musíme snížit na minimum.“

„Cože? O jakých stereotypních situacích to vykládáte?“

vybuchla.

„Herb mi přikázal, abych vás střežil jako oko v hlavě.

Tak mi prosím vyhovte.“

Chytila se volantu, upřela pohled do zpětného zrcátka a polkla.

„Hodláte mě děsit?“

„Rozhodně v tom nehledejte úmysl.“

„Takhle mi odpovíte?“ povytáhla obočí.

„Dělám, co můžu, Máte nějakou novou informaci stran Freemanova výzkumu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. S profesorem McGiverem jsem nemluvila. Slíbil, že se mi ozve, kdyby na něco přišel. Asi na tom ještě pracuje.“

„Jakpak to asi vypadá u Freemana v pracovně?“

uvažoval Forbes nahlas.

„Bezva nápad,“ zahalekala na Forbesův vkus až příliš nadšeně.

„Erin, nepodnikejte nic na vlastní pěst. Dostanete se do problémů.“

„Zatím nashle.“

„Nezapomeňte, že.,“ spustil do hluchého telefonu.

Erinin mobil mezitím zmizel v kabelce. Pustila klimatizaci a ve voze se příjemně ochladilo.

S blížícím se termínem kamarádčiny operace byla den ode dne podrážděnější. Vybavila si výjev z dětství. S otcem vysypali na stůl hromadu barevných dílků puzzle a snažili se poskládat obrázek Sixtinské kaple , Nejdříve ty s rovnými okraji, zněla jí v hlavě otcova rada.

Konečně minula místo nehody – Malý dvoumístný kabriolet zřejmě narazil do svodidel, dostal smyk a octl se v protisměru. Přední část vozu byla zdeformovaná. Řidič, jenž podle všeho vyvázl pouze s odřeninami, mluvil s policistou.

Provoz se nyní výrazně zrychlil. Pedál plynu sešlápla až k podlaze, zařadila se do vedlejšího pruhu a řítila se tempem, jež by floridské policii nemuselo být po chuti.

Forbesova poznámka o pracovně doktora Freemana ji zaujala.

Zpomalila, při první příležitosti vůz obrátila a vyrazila zpět k Centru prenatální medicíny. Zaparkovala vedle Noahova vozu a pospíchala do vestibulu. Byla ráda, že přítele zastihla v nemocnici. Vyťukala jeho číslo a poprosila ho, aby přišel za ní. Byl tam za pět minut.

„Co se děje? Domluvili jsme se přece na později.“

„Potřebuju do knihovny.“

„Obrátila ses na ostrahu?“

„Jo, ale nechtějí mě tam pustit. Přístup má prý pouze zdravotnický personál. Můžu si od tebe půjčit univerzál?“

„Půjdu s tebou,“ rozhodl.

„Chtěla jsem se nejdřív podívat na Claire. Do knihovny se dostanu tak za půl hodiny.“

Ověřil si čas a z kapsy lékařského pláště vytáhl klíčenku. Z kroužku stáhl univerzální klíč a podal jí ho.

„Za chvilku mi začíná seminář se studenty. Myslím, že nikomu nebude vadit, když si otevřeš sama. Kdyby ti dělali problémy, klidně se odvolej na mě.“

„Díky.“

„Uvidíme se jako obvykle?“ pousmál se.

„Jasně.“

Plna radosti vyšla z vestibulu a zamířila do výzkumného centra. V dlani pevně svírala klíč a na to, zda by se měla poradit s Forbesem, nemyslela. Přestože si vzala svetřík a kalhoty, mrazilo ji na šíji a chladivé mravenčení vystřelovalo do obou paží. O tom, že by prostor výzkumného centra mohl být monitorován kamerami, neuvažovala. Vstoupila do budovy a vydala se k laboratoři.

Chodba zářila – navzdory sporému osvětlení – čistotou.

Zdálo se jí, že ve vzduchu visí těžký odér po saponátu.

Napadlo ji, že možná narazí na uklízečku. Rozhlédla se.

Všude bylo mrtvo. Vsunula klíč do zámku a dveře s rachotem povolily. Proběhla uličkou, která laboratoř půlila na dvě části, minula stoly s monitory se světélkujícími digitálními displeji a snažila se ignorovat hrůzou stažený žaludek.

Dveře do pracovny doktora Freemana byly pootevřeny.

Strčila do nich a po špičkách vešla dovnitř. Položila kabelku na židli a pohledem prozkoumala okolí. Ozvaly se první pochyby. Pomalu se protáhla kolem stolu, odstrčila židli a otevřela vrchní zásuvku. Uvnitř našla psací potřeby a injekční stříkačky v umělohmotném obalu. Vzadu uviděla dvě čokoládové tyčinky Snickers. Prsty se jí zřetelně třásly.

Prohlédla zbývající tři zásuvky, desku stolu a přešla ke skříňkám. Lednička byla stále zapojena. V tichu pracovny působil její hukot téměř zlověstně. Rozevřela bílé dveře a do přítmí místnosti se vyvalilo jasné světlo. Na roštech stály plechovky s pomerančovým džusem a kolou a v přihrádce na zeleninu objevila načatou tabulku čokolády.

„Čokoládový fanatik,“ zamumlala. „Stravovat se jako on, vážím sto padesát kilo.“

V pracovně se od minulé návštěvy nic nezměnilo.

Absolutní soustředěnost na daný úkol jí pomáhala překonat neklid. V laboratoři bylo hrobové ticho. Zaměřila se na plechové skříňky. Každou otevřela a pečlivě prohlédla.

Letmý pohled na hodinky ji přesvědčil, že se v místnosti zdržuje rovných dvacet minut. Nervozita pomalu opadávala.

Sedla si za stůl, podepřela si hlavu, zavřela oči a zavzpomínala na onen prapodivný rozhovor.

Z čeho byl Freeman tak vyjukaný? Nikdy se jí nestalo, aby dotazovaný během interview málem zkolaboval. K

věhlasnému vědci se takové chování prostě nehodilo. Podala si kabelku a sáhla pro třešňovou karamelku. Zkoumavě se na ni zadívala, pak mávla rukou a cukrovinku vložila na jazyk.

Jednoduchý prostředek proti stresu ji nikdy nezklamal.

Najednou se našponovala, jako by snědla pravítko, a polil ji ledový pot. Zornice se rozšířily a srdce rozbušilo. Znovu zprudka otevřela vrchní zásuvku. Ruku si tiskla na ústa a posedle drmolila: „Čokoláda a stříkačky.“ Vyskočila a vrhla se k ledničce. Žádné běžné jídlo ani pití – jenom kola, sladké džusy a čokoláda. Kde to ksakru může být?

Natáhla se na vrch skříněk a hmatem prozkoumala každý čtvereční centimetr. Ne, tak vysoko by to neschovával. Znova ji upoutal stůl. Potřetí otevřela horní zásuvku a tápala v ní rukou. Nahmatala dva zápisníky a úplně vzadu malé kožené pouzdro na zip. Připomnělo jí kosmetickou taštičku, kterou nosí v kabelce. Opatrně ho vytáhla, podržela v levé ruce a rozevřela. Na obličej se jí vkradl blažený úsměv. Uvnitř byla lahvička s inzulínem.

Vložila pouzdro do kabelky, naposledy se rozhlédla a chvatně

místnost opustila.

„Kdeže čokoládový fanatik,“ myslela si, když z výzkumného centra vyběhla vedlejším vchodem. „Freeman byl diabetik.“

Vyzbrojena převratnou informací pelášila k autu.

Nemohla se dočkat, až zavolá Forbesovi. Obejde-li výzkumné centrum zezadu, bude ji od parkoviště dělit zhruba šedesát metrů. Byla tma a dalo se do deště. Přes hlavu si přetáhla svetr a klopýtala po kluzké zemi. Začala litovat, že nevolila cestu po chodníku. Do vozu by se jistě dostala dřív. Chřípím nasála vůni posečené trávy. Zpoza bouřkových mračen vykukoval nepatrný zbytek půlměsíce.

Když se blížila k rohu budovy, náhle před ní stanul rozložitý muž v tmavých kalhotách a v košili s emblémem Centra prenatální medicíny. Na hlavě mu seděla baseballová čepice.

V šeru mu neviděla do obličeje, ale předpokládala, že je to někdo z údržby. Sklopila zrak a přidala do kroku. Až projde kolem něho, bude skoro na parkovišti. Déšť zesílil a začalo foukat. Přestože nezvedala oči ze země, věděla, že ji pozoruje.

Krutá bolest jí projela celým tělem. Zčistajasna ztratila půdu pod nohama, zkroutila se a začala kopat. V

následujícím okamžiku ji kolenem přitiskl ke zdi a mohutnou tlapou, vonící mýdlem, zakryl ústa. Nedostávalo se jí vzduchu. Díval se na ni prázdnýma očima, bez divokosti šílence. Marně se snažila vysmeknout. Lapala po dechu, ale útočník sevření nepovolil. Jako by čekal, až se vzdá.

„Pokud budeš zticha a nebudeš se hýbat, nic ti neudělám. Jestli se ale pokusíš zdrhnout, zmydlím tě tak, že tě nepozná ani vlastní matka. Rozumíme si?“

Horečně rozvažovala, jak si počínat. Má se bránit? Nebo se raději podřídit vůli násilníka? „Rozumíš?“ Přikývla, jak jí dovolil silný stisk.

„Fajn,“ utrousil a odtáhl ruku.

„Co chcete? Peníze a klíče od auta jsou v kabelce.“

Všimla si, že taška leží v trávě.

Posměšně trhl rameny. „To auto ani není tvoje. A já už jedno mám.“

„Tak si vezměte peníze,“

„Ty zrovna nepotřebuju.“

Dýchala zrychleně a točila se jí hlava. Výraz jeho očí se nezměnil. Byl profesionál a Erin to věděla.

„Co chcete?“ zopakovala.

„Odpověď.“

„Jakou?“

„Cos pohledávala u doktora Freemana?“

„Kdo jste?“

„Šéf ostrahy,“ řekl klidně. „A nebudu tolerovat, aby se tady kdekdo potloukal,“

„Já jsem si vyžádala povolení.“

„Jistě. Sledoval jsem tě na monitoru. Máme tady totiž kamery. Opravdu sis myslela, že se v mé budově můžeš courat sem tam, kdy se ti zachce?“

„Ve vaší budově?“

„Proč jsi šmírovala u Freemana?“

„To musí být nějaké nedorozumění. Jmenuji se Erin Wellsová, jsem novinářka a píšu článek.“

„Vím, kdo jsi,“ utrhl se na ni.

„Tak mě pusťte!“

„Až vyklopíš, proč jsi tam šmejdila,“

„Pracovala jsem na článku. Už jsem vám to pověděla.“

„Aha,“ zamručel a vytasil nůž s pilkovým ostřím.

„Jedem na policii. Jsem zvědavej, jak to vysvětlíš tam.“

„Ať přijede policie sem,“ navrhla a nespouštěla oči z nože.

„Provedeme to, jak chci já,“ uzavřel a na hrdlo jí přiložil hrot ostří. „Jdeme!“ poručil. Ustoupil, nožem naznačil směr a chňapl ji za paži, těsně nad loktem. Byla příliš vyděšená a nad podivnými metodami šéfa ostrahy se nezamýšlela.

Instinkt jí napovídal, že se nesmí dostat do blízkosti jeho auta.

„Opravdu bych byla raději, kdyby policie přijela sem,“

zakňourala. Odhadovala, že na útěk jí zbývá asi deset metrů.

„Drž hubu,“ zařval a zuřivě s ní zalomcoval. „Nelegálně jsi vnikla do budovy, tak bud zticha!“

Koutkem oka zaregistrovala postavu krčící se za rohem.

Najednou ke Graftonovi kdosi přiskočil a vykopl mu nůž z ruky.

Grafton Erin odstrčil, prudce se obrátil a vyrazil proti neznámému pravičkou. Muž se ráně obratně vyhnul, uchopil Graftona nad loktem a jako krasobruslař se svou partnerkou jím zatočil ve vzduchu. Když Erin udatnému zachránci pohlédla do tváře, poznala Sama Forbese.

46

Jakmile dopadl na zem, Forbes mu přesně mířeným úderem roztříštil jemné nosní kůstky. Krev se rozstříkla všemi směry. Grafton však byl fyzicky zdatný a nevzdával se lehce. Ve snaze zasáhnout soupeře do obličeje vymrštil levou paži. Forbes ucukl a popadl ho za zápěstí. Potom ho kopl do pravé poloviny hrudníku s takovou silou, že mu zlomil aspoň tři žebra.

Grafton zavyl a skácel se k zemi. Z propíchnuté plíce rychle unikal vzduch a raněný nemohl dýchat. Jak Forbes předpokládal, boj s profesionálem netrval déle než třicet sekund.

„Pojdme,“ pobídl Erin. „Musíme se vypařit.“

„Moment, A co s ním?“ Události uplynulých okamžiků ji paralyzovaly.

„Necháme ho svému osudu.“

„Ale to přece nejde,“ protestovala.

„On vás chtěl zabít. A teď, Honem pryč.“

Přiskočil k ní a vzal ji za ruku. V téže chvíli se ve tmě cosi zalesklo. Automaticky shlédl na zem. Grafton, takřka bez dechu, ležel na zádech, svíral nůž a hotovil se k dalšímu výpadu. Detektiv reagoval bleskurychle. Jediným pohybem mu zkroutil ruku v zápěstí. Ozvalo se křupnutí. Šéf ochranky zaskučel a pustil zbraň. Forbes se pootočil o devadesát stupňů, pokrčil nohu v koleni a kopl Graftona do obličeje. Ten rázem pozbyl vědomí.

Detektiv se shýbl a podal dívce kabelku. „Pospěšme si!“

„Přivoláme pomoc?“

„Ne.“

„Vždyť tady může zemřít.“

„To je jeho problém.“

Chvatně kráčeli k parkovišti. S Forbesovou pomocí nastoupila do auta a ochromeně hleděla z okénka. Po chvíli se otočila k zachránci. Překvapilo ji, že se ani nezadýchal.

Vycítil její pohled a prolomil mlčení: „Je po všem, Erin.“

„Dokud na nás nepoštvou náhradníka,“ odpověděla monotónním hlasem.

„Toho bych se nebál.“

„Vám se to mluví. Kdybych ovládala kung-fu jako vy, taky bych měla pro strach uděláno.“

„S tímhle to nemá nic společného.“

„Myslíte, že zabil Freemana?“

„Pravděpodobně.“

„A málem i mě. Kdyby mě ten dobrodinec nevytáhl z vody, tak.“

„Sledoval vás několik dní.“ Jel opatrně a úzkostlivě dbal na to, aby nepřekročil povolenou rychlost.

„Díky, že jste mi to řekl,“ poznamenala a omámené ulpívala zrakem na světlech protijedoucích vozidel. „Teď už můžeme informovat policii.“

„A co jim povíme? Že jsem skoro vyrazil duši ze šéfa ochranky v okamžiku, kdy vás chtěl zadržet za neoprávněné vniknutí do laboratoře výzkumného centra?“

„No, Ale určitě.“

„Uvědomte si, že vás snímaly kamery.“

„Zavraždil Freemana.“

„Úchvatná teorie. Jak ji dokážete?“ zeptal se a mrkl do zpětného zrcátka.

„Vůbec jsem netušila, že ten chlap.“

„Jmenuje se Grafton. Sloužil v armádě.“

Mluvila nevýrazně, v jedné tónině, jakoby pod vlivem léků na uklidnění. Forbes viděl mnoho obětí násilných činů těsně po útoku a téměř všechny se chovaly jako Erin.

„Freeman měl cukrovku. Nechápu, jak jsem mohla mít tak dlouhé vedení. Při rozhovoru se strašně potil a pořád pil džus. Nejspíš mu následkem příliš velké dávky inzulinu prudce poklesla hladina cukru v krvi. S diabetiky jsem se setkávala často, když jsem ještě pracovala jako sestra.“

Nepatrně stáhla okénko a pokračovala. „U něho v pracovně se povalovaly mraky čokolády. Mělo mi to dojít dřív.“ Po krátké odmlce dodala: „Grafton věděl, že je Freeman nemocný.“

„A i kdyby, Jak to souvisí s vraždou?“

„Freeman zemřel na předávkování lákem na srdce.

Grafton

mu ho zřejmě podstrčil v injekční formě.“

„Pořád mi to není jasné.“

„jeden lék zaměnil za druhý. Freeman si ráno namísto inzulínu píchl smrtelné množství digitalisu a zemřel na domnělý infarkt.“ Zavrtěla hlavou a znovu pohlédla ven.

Byla na dně. „Co teď?“

„Vydržte v klidu. Čekám ještě na nějaké informace, a pak se uvidí. Na policii bychom zatím nepořídili.

Mimochodem, Zdrží se u vás Noah až do rána?“

Rázem se vzpamatovala. „Jakže?“

„Herb mi vás svěřil na starost, tak o vás musím vědět všechno.“

„Herb mi jenom šéfuje. Role otce je už obsazená,“

poučila ho a pohrozila pěstí.

„Příležitostně s ním na to zavedu řeč. Teď vás vysadím u hotelu a taxíkem se vrátím pro vaše auto.“ Chvíli seděl a pak ukázal na kabelku. „Budete mi muset svěřit svoje klíče, Erin.“

„Samozřejmě.“ Otevřela kabelku, sáhla dovnitř a podala mu je.

„Tak co? Bude vás přes noc hlídat Noah?“

„Určitě,“ odpověděla netrpělivě. Nesnášela, když se s ní zacházelo jako s dítětem. „Ale držitelem černého pásu tedy není.“

„Na vašem místě bych mu zatím nic neříkal.“

„Dobře. Proč jste toho Graftona tak zmlátil?“

Forbes se otočil a vyhrkl: „Protože jsem ho respektoval.“

„Tomu nerozumím.“

„Ani nemusíte, když se nevěnujete bojovým uměním.

Běžte rovnou do pokoje a počkejte na Noaha. Nepotřebujete už nic?“

Usmála se. „Celou dobu spekuluju, jak vám poděkovat.

Kdybyste tam nebyl.“

„Jenže já jsem tam byl, Tak na to nemyslete.“

„Tohle se vám povedlo,“ prohlásila s přídechem sarkasmu, na nějž si už zvykl. „Od této chvíle si na to přepadení určitě ani nevzpomenu.“

Vystoupila a dívala se za detektivem. Zčistajasna ji vyplašil pronikavý zvuk klaksonu.

„Měli jsme se sejít vevnitř, ne?“ ozval se Noah.

„Jo, Šla jsem se projít.“

„Můžeme jet?“

„Kam?“

„Na večeři přece.“

„Jsem nějak unavená. Nevadilo by ti, kdybychom se najedli v hotelu?“

„Vůbec ne. Taky toho mám dneska dost. Jaks pochodila v knihovně?“

„Cože?“

„Našla jsi, cos potřebovala?“

„Jo,“ kývla a vrátila mu klíč. „Našla jsem přesně to, co jsem potřebovala.“

47

PONDĚLÍ, 25. ŘÍJNA

Díky poloze v těsné blízkosti několika škol se Městská knihovna v Hollywoodu stala vyhledávaným útočištěm věděníchtivých studentíků. Do dvoupatrové budovy nedaleko Pines Boulevard mířila i Erin Wellsová.

Forbesovy instrukce ohledně místa setkání byly velice konkrétní. Měl na ni čekat u stolu hned vedle kartotéky časopisů. Uviděla ho hned.

„Kdy jste přišel?“ zeptala se. Přistrčila si masivní židli a usedla naproti.

„Před pěti minutami. Našla jste to bez problémů?“

„Ano. Nasměroval jste mě perfektně.“ Otevřela kufřík, vytáhla papíry sepnuté lesklou svorkou a začala je třídit. „Ty seznamy pacientek opravdu stojí za pozornost. Nfa něco jsem možná přišla.“

Forbes se tvářil neutrálně.

„Na seznamu Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv figurují jména všech pacientek, které byly zařazeny do první fáze klinických zkoušek tocalazinu. Srovnala jsem je s údaji na seznamu, který mi dal Noah,“ objasnila a natočila papíry k Forbesovi. S brýlemi na špičce nosu přejížděl ukazovákem po řádcích. „Žádný zádrhel nevidím,“ naznal nakonec.

„To jsem si zpočátku myslela taky,“ podotkla se vzrůstající netrpělivostí v hlase, „jenomže když si spočítáte pacientky, které Centrum prenatální medicíny do studie od roku 1996 přihlásilo, dospějete k číslu devadesát. Jestliže se ale podíváte na seznam od Noaha, zjistíte, že ve stejném časovém úseku se operaci podrobilo sto šedesát tři těhotných. Kam se těch třiasedmdesát žen podělo?“

Forbes pokrčil rameny. „Třeba se té studie vůbec nezúčastnily. Když jim dali na vybranou, rozhodly se.“

„Vyloučeno,“ přerušila ho kategoricky.

„Tvrdíte to dost suverénně.“

„Dělala jsem rozhovor s Leigh Sierrovou.“

„Připomeňte mi ho trochu,“ požádal pomalu.

„Doktorka Sierrová řídí klinický výzkum. Uvedla, že na pro* jektu participují prakticky všechny pacientky. A Noah její slova potvrdil. Každá žena musí dát písemný souhlas.

Úřad pro kontrolu potravin a léčiv trvá na tom, aby se toto nařízení důsledně dodržovalo.“

„Pamatujete si tu informaci přesně?“

„Ano. Znovu jsem pročetla všechny poznámky.“

„Co se tedy podle vás s těmi sedmdesáti třemi pacientkami stalo?“

Předklonila se a položila dlaně na stůl. „Dobrá otázka.

Prostudovala jsem údaje týkající se věku, diagnózy a předchozích těhotenství.“

„A výsledek?“

„Prozatím žádný,“ zavrtěla hlavou.

„Prozatím?“

Dotčeně se ušklíbla. „Myslím si, že právě v tom je zakopaný pes. Od okamžiku, kdy Úřad pro kontrolu potravin a léčiv schválil závěry pokusů na zvířatech a vydal souhlas k zahájení první fáze klinických zkoušek, provedli v nemocnici sto šedesát tři operací. Nicméně do studie bylo ve skutečnosti začleněno jenom devadesát pacientek. Proč?“

Forbes odsunul židli od stolu a přehodil si nohu přes nohu. Přesvědčivý výklad na něho očividně velký dojem neudělal. „Tak se zeptejte doktorky Sierrové.“

„Chtěla jsem ji kontaktovat. Už jsem se dokonce chystala zvednout telefon, ale pak jsem couvla.“

„Jak to?“

„Nevím. Asi jsem se strachovala, že mě zasype lavinou všetečných otázek. Navíc.“

„Navíc co?“

„Je mi sympatická. Docela jsme si káply do noty a nechci, aby si myslela, že toho zneužívám.“

Forbes pomalu svraštil čelo. „Takhle novináři většinou neuvažují.“

„Pokud s tím nehnu do večera, zavolám jí, Ještě něco mi nejde do hlavy.“ Vrhl na ni zkoumavý pohled. „Sarah Allenová.“

„To je ta žena, u které zevlovala ta podivná ošetřovatelka?“

„Ano. Z jejího pokoje jsem odnesla intravenózní vak a požádala Herba, aby ho odeslal k analýze, Laboratoř ve Washingtonu v něm identifikovala stopy pitressinu“

„Vzpomínám si.“

„Ale proč našli zrovna pitressin? Na báchorku o náhodné záměně neskočím,“

„Proč se vám tahle teorie jeví jako krajně nepravděpodobná?“

„Nevěřím, že by z nepřeberného množství léků trefili zrovna prostředek, který vyvolává potrat.“

„Co navrhujete?“

„Pro odpověď si zajdu do archivu zdravotní dokumentace. Kouknu se do karty paní Allenové a zřejmě se proberu i záznamy jiných pacientek.“

„Na co se zaměříte?“

„To uvidím až v archivu. Záleží na tom, co objevím v chorobopisech. Možností je spousta.“

„Nejdete tedy najisto.“

„Nepokoušejte se mě demoralizovat. Jinak na vás pošlu Herba,“

„Jenom to ne,“ simuloval úlek. „Můžu se na něco mrknout?“ požádal o dovolení a natáhl se pro materiály, které přinesla.

Přikývla a přisunula papíry tak, aby na ně pohodlně dosáhl. Stůl byl dostatečně velký a kromě novinářky a detektiva u něho nikdo neseděl. Forbes se chopil hromádky a jednotlivé listy se jal rozkládat vedle sebe, dokud nepokryl celý povrch.

„Takhle se mi to líbí,“ prohlásil, jako by právě vykoumal, v čem problém spočívá.

„Co se vám líbí?“ neodpustila si uštěpačnou poznámku.

„Jak jsem si to uspořádal,“ odpověděl a obrátil pozornost k seznamu od Noaha. Na jedné straně se nacházelo průměrně šest jmen. U každého byla uvedena diagnóza, datum chirurgického zákroku, podrobnosti o případných pooperačních komplikacích, předpokládaný termín porodu a státní příslušnost nastávající matky.“

„Tak,“ zamručel spokojeně. „Přečtěte mi laskavě jména těch devadesáti žen ze seznamu Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv.“

„Tedy těch, které byly do výzkumu zařazeny?“

„Ano.“ Zatímco plnila jeho prosbu, bedlivě sledoval seznam od Noaha a odškrtával přečtená jména.

„Tohle už jsem zkoušela,“ poznamenala, když dospěla ke konci. „A nevystopovala jsem žádné pojítko.“

Forbes se jen potutelně usmíval. Pak se zvedl, odsunul židle a začal zamyšleně pochodovat podél stolu.

„Nemýlíte se. Každá z těch žen trpěla jiným zdravotním problémem, zákrok podstoupila v jiný den a vyskytly se u ní jiné pooperační komplikace.“

„Tohle jsem vám pověděla už před čtvrthodinou,“

kvitovala detektivova slova jízlivě. „Takže.“

„Ale zajímavý je ten demografický aspekt,“ konstatoval zadumaně.

„Prosím?“

„Zaujalo mě, odkud pacientky přicestovaly.“

„Jak to myslíte?“ Vstala, stoupla si vedle něho a zaraženě hleděla na stůl.

„Zdá se, že všechny pacientky, které nebyly do programu začleněny, pocházejí bud z Mexika nebo jiné latinskoamerické země. Těch devadesát žen ze seznamu Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv je bez výjimky ze Spojených států.“ Usedl a hřbetem ruky si přejížděl po bradě. „Ani tohle na čirou náhodu nevypadá, že?“

Erin našpulila rty a prsty začala netrpělivě bubnovat do stolu. Hanbou by se nejraději propadla. Zbývalo jí jen doufat, že v obličeji nenabyla barvy vařeného raka. Jak mohla přehlédnout tak zřetelný signál? S rukama v bok nervózně přecházela sem tam, jako před okamžikem Forbes. Občas po něm nenápadně zašilhala. Ale když pochopila, že se na jejím pochybení nepase, pozvolna se uklidnila.

„Máte pravdu,“ uznala nakonec. „Ale co s tím?“

Vztyčil se, posbíral papíry a vsunul je do velké obálky.

Pak se

zazubil a mávl k východu. „Nevím jak vy,“ prohodil ležérně, „ale já jedu do Mexika.“

„Moment,“ vykřikla a vyrazila za ním. „Kdy?“

Počkal, až ho doběhne, a pronesl: „Kdy jindy, když ne hned?“

48

Do nově otevřeného traumatologického centra sváželi těžce zraněné pacienty z celého okolí. Nacházelo se v komplexu Jacksonovy nemocnice a disponovalo špičkovým vybavením.

Na jednotce intenzivní péče stál lékař Mike Casteneda se stážistou Jasonem Hurlowem u lůžka Franka Graftona.

Do plic mu pumpoval vzduch dýchací přístroj napojený na tracheostomii. Nitrohrudní drenáž, zajišťující podtlak, byla napojena na odsávačku, která visela přes čelo postele.

„Jak to s ním vypadá?“ zeptal se Casteneda a ze stolku si podal kartu. Strávil osm hodin na operačním sále a nyní se potřeboval rychle informovat o zdravotním stavu pacientů.

„CT hlavy je beze změny,“ spustil Hurlow a horečně se začal probírat poznámkami. „Subdurální hematom se nevstřebal.“

„Co na to neurochirurgové?“

„Operovat prozatím nebudou. Za dvanáct hodin doporučují vyšetření opakovat.“

„Nezapomeňte ho objednat. Oni na to nejspíš pamatovat nebudou.“

„Ano.“

„A co hrudník?“

„Plíce se roztáhla. Je ale potřeba zvýšit stupeň odsávání.

Má zlomených minimálně pět žeber.“

Praktikant na okamžik zaváhal a posléze dodal: „V

obličeji jsou četné fraktury. Celistní chirurgové se ho chtějí ujmout co nejdřív.“

„Počkáme, až se k tomu vyjádří na neurochirurgii,“

oznámil Casteneda. Přistoupil k prohlížečce a podíval se na rentgenový snímek plic. „Kdo ho tak zřídil?“

Hurlow pokrčil rameny. „To nikdo neví. Prý pracuje jako šéf ostrahy v Centru prenatální medicíny. Nejspíš někde vyrušil nějaké chmatáky, a ti si ho pořádně podali.“

„Další zranění?“

Stážista rychle nahlédl do poznámek. „Už nic.“

„Dobře,“ prohlásil Casteneda a přešel k dalšímu lůžku.

„Ten si u nás poleží pěkných pár týdnů.“

49

ČTVRTEK, 28. ŘÍJNA

Když Erin vešla, Claire a Alex seděli na posteli, čemusi se chechtali a mezi sebou měli prázdnou krabici od pizzy.

Claire si oblékla růžovou noční košilku s obrázkem od Walta Disneye, Alex se vyzul a povolil si kravatu.

Důstojnickou čepici odložil na krabici od pizzy.

„Co tady provozujete?“ podivila se Erin. Nechápala, proč se oddávají tak bujarému veselí.

Claire šibalsky přelétla očima z prázdného obalu na manžela. „Právě jsme absolvovali romantickou večeři pro dva.“

„Moc jsme se sice nerozšoupli,“ smál se Alex, „ale až se stanu kapitánem, to se budou stoly prohýbat.“

Claire neunikl Erinin vytřeštěný pohled na krabici. „Já jsem si jenom uždibla,“ horovala na svou obranu. „Zbytek spořádal on!“

„O tom nepochybuji. Vědí tady, jak se stravuješ?“

Mladá žena škubla rameny. „No a co. Malému se daří báječně. A za čtyřicet osm hodin už bude mít po operaci.“

Opřela se o čelo postele a nohy si natáhla před sebe, na krémové prostěradlo. „Kéž bych zavřela oči, a až bych je otevřela, bylo by po všem!“

„Spokojeností jenom záříš,“ usmála se Erin. Také by ráda propadla všeobecné euforii, ale odhalení posledních dnů k optimismu nezavdávala příčinu.

„Můžu si na pár minut vypůjčit manžela?“ požádala Erin.

Claire se se zmatkem v očích podívala na Alexe. „Co máte za lubem, vy dva?“

„Na mě nekoukej,“ hájil se Alex.

„Erin?“

„Nic neprozradím. Je to tajné. Ale stačí mi deset minut.“

Claire máchla rukou jako císařovna. „Tak si ho vezmi.

Aspoň od něho budu mít pokoj.“

Uchýlili se do místnosti vyhrazené návštěvám. Potěšilo ji,

když viděla, že jsou sami. Ukázala na pohovku a počkala, až si Alex sedne.

„Co je?“

„Musím ti něco svěřit. Vyslechni mě, prosím. Bude se mi mluvit těžko.“

„O co jde?“

Přisedla si k němu a na okamžik se soustředila. „Převez Claire jinam. Existují další dvě nemocnice, kde.“

„Cože?, Jinam? Co to plácáš? Proč bych ji měl dva dny před zákrokem někam stěhovat?“

„Aby byla v bezpečí.“ Opřela se, nabrala vzduch, zatajila dech a po chvíli vydechla. „Vyskytly se určité.“

„Tak moment. Řekla jsi, aby byla v bezpečí. Jak si to mám vyložit?“

Mlčela. Viděla, jak Alexe vyděsila, a pochopila, že si počíná jako slon v porcelánu. „Kvůli článku jsem se tu drobet porozhlédla. A narazila jsem na řadu podivných skutečností.“

„Například?“

„Například,“ zopakovala a mimoděk vzhlédla, jako by doufala v pomoc shůry. „Například tady všechno drží pod pokličkou.“

„No a? Nezapomeň, že jsi v nemocnici. Třeba zastávají názor, že.“

„A taky se mi zdá, že nepoužívají standardní léky.“

Vstal, rukou si pročísl vlasy, prošel se k oknu a zahleděl se ven.

„Tebe živí novinařina. Ale oni pracují ve zdravotnictví.

Nemůžeš jim přece vyčítat, že si dávají pozor na každé slovo.“

„Proti tomu bych výhrady neměla, jenže.“

„Co jsi to povídala o lécích?“ přerušil ji náhle.

„Domnívám se, že pacientkám podávají nevhodné preparáty.“

„Promluvila sis o tom s Noahem?“

„Jo,“ přiznala schlíple.

„Co řekl?“

„Podle něho je všechno v pořádku,“ utrousila pološeptem.

Zatvářil se udiveně. Sepjal ruce a založil je v týl. „Při vší úctě k tvému zdravotnickému vzdělání bych se přiklonil k mínění lékaře.“

Naděje, že Alexe přesvědčí, poklesly, když si uvědomila, jak logicky Claiřin manžel argumentuje. „Ještě jsem nevyjmenovala všechno,“

„Poslouchám.“

„Nabyla jsem dojmu, že se zapletli do nějakého podivného výzkumu,“

„Do jakého výzkumu? A jak to vůbec souvisí s Claiřinou operací?“

Opět jí vzal vítr z plachet. „Nevím. Ale cosi mi našeptává, že jsme se octli na tenkém ledě.“

„Ptám se znovu: ví o tom Noah?“

„Jo,“ nedokázala zastřít zklamání. „A rovnou ti povím, že věc zlehčuje.“ Přistoupila k oknu, vedle Alexe.

„Podívej, Jestli si myslíš, že teď vysypu z rukávu metrák nezpochybnitelných důkazů, tak se pleteš. Nad ničím nedumej a jednoduše mi věř. Všechno ve mně totiž křičí, že Claire musí co nejrychleji pryč.“

Pomalu se k ní otočil. „Erin, víš, jak si tě s Claire vážíme. Jako pilot se taky řídím instinktem. Ale nikdy bych neudělal závažný krok jenom na základě vágní předtuchy. A ty mi nic jiného nenabízíš.“

„Claire se to možná bude jevit jinak,“ oznámila a vyrazila na chodbu.

„Počkej,“ vyjekl a zastoupil jí cestu. „Snad ji teď nemíníš stresovat nějakými chimérami?“

„Je to její dítě. Má právo o něm rozhodovat!“

„Věnuj mi ještě pár okamžiků,“ požádal a kývl k pohovce. Byla v pokušení odmítnout, ale včas se zbrzdila.

„Ani si nepamatuju, kdy jsem ji naposledy viděl takhle šťastnou. Jestli na ni teď vychrlíš jakési nehoráznosti, utrpí strašný šok. A i kdyby tady nakonec zůstala, přijde hrůzou o rozum.“

„Já si to moc dobře uvědomuju, Ale její dítě je pro mě přednější.“

„Snažil jsem se s tebou domluvit. Teď tě prosím o jediné: nech si to ještě projít hlavou. Pokud se do zítřejšího večera nic nezmění., půjdeme za ní společně.“

Hřbetem ruky si otřel čelo. Vypadal zdrceně. „I já potřebuju čas na rozmyšlenou. Souhlasíš?“

„Nevím.“ vypravila ze sebe pomalu.

„Na jednom dni přece nesejde. Vždyť je úplně jedno, jestli ji vyděsíme teď nebo zítra večer.“ Vstal, zabořil ruce do kapes a upřel oči do neurčita. „Horší dobu sis nemohla vybrat.“

„Promiň, ale nedalo se nic dělat.“

Najednou se na ni podíval zpříma. „Prvního ledna u aerolinií končím.“

„Co, Co se přihodilo?“ vykoktala. Blesklo jí hlavou, že se dostal do rozporu s disciplinárními nařízeními, a z náhlé změny jeho výrazu pochopila, že její podezření prohlédl.

„Nic se nepřihodilo. Snižují stavy. Příští rok budeme mít s Claire pěkně hluboko do kapsy.“

„Něco si seženeš.“ ujistila ho. Napadlo ji, že nabídne finanční výpomoc, ale vzápětí si uvědomila, že by nejspíš citelně otřásla jeho sebevědomím. „Zaměstnavatelé se o tebe ještě poperou, uvidíš.“ ubezpečovala ho, snažíc se do svého tvrzení vložit co nejvíce upřímnosti. Pokýval hlavou a polkl.

„Doufám, že bude líp, kvůli dítěti.“

„Ví o tom Claire?“

„Ne. A přeji si, aby to tak zůstalo.“ Byl zdvořilý, nemluvil útočně. „Nechrne toho. Platí, co jsem ti řekl prve?

Vydržíš do zítřka mlčet?“

Položila si ruce na kolena a sklopila hlavu. Pokusila se prosbu nepředpojatě promyslet. Nehodlala ho zatěžovat dalším psychickým břemenem. Musí se obrnit trpělivostí.

Snad se Alex zítra k problému postaví čelem a nebude Claire nic malovat narůžovo. „Dobře.“ oznámila nakonec.

„Za předpokladu, že se zítra nebudeš ošívat.“

„Nebudu. Slibuju.“ vyhrkl se znatelnou úlevou a pomohl jí vstát. „Co povíme Claire, když se bude zajímat, o čem jsme se bavili?‘7

„Třeba že chceme malému koupit do výbavičky vaničku a nemohli jsme se dohodnout na barvě.“

„Snad ji oblafneme.“ zasmál se Alex a vzal přítelkyni kolem ramen. Když se vrátili ke Claire, snažila se vykouzlit bezstarostný kukuč. Neměla zdání, co by se během následujících čtyřiadvaceti hodin muselo stát, aby od svého záměru upustila.

¦ ¦ ¦

Z nemocnice odjela krátce po osmá. Byla ráda, že Claire příliš nevyzvídala, o čem s Alexem debatovali. Když se rozloučila, začala se shánět po Noahovi. Sestra jí ovšem sdělila, že minimálně další dvě hodiny bude operovat.

Chtěla na něho počkat. Potom si ale uvědomila, jak nepřesné odhady ohledně trvání operace bývají, a vyrazila do hotelu.

Konverzace s Alexem se nevyvíjela, jak očekávala.

Alespoň ji však vyslechl a nepohádali se. A když stála u výtahů, začala věřit, že ho nakonec přesvědčí.

Vstoupila do koupelny a zaznamenala růžovou nádobku s pěnou do koupele. „Proč ne?“ usoudila a třikrát otočila kohoutkem s teplou vodou. V momentě, kdy se napínala po pěně, zazvonil telefon. Ohlásila se téměř okamžitě.

„Sam Forbes. Dobře že jsem vás zastihl.“

„Jak je v Mexiku?“ usmála se.

„Počasí vyšlo, ale nějak si nemůžu zvyknout na jídlo.“

„To znám,“ politovala ho zasvěceně.

„Narazil jsem na něco moc zajímavého.“

„Napětím ani nedýchám,“ poznamenala a sedla si na okraj vany. Utáhla kohoutek a nechala vodu crčet jen slabým pramínkem.

„Shrňme si nejdřív fakta: v posledních dvou letech poslala klinika v Mexiku City do Centra prenatální medicíny sedmdesát tři pacientek z Latinské Ameriky.“

„To odpovídá.“

„Pocházejí z velké části z Mexika.“

„Ano,“ souhlasila a vrátila umělohmotný dávkovač do přihrádky.

„Za tři dny jsem kontaktoval šedesát z nich.“

„Jak jste je kontaktoval?“

„Mluvil jsem s nimi bud osobně, nebo telefonicky.

Pasoval jsem se na vědce provádějícího rutinní následný výzkum.“

Přešla k umyvadlu a podívala se do zrcadla. „Věřily vám?“

„Nejspíš ano, protože všechny s rozhovorem ochotně souhlasily,“ zasmál se.

„Ze španělštiny jsem chválabohu moc nepozapomněl., i když

většinou mluví anglicky,“

Erin mimoděk naklonila hlavu.

„Sedíte?“ ujistil se Sam.

„Ne,“ odpověděla s pohledem upřeným na vanu.

„Všechny bez problémů porodily.“

„Ale to je divné. Vždyť po operaci v děloze polovina pacientek dítě nedonosí.“

„Zopakuju to ještě jednou. Sedmdesát tři žen podstoupilo operaci v Centru prenatální medicíny. Spojil jsem se se šedesáti z nich. Žádná nepotratila.“

„Stejně je to divné,“ trvala na svém Erin. „Tak vysoké procento úspěšnosti není reálné. Nechápu, jak.“ Přitiskla sluchátko k uchu a znova pohlédla do zrcadla. „Nechápu, jak, Ledaže.“

„Ledaže co?“

„Ledaže by všechny dostaly tocalazine,“ vyrazila ze sebe jedním dechem.

„Za chvilku se vám ta možnost bude jevit ještě pravděpodobnější.“

„Co jste vypátral dál?“

„Čtyřicet pět z těch šedesáti žen uvedlo, že dítě trpí vážnou nemocí.“

„Jakou?“

„Zmiňovaly jich několik, ale nejčastěji udávaly vrozené neurologické vady a nádory mozku.“

„Vrozené neurologické vady?“

„Nejsem doktor, ale tak to říkaly.“

„Kristepane,“ vyhrkla. Obrovské množství informací si nedovedla rychle seřadit. Po zádech jí přejel mráz. Hrdlo se sevřelo, v ústech vyprahlo a nemohla polykat. Vzpomněla si na Claire. „Kolik dětí zemřelo?“ zeptala se jednotvárně.

„Šestnáct. Za rok za dva jich bezesporu ještě přibude.

Ostatní se zatím léčí. Člověku se z toho dělá nanic.“

Erin otevřela ústa a třikrát se pomalu nadechla.

„Kdybyste se dostal k těm zbývajícím třinácti pacientkám, snad by se ukázalo, že.“

„Pokusím se. Ale optimismem bych neplýtval. Nejspíš dopadly stejně. Ten lék bezpečně zabrání potratu, jenže.

Za jakou cenu? Netušíte, proč o tom Noah neví?“

Erin se stále zabývala Claire a Samova otázka ji zaskočila. „No, Tvrdil mi, že sotva stíhá práci na sále. On jenom operuje. Pacientky jsou po zákroku propuštěny a porodí v nemocnici v místě bydliště. Starat se o děti po narození nespadá do jeho kompetence,“ Udělala pomlku a v naději, že ji Forbes podpoří, dodala: „Nejspíš se to ani nemohl dozvědět.“

„Jistěže ne,“ nezklamal ji. „Podala jste výtečný výkon.

Claire s Alexem vám nikdy nezapomenou, co jste pro ně podstoupila.“ Několik sekund otálel a pak se zeptal: „Kdy ji vlastně budou operovat?“

„Pozítří. Hned ráno. Myslím, že by měla jít na řadu jako první.“

„Informovala jste Alexe?“

„Ano. Nepřesvědčila jsem ho, ale aspoň slíbil, že se nad tím zamyslí. Dovolil mi promluvit si s Claire, pokud se mi to nerozleží. Jenže až zítra večer.“

„Mimochodem, Zjistil jsem, že jedna z těch žen pobývá i s dítětem v jedné floridské nemocnici. Sdělila mi to její sestra.“

„Co je malému?“

„Má velice agresivní nádor na mozku.“

„Jak je staré?“ zeptala se roztřeseně.

„Šest měsíců. Matka se jmenuje Amelia Carillová a dítě Miguel. Napadlo mě, že byste ji mohla navštívit.“

„Uvidím. Rozhodnu se ráno. Nechci jí ublížit.“

„Pochopitelně. Ozvu se vám hned, jak dorazím do Miami.“

„Dobře. Pravděpodobně.“

„A, Ještě něco. Co ta Sarah Allenová? Nakoukla jste do její karty?“

„Do archivu jsem se zatím nedostala. Ale včera večer jsem oťukla terén. Nepotkala jsem ani nohu. Předpokládám, že jakmile vklouznu dovnitř, půjde všechno jako po másle.

Ty prostory jsou poměrně rozlehlé a zřejmě se nikdy nezamykají. Na seznamu od Noaha jsou uvedena i čísla karet, takže se budu mít podle čeho orientovat. Nikdo si mě snad nevšimne.“

„Tak zlomte vaz. Hlavně abyste neriskovala zbytečně,“

V rozhovoru pokračovali ještě chvíli. Když zavěsila, začala si představovat, jak bude Alex reagovat, až ho postaví před skutečnosti, které jí vyjevil Sam. Jestliže ze svého stanoviska neustoupí, půjde za Claire. A ta jí uvěří. Zbývalo vyřešit otázku, kdy upozornit Noaha. Na nepodloženosti jejích obav trvá od počátku. Na druhé straně má vytříbenou schopnost logického úsudku. A nad fakty rukou nemávne!

Potřetí uvízla zrakem na svém obraze v zrcadle. Pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy a pleť povadla únavou.

Otočila kohoutkem a sledovala, jak proud studené vody bublá do odpadu. Nabrala si do dlaní a stříkla do obličeje.

Osvěžení nepřicházelo. Potřebuje se pořádně vyspat a hned ráno vyvine nátlak na Alexe. „A tentokrát se nedám obměkčit,“ řekla nahlas. V mozku si přehrávala stále tutéž větu: Díkybohu že Sam zavolal dneska, a ne zítra.

Vešla do pokoje a klesla do křesla. Pálily ji oči. Zavřela je, ale namísto úlevy se dostavilo řezavé bodání. Zvrátila hlavu na opěradlo a přemítala, podle čeho zjistí, kterým pacientkám podali tocalazine a kterým placebo. Mysl, jakoby posilněna celou konvicí kávy, se rozběhla na plné obrátky.

Vyskočila, oblékla se a plna netrpělivého očekávání vyrazila do nemocnice. Jistě, střílí od boku, ale musí prověřit všechny možnosti. A jedna z nich ji nakonec do cíle dovede.

50

Před Centrem prenatální medicíny zastavila po desáté.

Parkoviště pro návštěvy se koupalo ve světle pouličních lamp. Vybrala si místo co nejblíže hlavnímu vchodu.

Poslední příbuzní a přátelé pacientek odešli před hodinou.

Chvatně proběhla vestibulem. Napínala uši, ale slyšela pouze tichou hudbu z reproduktorů. Minula obchůdek se suvenýry i recepci a rozběhla se po dlouhé chodbě, vedoucí do administrativní části budovy. U archivu se zarazila.

Prosklenou tabulí se opatrně podívala dovnitř a teprve potom se natáhla po klice. Její toužebné přání se splnilo: bylo odemčeno. Pracovníci archivu zřejmě chtěli lékařům umožnit nepřetržitý přístup ke zdravotní dokumentaci.

Strčila do dveří, rozhlédla se, a když viděla, že je sama, vydechla úlevou. Chvátala dozadu, kde se za vysokými plechovými policemi se stovkami úhledně srovnaných karet skrýval nevelký stůl.

Proti jejímu očekávání byl archiv Centra prenatální medicíny menší než kartotéky jiných nemocnic, a pátrání po chorobopisech se tudíž jevilo jako mnohem menší dobrodružství. Se seznamem v ruce se pustila do hledání dokumentace Sarah Allenové. Objevila ji prakticky okamžitě. Stoupla si na špičky, natáhla se a objemnou složku položila na stůl. Posléze nalezla karty dalších dvaceti žen – pacientek z Jižní Ameriky, o nichž se domnívala, že ze studie nařízené Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv byly úmyslně vyloučeny. Jakmile se v systému řazení lékařských zpráv zorientovala, vytáhla totéž množství karet těhotných, které se projektu zúčastnily.

Přisunula si nepohodlnou dřevěnou židli a usedla před dva stejně vysoké komínky. Nejprve otevřela chorobopis Sarah Allenové. Jeho jednotlivé části byly od sebe odlišeny barevnými štítky. Záznam o užívaných lécích našla brzy.

Byl kompletní – až na pitressin.

Její podezření se naplnilo. „Pochopitelně,“ zamumlala a složku odložila.

Soustředěně hleděla na dvě hromádky před sebou.

Nakonec se vrhla na karty pacientek, jež na programu participovaly. Všechny skutečně pocházely ze Spojených států. Název léku, který měl zabránit potratu, nebyl udán. V

příslušné kolonce stálo pouze testovaná látka a čtyřmístný číselný kód. Ten znali jen vědci pracující na daném úkolu. Lékaři, sestry a další zdravotníci tak nemohli rozluštit, který lék konkrétní pacientka dostala. Když dočetla poslední složku, začínala podléhat deziluzi. Vše se zdálo v pořádku. Promnula si oči a zaměřila se na skupinku Jihoameričanek. Vzala první čtyři karty, položila je vedle sebe a nalistovala zápisy o indikovaných medikamentech.

Soustředila se na rubriku označenou testovaná látka.

Očima přelétala z jedné karty na druhou. S údivem zjistila, že látka byla pokaždé rozpouštěna v dextróze. Proč?

Vzpomněla si, že léky určené pro intravenózní aplikaci se téměř výlučně rozpouštějí ve fyziologickém roztoku, tedy chloridu sodném. Zmocnilo se jí hrůzné podezření. Její tělo začalo chrlit adrenalin, po zádech jí přeběhl mráz a dlaně zvlhly. Pro uklidnění napočítala do desíti. Vrátila se k prvnímu komínku. Ženy, které byly do studie zařazeny, dostaly lék připravený ve fyziologickém roztoku. Všechny – až na jedinou, do očí bijící výjimku – Sarah Allenovou. Její lék byl rozpuštěn v dextróze. Zaklapla složku a nepřítomným pohledem utkvěla na přebalu. Hněv se prolínal se zděšením. Snažila se uvažovat logicky. Po chvíli si uvědomila, že se pohybuje po neznámé půdě. Naštěstí však věděla, co podnikne v následujících okamžicích – zavolá Samovi.

Karty poskládala do desíti minut. Židli postavila na původní místo, obezřetně se rozhlédla a zamířila k východu.

Cítila, jak jí zdivočele bije srdce. Až dosud si žádné nebezpečí nepřipouštěla. Teprve nyní jí došlo, že kdyby ji někdo přistihl, nedokázala by svou přítomnost v archivu uspokojivě zdůvodnit. Opustily ji poslední zbytky rozvahy.

Vyčkávala u dveří. Pak je opatrně pootevřela a sledovala okolí. Nikoho neviděla. Dvakrát se zhluboka nadechla, proklouzla na chodbu a normálním tempem došla až na parkoviště.

Zvedla oči k obloze. Měsíc se schovával za mraky a citelně se ochladilo. Upokojila se, až když nastupovala do vozu. Znovu vzhlédla k nebi a poděkovala tomu, kdo ji během riskantní výpravy opatroval. Chvíli trvalo, než nahmatala klíč od zapalování, pak nastartovala a vyrazila.

Jela krokem. Natáhla se na vedlejší sedadlo pro kabelku, otevřela ji a vyndala mobil. Pak rozsvítila, rozepnula kapsičku a podala si lísteček s kontaktem na Forbese. Zadala číslo a zakrátko se ozval rozespalý hlas.

„U telefonu Erin. Zrovna jsem omrkla záznamy paní Allenové a řady dalších.“

„Co jste zjistila?“ zajímal se čile.

„S těmi kartami někdo čachroval,“ prohlásila suverénně.

„Tvrdím, že do oficiálního výzkumu nařízeného Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv nebyla začleněna ani jedna pacientka z Mexika nebo jiné latinskoamerické země. Z těch udělali jenom pokusné králíky.“

„Ne tak zprudka, Erin,“ bránil se přívalu vět plných rozhořčení.

„Jsem si jista, že všechny dostaly tocalazine. Tím by se vysvětlilo jak nulové procento potratů, tak vysoký počet vrozených vad. Vsunula si telefon mezi rameno a ucho a ztlumila klimatizaci. Navzdory mírnému provozu co chvíli kontrolovala situaci ve zpětném zrcátku.

„Jak víte, že všem podali právě tocalazine?“ zeptal se nedůvěřivě. „Sama jste mi říkala, že o těchhle věcech mají přehled jenom vědci zasvěcení do problému.“

„Ano,“ přiznala a přiložila si telefon k druhému uchu.

„Jenže naštěstí pro nás se zaznamenává, v jakém roztoku byl lék připraven.“

Po výrazné odmlce se ozvalo: „Na tohle jsem bohužel krátký.“

„Léky žen z Latinské Ameriky byly rozmíchány v čisté dextróze.“

„A co z toho vyplývá?“

„To je velice neobvyklé. Většinou se totiž používá fyziologický roztok.“

„Na soukromého detektiva nemůžete klást takové nároky.“

„Promiňte,“ pípla a mimoděk zaťala ruku v pěst.

„Věřím ale, že za dvacet minut budu moudřejší. Doufám totiž, že odpověď najdu v aktovce. Hned vám brnknu.“

Jakmile zdůraznil, že zůstane na příjmu, napětí z ní spadlo. Rozleptával ji bezmezný vztek, namířený proti těm, kteří se spolčili proti bezbranným ženám.

Ani ne za půl hodiny byla v pokoji. Otevřela si kartou, kabelku pohodila na postel, sedla si ke stolu a z aktovky vytáhla zprávu doktora Freemana. Prokousávala se obšírnými popisy experimentů, stále však nenacházela zmínku o látce, v níž se tocalazine připravoval. Zkrotila netrpělivost, materiály poskládala a předsevzala si, že bude postupovat s větší rozvahou. Svědomitost se vyplatila. V

kolonce nadepsané experimentální metody četla: Každá myš dostala tocalazine v poměru miligram na kilogram. Chlorid sodný látku deaktivuje, proto byla použita dextróza.

Zavřela oči, a když je otevřela, strnule přeslabikovala text ještě jednou. Tocalazine se tedy musel rozpouštět v dextróze. Rukou se dotkla čela a odhodila neposlušný pramínek vlasů.

Takže se nemýlila – všem Latinoameričankám, které do Miami odeslala klinika v Mexiku City, podali tocalazine.

Takhle to bylo stanoveno na samém začátku. A ty ženy neměly úniku, protože s náhodou se nepočítalo. Zuřila.

Podvod přesahoval všechny myslitelné meze. Jako v mrákotách se došoupala k baru. Nalila si kolu bez cukru a upila. V jedné věci měla jasno: nesmí ztratit hlavu.

Vrátila se ke stolu, uložila materiály do aktovky a natáhla se po telefonu. Náhle se však zarazila. V dychtivém sbírání důkazů pustila ze zřetele problém zásadního významu. Jestliže ženy z Jižní Ameriky nadopovali tocalazinem, Co potom dali americkým pacientkám, zařazeným do výzkumného programu, který nařídil Úřad pro kontrolu potravin a léčiv?

Po chvilkové úvaze znovu sáhla po telefonu.

„Kristepane,“ zašeptala. „Tohle jsou nestvůry s lidskou tváří.“

TŘETÍ ČÁST

51

PÁTEK, 29. ŘÍJNA

„Jste si těmi čísly stoprocentně jistý?“ zeptal se užasle McGiver a zhoupl se na židli.

V osm hodin ráno stál po jeho boku Tony Winkler, mladý kolega s nevšedním nadáním. Byl téměř holohlavý, měl chlapecky hubený krk a zřídkakdy na sebe navlékl něco jiného než obnošenou riflovou košili. Na vzhledu mu záleželo pramálo.

„Pracoval jsem na tom tři dny. Výpočty jsem kontroloval do omrzení a za jejich správnost bych dal ruku do ohně.“

McGiver zavrtěl hlavou a znovu prolistoval dvacetistránkový spis. Opřel se a protáhl ztuhlá záda. Jeho respekt vůči Tonymu nebyl neopodstatněný. Před několika týdny si znamenitě vedl při obhajobě disertační práce a profesor mu prorokoval kariéru úspěšného vědce.

„Využili k experimentu reprezentativní vzorek zvířat? V

tom možná spočívá problém.“

Tony se naklonil profesorovi přes rameno a ukázal na druhou stránku. „Provedli jsme standardní verifikační testy.

Tocalazine byl zkoušen na statisticky významném počtu myší. Výsledky jsou nade vší pochybnost plně validní.“

„Kdo vám s výpočty pomáhal?“

„Donna Hasslerová.“

„Ta kolegyně s dvěma vysokými školami a doktorátem z biostatistiky?“

„Ano, ta.“

„Jestli si dobře vzpomínám, podílela se i na výzkumu benzodiazepinu.“

„Přesně tak.“

McGiver opřel špičku jazyka o horní patro a hvízdl způsobem, který se nikomu nedařilo napodobit.

„Té to myslí! Když mi něco vysvětluje, mám co dělat, abych

s ní vůbec udržel krok.“

„Já jsem na tom stejně.“

„Tocalazine skoro zázračně zastavuje potrat. Ovšem vycházíme-li z předpokladu, že jste se nemýlili, máme co do činění s látkou s nejděsivějšími teratogenními účinky od dob Thalidomidu. Výskyt vrozených vad převyšuje padesát procent. V životě jsem se s takovou hrůzou nesetkal.“

„S trochou nadsázky se dá říct, že škodlivější preparát by nevyvinuli, ani kdyby o to usilovali,“ doplnil profesora Tony a hubené paže si složil přes prsa. „Co podniknete?“

McGiver si ukazovákem párkrát poklepal na bradu a potom ztěžka vydechl. Na mysli mu mimo jiné vytanuly rozmanité případy související s prohřešky proti profesní cti.

Oficiálně s nikým z Centra prenatální medicíny nemluvil, avšak Freemanovu zprávu zaslanou Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv znal. Vstal, prošel ke kávovaru, sáhl po bílém hrnku a kývl směrem ke kolegovi. „Nedáte si?“

„Je bez kofeinu?“

„Těžko,“ odpověděl profesor a zkoumavě se zadíval na konvici.

„Tak to ne, děkuji.“

McGiver nalil tedy pouze do jednoho šálku, přidal trochu odtučněného mléka a vrátil se ke stolu.

„Musím se spojit s někým z Centra prenatální medicíny.

Kdyby tak byl John naživu! O tom jeho nástupci, o tom Chandlerovi, nic nevím.“

„A co třeba ta reportérka, Jak se vlastně jmenuje?“

„Erin Wellsová.“

„Ta by mohla ledasco tušit. Vždyť nám ty materiály naservírovala přímo pod nos.“

McGiver změřil kolegu pochybovačnýma očima.

„Jen tak mě to napadlo,“ hájil se talentovaný mladík.

„Uvidíme,“ pronesl profesor neurčitě. „Rád bych se na ty závěry ještě podíval. Nechejte mi je zatím tady.“

„Dobře.“

„A děkuji za pomoc,“ dodal. Hoch se už šoural ke dveřím. „Hm, Tony?“

„Ano?“

„Chtěl bych vás poprosit, abyste se o té záležitosti zatím nikde nešířil,“

„Dneska ráno jsem sem vůbec nevkročil.“

„Díky.“

McGiver složil papíry s Tonyho výpočty, z hrnečku s logem miamské univerzity si vyndal velkou modrou svorku a listy sepnul. Posléze je položil doprostřed stolu a pohledem magnetizoval telefon. Nakonec vyhledal kontakt na Erin a natáhl se po aparátu.

Nekonečné vyzvánění poslouchal s krajní netrpělivostí.

Pomalu zavěsil a rozvažoval, co si počne. Dobře že ji nezastihl v hotelu, ulevilo se mu. Neměl jí telefonovat. Pak znovu zvedl sluchátko, opřel si ho o rameno a natáhl se pro zápisník. Informaci, kterou potřeboval, našel za minutu.

Několikrát si číslo přečetl a teprve potom natáhl ruku k ciferníku.

52

Erin vstala už před dobrou půlhodinkou. Nyní se vykláněla z okna hotelového pokoje a sledovala probouzející se slunce nad zálivem. Otázek bez odpovědi bylo stále dost. Přesto nabývala jistoty, že brzy bude moct vytáhnout z rukávu trumfy, které nemocnici usvědčí z toho, že zradila zásady vědecké práce a šlape po základních lidských právech. Sama by těn gordický uzel nerozetnula, ovšem s Forbesovou pomocí ano. Teď záleží na jediném: přesvědčit Claire, aby vzala nohy na ramena.

Navštívit Amelii Carillovou se rozhodla už včera.

Posilněna vydatným spánkem se jala realizovat svůj úmysl.

Měla praxi a nebála se, že se nešťastné matky neomaleně dotkne nevhodně zvoleným dotazem. Dala si horkou sprchu, beze spěchu se oblékla, popadla kabelku a vyrazila.

Když se v jejím pokoji rozdrnčel telefon, sjížděla do přízemí. Ranní špička opadla a mohla tedy šlápnout na plyn.

Držela se v prostředním jízdním pruhu a bedlivě sledovala ukazatele. Opustila dálnici, zamířila na západ a zakrátko byla u cíle. Pětipatrová budova dětské nemocnice hned zkraje na návštěvníky zapůsobila velkolepou výzdobou vestibulu. Na stěně proti vchodu se stříškou vyklenutou do oblouku se vyjímala malba znázorňující baseballový zápas.

Pestré barvy a autorův smysl pro detail ji upoutaly natolik, že se zastavila a několik okamžiků se dílu obdivovala. V

recepci, připomínající obří láhev citronové limonády, postával starší pán v červené vestě a s hřívou bílých vlasů.

Erin poslal do pokoje číslo 344 a dodal, že ve třetím poschodí leží většinou děti s rakovinou. Také chodbu onkologického oddělení rozjasňovaly veselé obrázky, plakáty i trojrozměrné modely se sportovní tematikou. Pokoj 344 se nacházel naproti výtahům. Chvilku otálela u pootevřených dveří a pak opatrně nahlédla dovnitř. U stěny stála postýlka. Na pohovce si mladá žena v tmavomodrých riflích a tenké mikině četla noviny. Byla drobná, s vytáhlou šíjí a úzkým pasem. Měla hranatý obličej a černé vlasy stažené do copu.

Erin se osmělila a zaklepala. Matka k ní zvedla oči, usmála se a gestem ji pozvala dál. Pak ukázala na spící dítě v modrém pyžámku a přiložila si ukazovák na rty.

Novinářka úsměv opětovala, kývla a neslyšně vešla do místnosti.

„Jmenuji se Erin Wellsová. Mohla bych vás na moment vyrušit?“ Ihned si všimla, že z postýlky visí speciálně označený intravenózní vak. Malému Miguelovi zrovna do těla proudila infuze s chemoterapií.

„Nezlobte se, ale nevzpomínám si.“

Erin znovu přelétla očima k Miguelovi a navrhla: „Mohly bychom si popovídat jinde? Nechci vzbudit Miguela.“

Žena odložila noviny a přešla k malému stolku v rohu.

„Jmenuji se Amelia Carillová. Jméno mého dítěte, jak vidět, už znáte. Vy jste tady zaměstnaná?“

Žurnalistka se zhluboka nadechla. „Ne. Píšu pro časopis Lékařské rozhledy. Pracuji na reportáži o Centru prenatální medicíny a ráda bych vás poprosila.“

„Na to nemám právo,“ odvětila matka suše a tvář se jí stáhla nedůvěrou.

„Mluvíte výborně anglicky. Měla jsem za to, že pocházíte z Mexika,“ zkusila Erin jinou metodu.

„Děkuji. Vyrostla jsem v Texasu.“

„Už je mi to jasné,“ zazubila se Erin. „Rozhovor jsem musela oželet už mnohokrát, Vy mě ale odmítáte velice originálně. Nejste náhodou, politička?“

„Nehodlám vám působit potíže,“ prohlásila žena upřímně. „Abyste mi rozuměla., s manželem jsme se podpisem zavázali k mlčenlivosti, Ještě před odjezdem z Mexika.“

„Prosím?“ Novinářka mimoděk o krok couvla.

„Na klinice v Mexiku City nám sdělili, že pokud chceme chirurgický zákrok v Centru prenatální medicíny podstoupit, nesmíme o průběhu hospitalizace s nikým hovořit.“

Erin se usmála. „Proč?“

Paní Carillová pomalu pokrčila rameny. „Nevím. A abych vám pravdu řekla, ani jsem nad tím nehloubala.

Chovali se k nám tak hezky a, Byli jsme moc rádi, že nás vybrali, Splnili bychom

všechno, o co by požádali, Natož takovou maličkost.“

Otočila se a pohledem zkontrolovala syna. Spal na bříšku a tiše, pravidelně oddychoval.

„Kdyby vám aspoň uhradili náklady na léčbu, pak.

Dejme tomu…“

„Zaplatili nám úplně všechno.“

Novinářka se nevěřícně zarazila. „Cože?“

„Ano. A navíc jsme dostali vysokou částku na cestovní výdaje,“

Takový postup se Erin jevil podezřelý i přesto, že se v mezinárodních úmluvách o lécích nevyznala. Poznámka paní Carillové v ní vzbudila zvědavost. Jak štědře asi nemocnice rozdává? Přemýšlela, zda se zeptat rovnou, ale nakonec zvolila vyčkávací taktiku.

„Jak se daří Miguelovi?“

„Špatně. Má za sebou tři operace, ozařování a teď zkoušejí chemoterapii.“

Mladá žena několikrát rychle mrkla. Po tvářích se jí koulely slzy. „Jste velice statečná,“ řekla Erin a položila jí ruku na rameno.

„Paní, Promiňte, zapomněla jsem.“

„Erin Wellsová.“

„Víte, paní Wellsová, v Miami se o mě starali báječně.

Mám pro ně jen slova chvály.“

Erin přikývla. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Už jsem prozradila víc.“

„Byla jste zařazena do nějakého výzkumného projektu?“

„Tohle bych neměla.“

„Paní Carillová, pomůžete mnoha ženám, které se octly ve stejné situaci jako vy.“

Její oči zpozorněly. Hleděla na novinářku, ruce opírala o bok. „Nechápu, co še mi snažíte naznačit. Narážíte na nemoc mého dítěte?“

„Ano,“ odpověděla Erin po chvíli. „Účastnila jste se tedy nějakého programu?“

Matka se ohlédla po dítěti a se široce otevřenýma očima opět pohlédla na Erin. „Účastnila.“

„Co vám řekli?“

„Že dostanu zcela bezpečný lék a že ho užívají všechny ženy, které jdou na operaci, Vy máte jiné informace?“

vyhrkla podezíravě.

„To se zatím pokouším ověřit,“ objasnila žurnalistka nepřesvědčivě. „Sblížila jste se v nemocnici s jinými pacientkami?“

„Ne. Požádali nás, abychom se nestýkaly, V Centru, ani až se vrátíme do Mexika.“

„Naléhali?“

„To ne. Bylo to jenom doporučení. Mohlo by dojít ke zkreslení údajů.“

„Aha.“

„Paní Wellsová, já mám všech pět pohromadě. Povězte mi prosím všechno, co víte o Miguelovi. Můžeme si na to sednout.“

Erin bylo jasné, že se unáhlila. Byla na rozpacích.

Odvrátila pohled, aby si promyslela, co dál. Zaklonila hlavu a dívala se do stropu. Cítila, jak na ní mladá matka visí očima. Nakonec si přisunula židli a počkala, až se Amelia posadí na pohovku. Když se paní Carillová dozvěděla podstatné, ochotně se o pobytu v Centru prenatální medicíny rozvyprávěla. Erin se nepovažovala v dané oblasti za odborníka, ovšem pět tisíc dolarů na cestovní výlohy se jí zdálo přece jen příliš.

Do Centra se dostala za půl hodiny. V hlavě jí hučelo jako v úle. Vyzbrojena poznatky, které jí svěřila paní Carillová, teď neohroženě zaútočí na Alexe i na Noaha.

Mrkla na hodinky. Bylo bez několika minut jedenáct.

Doufala, že Alexe zastihne a že se jí podaří promluvit s ním mezi čtyřma očima. Jako každý i on měl své mouchy, svou ženu však miloval. Byla si jistá, že jakmile mu vylíčí, co se v nemocnici děje, bude Claire do hodiny na cestě do jiného specializovaného zařízení.

Když ale doběhla do pokoje, nikoho nenašla. Věděla, že Claire už poslední testy absolvovala, a předpokládala, že den před operací bude odpočívat. Kabelku si rozpačitě posunula výš na rameno a vydala se do sestemy. Za monitorem se soustředil na výsledky laboratorních vyšetření Peter 0’Banyon. Měl nedospěle vytáhlou postavu, černé kudrnaté vlasy a široký nos. Erinina příchodu si zjevně nevšiml.

„Promiňte, nevíte, kde bych našla paní Weaverovou? V

pokoji není,“

Po několika sekundách odlepil zrak od obrazovky, sundal si brýle a rozmrzele se podíval na opovážlivce, který si ho dovolil vyrušit. „Je na sále,“ prohodil po chvíli a znovu vykulil oči na monitor.

Erin zakroutila hlavou. „Nezlobte se,“ zvýšila hlas. „Ale to musí být nějaká mýlka. Operovat ji budou až zítra.“

O’Banyon položil obě ruce na monitor a zopakoval: „Je na sále. Odvezli ji před třemi hodinami.“

Erin ztuhla krev v žilách. Nasucho polkla a podívala se na velké hodiny na zdi. „Chtěla bych mluvit se sestrou, která dneska o paní Weaverovou pečuje,“ oznámila monotónně.

„Zařídím to,“ slíbil 0’Banyon a zavolal Kate Sensurianovou. Erin se opřela o pult a čekala, až se sestra objeví.

„Potřebujete něco?“

„Dobrý den. Jmenuji se Erin Wellsová,“ představila se novinářka a napřáhla paži. „Mám pocit, že došlo k omylu.

Tento pán mi podal informaci,“ mávla rukou k 0’Banyonovi, „že paní Weaverovou zrovna operují. Pokud je mi ale známo, byla objednaná až na zítřek.“

„Původně ano. Jenže včera večer byl zákrok přesunut,“

vysvětlila zdvořile Kate Sensurianová. Měla kolem třiceti a na první pohled zaujala neobyčejnou krásou.

„Jakže? Proč by někdo měnil termín?“ domáhala se Erin freneticky.

„Vyhověli jsme žádosti jejího manžela.“

„Co? Nepletete se?“

„Určitě ne,“ ubezpečila ji a na okamžik zaváhala.

„Říkala jste, že se jmenujete Erin Wellsová?“

„Ano.“

„Paní Weaverová byla ráno celá nervózní, že jste nepřišla. A pan Weaver ji opakovaně ujišťoval, že vám telefonoval a že o změně termínu víte.“

„Ten syčák,“ ulevila si novinářka, zaťala pěst a vybavila si včerejší rozhovor s Alexem. Věděl, že neustoupím.

Nevěřil mi, ani co by se za nehet vešlo.

„Prosím?“

„Nic, nic,“ vzpamatovala se.

„Máte ještě nějaké přání?“

„Ne. Nezlobte se, že jsem vás obtěžovala.“ Snažila se vyhlížet pokud možno klidně. „Půjdu si sednout do čekárny na chirurgii.

V kolik si myslíte, že začali?“

„Tipla bych, že tak ve tři čtvrtě na devět.“

„Děkuji.“

Erin běsnila. Nebylo těžké si dovodit, proč Alex zákrok přeložil. Trnul strachy, aby Claire neinfikovala svými nejapnými teoriemi. Spoléhala na něho, a on ji zatím takhle podrazí.V hrudi se jí vzdouvala vlna vzteku. Vzpomínala si přesně, co jí řekl, Nech si to ještě projít hlavou.

Pokud se do zítřejšího večera nic nezmění., půjdeme za ní společně, A jak pateticky se přitom tvářil. Proč ji obalamutil?

53

Její kroky do čekárny nevedly. Spěšně prošla radiologickým oddělením a dvojitými dveřmi bez okolků zamířila k operačním sálům. Zpomalila, aby popadla dech a zorientovala se, a zabočila k pooperačnímu oddělení. V ústí chodby se pěstí několikrát opřela do tlačítka na ocelové desce a podrážděně čekala, až ji automatické dveře pustí dál.

Pacientky po zákroku měly vyhrazeno pět boxů, avšak obsazen byl pouze jeden. Očima ulpěla na obličeji, a uklidnila se: patřil cizí ženě.

„Promiňte,“ oslovila hubenou sestru, která těhotnou ošetřovala. „Nevíte, jak dlouho ještě budou operovat paní Weaverovou?“

Ošetřovatelka překvapeně vzhlédla a kartu, jíž se právě probírala, odložila na stolek.

„Tady jste na pooperačním oddělení, pokud jste si nevšimla. Sem návštěvy nesmějí,“ prohlásila neoblomně, ale bez ostnu agresivity. Podle přízvuku a pravidelných rysů v obličeji se narodila v Karibiku. „V čekárně najdete informační pult. Tam vám ochotně poradí.“

„Mě zajímá jenom tohle. Pracuji jako sestra.“

„Paní Weaverovou ještě operují. Nic konkrétního vám bohužel neřeknu. Ale v informacích vám sdělí víc.“

Taková zpráva jí prozatím stačila. Ještě není pozdě.

Včera večer se dozvěděla, že experimentální látky se aplikují až ke konci zákroku. Poděkovala sestře a místnost neprodleně opustila.

Ze šatny vyšly dvě ošetřovatelky a zamířily k hlavnímu operačnímu sálu. Vášnivě o čemsi rokovaly. Erin se instinktivně přikrčila u zdi. Napadlo ji, že si Noaha vyžádá k telefonu, ale vzápětí si uvědomila, že tahle akce je předem odsouzena k nezdaru.

V protějším okně zachytila svůj odraz. V civilním oblečení se sem pouštět neměla. Jejího nepatřičného zjevu si co nevidět všimne někdo z personálu. Náhle jí tvář rozjasnila spásná myšlenka. Všechno se dá napravit.

Kradmo se rozhlédla a nenápadně vklouzla do ženské šatny.

Stěny malé místnosti byly vymalovány nehezkým odstínem modré barvy. Po stranách se táhly dvě řady zelených plechových skříněk a uprostřed stála dřevěná lavička.

Zásoby čistých operačních úború spatřila na policích proti vchodu. Během tří minut na sebe natáhla kalhoty i halenu, přes boty si nazula návleky a přes ústa připevnila roušku.

Nerušeně se vrátila na chodbu. Na tabuli s digitálním displejem si přečetla, kde Claire leží. Zpod roušky jí vykukovaly jenom oči. Ujistila se, že dělá správnou věc, a pustila se k sálu číslo 4. Zastavila se, dodala si odvahy a vstoupila. Noah, obklopen dvěma stážisty, pracoval po pravé straně stolu. Naproti stála vysoká sestra s hranatými rameny.

Chirurg upřeně hleděl na ránu. V místnosti bylo chladno a zářilo jasné světlo. Loudavě našlapovala směrem k pacientce. Sestru její přítomnost nevyvedla z míry.

V hlavě operačního stolu byly umístěny stojany z nerezové oceli. Pokusila se rozluštit nápisy na infuzních vacích. Třebaže ve farmakologii nikdy neexcelovala, usoudila, že se o léky běžně užívané k zastavení porodu nejedná. S mrazením v zádech si uvědomila, že víc zatím podniknout nemůže. Sterilní prostředí jí nebylo neznámé, na operačním sále strávila v rámci praxe celý měsíc. Rychle pochopila, že pokud nezačne předstírat nějakou aktivitu, dříve či později neunikne nežádoucí pozornosti.

Prošla napříč místností a se zájmem se dala do revize léků ve skříňce. Kolem uší jí šuměl příjemný Noahův hlas.

Když v půli věty ztichl, v předtuše, že byla prozrazena, se zpomaleně obrátila. Drtil ji rozzlobeným pohledem. Couvl, strhl si latexové rukavice, sundal sterilní plášť a použité prádlo odhodil do velkého kulatého koše.

„Děkuji vám,“ pronesl. „Sethe, sešijte pacientku a rutinním způsobem ji ošetřte. Budu na pooperačním.“

Praktikant přikývl a vzal si od sestry sešívačku. Lékař přistoupil k vetřelkyni a uchopil ji za loket. „Ty jsi přišla o rozum, nebo co?“ vytýkal jí šeptem.

„To určitě ne, nabeton,“ ohradila se tiše.

„Takže si neodpustím jednu všetečnou, byť asi zbytečnou otázku: vyžádala sis povolení ke vstupu?“

„O tom bych musela vědět.“

Opovržlivě se ušklíbl, předklonil hlavu a masíroval si týl.

„Půjdeme na pooperační oddělení,“ zavelel.

„Nevyskytly se komplikace?“

„Ne,“ odpověděl, když už byli na chodbě.

„Předpokládám, že mi vysvětlíš, co tě sem zaválo.“

„Je to strašně zašmodrchané.“

„Já mám času dost.“

„Za posledních čtyřiadvacet hodin se toho šíleně moc semlelo,“ oznámila. Snažila se působit co nejpřesvědčivěji.

„Musíme si vážně promluvit. Doufám, že tentokrát budu mít větší úspěch než minule.“ Předběhla ho a postavila se do dveří, které vedly k pooperačnímu oddělení. „Proč jsi mi zatajil, že Claire měla jít na zákrok už dneska?“

„Poprosil mě o to Alex. Jeho přání jsem musel respektovat.“ Sňal si chirurgickou čepici a Claiřinu kartu vsunul pod paži. „S dovolením,“ naznačil, aby mu uvolnila cestu. Vypadala zoufale. Nicméně mu vyhověla a na oddělení vešli společně. Ukázal na stolek s dvěma křesílky.

Za pár minut se ve dveřích objevili dva zřízenci s Claire na lehátku. Pacientky se okamžitě ujala sestra, jež Erin prve z oddělení vykázala. Začala sledovat vitální funkce a kontrolovat intravenózní kanylu.

„Potrat?“ vyskočila Erin a vrhla se k těhotné.

„Ne,“ odpověděl. Otevřel kartu a jal se zapisovat pooperační ordinaci.

Najednou si Erin všimla malého infuzního vaku s červeným štítkem. Na sále ho neviděla. Podle vyraženého čísla pochopila, že obsahuje experimentální látku. K

vlastnímu údivu se ovládla.

„Už jí dáváte ten nový lék,“ poznamenala s odporem.

„Ano. Zachováváme standardní postup.“

„Jakou má naději, že se vyhne tocalazinu?“

Lékař překvapeně vzhlédl. „Jak tě taková otázka vůbec napadla?“

„Velice ráda bych ti to řekla. Ovšem vzhledem ke skutečnosti, žes mi dosud nevěřil ani nos mezi očima, nehodlám plýtvat časem ani energií,“ prohlásila s důrazem na každé slabice. Nevadilo jí, že Noah pozná, jak se třese vztekem.

„O co ti jde, Erin?“

Stáhla si roušku a zamávala rukama.

„O tuhle nemocnici. A o to, co jste naordinovali mé nejlepší kamarádce,“ vyštěkla a ukázala na prázdný vak.

Noah mlčel. Dopsal, zaklapl kartu a pohlédl na Erin.

„Co to povídáš?“ prohodil nedbale.

„Měli byste se modlit, aby na ni nevyšel tocalazine,“

odpověděla podrážděně. Ze zadní kapsy operačních kalhot vytáhla bloček a poznamenala si sérii infuzního vaku.

„Škoda, že neznáš ty číselné kódy. No, Právník Weaverových si všechno zjistí.“

„Co si zjistí?“

„Jestli Claire dostala to svinstvo.“

„Máš na mysli tocalazine? Pokud mi naznačuješ tohle, tak tě můžu uklidnit, že na to číslo jsem se mrkl.“

Zdvihla obočí a zorničky se jí rozšířily údivem. „Jo?“

„Jo. Claire byla zařazena do skupiny, na níž se testuje tocalazine.“

„Co mi to chceš nabulíkovat? Nemůžeš přece vědět, která pacientka co dostane. Je to dvojitě slepý pokus.“

„To není tak úplně pravda,“ konstatoval nevzrušeně.

„Tohle mi pěkně rychle vysvětli,“ ječela a těsně před obličejem mu šermovala prstem. „Jestli jste totiž Claiřino dítě otrávili tím jedem, postarám se o takový mazec, že se to vaše slavné centrum položí. Ta aféra se octne na prvních stránkách novin a v hlavních zpravodajských relacích, A přitáhne větší pozornost než letní olympijské hry!“

Ukazovákem se mu málem zabodla do tváře.

Noah se rozhlédl a jemně jí ruku odsunul.

„Claire tocalazine nedostala,“ oznámil jí.

Zatvářila se, jako by se přeslechla. „Vždyť jsi tvrdil.“

„Že měla dostat tocalazine,“ doplnil. „Ale že se to stalo, jsem neřekl.“

„Myslela jsem si.“

„Tak to sis myslela špatně.“ Odvrátil pohled a Erin ustoupila o krok dozadu.

„Co jsi jí teda dal?“

„Indomethacin a nitrát,“ vychrlil. „Tedy standardní prostředky. Neměla jediný stah.“

„A, A co ta experimentální látka?“

„Byl to normální fyziologický roztok,“

„Fyziologický roztok?“

„Slyšelas dobře. A kdybys mě pustila ke slovu, milerád bych ti všechno objasnil.“ Vedena zvědavostí zmlkla a věnovala lékaři pozornost. „Jako ošetřující lékař můžu pacientku ze studie vyloučit, pokud se mi na jejím zdravotním stavu něco nepozdává. A to jsem taky udělal.“

Nachýlila hlavu. Pulz jí zpomalil.

„Stejně tě nechápu.“

„Co nechápeš? Proč jsem ji z projektu vyřadil?“

„Hm.“

„Ráno mi totiž někdo telefonoval.“

„Kdy ráno?“ vytvářela si manévrovací prostor. Tak se ostatně chovala vždy, když šlápla vedle.

„Hned jak jsme Claire uspali. Začal jsem se převlékat, a vtom mi volá Tom McGiver. Prý tě nezastihl na pokoji, tak ti aspoň zanechal vzkaz.“

„Ještě, jsem si ho nepřehrála,“ blekotala.

„Vidím. Jinak bys na mě nešla tak zhurta. Výsledky, k nimž dospěl doktor Freeman, dal k posouzení jednomu svému bývalému studentovi. Ten kluk se nad tím musel pěkně zapotit, No, A dospěl k závěru, že tocalazine je vysoce teratogenní. Data získaná z experimentů na zvířatech mluví jednoznačně. Vrozené defekty v tak vysoké míře nezpůsobuje žádná jiná dosud zkoumaná látka.“

Erin přimhouřila víčka. Slavila triumf.

„Pokoušela jsem se ti to.“

„Tom patří ke špičkovým odborníkům. Nechtěl jsem riskovat, a tak jsem nařídil sestře, aby Claire ze studie vyřadila.“

Nevzpomínala si, kdy naposledy zažila takovou úlevu.

„Děkuji ti, Noahu. Nevím, co víc říct.“

„Zatím si to nech pro sebe. Musíme se dopátrat, oč tu vlastně běží. Od této chvíle si všechno, co mi svěříš, vezmu k srdci. Jakmile tady skončím, zamkneme se u mě v pracovně a povykládáme si.“

„Asi bys měl vědět, že nepracuji sama. Šéf mi dohodil skvělého kolegu. Mezi soukromými detektivy patří k nejlepším. A určitě si s tebou rád popovídá.“

„Jsem pro,“

Ozvalo se slabé zasténání. Anestetika přestávala působit a Claire se úporně pokoušela rozlepit oči. Erin na ni rychle pohlédla a pak sklouzla zrakem na Noaha.

„Jdi za ní. Já si zatím promluvím s Alexem,“

U pacientčina lůžka už byl klid. Vedle ní stála sestra v bílých kalhotách a růžové halence a sledovala kanylu.

Zelená a červená světélka na monitoru oznamovala normální nasycenost kyslíkem a dokonalé fungování všech životně důležitých pochodů.

Z Claire vyzařovala jakási nadpozemská blaženost.

Když ji Erin vzala za ruku, rázem otevřela oči a stisk opětovala.

„Zvládla jsi to na výbornou,“ zašeptala jí přítelkyně do ucha.

„A tys o mně pochybovala?“ zachraptěla Claire.

„Strachovala ses, zbytečně,“ dodala ještě, než se propadla do posilujícícho spánku.

Erin vzhlédla a očima narazila na Alexe. Přešlapoval proti ní.

V nohou postele stál Noah.

„Nepovykládáme si?“ navrhl Alex.

„Až potom,“ odbyla ho. „Teď už máme času dost.“

Polkl a nejistým pohybem se dotkl své ženy. Erin šťastně pokukovala po lékaři. Po mnoha týdnech bylo nebezpečí zažehnáno. Přistoupila k němu a pevně ho k sobě přitiskla. Co si pomyslí Alex, jí bylo úplně jedno.

54

ÚTERÝ, 2. LISTOPADU

Caři Chandler seděl v pracovně, nohy na stole, a se zaujetím studoval jakési materiály. Na okraj stolu si odložil velký polystyrénový kelímek s kávou. Když Erin zaklepala, vzhlédl, vyskočil a mávnutím ji pozval dál. Kromě několika techniků, kteří kalibrovali přístroje, bylo v laboratoři liduprázdno. Nasadil stejně poťouchlý úsměv jako posledně a ukázal na židli. Měl na sobě tmavé dvouřadové sako a kalhoty s manžetami.

„Mám štěstí, že jsem vás zastihla,“ poznamenala novinářka, jakmile si sedla.

„Chci-li se soustředit na práci, musím si přivstat. Teď je klid, ale za tři čtvrtě hodiny se tady dveře netrhnou. Co váš článek? Jde vám psaní od ruky?“

„V podstatě je už hotový.“

Přisunul si kelímek a zabořil se do nového koženého křesla s vysokým opěradlem. „Snad se vám mé informace hodily. Směl bych do něj nahlédnout, Než vyjde?“

„Přirozeně,“ ujistila ho. Předpokládala, že se chce přesvědčit, kolik prostoru mu věnovala. „Bez vás bych se neobešla. Doufám, že jsem nezkomolila název některé z vašich publikací.“

Nadmul se hrdostí, jako mu právě oznámili, že získal Nobelovu cenu. Už dlouho se nesetkala s člověkem, který tak okázale stavěl na odiv svou důležitost. „Vůbec mě nenapadlo, že byste se o mně zmínila,“ tvrdil nevěrohodně.

„Jinak by to ani nebylo možné. Ale zbývá mi ještě dopilovat pár maličkostí. Mohla bych se na vás zase obrátit?“

Napřímil se a položil dlaně na stůl. „Samozřejmě. Co byste potřebovala?“

„Zajímá mě výzkum, který se prováděl u vás v laboratoři.“

„Aha. A můžete to specifikovat?“

Erin vytáhla z kabelky zápisník a chvíli v něm listovala.

„Tady. Ta látka se jmenuje tocalazine. Sám jste mě na ni minule upozornil,“ prohlásila a letmo se usmála.

„Tocalazine?“

„Ano. Jde mi především o pokusy na zvířatech. Na základě jejich výsledků povolil Úřad pro kontrolu potravin a léčiv klinické zkoušky,“ upřesnila a zaklapla sešitek.

Chandler byl bílý jako křída.

„Máte poněkud neobvyklé přání,“ zaskuhral, když si dvakrát odkašlal.

„Ale proč?“

„No, Tahle část naší práce nemůže vaše čtenáře zajímat.“

„Ověřuji informace, které mi poskytl doktor Freeman.“

„John že by vám dal nějaké informace o tocalazinu?

To, mě dost překvapuje,“ sotva artikuloval.

„Je to tak. Choval se strašně nervózně. Netušíte proč?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Já jsem to zpočátku taky nevěděla. Ale když zemřel, zanesla jsem jeho práci na katedru farmakologie a.“

„Cože jste udělala?!“ zaburácel. Vztyčil se a odstrčil křeslo. Vypadal nepříčetně. Na zsinalých spáncích mu vyskákaly zbytnělé žilky.

„Potřebovala jsem, aby mi někdo pomohl interpretovat výsledky základního výzkumu.“

„Nechápu.“

„Znáte profesora Thomase McGivera?“

Na čele mu vyrazil pot. „Ano.“

„Víte, co mi řekl?“

„Nemám zdání,“ zamumlal. Ústa si zakrýval rukou.

„Že výsledky, odporují skutečnému stavu věcí,“

Doklopýtal k automatu a do papírového kelímku si nalil chlazenou vodu. „Právo na vlastní názor mu samozřejmě upřít nelze.

naší branži se nadělá spousta zlé krve. Úspěch se nepřeje a osočování je na denním pořádku. Myslím, že profesor McGiver by měl přehodnotit svoje mravní zásady.“

Odhodil kelímek do koše a sedl si. Mluvil už klidněji.

Zřejmě znovu nalezl pevnou půdu pod nohama. „Vůči čemu měl pan profesor výhrady? Tedy.

smím-li se zeptat,“

„Nevím. Tvrdil, že tocalazine vyvolává ve vysoké míře těžké vrozené vady a že ke klinickým zkouškám nemohl být doporučen,“

„Absurdní. Pracovali jsme za přísných bezpečnostních opatření. Závěry nemohl nikdo pozměnit a.“

„Pozměnit? Ale to tvrdíte vy. Já jen říkám, že profesor McGiver s nimi nesouhlasí.“

„Ale naznačila jste.

„Nic jsem nenaznačila. Co víte o klinických zkouškách tocalazinu?“

„Tyhle věci spadají do kompetence doktorky Sierrové.

Informace si vzájemně nepředáváme, jak vám jistě sdělil doktor Freeman.“

„Ano. A přiznávám, že mě ta zpráva šokovala. Obvolala jsem několik prestižních center po celých Státech. A víte, co jsem se dozvěděla?“

„Ne.“ Dlouze vydechl a oči zapíchl do země. „Ale nepochybně mi to hned řeknete.“

„Tuhle filozofii všude považují za anachronismus.

Nikde se jí už neřídí,“ zaútočila. Odhadovala, kam se nechá zatlačit.

„Já na věc pohlížím jinak,“ pohnul rameny.

„O kolik vedoucích míst jste se v posledních letech ucházel?“

„Prosím?“

„O kolik vedoucích míst jste se ucházel?“ zopakovala.

„Nezlobte se, ale do toho vám nic není,“ rozdurdil se.

„A téhle debaty začínám mít právě tak dost.“

„Proč mi nechcete odpovědět?“

„Zvažuji různé možnosti profesního uplatnění. Pro člověka v mé pozici je to něco zcela samozřejmého.“ Náhle po ní šlehl jedovatým úšklebkem.

„Co byste dělala, kdyby vám někdo zaťukal na rameno a nabídl práci pro New York Times?“

„Nejspíš bych ji přijala. Na rozdíl od vás bych se ale nikdy nesvěřila do rukou zprostředkovatelských agentur.“

Neměla sebemenší důkaz, avšak podvědomě cítila, že uhodila hřebík na hlavičku.

Chandler zakroutil hlavou. „V naší branži to tak chodí.

Nemá smysl sedět v koutě a doufat, že si vás někdo všimne.

Nestydím se za to, že si platím profesionála.“

„Ale zuby na lepší místo jste si zatím brousil zbytečně, co?“

Tváří mu probleskl pohrdavý výraz. „To nic nemění na skutečnosti,“ odvětil tiše, ale důrazně, „že jsem vysoce kvalifikovaný odborník s bohatými zkušenostmi v oblasti základního výzkumu, A solidními organizačními schopnostmi.“

„Myslíte si, že vynikáte stejnými předpoklady pro řídící funkci jako John Freeman?“

Rty se mu posměšně stáhly. „Řekl bych, že ho předčím,“ kasal se.

„Tak kdy vám to oficiálně přiklepnou?“

„Prosím?“

Uculila se a zatvářila se jako matka, která plísní nezbedného synáčka.

„Kdy vás jmenují do funkce vedoucího výzkumné laboratoře? Slíbili vám to přece, ne?“

„Uniká mi smysl vašeho počínání, slečno Wellsová,“

ozval se zamyšleně.

„Doktor Freeman by vám mohl ledasco objasnit. To by ale musel být mezi živými.“

Zrudl. Zakroužil hlavou, pohlédl na Erin a pak uhodil pěstí do stolu. „Kristepane, snad mi nechcete přišít, Vždyť to byl kolega!“

„Netvrdím, že jste ho zabil. Bez viny ovšem rozhodně nejste,“ nenechala se vyvést z míry.

„Jak se opovažujete.“

„Postaral jste se, aby Úřad pro kontrolu potravin a léčiv schválil výsledky studií na zvířatech a povolil klinické testy tocalazinu.“

„Ošklivě se mýlíte, Na nějaký laciný novinářský trik nenaletím.“

„Holedbáte se svou nepostradatelností, a jak jste dopadl?, Jako bezvýznamný pěšec na šachovnici nemocničních magnátů!“ vyhrkla znechuceně. „To kvůli místu doktora Freemana jste zahodil všechny morální zábrany?“

„Netušíte…“

„Čím vám uchlácholili svědomí? Nakukali vám, že bude-li tocalazine nebezpečný i pro lidi, neuvedou ho na trh? Tohle jste jim věřil? Opravdu jste chtěl tak riskovat?“

Chandler mlčel, dlaně na stole, oči roztěkané. „Johnovi jsem jakživ nepřeložil stéblo přes cestu.“ hlesl.

„Předpokládal jsem, že zemřel přirozenou smrtí.“

Erin vstala a vyrazila k východu. „Možná jste lavinu událostí nespustil, ale možná taky ano. Kdoví. Nehodlám vám radit, ale, Na vašem místě bych se urychleně spojila s právníkem.“

Lidi, jimž se zhroutil svět, viděla mnohokrát. A přesně tak vypadal i Carl Chandler. „Udělal jste chybu.“ počkala, až vzhlédne. „Ti, co vás drží v hrsti, se vám zaručili, že Freemana nezabijí, Ze ho jenom vyšoupnou z laboratoře.

Nebo se pletu?“

„Domnívám se, že bych.“

„Tak inteligentní člověk jako Freeman si přece musel dovodit, že výsledky pokusů byly zmanipulovány. Na to jste nepomyslel? Skutečně jste předpokládal, že ho Neotech pustí s klidným srdcem k vodě? Uvědomte si, co všechno věděl!“ „Já.“

„Doporučuji vám, Vyložte karty na stůl. Jinak se z té bryndy nevyškrábete.“

Na odpověď nečekala. Rozhovor s Chandlerem veškeré pochybnosti rozptýlil. V laboratoři už bylo rušněji. Přišli další technici a kalibrovali přístroje pro naplánované experimenty. Ohlédla se. Zdrcený vědec seděl ztuhle, posléze se vzchopil a natáhl se po telefonu.

55

PÁTEK, 5. LISTOPADU

Leigh Sierrovou potkala před dveřmi její pracovny.

Doktorka zrovna vyprovázela mladý manželský pár. Paní byla těhotná, měla jednoduché mateřské šaty, nad pasem lehce nařasené. Oči se jí leskly radostí.

„Formality týkající se vaší hospitalizace vyřeší sekretářka,“ loučila se Sierrová.

„Do smrti vám budeme vděčni, paní doktorko,“ zajíkala se Luz Moralesová a podala lékařce ruku.

„Hlavně že se vám narodí zdravé děťátko. To je ze všeho nejdůležitější. Doufám, že se vám u nás bude líbit.

Když už jste museli absolvovat tak hektickou cestu.

Zmeškat letadlo není nic příjemného.“

„Určitě zde budeme spokojeni.“

Erin se ozvala v momentě, kdy Leigh sahala po klice.

„Dobrý den, paní doktorko. Smím vás na moment vyrušit?“

„Ale samozřejmě. Hned se vám budu věnovat.“

Erin přikývla a zabořila se do švestkově modré pohovky. Do chřípí jí vnikla vůně drahé kůže. Vzápětí Sierrová vyšla a mávla na ni. Erin vstala, a než zmizela v pracovně,

zaregistrovala

povzbudivý

úsměv

paní

Moralesové.

„Posadte se,“ nabídla jí Leigh křesílko u stolu. „Co článek?“

„Provádím konečné úpravy, abych tak řekla. Jak se vám líbilo na Bahamách?“

„Jedna báseň,“ zasnila se Sierrová. „Škoda že jste nejela. A těch chlapů.“

„Jak to všechno zvládáte?“

„A co jako?“

„Při maximálním pracovním vytížení stihnete vést tak bohatý společenský život.“

„Řídím se jednoduchým pravidlem: jestliže naplno pracuji,

mám právo si naplno užívat. Když ale uplatňuji tu druhou část své zásady, musím sáhnout docela hluboko do peněženky. Ty nejlepší věci na světě holt lezou do peněz. To mi nikdo nevyvrátí.“

Obě se zasmály.

„Chtěla jsem si s vámi o něčem pohovořit. Třeba to nemá žádnou váhu.“

„Ven s tím. Doufám, že mi hodláte svěřit nějakou horkou novinku o Noahovi.“

„Ne, ne. Jde o tocalazine.“

Leigh se zamračila. „O tocalazine? No tak honem, Ať máme to nudné téma z krku.“

„Řekla jste mi, že tocalazine výborně zastaví potrat u operovaných žen, ale v jiných případech nezabírá. Tím se výrazně snižuje možnost jeho komerčního využití.“

„Ano.“

„Trochu jsem si to proklepla. Věci se mají jinak.“

„Jakto?“

„Tři renomovaní farmakologové se nezávisle na sobě shodli na skutečnosti, že se jedná o lék s enormním komerčním potenciálem. Potvrdili mi, že látka, která zabrání potratu, ovlivňuje přímo dělohu. Operace s tím nemá nic společného.“

Sierrová ustaraně svraštila čelo. „Názory se mohou různit,“ odpověděla a z karafy si nalila sklenku vody.

„Myslíte si, že mají pravdu?“

Leigh pokrčila rameny. „Nevím. Ovšem s tocalazinem pracujeme pouze my. Dá se tedy předpokládat, že se ti pánové vyjadřují k problémům, o nichž vědí málo nebo nic.“

Chvatně se začala probírat nějakými písemnostmi. Nelibost však zastřít nedokázala. Náhle vzhlédla: „Není to nakonec jedno?“

Erin si zkřížila paže přes hrudník. „Není. Vy jste totiž nechtěla, abych se dozvěděla, jaký bude o tocalazine zájem.“

„Prosím?“

„Lhala jste mi.“

Leigh se opřela, ale ramena podvědomě schoulila. Dala se na ústup. Nasvědčoval tomu i její zdrženlivý výraz. „Mrzí mě, že jste si o mně vytvořila tak nelichotivé mínění. Ale pochopte, I my

chceme vydělávat. A pokud se ten či onen lék na trhu uplatní, Šli bychom sami proti sobě, kdybychom toho nevyužili,“

Erin se usmála. „Kdo je to my? Měla jsem za to, že Neotech vás pouze zaměstnává,“

„Jistě.“ Odsunula křesílko a vstala. „O co vám jde?“

vyrazila vztekle.

Erin se zvedla, naklonila se přes stůl a vrhla na Sierrovou zlostný pohled.

„V téhle nemocnici řádí pěkná sebranka, všichni jsou zralí do kriminálu, Včetně vás.“

Sierrová namířila na Erin ukazovákem, zřítelnice se jí rozšířily. „Vy jste se pomátla.“

„Myslíte?“

Napětí kupodivu nepřerostlo v hádku. Doktorka se vzpamatovala, pomalu se posadila a s trpnou shovívavostí položila ruce na stůl. „Podívejte se, Erin. Osočujete mě neprávem, ale dobrá, Vyslechnu vás.“

„Tocalazine je velice škodlivý a vy jste to musela vědět,“ vyhrkla novinářka a klesla do křesla. „Pokusy na zvířatech ukázaly nezvykle vysoké procento vrozených vad a četný výskyt rakoviny. Jenomže vy a vaši parťáci z Neotechu jste se to rozhodli ignorovat. Zfalšovali jste zprávu, protože Úřad pro kontrolu potravin a léčiv by vám povolení ke klinickým testům nikdy nevydal.“

„Proč bychom si takhle zahrávali?“ ozvala se Sierrová.

Erin měla pocit, že se každým okamžikem sesype.

„Protože tocalazine sloužil jako návnada, na kterou se měl chytit Healthspan“

„Ano?“

„Samozřejmě. Z jakého důvodu by zaplatil miliardy dolarů? Jedině kvůli tocalazinu. To byl váš triumf.“

Sierrová zavřela oči a ukazovákem si třela nos.

„Vy se v tom vyznáte? Původním povoláním jste sestra, že?“ Otevřela vrchní zásuvku, vytáhla krabičku cigaret a zapálila si. Dvakrát lačně nasála a nervózně zamrkala. Erin nevěděla, že holduje zhoubnému zlozvyku, ale tušila, že v objektu nemocnice je kouření zakázáno.

„Nechala jsem se poučit,“ odpověděla novinářka. „To vám muselo dát pěknou fušku přesvědčit Healthspan o bezpečnosti tocalazinu. Zřejmě jste použili stejnou metodu jako v Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv.“

„Jak tohle můžete tak bezostyšně hlásat?“ zeptala se Sierrová a do skleněné dekorativní misky odklepla popílek.

„Healthspan je bez poskvrnky. Ten by do nějakého podezřelého obchodu nešel.“

„Kriste na nebi, přece bychom nebezpečnou látku netestovali na lidech!“

Kolem Erin urážlivě proplul obláček cigaretového kouře.

„Ne. Jenomže to byste v těle museli mít aspoň kousek citu a nesměla by vás pohánět touha po mamonu.“

„Taková drzost vás přijde draho,“ vybuchla Sierrová a sevřela ruce v pěst.

Erin zachovala klid. „Možná jste v sobě živili naději, že během předklinické fáze výzkumu došlo k omylu a že u lidí se žádné vedlejší účinky neprojeví. V tom případě by se tocalazine stal zázrakem moderní medicíny a zisk Neotechu, potažmo Healthspanu by vyletěl do závratných výšin.“

Naklonila se a měkce dodala: „A nikoho z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv či z Healthspanu by ani ve snu nenapadlo, že závěry experimentů na zvířatech jste si upravili, jak se vám to hodilo do krámu.“

Sierrová si podala sklenku vody a dvakrát upila.

Schopnost sebeovládání vypilovala k dokonalosti. Ale vnějším klidem se Erin obelstít nedala. Byla si jistá, že uvnitř se lékařka svíjí hrůzou. Se škodolibým gustem by se natáhla přes stůl a nahmatala jí pulz.

„Na něco se vás zeptám,“ oznámila Sierrová. „Čistě teoreticky připusťme, že byste měla pravdu, Jak bychom si podle vás počínali, kdyby se ukázalo, že tocalazine je škodlivý i pro lidi?“

„V prvé řadě,“ vyhrkla Erin bez rozmýšlení, „obě víme, že se to už ukázalo, Ale abych se vrátila k vaší otázce.

Celou záležitost byste ututlali.“

„Jak?“

„Tocalazine byste – stejně jako teď – podávali pouze cizinkám. A do studie byste je samozřejmě nezahrnuli.

Udělali jste z nich laboratorní myši.“

„Nesmysl. Projektu se účastní všechny pacientky.“

Odmítavě pohrdavým postojem nervozitu nezastřela.

„Lžete. Zeny z Latinské Ameriky ne. To by Úřad pro kontrolu potravin a léčiv o vysokém procentu postižených dětí věděl.“

Sierrová chvíli ťukala prsty do stolu, a potom sepjala dlaně do stříšky. „Vy tedy tvrdíte, že jsme na pacientkách vědomě testovali nebezpečnou látku.“

„Správně.“

„A neprotiřečíte si náhodou? Proč bychom něco takového vůbec uváděli na trh?“

„Tocalazine má zrůdné vedlejší účinky nejen u myší, ale i u lidí. To je bez diskuse,“ objasnila Erin dychtivě. „Ovšem Neotech vyjde z nepříjemné situace s čistým štítem. Až by se koupě uskutečnila a vy byste měli peníze od Healthspanu v kapse, na Úřad pro kontrolu potravin a léčiv by se prostě odeslala zpráva, že nadějný lék nesplnil očekávání. Že sice bezvadně zabírá u myší, ale u pacientek bohužel ne. O

znetvořených dětech by nepadla ani zmínka.“

„Proč by Healthspan s obchodní transakcí tak spěchal?

Nemyslíte si, že by si raději počkal na definitivní hodnocení tocalazinu?“

„Ne,“ prohlásila novinářka sebevědomě. „Klinické zkoušky by se vlekly roky. A o Neotech by se mezitím mohly začít vážně zajímat jiné společnosti.“ Pootočila se a překřížila nohy v kotnících. „Healthspan ví, co dělá.“

Sierrová znovu sáhla po sklenici. Prsty se jí třásly tak, že vodu málem rozlila.

„Pěkně jste si to vymyslela. Má to logiku.“

„Vy jste se taky snažila, Ale dopustila jste se drobné chyby. Doktor Freeman vám vypálil rybník, co? Proti vašim předpokladům se dovtípil, co jste provedli s výsledky.“

„No, Jako námět na detektivku to beru, ale jinak u mě nepochodíte.“

Erin se předklonila. „Ten týden, kdy zemřel, měl letět do Washingtonu. Na schůzku do Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv. Tahle skutečnost vám jistě nezůstala utajena.“ Odmlčela se, počkala, až se jí Sierrová podívá do očí, a doplnila: „A tehdy vpochodoval na scénu jistý pan Grafton?“

„Kdo prosím?“

„Frank Grafton. Šéf nemocniční ochranky. Vaše pravá ruka a vykonavatel vašich příkazů.“

„Vždyť toho člověka ani neznám.“

„Neříkejte. V uplynulých měsících jste mu minimálně jednou denně telefonovala na mobil., tedy do té doby, než jaksi skončil na jednotce intenzivní péče.“

„Myslela jsem, že záznamy telefonních hovorů nejsou na Floridě volně přístupné.“

Erin se k poznámce ohledně svých vyšetřovacích metod nevyjádřila. Sierrové se zřetelně chvěla víčka. Kdyby měla čisté svědomí, přidrzlé novinářce by dávno ukázala dveře.

„Letenky do Washingtonu, schůzky v Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv, kriminálníci v nemocniční ochrance. Jakoupak další kuriozitku máte ještě v zásobě?“

Erin se zvedla. „Věděla jste, že doktor Freeman je diabetik.“

„Prosím?“

„Říkám, že jste věděla o nemoci doktora Freemana. A na nápad s infarktem jste přišla rovněž vy. Váš kolega však ve skutečnosti zemřel na předávkování digitalisem, o což se zasloužil pan Grafton.“

Sierrová zvrátila hlavu přes opěradlo a protáhla: „Ale?“

„Šéfovi ochranky jste poručila, aby doktoru Freemanovi zaměnil lahvičky. A ten si místo inzulinu vzal digitalis.

Myšlenkou, že by byl odhalen, se arogantní Grafton vůbec nezabýval.“

Obešla křesílko, sedla si a pokračovala: „Jenomže se šeredně přepočítal. Tu lahvičku má teď policie.“

Sierrová natočila křeslo bokem a pohodlně natáhla nohy před sebe. Prsty se dotkla levého zápěstí a začala nervózně manipulovat se zlatým náramkem. „I kdybyste nakrásně měla pravdu, mě se nic z toho, o čem jste mluvila, netýká.“

„No, Pan Grafton se s ohledem na svůj zdravotní stav nemůže vyjádřit. Ale ruku na srdce – opravdu si myslíte, že vás bude krýt, až ho policie seznámí s důkazy?“

„Domnívám se, že.“

„Dál tu máme Carla Chandlera. Naslibovala jste mu pozici vedoucího výzkumné laboratoře. Tedy za předpokladu, že zfalšuje výsledky pokusů na zvířatech.“

„Chandler mě nezajímá ani za mák.“

„Vsadím se, že už jedná s právníkem. Řekla bych, že si vyslechne doporučení, aby ve vlastním zájmu nic nezatloukal. A touhle radou se bude bezesporu řídit.

Uvědomuje si totiž, že jakmile se potřebné údaje dostanou do rukou expertů, vyjde všechno najevo.“ Ztichla, ale vzápětí dodala: „Jde mu o krk. Nebude se rozpakovat prásknout na vás, co ví.“

Doktorka zamlkle ťukala prsty do stolu. „Podívejme se na tu vaši tezi z jiného úhlu. Chandler mohl výsledky pozměnit z vlastní vůle. Třeba chtěl co nejrychleji Freemana usvědčit z nekompetentnosti a vyšoupnout ho z místa. A pokud by se pokusil svalit vinu na mě? Z jeho strany by nepochybně šlo o akt čirého zoufalství.“

„To sotva,“ usadila ji žumalistka.

„Možná ne. Ovšem moje teorie si v ničem nezadá s tou vaší.“

„Jste velice inteligentní. Ale já se zase vyznám v lidech.

A je mi jasné, že mě vodíte za nos.“ Erin se natáhla po krabičce cigaret a hodila ji po Sierrové. Ta se nenamáhala chytat, a tak kuřivo přistálo na skříňce u zdi. „Dejte si na uklidnění. Ve vězení to budete potřebovat. A doufám, že si tam pobudete.“

„K tomu nikdy nedojde, radujete se předčasně.

Všechno, co mi tu líčíte, se dá vyvrátit logickými argumenty. Jsme vysoce prestižní instituce a svým způsobem zastupujeme Boha.“

„Zastupujete Boha?“ vyhrkla opovržlivě Erin. „Mám to chápat jako pokus o krutý žert?“

Sierrová se napřímila, otočila se v křesle a vstala.

„Dvacet minut jsem byla nucena poslouchat vaše scestné bláboly. Teď dávejte pozor vy.“

Erin pokrčila rameny, obrátila ruce dlaněmi vzhůru a vyčkávala.

„Kdo vlastně jste? Mladá ambiciózní novinářka, která vycítila

příležitost prorazit do arény investigativní žurnalistiky.“

Doktorka zavrtěla hlavou a tajemně se usmála. „Namáhala jste se zbytečně. Nemáte jediný důkaz. A žádného člověka při smyslech tou scifi historkou nepřesvědčíte. Takže pokud je to z vaší strany všechno, poprosila bych vás, abyste odešla. Leží mi tu spousta práce.“

„Proč jste to udělala? Tolik vás lákaly peníze? Nebo jste se v Neotechu měla stát předsedkyní představenstva? John by přece přešel do vedení Healthspanu, ne? Musela to být opravdu unikátní šance, když jste se do slova a do písmene rozhodla jít přes mrtvoly.“

„Obávám se, že diskutovat s vámi na téma řízení obří společnosti nemá valný smysl. Sotva byste z toho něco pochopila.“

„Nemáte v sobě ani krapet slušnosti.“

„Ještě něco. Hranici, která dělí oblast úspěšného podnikání od nezákonného jednání, jsem možná nepatrně posunula, ale nikdy ji nepřekročila.“

Erin užasla. „Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv jste vědomě podala chybnou informaci, podplácela jste pacientky z ciziny, aby se zapojily do vašeho projektu, a přitom je jaksi opomněla upozornit na reálná rizika.

Tomuhle říkáte nepatrně posunout hranici? Vždyť dál by to už ani nešlo!“ Zvedla se a rychle opustila pracovnu.

Sierrová se zhroutila do křesla, z horní zásuvky vytáhla zrcátko, které používala, když si nanášela make-up.

Pozvedla ho do úrovně očí a pozorně se na sebe zadívala.

Byla bledá a ruce se jí třásly. Než se mohla nad svou situací zamyslet, rozrazily se dveře a v nich stanula Erin s Moralesovými.

Jakmile Sierrová spatřila pacientku, kterou před chvílí přijala k hospitalizaci, a jejího manžela, reflexivně sáhla po sluchátku.

„Koho chcete volat?“ zajímala se novinářka.

„Ochranku a potom samozřejmě policii. Jak se opovažujete obtěžovat naše klienty?“

„To nebude nutné,“ ujistila ji Erin.

„Dobrá,“ hlesla Sierrová a zavěsila. „Předpokládám tedy, že okamžitě odejdete,“ poznamenala a obrátila se k manželské dvojici, aniž počkala na odpověď. „Je mi to trapné. Posaďte se a hned si.“

„Policii jsem už zavolala já,“ konstatovala Erin.

Luz Moralesová zajela rukou pod mateřské šaty, vytáhla polštář a pomalu vydechla. „To tedy byl porod!“

V témže okamžiku vylovil pan Morales z vnitřní kapsičky sportovního saka koženou taštičku na doklady, rozevřel ji a prokázal se odznakem Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv.

„Ráda bych vám představila zvláštní agenty Sylviu Mendozovou a Johna Frederickse. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv je zaměstnává v Oddělení pro potírání kriminality,“ spustila Erin. „Pořídili záznam, který si jistě nadšeně vyslechnete. Je starý sotva půl hodiny a vy jste se ujala hlavní role.“

Sylvia Mendozová přistoupila ke stolu, z tašky vytáhla diktafon.

„Není potřeba,“ oznámila Sierrová mdle. „Chci mluvit se svým právníkem.“

„Ale ta nahrávka je velice zajímavá,“ podotkla agentka Mendozová. „Nabídku na sto tisíc dolarů za účast ve výzkumném projektu jsem jakživa nedostala. A moře dalších výhod! Nejvíc se mi líbil ten slib mlčenlivosti.“

Sierrová se bezvládně sklátila do křesla, brada jí padla na hrudník. V té chvílí se ve dveřích objevili dva urostlí policisté. Fredericks poučil doktorku o jejích právech a Mendozová jí nasadila želízka. V očích doktorky se nezaleskla ani slzička. V tichém údivu, jakoby neschopna uvěřit, civěla na spoutaná zápěstí. Nepokoušela se hájit, nepropukla v srdceryvný nářek. Když ji Fredericks vyváděl z místnosti, hleděla do země a zarputile mlčela.

Erin zůstala sama a se zjevným opovržením si prohlížela úctyhodnou sbírku diplomů. Radost z nadcházejícícho vítězství se z nějakého neznámého důvodu nedostavila.

56

„Kampak?“

Samův hlas poznala okamžitě. S úsměvem se ohlédla.

Vestibul praskal ve švech. Přijel výtah a vydal z útrob další davy.

„Chtěla jsem se mrknou za Noahem. Nepůjdete se mnou?“

„Ne. Potřebujete si trochu užít jeden druhého.“

Pobaveně nachýlila hlavu na stranu.

„Odkdy se specializujete na partnerské vztahy?“

Potrhl rameny a zeptal se: „Se Sierrovou žádné problémy nebyly?“

„Hladší průběh bych si sotva představila. Teď už putuje do vězení.“

Přikývl. „A Claire?“

„Vede si znamenitě, Kdy se vracíte do Washingtonu?“

„Za dvě hodiny,“ pohlédl na hodinky.

„Tolik jste kvůli mně riskoval. Nevím, jak vám poděkovat,“ zjihla.

„Nechte to plavat.“

V jeho chování zaregistrovala cosi nepřirozeného, jako by mu dojemné loučení nebylo po chuti.

Vrhla se mu do náruče a vší silou se k němu přimkla.

Jemně ji poplácal po zádech.

„Kdy se zase uvidíme?“ pípla, když ho pustila. Mírně se odvrátila, aby si nevšiml jejích mokrých očí.

„No, Pokud nebudete věčně v trapu kvůli nějakému článku a Noah si odskočí do Washingtonu, můžeme zajít na večeři. Moje žena vás ráda pozná.“

„Já ji taky.“

Znovu zkontroloval čas: „Měl bych se poroučet,“

Políbila ho na rozloučenou a po tváři mu rozmázla několik horkých slz.

„A s tou večeří vás s Noahem bereme za slovo.“ zvýšila za detektivem hlas. „A samosebou nám ji zaplatíte,“

„Jak jinak,“ prohlásil, aniž se otočil či alespoň zpomalil.

Pohledem ho sledovala k východu. A tím směrem strnule zírala i poté, co jí zmizel z očí. Probral ji až lomoz výtahu. Uvolnila cestu staršímu muži s walkmanem a nastoupila.

Noaha zastihla v pracovně. Poulil oči do lékařského časopisu. Zůstala stát na prahu a čekala, až si jí všimne.

„Jak to šlo?“

„Je po všem.“

„Což znamená?“

„Před pár minutami zatkli Leigh Sierrovou,“ oznámila a sedla si.

„Pořád mi to nejde na rozum,“ zavrtěl hlavou. Z jeho hlasu zaznívala jednak úleva, že se celá věc konečně vyřešila, jednak rozpaky. „Nevím, co, Není mi jasné, jak před tebou reagovat.

Snažil jsem se.“

„Na to se vykašli.“

Zřejmě jsem se měl v té záležitosti víc angažovat.

Alespoň v posledních dnech,“ litoval a odložil časopis na stůl.

„O tom jsme přece už mluvili,“ potřásla hlavou. „Lidé z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv si přáli, abys stál stranou. Jako lékař bys nebyl pranic platný.“

„Jak to vypadá s Archerem?“

„Zatím se zdá, že dobře. Jedná sice dost nepružně a autokratický, ovšem coby lékaři se mu nedá vytknout nic.“

Zvedla se, postavila se za Noaha a zlehka mu mnula šíjové svaly.

„Dávám ti hodinu, abys toho nechala,“ zasténal a hlava mu ztěžka přepadla na prsa. „Něco mě napadlo, když jsi odešla. Výzkum tocalazinu byl dvojitě slepý. Ani odborníci nevěděli, která pacientka kterou látku dostane. Jak jsi zjistila číselné kódy?“

„Nezjistila,“ odvětila a přestala masírovat.

„Cože?“ nechápavě se k ní natočil.

„Tocalazine je velice nestabilní. Musí se rozpouštět jedině v dextróze. Jinak se deaktivuje. A jelikož u ostatních léků používali fyziologický roztok, rozlišila jsem jedno od druhého hravě.“

Na důkaz toho, že se stále nedobral jádra problému, se netrpělivě ošil. „A?“

„Tocalazine podávali pouze ženám z Latinské Ameriky.

A do oficiální studie Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv je nikdy nepřihlásili.“

„Odkud víš tohle?“

„V archivu jsem si srovnala infuzní roztoky, v nichž míchali léky, a pak jsem znovu nahlédla do materiálů, které mi kdosi anonymně doručil do hotelu.“

Zhuboka se nadechl, sundal brýle na čtení a zeptal se: „Tušíš, kdo to byl?“

Vzala mu brýle z ruky a vsunula je do jeho náprsní kapsičky. „Jistotu nemám, ale tipuji Johna Freemana. Řekla bych, že se zrovna chystal navštívit Úřad pro kontrolu potravin a léčiv a oznámit, co se stalo.“

„A jak do toho zapadáš ty?“

„Freeman si nejspíš byl vědom nebezpečí, které by mu mohlo hrozit. Proto mi ty kopie poslal.“

„Pořád se mi tomu nechce věřit.“

„Ale bohužel je to tak,“ konstatovala Erin a přiměřenou silou mu hnětla šíji. Svaly měl uvolněnější, ale mozek horečně uvažoval.

„Jak si vysvětluješ ten pitressin, co našli v intravenózním vaku Sarah Allenové?“

„Při přípravě se pravděpodobně spletli. Tocalazine dostala nedopatřením. Sierrová všechno včas zjistila a zjednala nápravu.“

„Proč si to myslíš?“

„Kdyby se paní Allenové narodilo těžce postižené dítě, Sierrová by se octla v palbě velmi nepříjemných otázek.“

„Takže jí dali pitressin, aby vyvolali potrat?“

„Ano. Jiná možnost se nenabízí.“

Noah se zasmušil. Poutal ji k němu milostný cit, ale vedle toho lékaře ctila i jako vynikajícího odborníka. Bylo vidět, jak se za sobecké, neetické chování svých kolegů stydí.

„Všichni v nemocnici jsme, tvými velkými dlužníky,“

vymáčkl ze sebe.

Na kompliment raději nereagovala. „Ráno jsem se zastavila u Claire,“ snažila se odvést jeho pozornost.

„Vypadá úžasně. Prý ji zítra propustíte.“

„Doufám, že ano. Jo, A jak se cítí Alex?“

„Důkladně jsme si pohovořili. Řekla jsem mu, že ústně už s ním žádnou dohodu neuzavřu. Všechno budu chtít na papíře.“

„Tak to ti schvaluju. Na solidní dívku totiž číhají zástupy prachmizerných, prolhaných bídáků.“

„Takže ty si ze mě budeš dělat šoufky,“ rozčilila se a nehtem ho bolestivě rýpla do kůže. Napřímil se a způsobně poděkoval za masáž.

„A co plánuješ ty? Kde se teď uchytíš?“ vyzvídala.

„Včera jsem měl zajímavý telefonát. V Georgetownu chtějí rozjet prenatální chirurgii, a tak se shánějí po vhodném personálu.“

Předklonila a podívala se mu do tváře. „V Georgetownu nedaleko Washingtonu?“

„Ne, na druhém konci zeměkoule.“

„Ale já to myslím vážně.“

„Ráno mě navštívil Marc Archer. Chce mě tu udržet.

Věří, že se nám pošramocenou reputaci podaří napravit.“

„Zůstaneš?“

„Nevím. Zvykl jsem si tady. Nemůžu se rozhoupat.“

Krátce ho políbila na čelo. „Ve Washingtonu se ti bude líbit, Můj názor tedy znáš.“

„Docela mi ta nabídka polichotila.“

Pomalu se rozhlédla po místnosti a potom na Noaha vrhla svůdný pohled. „Oddával ses někdy na pracovišti nějaké neřesti? Mohli bychom zamknout a.“

Polekaně vstal a podvědomě se od dívky odtáhl.

„Všichni mě tady uznávají a já se podle toho hodlám chovat.“

„Aha. Tak třeba později? Až ti všichni odejdou domů?“

„Nepřichází v úvahu,“ trval na svém s rukou namířenou ke dveřím. Přitočila se k němu a cosi mu zašeptala. Zrudl.

„Děláš si legraci?“ vybafl nevěřícně. „Fakt bys toho byla schopna?“ Natáhla se k jeho uchu a cosi dodala. Zarazil se a po chvíli naznal: „Donutilas mě změnit názor.“

Epilog

PONDĚLÍ, 10. LEDNA

Matthew Weaver přišel na svět desátého ledna ve Virginii v Richmondu. První tři dny života strávil pro jistotu na neonatální jednotce intenzivní péče. Projevoval se jako každý normální novorozenec.

„Tak senzační miminko jsem ještě neviděla,“ libovala si Erin. „A kolik má vlasů!“ Claire vzala potomka do náruče a láskyplně ho k sobě přitiskla. Alex s Noahem se usmáli a taktně ustoupili stranou. Zeny fascinovaně hleděly na dítě.

„Sestra mi slíbila, že ho zítra můžu vykoupat,“ těšila se Claire. Matthew vážil tři a půl kila, měl růžovou pokožku a tvářičky jako andílek. „Nezůstala mu žádná jizva,“ obrátila se Claire na Noaha.

„A i kdyby. Hlavně že je zdravý,“ odpověděl.

Do

pokoje

vešla

Mattie

Johnsonová.

Starší

ošetřovatelka se vláčela nejméně s dvaceti kily přes váhu.

Místnost jako by se scvrkla. Počastovala Claire přísným pohledem, šoupla si brýle ke kořeni nosu a zavelela: „Teď si, maminko, pěkně zdřímněte. Až se prospíte, Matthewa vám vrátím.“

„Odpočiň si,“ pobízela kamarádku Erin. „Vypadáš vyčerpaně.“ Mladá žena se podívala na synka, dala mu polibek na čelíčko a váhavě ho svěřila do péče sestře. Ta ho jemně uchopila, zabalila do modré dečky a opatrně uložila do kočárku.

„Musíme pomalu jít,“ oznámila Erin, když zavadila pohledem o zlaté hodinky, které jí Noah nadělil k Vánocům.

„Vždyť jste sotva přišli,“ protestovala Claire.

„Jakto sotva? Jsme tu už přes dvě hodiny. Ukážeme se tady hned ráno.“ Muži si potřásli rukou, a když Alex Noahovi posté poděkoval, rozloučil se i s Erin.

„Tak zítra, Ne aby se vám to vypařilo z hlavy,“

připomněl ještě.

Za deset minut seděla Erin s Noahem v pronajatém autě.

Dívka se tetelila chladem a doufala, že se vůz brzy zahřeje.

„Claire jenom září,“ poznamenala a zimomřivě si promnula ruce. „A chválabohu, že Alexe nakonec nepropustili. Lepší dárek si snad nemohl přát.“

„Skončilo to šťastně,“ podotkl Noah. „A co tvůj článek?

Kdy ho otisknou?‘7

„Musíme absolvovat ještě pár schůzek. To víš, takové choulostivé téma, Herb se nemůže rozhodnout, jestli ho v Lékařských rozhledech vůbec uveřejní. Nejspíš zvolíme jiné periodikum.“

„To je mi překvapení,“ hvízdl Noah.

„Oba cítíme, že v Lékařských rozhledech by se takový text moc nevyjímal.“

Noah se na okamžik zamyslel: „Ale neříká ti, abys ho nevydávala?“

„V žádném případě. Taková věc přece musí vyjít na světlo. Do půl roku si ho někde přečteš, uvidíš.“

„Takže Lékařským rozhledům dáš vale a stane se z tebe uznávaná investigativní žurnalistka?“

„To ne. Svou práci mám ráda,“ přiznala a ovinula mu paži kolem krku.

„Nedoneslo se ti něco o Carteru Johnovi?“ zajímal se Noah.

„Včera jsem mluvila s Fredericksem.“

„S tím agentem?“

„Jo. Na Johna toho moc nenašli. Obchodník s hroší kůží, jenže to se vědělo i předtím. Ale teď se podrž: vyšetřování se točí kolem jeho ženy, Susan Johnové. V

Neotechu hrála první housle. To ona angažovala Sierrovou.“

„A na tohle ti mám skočit? Střílíš si ze mě.“

„Úplatky pravděpodobně rozdávala z nadačních peněz.

Když se některá z Jihoameričanek začala cukat, přispěchala Johnová a slušnou sumičkou jí zacpala ústa.“

„Co to pro Johnovou znamená z právního hlediska?“

„Zákon o správě nadačních fondů mluví jasně. Na Floridě se s ní soudci piplat nebudou. Spousta lidí poukázala nadaci velké částky v dobré víře, že jejich peníze budou využity pro správnou věc.“

„A nebyly.“

„Něco snad ano. Fredericks ale tvrdí, že podle jejich finančních expertů jsou účetní knihy plné hrubých nedostatků.“

„Jinými slovy?“

„Johnová falšovala, co se dalo. Bude se zodpovídat z řady velmi nepříjemných obvinění,“

„K tomu není co dodat. Vždycky jsem měl za to, že pracuji s čestnými lidmi,“

„Tím se už netrap. Co chystáš do budoucna? V poslední době moc sdílný nejsi.“

„Čekal jsem, až se zeptáš,“ pokrčil rameny.

„Aha. Tak to jsem nevěděla. Jak ses tedy rozhodl?“

„Dneska jsem volal do Georgetownu,“ konstatoval se zraky upřenými před sebe.

„No a?“

„Vzal jsem to. Prvního února nastupuju,“ oznámil a vyrazil Erin dech.

Dlouhé týdny se krotila, aby případné zklamání nebolelo tolik. Připravovala se na fakt, že Noah se zavedené pozice v Centru prenatální medicíny nevzdá. Veškerou dovolenou strávili na cestě mezi Washingtonem a Miami.

Jejich vztah se prohloubil a stali se na sobě závislými.

„Tak prvního února,“ vydechla nakonec.

„Jo. Prvního února,“ potvrdil.

„A budeme bydlet blízko sebe?“

„Vzhledem k tomu, že budu pracovat v Georgetownu, by dojíždění z New Yorku bylo trochu problematické,“ líčil s hranou nonšalancí. „Už jsem složil první zálohu na byt.“

„Fakt?“ přistoupila na jeho hru. „A kde se uhnízdíš?“

„V tom výškáči u řeky. Pamatuješ? Ríkalas, že odtamtud musí být nádherný výhled. Doslova jsi prohlásila, že za takovou nádheru by stálo za to zemřít.“

„A taky jsem tvrdila, že v něčem takovém jednou budou žít moje děti.“

„Hm. Za jak dlouho stihneš prodat tu svou garsonku?“

Pozorně se zahleděla na zápěstí a s přimhouřenýma očima kontrolovala čas. „Tak kolik máme hodin?“

Najednou propukli v bláznivý smích. Noah při první příležitosti zastavil a objal milovanou ženu tak horoucně, jako by jí sliboval, že bude navždycky s ní.