Tony Black

Inspector Rob Brennan 01. Pravda krvácí

Prolog

Dívčin výkřik zcela postačoval k tomu, aby prozradil jejich skrýš. Obvykle teprve pořádný randál způsobil, že se v oknech věžáku v Muirhouse začaly objevovat hlavy, ale tentokrát okolí nevzburcoval jen samotný hluk.

„Panebože…“

Mladá dívka vlastní hlas ani nepoznávala, zazněla v něm emoce, s níž se dosud nesetkala. Měl vyšší tón a zdálo se, že se chvěje. Zněl cize. Jako by se náhle ocitla ve světě, který znala jen z televize nebo kina.

„Co se děje, Trish?“

Dívku obklopily její tři mladistvé přítelkyně. Předtím kouřily, pily, smály se a vtipkovaly, krátily si tak další den, který měly trávit ve škole. Dnešek se však od ostatních dní lišil. Trish to věděla od chvíle, kdy začala ječet.

„Trish, co je?“

Dívka stála jako přimrazená. Když se jí přítelkyně dotkly, ucukla a začala se třást. Za okamžik jí vyhrkly slzy a stékaly jí po tvářích. Studily na horké pleti.

„Trish?“

Dívka neodpověděla, nemohla za sebe vypravit ani slovo.

Cítila, jak se jí z tváří vytrácí barva. Pevně sevřela víčka, snažila se vypudit ten výjev z hlavy, ale stále ho měla před očima. Začala si hryzat ret a dýchat jinak, rychleji. Cítila, jak se jí koutky úst stáčejí dolů, a vzápětí jako by se jí nekontrolovatelně roztřásla celá hlava. Objevily se další slzy.

Chvění náhle ustalo, ale jakmile otevřela oči a zvedla ruce, hned se vrátilo.

Trish věděla, že ostatní si okamžitě všimly pramínků krve. Byly to tmavě rudé šmouhy, které se pomalu šířily od konečků prstů dolů k jejím dlaním. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že ta krev je opravdu na jejích rukou, neboť se jí v tu chvíli všechno kolem zdálo neskutečné. Když jí však došlo, na co se to dívá, otevřela doširoka ústa a hrdlo se jí stáhlo.

Stála bez hlesu. Měla pocit, jako by vše bylo zamčené v jejím nitru. Uvězněné v pasti. Přítelkyně na ni zíraly.

„Trish…“

Otevřela ústa ještě víc a začala dávit, chtělo se jí zvracet, ale nevyšlo z ní nic než pronikavé, zoufalé zvířecí kvílení. Ostatní ustoupily. Sledovaly, jak se Trish při tom křiku chvěje. Zírala na své ruce a cítila, jak se jí při pohledu na čerstvou krev rozšiřují oči.

„Ticho tam!“ Z otevřeného okna věžáku nad uličkou se vyklonila hlava. Muž se podíval dolů, otočil hlavu k dívkám, ale podruhé už je neokřikl.

Dívky na sebe hleděly, tvářily se vyděšeně. Jedna pokrčila rameny. Další přiběhla k Trish a sevřela ji do náruče. Kvílení přešlo ve vzlyky, Trish se zhroutila na svou přítelkyni, plakala a třásla se. Děvče ji podpíralo a snažilo se ji udržet na nohou, ale posléze obě upadly.

„Co je, Trish? Co je?“

Zbylé dvě dívky na ně chviličku hleděly, pak jedna z nich ukázala do zadní části uličky. Tam stála velká nádoba na kolečkách, kontejner na komunální odpad. Trish do něj předtím odešla vyhodit prázdnou láhev. Viděla, jak na sebe dívky tázavě pohlédly. Poznala, že obě myslí na totéž – byly zvědavé.

Jedna z nich se vydala ke kontejneru, druhá ji následovala.

Trish se na ně snažila zavolat, aby se vrátily, ale stále nedokázala vydat ani hlásku. Dívala se, jak jdou, zkoušela dostat se k nim a zabránit jim v tom.

Ale dívky šly dál.

Byl to velký kontejner, vysoký téměř jako ony. Trish sledovala, jak na sebe pohlédly, když se k němu přiblížily, a ukázaly na krvavé šmouhy po prstech. Jako by se chtěla jedna druhé zeptat: „Co je uvnitř?“

Okamžik tam stály jako přibité a zíraly na sebe, pak jedna z nich řekla: „No tak, otevři to.“

„Ne, ty to otevři.“

Chvíli tam nehnutě stály. Trish na ně znovu zkusila zavolat, ale podařilo se jí ze sebe vypravit jen pronikavý jekot, který nedokázala ovládat.

Dívky se ohlédly. „Otevřeme to společně.“

Druhá odhodlaně kývla. „Tak jo.“

Natáhly ruce a nadzvedly víko kontejneru. Zdálo se, jako by tajily dech, když svýma drobnýma rukama odšupovaly černé plastové víko. Odhalilo temný vnitřek nádoby. Vteřinu nebo dvě upíraly pohled do temnoty, ale nezdálo se, že by něco viděly. Přistoupily blíž a stouply si na špičky.

Jak se přiblížily k okraji, Trish si vybavila nasládlý pach, který se zevnitř linul. Věděla, že bude chviličku trvat, než se jejich oči přizpůsobí tmě uvnitř, než od sebe oddělí světlo a stíny. Než rozeznají známé tvary v naprosto netypickém rozložení. Než spatří to, čemu jejich mysli budou odmítat uvěřit.

Za několik vteřin proťaly vzduch výkřiky dalších dvou dívek, které utíkaly z uličky pryč.

Kapitola první

Detektiv inspektor Rob Brennan stál přede dveřmi kanceláře vrchní superintendantky. Přešlapoval před mosaznou jmenovkou se zaťatými pěstmi, klouby na rukou mu vystupovaly. Přemýšlel, že by na dveře zaťukal, pak si to ale rozmyslel, sevřel kliku a vstoupil.

„Chtěla jste mě vidět?“

Vrchní superintendantka Aileen Gallowayová se sluchátkem v ruce právě kárala nějakého chudáka konstábla kvůli nepořádku v jeho záznamech o ujetých mílích a spotřebě těch nových cavalierů.

„Jestli se to teď nehodí, přijdu jindy,“ řekl Brennan.

Otočila se a pokynula mu, aby se posadil, a přitom stále pokračovala v kázání. Pomyslel si, že jde o ukázku toho, jak se dělá víc věcí naráz, jak se řídí pracovníci, nebo něčeho takového. Něčeho, v čem byly ženy vždy lepší než muži. Nešlo snad o obecně vžitý názor?

Brennan přešel ke stolu. Byl dokonale uklizený. Žluté poznámkové papírky na pečlivě srovnaných složkách se s geometrickou přesností překrývaly. Souprava per, pouze dvou, rámeček s fotografií usmívajícího se muže a dvou úžasných mladých dětí – vypadala jako reklama na hypotéky z doby před bankovní krizí, než se inzeráty zaměřily na neochvějnou stabilitu. Více k jádru věci, méně pozlátka. Nebo se možná nezměnily vůbec. Možná se teď na ně tak díval on, možná všechno ztratilo svůj lesk.

Brennan vytáhl silkcutku. To vlastně ani nejsou cigarety, jsou určené pro sváteční kuřáky a dospívající mládež, která si je kupuje v balíčcích po deseti a tajně je pokuřuje o přestávkách mezi hodinami ekonomie a matematiky. Ale něco se muselo změnit. Hodně věcí se muselo změnit, pomyslel si Brennan.

Když přiložil cigaretu ke rtům, vrchní superintendantka zavěsila sluchátko. „Zapalte ji a udělám si z vašich střev podvazky!“

Nejspíš to myslela vážně. Poválel špičku cigarety na jazyku a mlčel. Neměl v úmyslu ji zapálit, byla to

jen hra, kterou ji chtěl popíchnout. Gallowayová si dala ruce v bok. Zdálo se, že ho prokoukla – věnovala mu pohled typu „ať si chlapec hraje“. Usmála se a sedla si.

Brennan chvíli stál před ní. Byla to štíhlá bruneta v přiléhavé sukni a saku. Napadlo ho, jestli by ho za jiných okolností přitahovala. Pochyboval o tom, nebyla jeho typ. Vyzařovala z ní tvrdost, duševní nedostatek, který nedokázala přebít žádná fyzická přitažlivost. Šlo o ten druh ženy, co dokáže chlapa nakopat do koulí, a Brennan měl své koule rád tak, jak jsou.

„Zavolala jste mě, madam.“

„Neříkejte mi tak, Brennane… A přestaňte si hrát na kokota.“ Upřeně se na něj zadívala. To, co měl být pár atraktivních oříškových očí, se do něj zavrtávalo jako hladové krysy. Odvrátil pohled. Ať si o ní myslel cokoliv, byla jeho nadřízená a nadřízeného nevyzýváte… Pokud si tedy nechcete odnést vlastní hlavu v náruči na hraní.

Vrchní superintendantka zvedla složku svrchu úhledně srovnané hromádky na jejím stole. Na okamžik se zdálo, že ji zcela pohltila. Když svými dlouhými nehty obracela její stránky, naprosto Brennana ignorovala. Po chvíli se napřímila a složila dlaně do stříšky. Brennan se cítil nesvůj, když se na něj zahleděla a řekla: „Procházela jsem si vaše záznamy.“

„Záznamy?“ Přesně věděl, jaké záznamy má na mysli, ale dělal hloupého. Šlo o psychologickou složku, kterou sestavila doktorka Fullerová.

„Doporučení zní, abyste se vrátil do…,“ odmlčela se a poté dopověděla, „…skutečného světa.“ Brennan cítil, jak se mu zrychlil pulz. Dráždila ho. „Ano?“

„Co si o tom myslíte?“ Poodjela židlí kousek dozadu a zkřížila nohy. Pata jí vyklouzla a lodička na vysokém podpatku se jí zlehka pohupovala na palci.

„Už jsem vám to povídal – čím dřív dostanu pořádnej případ, tím líp.“

Gallowayová se na něj upřeně zadívala. Na okamžik si Brennan myslel, že se ho chystá vyhodit. Pak sáhla po složce a začala obracet stránky. Každou chvíli se zarazila, zahleděla se na nějaké slovo nebo slovní spojení a dlouze si povzdechla. Jednou nebo dvakrát si navlhčila rty jazykem a cvakla zuby.

Tohle dělala i Wulliemu, když se chystal do předčasného důchodu, a ten mu tenkrát povídal, že měl hroznou chuť dát jí do zubů tak, „aby jí cvakly sakra pořádně“. Brennan věděl, jak se cítil.

„Jestli se to týká tý vraždy v Muirhouse,“ řekl Brennan, „vím, že jste Lauderovi a Brycemu přidělila tu střelbu v hospodě, a za týhle situace je tu sotva dost lidí na to, aby zvládli pravidelnou službu –“

Gallowayová povytáhla obočí. „Takže co, měla bych vás vzít zpátky, protože máme lehký podstav, ano?“

„Ne, já, eh…“

Začala mluvit ostřejším tónem. „To si sakra opravdu nemyslím. Nikdy jste neslyšel o policejní spolupráci? Můžu si vyžádat třeba celou mordpartu, když to budu potřebovat, Brennane.“

Věděl, že teď blufuje – v žádném případě nechtěla lidi někoho jiného ve svém rajonu. Nepřála si, aby o ní někdo podával hlášení soupeřům. Místa s hodností vrchního konstábla byla vzácná jako kobližky

houpacího koně a ona to věděla. Nezahrávala by si se svými vyhlídkami, když přicházelo v úvahu její povýšení.

„Podívejte, vím, že musíte brát v úvahu jistý… okolnosti.“

Zasmála se a téměř vyprskla: „Okolnosti! Cha, takže takhle se tomu dneska říká?“ Prudce zavřela složku, vstala a otočila se obličejem k oknu. Brennan se přistihl, že jí mimoděk hodnotí pozadí.

„Tyhle okolnosti, Brennane… Měly by mě znepokojovat?“ Zhoupl se na špičkách. „Mě neznepokojujou.“

„Vy se staráte hlavně o to, abyste se dostal na fotbal, když hrajou Hibs, Brennane. Neptám se, co znepokojuje vás. Měly by znepokojovat mě, zlato?“

Detektivu inspektorovi se začaly potit dlaně. Promnul si je. Cítil silné nutkání popadnout ji za krk a zatřást tou čubkou, aby se naučila slušnému chování, ale odolal. „Jsem v dobrý kondici… Nažhavenej na nějakou práci, šéfe.“ Měla ráda, když ji někdo oslovil šéfe – cítila se pak jako jeden z chlapů.

Otočila se zpět tváří k němu a ztěžka dosedla na židli. Její řeč těla, její pózy, všechno to hlasitě vypovídalo o jedné věci – neměla se kam obrátit.

Vrchní superintendantka Aileen Gallowayová vytáhla ze zásuvky další složku, okamžik do ní něco čmárala a pak ji otočila. Zabubnovala prsty na modré desky z tvrdého papíru. „Příchozí informace o tom případu shromažďuje Stevie McGuire –“

Brennana to rozpálilo. „Podělanej Stevie McGuire… To je to tak špatný?“

Gallowayová se zamračila. „Podívejte, Robe, je z něj teď detektiv konstábl – věřte mu trochu.“

„Je to detektiv konstábl bez zkušeností,“ rozohnil se Brennan. „Neříkejte mi, že mu dáváte tuhle vraždu… To mi neříkejte.“

Gallowayová se odmlčela, dotkla se koutku úst, pak složku zvedla a podala mu ji. Pomalu a zlehka řekla: „Pusťte se do toho, provětrejte ohledávače místa činu… A nebojte se těma svýma velkýma nohama nakopat pár zadků.“

Brennan na okamžik přemýšlel, jestli jí rozuměl správně. Zamrkal a několikrát se nadechl. Zdálo se, že to ho probralo. Natáhl ruku a chňapl po složce. Jedna jeho část měla pocit, jako by mu někdo uvolnil nějaká pouta, nebo možná jako by ho propustili z vězení. Žádná jeho část se však nechtěla radovat. Nikdy ho netěšilo, když slyšel, že vyhasl něčí život, obzvláště někoho tak mladého. Byla to špatnost, která se ho vždy hluboce dotkla. Zamířil ke dveřím, udělal tři, možná čtyři kroky.

Pak uslyšel: „Brennane…“ Gallowayová opět stála a ukazovala na něj. Něco v jejím postoji, v úhlu, jaký svírala její tvář vůči krku, prozrazovalo, že by se na něj mohla každou chvíli vrhnout těmi svými špičatými nehty. „Jestli to poděláte, nebo to jenom náznakem začnete podělávat, tak se postarám, abyste strávil zbytek kariéry u dopraváků, a zajistím, že pokaždé, když nahoře na Easter Road vypadnou semafory, budete tam v té budce stát vy v bílých rukavičkách a řídit provoz.“

Brennan došel ke dveřím a odpověděl: „Ano, madam.“

Kapitola druhá

Mělo to být takhle? Když Brennan vyšel se složkou z kanceláře vrchní superintendantky a kráčel k přepážce, cítil, jak se do něj vpíjejí pohledy ostatních. Chvíli to nechal být, ale pak tomu učinil přítrž

– rychle se otočil. Nastal krátký okamžik, kdy se zdálo, že všichni uvažují nad tím, co udělá dál, ale pak se vrátili ke své rutině. Začali opět zvedat sluchátka telefonů, otvírat zásuvky a rozmlouvat mezi sebou. V Brennanovi se vzedmula vlna pýchy, nepochybně zaznamenal vítězství. Byl opět součástí sboru – opravdového sboru, ne někým, kdo sedí u stolu, přepočítává kancelářské sponky a poslouchá detektivy konstábly s mlíkem na bradě, jak klábosí o věcech, o kterých nic neví.

„Ty… Jak se jmenuješ?“ zeptal se Brennan.

„Sutcliffe, pane.“

Brennan se uculil. „Jako ten masovej vrah, co? To teda musíš mít odvahu, dát se k nám s takovým jménem.“

„Ano, pane.“

Řiťolezec, ty Brennan nesnášel. „Chci uvolnit hlavní vyšetřovací místnost.“

„Ale detektiv inspektor Lauder –“

„Seru na Laudera! Přesuňte ten případ se střelbou do vyšetřovací místnosti tři.“

„Ano, pane.“ Policista zůstal stát. I všichni ostatní v místnosti vypadali jako přimrzlí.

„Tak na co čekáte?“ štěkl Brennan.

Přihlížející ožili. Brennan dost riskoval, ale věděl, že si musí okamžitě zjednat respekt. Celá stanice by hledala nějakou jeho slabinu, čekali by na první chybičku, na první chybějící tečku nad „i“, první zapomenutou příčnou čárku u „t“. To se nesmělo stát. Sebedůvěra je vnitřní pocit, ale je ji třeba ukázat i navenek. Špatně načasovaný povzdech, zachvění hlasu, zpochybnění jeho autority nebo kterýkoliv ze stovky podobných projevů, jež znají pokeroví hráči, a už by drbali v kantýně. Musel tak začít a pak v tom pokračovat, nebo čelit následkům. To se naučil v průběhu své služby v uniformě – bylo třeba je seřvat a rychle vytyčit hranice, jinak se začali vzpouzet a být drzí. Koneckonců právě to se stalo před nedávnem a v tuhle chvíli bylo v sázce příliš na to, aby se vyšetřování chopil jinak než pevnou rukou. V posledních několika měsících jako by jeho kariéru udržovaly při životě kyslíkové přístroje, bylo načase ji trochu oživit.

Ve výtahu si dovolil na chvilku opřít hlavu o stěnu, ale jen na okamžik, pak krk napřímil a otevřel složku. Výčet faktů, který sepsal Stevie McGuire, ho ihned podráždil. McGuire neuměl pravopis ani gramatiku – pokud tohle byl materiál sepsaný detektivem konstáblem, pak veřejnost měla právo cítit se ošizená.

„Rodiče by tu školu měli žalovat.“ Brennan zavrtěl hlavou. Děsilo ho pomyšlení, v jakém stavu je místo činu, pokud byl McGuire první, po kom sáhli. Doba byla těžká, rozpočet napjatý, ale pokud jejich práce měla mít cenu, musela se přidělovat dobrým policistům. Do sboru se dostávalo příliš mnoho kancelářských kariéristů, příliš mnoho čerstvých absolventů, kteří toužili po rychlé cestě vzhůru, a McGuire byl typickým příkladem.

Dveře výtahu cinkly, Brennan vystoupil. Seržant na přepážce právě pročítal sportovní stránky v News. Brennan ho pozdravil jako obvykle: „Dobrej, Charlie.“

„Robe.“ Seržant odložil noviny a zúžil oči.

„Jaký tady máš auta?“

Starší muž napřímil záda a složil ruce na přepážce. „Všechny jsou pryč.“

„To si ze mě děláš prdel.“

Seržant zavrtěl hlavou a opsal rukou široký oblouk. „Ne, všechny jsou pryč. Zločin je v Edinburghu velkej byznys. Neslyšel jsi o tom?“

„Tak mi pověz, Charlie, mám snad jet na místo vraždy podělaným autobusem?“

Seržant znovu složil ruce na přepážce a jeho šedý knírek sebou lehce škubl. „Podívej, nestřílej za špatný zprávy posla.“

Brennan praštil svou složkou na přepážku. „Podej mi vysílačku.“

„Cože?“

„Vysílačku, Charlie…“

„Co s ní budeš dělat?“

Brennan naklonil hlavu. „Zkusím, jestli se s ní dovolám do podělanýho autobazaru. Co tak asi myslíš?“

Seržant pomalu, křehkou rukou uchopil vysílačku a podal ji Brennanovi. „Vsadím se, že s ní neumíš.“

„Nehraj si na chytráka, Charlie. Dostaň mi k ní McGuira.“

„Je u vraždy!“

„Jo. U mýho případu,“ vyštěkl Brennan. „Sežeň ho.“

Ve vysílačce několik vteřin praskalo, pak starší muž zavolal detektiva konstábla McGuira. Neozvala se žádná odpověď.

„Bude na místě činu, Robe.“

Brennan zabubnoval na přepážku prstem. „Ještě.“

„Robe.“

„Zkus ho ještě, Charlie.“

Ve vysílačce chvíli jen praskala statická elektřina, potom odešlo další zavolání. Spojení zašumělo a vzápětí se ozvalo: „Detektiv konstábl McGuire.“

Brennan stiskl tlačítko. „Stevie, tady Rob Brennan. Chci tě tady ve vyšetřovací místnosti. Auto nech na místě, budu ho potřebovat později.“

„Robe… Povídal jste, že tu mám nechat auto?“

„Tak to jsi mě slyšel dobře. Nech tam auto a řekni strážníkovi, ať tě sem doveze. Ale rychle. Potřebuju odvoz na místo činu.“

Na lince se na chvíli rozhostilo ticho.

Pak se McGuire znovu ozval: „Rozumím, Robe.“

„Tady detektiv inspektor Brennan…, Stevie.“ Další pauza. „Ano…, pane.“

Brennan předal mikrofon na stojánku zpět seržantovi. „Tak to by bylo.“

Seržant zavrtěl hlavou. „Když s ním budeš mluvit takhle, jenom ho rozdráždíš, Robe.“

„Ale hovno.“

Seržant si povzdechl. „Ty jsi šéf.“

Brennan se zhluboka nadechl a rozhodl se, že na to neodpoví. Posadil se u vchodu, bubnoval prsty na modrou složku a čekal, až dorazí policejní auto. Nevzhlédl, ale vycítil, že seržant se vrátil ke sportovním stránkám News. Podělaná obrana Hibs, pomyslel si. Gallowayová občas odbočila k něčemu, do čeho jí nic nebylo. Rád by viděl, jak by se tvářila ona, kdyby okomentoval časopis Hello!, který zahlédl v její kabelce Mulberry. Drzá svině. Věděl však, že navážet se do ní by nebylo moudré. Bitva pohlaví byla vybojována a on prohrál.

Složka na klíně ho vábila, ale něco jiného ho přitahovalo ještě silněji. Brennan vstal a přešel ke vchodu. Když se nad novinami vynořily oči s popraskanými žilkami, kývl. „Jdu si zakouřit.“

Odpovědělo mu také pokývnutí. Novinový papír znovu zašustil.

Obloha venku byla šedá, hrozila deštěm. Brennan měl tuhle roční dobu rád. Už nebylo léto, ale do zimy zbývala ještě dlouhá doba. Extrémy těchto ročních období mu lezly na nervy. Člověk nikdy nevěděl, co si má který den vzít na sebe. Kdyby si mohl počasí vybrat, vždycky by sáhl po šedé obloze a troše chladu. Sluneční svit se přeceňoval, stejně jako vůně posekané trávy a grilovaného masa.

Když sloužil jako strážník, teplejší měsíce nenáviděl, protože s sebou přinášely opilce a zlodějíčky, kteří kradou okapy ze střech. Neznamenaly nic než potíže. Zločin byl zločin, ale tyhle maličkosti Brennanovi vždycky připadaly jako společenský problém. Jako selhání společnosti, politiků… Jako plýtvání jeho časem. Šlo mu o ty zlé, o vrahy, chladnokrevné zabijáky – to byli ti, které chtěl mít z ulic pryč a ve vězení. Přinejmenším ve vězení.

Brennan vytáhl svůj balíček cigaret Silk Cut. Posmutněl. Toužil po B&H, silných cigaretách, které uměly pořádně protáhnout plíce, ale čtyřicítka na krku si žádala několik ústupků. Dny, kdy si měnil cigarety s Wulliem – kuřákem capstansek – byly nenávratně pryč. Doufal, že na Wullieho nenarazí, když bude zrovna žmoulat v ústech nějakou tu silkcutku – musel by se stydět. Když si Brennan vzpomněl na toho starého parťáka, v duchu se uličnicky usmál, ale rychle ho to přešlo.

Shlukem šedých mraků prorazil svazek slunečních paprsků a vykreslil na policejním parkovišti žlutý obdélník. Ozářil několik loužiček rozlité nafty, malé duhové skvrny ve výmolech. Brennan otočil hlavu, zhluboka potáhl z cigarety a otevřel složku.

Detektiv konstábl McGuire tam spěšně napsal několik poznámek.

• Bílá žena, (věk neznámý) mladá.

• Nalezena v kontejneru na odpad. Šmouhy od krve na kontejneru.

• Příjezdová ulička, u věžáků. Vzadu parkoviště.

• Čtyři mladiství (dívky/místní) na místě činu.

• Žádné výpovědi, dívky příliš rozrušené. Zavolat rodičům.

• Čas smrti neznámý, lékař zavolán, na cestě.

• Místo činu zajištěné, strážníci po obvodu. Laboratoř připravená.

Brennan otočil na další stránku tenké složky papírů. Byla prázdná. I ostatní papíry se bělaly prázdnotou, až na několik standardních tiskopisů a kontaktních seznamů s čísly, která už měl v telefonu. Nenašel v deskách nic, co by mu někdo nemohl sdělit během dvou minut, ale současná posedlost po zaznamenávání každého kroku do posledního detailu si žádala písemnou formu. Zavřel složku. Vypadala žalostně tenká, ale věděl, že než den skončí, znatelně nabude na objemu.

Slunce zmizelo za dalším šedým mrakem, skvrny na parkovišti opět potemněly. Brennan típl cigaretu o stěnu budovy a odhodil ji na cestu. Poslední žhavé jiskry zasyčely na mokrém asfaltu. Když se díval, jak vítr unáší filtr dál, na místo naproti němu zajelo černé audi. Registrační číslo okamžitě poznal.

Bylo nové a nepatřilo policii. Motor utichl. Dveře u řidiče se otevřely.

Doktorka Lorraine Fullerová na sobě měla hnědý kalhotový kostýmek šitý na míru, který zvýrazňoval její útlý pás. Nesla těžký kufřík – ne lékařský, tenhle vypadal, že bude plný papírů. Brennan sledoval její pohyby, když si odhrnovala dlouhé vlasy z očí a zastrkovala je za uši. Vypadala unaveně. Ze zadního sedadla audi si vzala kabátek a další zavazadlo, kabelku. Pak si všimla, že se na ni Brennan dívá. Lorraine okamžitě odvrátila pohled. Neusmála se, nepozdravila ho, ale nesporně ho poznala.

Dálkovým ovladačem zamkla auto a vydala se směrem ke stanici. Přehazovala si kabelku z ruky do ruky, než se rozhodla nést ji v té, v níž ji držela původně. Kabátek si přehodila přes předloktí a energickým krokem vyrazila, její podpatky hlasitě klapaly na tvrdém povrchu.

Brennan ji chvíli pozoroval, a když se přiblížila, stočil pohled ke dveřím, natáhl se a sevřel kliku. Až těsně u něj promluvila: „Potřebuji se sejít.“

Brennan sklopil oči. „To je těžký.“

„Proč?“ zeptala se ostře.

„Jsem zpátky ve službě.“

„Já vím.“ Hlubší smysl tohoto prohlášení nechala nevyřčený.

„Dobře. Kdy?“

„Brzy. Zavolám ti.“ Vykročila ke dveřím. Brennan stiskl kliku a dveře otevřel. Sledoval ji, jak vchází dovnitř, a přitom myslel na jejich poslední setkání – došlo k němu už víc než před týdnem, příliš dlouhá doba. Ale nemohl si pomoci. Někdy si potřebujete od lidí odpočinout, i od těch, kteří jsou vám blízcí.

Do prostoru před stanicí se vřítil policejní vůz. Detektiv konstábl McGuire si pospíšil, otevřel dveře u spolujezdce a vystrčil nohu nad asfalt, ještě než auto zastavilo.

Brennan se otočil a zamířil k mladšímu muži. „Stevie.“

„Pane.“

Zvedl složku. „Co pro mě máš dalšího?“

McGuire promluvil ke svým nohám. „Čas smrti byl stanoven na někdy v průběhu noci. Budeme to vědět přesněji, až ji dostanou na stůl.“

Brennanovi se nelíbil jeho slovník. Už tak byl nasupený z toho, že se viděl s Gallowayovou a potom s Lorraine. „Je to něčí dcera, chlapče.“

Detektiv konstábl se zarazil. „Omlouvám se… Je tu, eh, ještě něco.“ To vždycky, pomyslel si Brennan. „Pokračuj.“

„S tělem si někdo pohrál.“

Brennan sklonil bradu k hrudníku a pohlédl na něj zpod víček. „Sexuálně?“

„Ne, alespoň si to nemyslíme… Byla zohavena, ošklivě zohavena.“ Brennan viděl, že detektiv konstábl je z toho nesvůj. Sledoval, jak si tře ruce. Teď mluvil ke svým dlaním. „Ta dívka byla rozřezaná.“

„Co tím myslíš?“

Konstábl se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. „Má odstraněné končetiny… Nohy jí někdo odřezal pod koleny a dal do pytle.“ Pohlédl Brennanovi do tváře. „Paže nemáme.“

„Paže tý holky chybí?“

Detektiv konstábl kývl. „Byly odstraněny… surově.“

„Ježíši Kriste.“ Brennan se obrátil k autu. „Ten jí teda dal.“ Zprudka otevřel dveře na straně spolujezdce, nastoupil si, zabouchl je a stáhl okénko. McGuire strnule stál, když na něj Brennan štěkl: „Připrav vyšetřovací místnost – jsme v tý velký.“

„A co to Lauderovo střílení?“

„Seru na Laudera! Než se vrátím, chci výpovědi těch holek a laboratoř ať je připravená na celonoční směnu. Jasný?“

„Jo, jo… Ještě něco?“

„Ano. Dej dohromady seznam všech pohřešovanejch mladistvejch holek v zemi. A všechno, co se objeví, budeš hlásit nejdřív mně, ne vrchní. Rozuměl jsi?“

McGuire kývl, ale tvářil se nejistě a poškrábal se na dlani.

„Stevie, všechno… Bez ohledu na to, co ti řekne ona. Rozuměl jsi?“

„Jo… Rozumím, pane.“

„Dobře. Dokud budeš pamatovat na to, že tohle je moje vyšetřování, Stevie, budeme spolu dobře vycházet.“

Brennan plácl do přístrojové desky. Policejní auto za vřeštění sirény vyrazilo.

Kapitola třetí

Brennan přemítal, co se mění rychleji, jestli město Edinburgh, nebo on. Když policejní auto vyjelo z Fettes, zašklebil se na řady vozidel, které ucpávaly silnici. Středověká města nikdy nebyla stvořena pro auta, ale pamatoval doby, kdy se dalo dostat na kýžené místo mnohem snadněji. Všude se objevily jednosměrky, takže každá cesta vedla oklikou. Přidejte k tomu vyhrazené pruhy pro autobusy, neustálé práce na silnici a totální rozkopání, které způsobilo nedávné zavedení tramvajové dopravy, a z řízení se stane pomalý a efektivní způsob mučení.

„Uhni, sakra, z tý podělaný cesty,“ štěkl strážník za volantem. Brennan zavrtěl hlavou, to stačilo.

„Omlouvám se, pane.“

„Řídil bys radši taxík, synu?“

Strážník ztuhl a okamžik si hryzal ret. „Ne, pane…“

Brennan se zasmál. „Nedělej si starosti, jenom si z tebe utahuju. Tihle zbohatlíci ze Stockbridge v těch svejch kárách mě taky pěkně serou.“

Strážník vypadal, že se mu ulevilo. „Tohle jsou spíš maminy, co vozej dětičky do školy.“

„Sladký paničky k nakousnutí… Daly si latté na Morningside a teď se vracej domů! Budiž jim to přáno, nejspíš je čeká pořádná dřina. Musej se v televizi dívat na Sama doma a leštit ty svoje podlahy ze světlýho dřeva.“

Strážník poklepal na volant, čímž dal až příliš najevo svůj naprostý souhlas. To Brennana zarazilo. A věděl proč – po půlroční nucené dovolené z psychických důvodů důvěrně znal televizní program. Jeho pokusy o kutilství příliš úspěšné nebyly – otec mu vždycky říkal, že ani neví, za který konec se drží kladivo. Andy si nevedl o mnoho lépe. Ani jeden z nich nebyl jablkem, které nepadlo daleko od stromu, jeho mladší bratr však alespoň zvládl po nějakou dobu rodinnou firmu dál provozovat.

Nebyla to jeho chyba, že z ní nic nezůstalo. Andymu to nikdo nemohl vyčítat. Nebo by Brennan mohl? Někdy o tom přemýšlel. Věděl, že otec mu to za vinu dával.

Brennan měl teď hodně o čem přemýšlet. Tahle období přicházela a odcházela. Věděl, že se cyklicky opakují. Když se narodila Sophie, prošel si něčím podobným – přemýšlel, hodnotil. Život měl náhle větší význam a mnohé z toho, co předcházelo, bylo bezvýznamné. O patnáct let později se vše obrátilo – zdálo se, že na ničem nezáleží. Co se změnilo? On, nebo svět? Na mysli mu vytanula dávná

slova nějakého filozofa, která se týkala věku člověka a toho, jak v průběhu dospívání a stárnutí vnímá život a zkušenosti rozdílně. Co se zdálo cenné nebo důležité, se postupem času ukazuje jako zbytečné. Téměř se smál prázdnotě svého mladšího já. Byl však teď lepší? Zkušenost je slovo, kterým člověk označuje své chyby. To také někdo řekl.

„Vezmi to pruhem pro autobusy,“ ukázal Brennan strážníkovi. Drsnost jeho hlasu ho překvapila. Bylo v něm toho teď hodně, co ho samotného překvapovalo.

„Ano, pane.“

Policejní astra uháněla podél kolony vozidel. Mladá žena na ulici si přitiskla ruce na uši. Brennan věděl, že ty starší se tím neobtěžují – jejich sluch otupěl do té míry, že je siréna netrápila. Byl to jeden z těch postřehů, které získal díky téhle práci. Jen velmi málo jich stálo za pozornost. Na kruhový objezd v Crewe Toll vjel řidič příliš rychle. Brennan cítil, jak zadní pneumatiky trochu zaplavaly, když auto zabočilo na Ferry Road. Přistihl se, že automaticky sevřel madlo dveří a pravou nohou šlápl na imaginární brzdu. „Snaž se nás tam ale dostat vcelku.“

„Omlouvám se, pane.“

„A přestaň se omlouvat. Omlouváš se až moc… Mě si nevšímej, já jsem rejpal na plnej úvazek. Při týhle práci upozorňuju každýho, když se mu něco nepovede.“

Hlavní tepnu obklopovaly letité postavy jako z obrazů Petera Howsona. Dělníci s velkýma rukama, pijáci a prostitutky. Kuřáci s klidem pokuřovali, špačky odhazovali na ulici. Všichni při pohledu na rychle jedoucí policejní auto vrtěli hlavami. Pro ty v okolí byli chlupatý. Čmuchalové. Poldové. V téhle části města je nikdo nevítal, nikdo na ně nečekal s červeným kobercem. Brennanovi to bylo jedno. Už dávno neměl potřebu být oblíbený – v žádném směru – a už vůbec ne kvůli tomu, že je policista. Byly doby, kdy jeho žena pořádala pro své známé k smrti nudné večeře a přítomní manželé se tam kvůli němu snažili intelektuálně vyjádřit svůj názor na policii. „Nechtěl bych žít ve společnosti bez policie,“ poznamenal jeden pupkatý manažer střední úrovně, „z úplně stejných důvodů, jako bych nechtěl žít v Somálsku.“

Brennan si tu poznámku pamatoval, stejně jako samolibé uculení, kterým ten vůl svá slova zakončil. Byly to plané kecy. Většina z toho byly plané kecy. Byla to práce. Nutné zlo.

Na Pennywell Road se obrázek změnil k ještě horšímu. Zrzavé děti, sotva ve školním věku, kterým koukaly z kalhot holé zadky, na ně dělaly neslušné posunky. Několik se jich pokusilo plivnout směrem k autu. Brennan věděl, že sahaly i po kamenech, ale nijak ho to netrápilo. U krajnice stály podomácku oblečené ženy středního věku v pantoflích, nakláněly se přes zídky zahrádek a

brebentily. Očividně zaznamenaly aktivitu policie a teď klábosí o protidrogových zátazích, koho manžela chytili a jak ho policisté šikanovali. Každou slabiku těchto fantazií zdůrazňují potahováním z cigaret značky Superkings. Byly k vidění stejně často jako odpadkové koše a další věci rozmístěné v ulicích. Působily podobně depresivně jako rozbitá pohovka nebo rezavějící skútry na zarostlých zahradách. Tyhle výjevy by Brennan dokázal malovat zpaměti. Věděl, že existují liberální myslitelé – Wullie jim říkal vrstva čtenářů Guardianu – kteří by jen lapali po dechu a vysmívali se těmhle zanedbaným lidem, ale on k nim nepatřil. Tady byla líheň zločinu, odkladiště vyhnanců a tupých buranů. Jednalo se o nebezpečné místo, o tom nebylo pochyb.

Brennan zavrtěl hlavou a vzdychl: „Další chudák holka našla svoji smrt. Kolikátá už?“ Strážník pokrčil rameny. Vypadal, jako by přemýšlel, ke komu to detektiv inspektor mluví.

Brennan pohlédl čelním sklem na místo, kde zastavila jednotka pro zkoumání místa činu. Na mysli mu vytanul název jedné staré písně: „Další dívka, další planeta…“ Poděkoval Kristu, že jeho dcera vyrůstala na opačné straně města. Tady žádné dítě nemělo šanci.

„Zastav před forenzníma,“ řekl Brennan. „Nechci, aby nás obviňovali, že jsme jim zahradili přístup do tý jejich boudy.“

Řidič zvolna podřazoval, až nakonec zastavil u obrubníku. Na ulici se shromáždil menší dav, několik strážníků vytvořilo řídký kordon. Lidé v davu vypadali zaraženě. Brennan okamžitě věděl, že se informace o činu roznesly.

„Podívej se na ně,“ řekl konstáblovi.

„Co?“

„Na jejich tváře. Vědí to.“

Mladší muž se zahleděl z okénka. Zdálo se, že v jeho obličeji se zračí tatáž smutná směsice bolesti a hanby. Shromážděné lidi ovládal zármutek. Brennan věděl, že to není dobré znamení. Ublížená skupina znamenala skupinu potíží a bez potíží by se raději obešel.

Konstábl si nasadil čepici a vystoupil za Brennanem na chodník. Členové forenzní jednotky přecházeli z uličky do své bílé dodávky, která vypadala jako pojízdná knihovna. Brennan pozoroval i jejich tváře, jestli neuvidí nějaký náznak, z něhož by se dalo něco usoudit, ale jejich výraz mu nic neprozradil. Jako vždy. Dva strážníci detektiva inspektora pozdravili. Jeden mluvil do vysílačky připnuté na neprůstřelné vestě, ale když uviděl detektiva, zmlkl. „Dobré ráno, pane.“

Brennan kývl. „Je tady doktor?“

„Byl tu, ale odjel.“

„Do hajzlu. Už? To pospíchal na dovolenou?“

Strážník si promnul tvář, snažil se odpovědět, ale zdálo se, že nemůže najít správná slova.

„To je jedno,“ řekl Brennan. „Dáme se do toho.“

Když vykročil k uličce, střetl se s mladou ženou, která držela v ruce digitální záznamník. Právě

podlezla pod modrobílou páskou a zcela jistě se tam nepotloukala jen tak. „Vy jste vyšetřující důstojník?“ zeptala se.

Brennan se na ni podíval, pak střelil pohledem po strážnících. Ti vstoupili mezi ně a popadli ji za ruce.

„Pusťte mě!“

„Omlouváme se, pane.“

Brennan celou scénu pozoroval. Ženě bylo něco málo přes dvacet, měla svěží tvář. A také až příliš dychtila po nějakém úlovku.

„Identifikovali jste oběť?“

Už tak měla informací až moc.

„Máte nějaké podezřelé ze smrti té dívky?“

Brennan cítil, jak se mu v hrudi rozlévá horko. Zaťal zuby. Žena vykroutila paži ze sevření strážníků a přistrčila k němu mikrofon záznamníku. Brennan zvedl ruku a malé stříbřité zařízení dlaní zakryl.

„Zdá se, že víš víc než já, drahoušku.“

Vztekle sykla a téměř vyplivla: „Já nejsem žádný váš drahoušek!“

Brennan se na ni usmál a odkráčel. Přes rameno ještě prohodil: „To máš teda pravdu.“ Cestou k uličce k němu přistoupil jeden z forenzních specialistů. „Dobrý den, pane.“

„Opravdu?“

Muž svraštil obočí. „Pane?“

Brennan se zastavil a pokynul směrem ke scéně, od níž právě odešel. „Jak se toho ten podělanej tisk domáknul tak brzy?“

Specialista nyní obočí pro změnu povytáhl. „Tisk?“

„No večírek na uvítanou od News to není.“

Specialista pohlédl za Brennana. Strážníci právě vyváděli mladou reportérku za pásku ohraničující uzavřenou oblast. „Tu jsem ještě neviděl.“

„Dobře si ji prohlídni. Určitě ji budeš vídat častěji. Věř mi, já se v lidskejch povahách vyznám.“ Specialista neodpověděl. Podal Brennanovi pár modrých návleků na boty.

„Máš nějaký rukavice?“ zeptal se detektiv. Pokrčení ramen, zavrtění hlavou.

„Typický. Tak se do toho dáme.“

Brennan přešel kolem forenzního specialisty a zamířil do uličky. Když ho minul, specialista promluvil: „Měl bych vás varovat, pane, není to pěkný pohled.“

Brennan se otočil. „To není nikdy, chlapče.“

Kapitola čtvrtá

Devlin McArdle si přejel dlaní po hladké hlavě. Stopa po břitvě pod jeho dotykem pálila, ale spokojenost, kterou mu tento sestřih přinášel, pálení přebila.

„Pěkný, dobrá práce,“ řekl.

Holič se usmál, naklonil se k němu a začal McArdlovi ometat ramena. Na podlahu spadlo několik pramínků kraťoučkých vlasů. McArdle svěsil koutky úst a holičovu ruku odstrčil. „Dost, to stačí.“ Jakmile se zvedl z křesla, holič mu jediným rychlým trhnutím odstranil černou látku kolem krku. McArdle přešel k pokladně a zeptal se: „Kolik?“

Odpovědělo mu zavrtění hlavou. „Nic, pane.“ Holič se zlehka pokřižoval na srdci. „Pro vás zdarma, pane.“

McArdle se usmál. Jen lehce zvlnil rty. Zdálo se, že na to není zvyklý, a úsměv zmizel téměř stejně rychle, jak se objevil. Když se obrátil ke dveřím, uviděl, že na něj venku čeká hubený muž. Nervózně škubal za šňůrku od tepláků. Jedním víčkem mu cukal tik a on si mnul oko takovou rychlostí, až to vypadalo nepřirozeně. Nesvůj, ten chlap byl nesvůj. Ještě víc než obvykle, pokud to vůbec bylo možné. Celé jeho chování naznačovalo potíže – buď nějaké měl, nebo k nim směřoval.

U dveří se muž pokusil upoutat McArdlovu pozornost. Předklonil se a třesoucí se rukou zagestikuloval. McArdle ho ignoroval, vyšel ze dveří a pak na London Road. Na ulici panoval čilý ruch. Bylo časné odpoledne. Výplatní den dávek přivábil k poště hotový dav lidí. Při chůzi McArdle cítil, jak se mu stehna třou o sebe. Měl tělesnou stavbu vzpěrače, dokázal se o sebe postarat. Říkali mu „Deil“. Ti, kdo ho neznali, se domnívali, že se jedná o zkratku jeho jména, která má jen z žertu stejnou podobu jako slovo, jež Skotové používají místo anglického devil, ďábel. Ti, kdo ho znali, však měli jasno v tom, že si takové jméno plně zaslouží. McArdle byl rád, když to o něm lidé věděli.

Hubený muž ho ulicí následoval. McArdle ho zahlédl, jak se šourá podél dveří a pod lešením a snaží se udržet v uctivé vzdálenosti. Řekl Barrymu Tierneymu, aby ho na ulici nikdy nezastavoval.

Několikrát toho ztroskotance varoval. Cítil, jak s každým krokem víc dupe, a přál si, aby si býval nevzal sportovní boty – pro rozkopání hlavy toho debilního kokota by se víc hodily vysoké a pevné. Ramena mu ztuhla, když viděl, jak se od Maryfieldu směrem k turistům podnikajícím výšlap na Artušovo křeslo rozlévá mlha. Přešel silnici, pokračoval na West Norton Place a u staré technické univerzity zabočil do menší uličky. Otočil se a viděl, že Tierney se hrne za ním. McArdle zapadl na smetiště za čerpací stanicí Shell a čekal. Za chviličku uslyšel zvuk šouravých kroků a hlasité oddechování. Vystrčil ruku a zatáhl Tierneyho za opuštěnou budovu.

„Na co si to, kurva, hraješ?“

Tierney sebou škubl a zvedl ruce k hlavě. „Mám peníze… Mám peníze.“

McArdle mu dal facku. Jedna stačila na to, aby ho složila. Tierney upadl na zem a schoulil se do klubíčka. „Omlouvám se… Vím, co jste povídal, ale mám peníze.“ Zalovil v kapsách své potrhané teplákové bundy Adidas. „Tady, tady…“ Bylo to čtyřicet, možná padesát liber.

McArdle po nich chňapl. „Co to je?“ Pleskl do bankovek a pěstí udeřil Tierneyho do hlavy. Síla úderu mu odřela klouby na ruce. Ze šrámu na čele hubeného muže začala téct krev. „Dlužíš mi víc než padesát liber!“

„Já vím… Já vím… Jen jsem si myslel…“

„Co sis myslel?“ McArdle mu šlápl na hrudní koš. Tierney se ztěžka rozkašlal. „Já ti řeknu, kdy máš myslet, ty sračko. Rozumíš? Co? Rozumíš?“ McArdle se chystal Tierneyho sprovodit ze světa, ale

zvuk auta zastavujícího u čerpací stanice Shell ho přiměl úmysly změnit. Sklonil se, popadl Tierneyho za krk a trhnutím ho postavil na nohy.

„Koukněte, omlouvám se… Omlouvám se, mám vaše peníze… Brzy můžu mít všechny!“ McArdle Tierneyho pustil a dloubnul ho do hrudi. „O čem to mluvíš?“

Tierney zalapal po dechu a poodstoupil. „No, víte, jak jsme s váma Vee a já měli tu dohodu tenkrát – vzpomínáte?“

McArdle svěsil spodní ret. Byl zmatený. Říkal mu Tierney to, co si myslel, že říká? „Myslíš tím, že ty a Vee… Neříkáš mi, že mi chceš zaplatit zase takhle?“

Tierney ustoupil o další krok. Ve tváři mu cukalo a znovu se objevil tik, když se oprašoval svými kostnatými prsty. „Jo, jo. Teda ne… Minule jste zaplatil víc. Víc než vám dlužíme.“

McArdle natáhl ruku a položil ji Tierneymu na rameno. Zaujalo ho to, ale nebyl si jistý, jestli mu může věřit. „Jestli je to nějaká podělaná bouda, tak rozházím kousky tvýho těla po celým městě.“

Tierney dvakrát mrkl, byly to rychlé pohyby, nepřirozené. „Ne. Je to čistý.“

„A ty mi to chceš prodat?“

„Jo, prodat. Chceme.“

McArdle zavřel ústa a zvedl ruku k hlavě. Přejel si konečky prstů po temeni. Dotýkat se kůže oholené břitvou bylo příjemné. Poodešel od Tierneyho, nedůvěřoval mu. Ten chlap byl odpad, feťák. Jeho přítelkyně byla také feťačka, sotva typ člověka, s kterým by se dal uzavřít nějaký obchod, aťsi třeba takového druhu.

„Jseš si jistej, že Vee je s tím svolná?“

Tierney pokrčil rameny. Pohlédl nalevo, pak napravo, pod látkou mu vystupovala vyhublá ramena.

„Jo, je rozumná.“

V McArdlovi se začínala ozývat jeho opatrnost. Nerad se příliš zaplétal s tímhle druhem lidí. Brát si jejich peníze bylo v pořádku, ale cokoliv navíc zavánělo potížemi. Ale s tímhle párem už v minulosti obchod uzavřel. Třeba to bude v pořádku. „Barry, jestli máš něco za lubem a já –“

„Nemám za lubem nic,“ skočil mu do řeči Tierney. „Chceme zaplatit. Nic víc. Jen pár liber, ech.“ Smích, drmolení. „Myslíš, že z toho pro tebe kouká nějaký pití? Jste párek chamtivejch bastardů.“

Tierney se pokusil usmát, ale nešlo mu to od srdce. Když ukázal zuby, měl je zažloutlé a polámané. Důlky ve tvářích se mu prohloubily, jak se jeho úsměv rozšířil. „No, minule…“

„Časy se mění, Barry, chlapče… Časy se mění.“ To mu ten přihlouplý úsměv vymazalo z tváře. Je na tom tak, pomyslel si McArdle, že by za dávku prodal vlastní rodinu s úsměvem na tváři. Tedy něčím, co úsměv připomínalo. Tohle připadalo přízemní dokonce i McArdlovi, Tierney patřil k té nejhorší spodině. „Uvidíme.“

Tierney se naježil. „Ale –“

„Žádný podělaný ale nebo jestli. Uvidíme.“ McArdle si to potřeboval promyslet. Kupce najde bez problémů a peníze jsou za to dobré, ale nedůvěřoval Tierneymu. Feťáci jsou špatná zpráva. Někomu přinášeli smůlu. Táhla se s nimi.

„A co teď?“

McArdle zavrtěl hlavou a chytil Tierneyho za bradu. „Snažíš se něco vyžebrat, co?“

„Dal jsem vám padesát.“

„To nezaplatí ani týdenní úrok z toho, co mi s Vee dlužíte.“

„Ale –“

McArdle odstrčil Tierneyho obličej. Feťák odvrávoral několik kroků a upadl na betonové dlaždice.

„Nejsi nic než odpad, víš to?“ McArdle zalovil v kapse, vytáhl dvě psaníčka a hodil je narkomanovi. Tierney po nich zašátral, rychle je posbíral a pokusil se vstát. Usilovně se snažil najít nějakou oporu, nohy mu klouzaly po vlhkých dlaždicích, zatímco hubené ruce natahoval za sebe, aby se zapřel.

„Nebudete litovat, Deile,“ řekl.

„Zmiz mi z očí.“

„Takže se mi brzy ozvete?“

„Povídal jsem, abys šel do hajzlu! Vypadni.“

McArdle sledoval Tierneyho, jak se namáhavě zvedá, pak viděl, jak jeho povislá ramena mizí za rohem. Přešel k nízké cihlové zídce, posadil se na ni a snažil se urovnat si myšlenky. Vzít si peníze za pár psaníček bylo jednoduché, ale to, co mu navrhl feťák, představovalo něco jiného. Šlo o něco komplikovaného, plného možných záludností, a znamenalo to, že by musel pracovat s více lidmi, než je zvyklý – a také byl zvyklý mít vše plně pod kontrolou, velet. Za tohle by mu zaplatili Němci, takže to oni by měli veškerou moc. Nelíbilo se mu to. Peníze ho však přesto vábily. Minule se jednalo o vysokou částku a možná by teď mohl chtít víc. McArdle věděl, že feťákova nabídka je příliš dobrá na

to, aby si ji nechal ujít. Bylo to riskantní, jako vždy, ale nečíhalo snad nějaké riziko všude? Vytáhl mobil. McArdle prolistoval kontakty, vytočil číslo a v duchu už počítal peníze.

Vyzvánění.

Po třetím zazvonění hovor někdo přijal.

„Haló.“

„Güntere, jste to vy?“

„Ano.“

„Tady Devlin McArdle.“

„Hm, hm.“

„Jen se ptám… Kdyby se zásobovací kanál mohl znovu otevřít, měli byste zájem?“

Chvíli se na druhé straně neozývalo nic kromě praskání statické elektřiny, pak zaznělo: „Zájem? Domnívám se, že ten bychom pravděpodobně měli.“

„Pravděpodobně?“

„Ano, pane McArdle. Myslím, že bychom ho mohli téměř zaručit.“

Kapitola pátá

Když se Barry Tierney vrátil domů, potil se a byl radostí bez sebe. Jakmile zabouchl dveře bytu, objevila se na chodbě Vee. Špinavě světlé vlasy měla sčesané dozadu a stažené gumičkou, oči vodnaté a vypoulené. Koutky úst jí pokrývaly praskliny a stroupky. Chytila ho. „Sehnal jsi to?“

Tierney se protlačil kolem ní. „Nech mě.“ Odšoural se ke koupelně a rychle za sebou zavřel dveře. Vee ho následovala a zabušila na ně. Znepokojovalo ho, že je sám v té místnůstce. Byla plná démonů, ale měchýř se hlásil o vyprázdnění a on neměl kam jinam jít.

„Barry, ty bastarde… Otevři ty dveře.“

„Sklapni.“ Když si ulevil, uslyšel, že se ve vedlejším pokoji rozplakalo dítě. „Postarej se o to dítě, do prdele.“

Vee dál bušila na dveře. „Barry, otevři… Neměl bys mi to tajit!“

Vyklepal poslední kapky moči a natáhl si tepláky. Ruce se mu chvěly při pomyšlení na psaníčka, která dostal od Deila. Přiložil si prsty ke spánku a snažil se přemýšlet, ale nic ho nenapadalo. Projel si rukama vlasy, pak si zasunul dlaně do podpaží, ale nic z toho mu nepomohlo. Nedokázal se na tom

místě soustředit. Nechtěl tam být sám, ale přede dveřmi ho čekal povyk, kterému se toužil vyhnout.

„Sklapni, Vee, varuju tě. Přestaň dělat kravál, nebo tě omlátím o tu podělanou stěnu.“ Bušení ustalo.

Slyšel, jak se Vee na druhé straně sesula po dveřích na zem, pak její pláč, když začala vzlykat u škvíry nad kobercem. V noci hystericky brečela, ale z jiného důvodu. Na ten pravděpodobně také chtěla zapomenout.

„Barry, nemůžeš mě tady nechat jen tak, jestli to máš… To prostě nemůžeš.“

„To tě zajímá jenom tohle? Co? Je to tak?“

Ztišila hlas. „Potřebuju si šlehnout, Barry… víc než kdy jindy.“

„A víme proč, co.“ Popotáhla. „Proč to děláš?“

Tierney pustil vodu do umyvadla, snažil se přehlušit její pronikavý hlas. Napustil umyvadlo, ponořil ruce do vody a opláchl si obličej. Přemýšlel, že do umyvadla ponoří hlavu a oddělí se tak od zbytku světa, ale znal lepší způsob.

„Mimochodem, zašel jsem za ním,“ křikl. „Kdyby tě to zajímalo, zašel jsem za Deilem.“ Ticho.

Po chvíli se znovu ozvalo fňukání Vee na druhé straně dveří. „Co jsi říkal?“

„Slyšela jsi mě dobře.“ V duchu se usmál, už měl opět navrch. Vee se vždy nechala snadněji manipulovat a ovládat, když měl něco, čím ji mohl zastrašit. Ale nevzpomínal si, že by na ni někdy měl něco tak pádného jako teď.

„Pověděl jsi mu o…?“

„Jasně že jsem mu to, sakra, nepověděl. Myslíš, že jsem dement?“

Vee se zadrhávala: „Ta-tak jak… Chci říct, co jsi mu pověděl?“ Její hlas nyní zněl ustaraně, slyšel v něm náznak strachu.

„Pověděl jsem mu to, na čem jsme se dohodli.“

Na to neměla odpověď. Samozřejmě že ji neměla, nemohla se s ním hádat. Tierney uslyšel, že se Vee začala znovu hýbat. Kolébala se a při každém zhoupnutí přitiskla záda na dveře. Každý takový zvuk na něj vytvářel tlak. Měl pocit, jako by ho stěny malé koupelny svíraly. Zahleděl se na vanu, projednou vydrhnutou dočista. Tierney si nepamatoval, že by někdy vypadala tak čistá – byla zářivě bílá, leskla se. Podíval se do ní. Nechtěl, ale něco ho k tomu nutilo. Ucítil zápach čisticího prostředku. Už to tam nemohl vydržet, otevřel dveře. „Vstaň. A postarej se o to dítě!“

Vee se chytila Tierneyho za nohu. „Sehnal jsi to? Sehnal? Sehnal jsi to, Barry?“

Setřásl ji, ohnal se nohou a zasáhl ji na solar plexus. Zalapala po dechu a zašátrala roztaženými prsty po koberci, jako by něco hledala. „Barry… potřebuju to. Ne, ne…“ Zdálo se, že odněkud načerpala sílu, vstala a postavila se proti němu. Sevřela rukávy Tierneyho teplákové bundy. „Prosím, prosím, Barry… Udělám cokoliv.“

„Uklidni to podělaný dítě.“

„Udělám to. Udělám. Slibuju… Jenom mi něco dej.“

Pohled na ni ho znechucoval. Chtěl se jí zbavit. Už ji nikdy nechtěl vidět. Její tvář mu připomínala, co všechno je špatně v jeho životě a proč z toho potřebuje uniknout. Tierney zalovil v kapse a vytáhl psaníčko. „Tady to máš… A jdi mi z očí.“ Sledoval, jak po čtyřech peláší po podlaze jako hlodavec pro odpadky. Jakmile psaníčko našla, výraz v její tváři se okamžitě změnil. Zalila ji touha. Všechno to předešlé fňukání a žadonění bylo jen naoko. Tierney to věděl a nenáviděl ji kvůli tomu. Když byl zdrogovaný, sociální pracovnice mu řekla, že každý nenávidí v druhých to, co nenávidí na sobě.

Nerozuměl tomu a požádal ji, aby mu to vysvětlila. Řekla mu, že je to jako život s někým, kdo neustále upozorňuje na vaše chyby. Jako by vám nastavoval zrcadlo a ukazoval vám je v něm. Když to pochopil, nenáviděl Vee ještě víc, protože ho přiměla nenávidět sebe sama a to, čím se stal.

Tierney věděl, že přemýšlení se nevyplácí. Po všem, čím si prošel, po všem, co viděl, nechtěl přemýšlet. Nechtěl myslet na to, kdo je on nebo kdo je Vee, protože věděl, že jsou oba ničím. Lepší bylo nepřemýšlet. Zapomenout. Všechno vytěsnit.

Vytáhl z kapsy zbývající psaníčko a prošel do obývacího pokoje. Závěsy byly zatažené a místnost se halila v šeru. Slyšel plakat dítě, které leželo ve vrchní zásuvce prádelníku, ale do toho kouta místnosti se nepodíval. Vylezl na matraci a vyhrnul si rukáv. Shodil při tom na zem opálenou lžíci a zapalovač. Zvedl je, připravil si zbytek potřeb a skousl kožený pásek mezi zuby.

Když se mu zavřely oči, už na ničem nezáleželo.

Kapitola šestá

Když Brennan sloužil ještě jako strážník a nosil uniformu, sotva dvacetiletý a uhrovitý, podíval se poprvé do Muirhouse na místo činu. Vůbec to nebylo takové, jaké si to představoval, když vyrůstal na západním pobřeží a sledoval v televizi seriál z policejního prostředí. Nemělo to být takové. Práce, život. Mělo to být lepší.

„Varuju tě, není to pěknej pohled,“ řekl mu Wullie Stuart.

Mladý Brennan měl prý tehdy o sobě vysoké mínění, byl toho údajně plný. Typický Glasgowan, přestože pocházel z Ayru. Každý na západ od Corstorphine byl v tomto ohledu Glasgowan.

„To zvládnu,“ odpověděl detektivu seržantovi.

„Jseš si jistej, synu? Není to žádná hanba, když se budeš držet stranou.“

„Zvládnu to.“

Místo činu bylo ve věžáku. Sousedé volali kvůli domácímu násilí. Hlasitý řev, výkřiky a ječení. Jako obvykle. Zastavil se tam strážník, který pak zavolal kriminálku. Brennan otravoval policisty, aby jim mohl být k ruce. Chtěl jim koukat přes rameno – otec mu řekl, že to je nejlepší způsob, jak se něco naučit.

„Tak dobře. Ale vezmi si tohle.“

Brennan se podíval na seržantovu ruku. Podával mu starou igelitku z Tesca.

„Na co to je?“

„Na tvůj oběd.“

„Ale já už jsem obědval, pane.“

„Právě proto.“

Když to Brennanovi došlo, zavrtěl hlavou. „To je v pořádku… Nechte si ji.“

„Dobře,“ kývl Wullie. „Dobře.“

Mladý strážník následoval detektiva seržanta nahoru po špinavém schodišti. Páchlo močí a zatuchlým tabákem. Stěny byly posprejované graffiti, velkými nápisy na podporu edinburských fotbalových klubů Hibs a Hearts nebo proti nim, čísly, kam si zavolat pro orální sex, a výhrůžkami násilím. Nic z toho dvacetiletého mladíka nijak nešokovalo, ale něco mu říkalo, že se chystá vstoupit do nové říše. Věděl, že uvidí něco, co ještě neviděl. Změní ho to? Ne, nikdy. Jak by mohlo? Byl dobře připravený na vše, co by na něj mohli vytáhnout.

Dveře byly vyražené – panty visely na ohnutých šroubech. Dvě pole dveří byla proražená – asi pěstí. Řekl by spíše ramenem nebo tvrdým kopnutím, ale viděl tam krev. Čili pěstí, takže šlo možná o feťáka… Někoho, kdo byl natolik mimo, aby si neuvědomoval, že si rozláme všechny kosti, když praští rukou do dveří. Uvnitř byla další krev. A puch. Zápach, s jakým se Brennan ještě nesetkal.

Zaplnil mu nosní dírky a zdálo se, jako by se odtamtud dostal rovnou do hlavy. Takový pach dosud nepoznal. Mnoho naznačoval. Nejednalo se o štiplavý nebo silně nepříjemný pach, takový, který vás nutí zakrýt si nos rukávem, ale zároveň to ani nebylo něco, s čím by si Brennan přál přicházet do kontaktu pravidelně. Znervózňoval ho. O léta později poznal, že se jedná o pach chudoby. Pach ztracených nadějí, špíny, opuštění a ztráty. Mísilo se v něm tohle všechno a ještě něco dalšího, mnohem zlověstnějšího.

„Och, Kriste!“

Brennanovi poklesla čelist. Cítil se hloupě, nemohl se pohnout.

Viděl několik lidí, místnost křižovaly černé šmouhy. Jeden muž stál u okna. Chvíli zápasil s kličkou, nakonec ho otevřel a vpustil dovnitř závan větru. S ním vlétl do místnosti cigaretový popel z velkého skleněného popelníku na římse. Brennan si připadal ztracený.

„Kdo sem pustil toho podělanýho psa?“ křikl Wullie. „Tohle je, sakra, místo činu, vraždy!“

Brennan uviděl psa, malého a zavalitého staffordského bullteriéra. Něco na podlaze trhal. Nevěnoval mu příliš velkou pozornost, upíral pohled jinam. Na podlaze rozeznával důvěrně známý tvar – vypadalo to na ženu. Měla šaty s květinovým vzorem. Žluté květiny s bílými středy, postříkané tmavě rudými skvrnami. Viděl hlavu a vlasy. Světle hnědé vlasy, stejnou barvu měla i jeho matka. Něco

však chybělo. Obličej. Tam, kde měl být obličej, rozeznával jen černou kašovitou hmotu. Oči tam byly, ty viděl, ale bělma ne. Žilky v očích popraskaly, takže nyní bulvy připomínaly černé kulečníkové koule. Neviděl žádnou pleť, pouze čnějící kus bílé kosti uprostřed tváře, kde býval kořen nosu.

„Ne, pusť to!“ Wullie se natáhl po psu, ozvalo se zavrčení, Wullie zařval a nazval zvíře bastardem. Zatáhl ho za obojek. Chvilku trvalo, než Brennan přesunul pozornost k té mele. Když se tak stalo, jeho mozek se vzpíral zpracovat, co se tam děje. Pes se tiskl k boku ženy a mordou za něco škubal. Nechtělo to povolit. Šlachovité, krvavě rudé provazce se táhly jako lepidlo, zatímco se někdo snažil rozevřít psu čelisti silou. Vypadalo to, jako by se mrtvola hýbala, téměř jako by ožívala, zatímco souboj se zvířetem pokračoval.

Brennan slyšel zvuky a slova: „To jsou střeva.“

„Cože?“

„Ten pes žere její střeva.“

„Uhni!“

„Povídám ti…“

Brennan sledoval, jak si jeden z policistů zapaluje cigaretu, jiný se scéně před nimi zasmál. Pak se pes odtrhl od těla a odběhl ke dveřím. Brennan ucítil, jak se mu přitom otřel o nohavici. Pohlédl na ni a uviděl další černou šmouhu.

„Jsi v pořádku, synu?“ zeptal se Wullie.

Brennan cítil, že mu vysychá v krku, hlava mu žhnula jako cihlářská pec. Zvedl oči k seržantovi a nohama se mu od země vzhůru začalo šířit chvění. Když vystoupalo nad lýtka, zdálo se, jako by kolena ztratila všechnu sílu, a podlomila se pod ním. Nevzpomínal si, jak jeho hlava udeřila do podlahy.

Byla to tmavá, vlhká ulička. Nevhodné místo pro mejdan. Sotva by se na tom místě dalo něco zakousnout, popíjet tam s kamarádkami nebo se ulít ze školy. Poskytovalo však soukromí. Brennan věděl, že soukromí si mladiství velice cení. V Muirhouse představovala tmavá ulička s popelnicemi zákoutí, kde je nikdo neobtěžoval. Na okamžik se vcítil do myšlení těch dívek. Chudáci holky, pomyslel si. Pár plechovek, smích, trocha jídla… Na tenhle den po zbytek svých životů nezapomenou. Doufal, že je to příliš nepoznamená. Na druhou stranu vzhledem k tomu, odkud pocházely, měly dost velkou šanci, že něco podobného neviděly naposled. Brennan věděl, že ve skutečnosti je třeba soucítit s tou další dívkou – ta už žádnou šanci nedostane.

Promluvil forenzní specialista, pronesl něco banálního ve smyslu, že je smutné, jak odešla z tohoto světa. Brennan ho přestal poslouchat. Slova tu neměla místo. Ne v tuhle chvíli. Neexistovala slova, která by ospravedlnila, co se přihodilo. Připadalo mu, že mluvit je téměř ostudné, více než zbytečné. Někdo někoho připravil brutálním způsobem o život a zbavil se ho bez nejmenších ohledů na přirozenou hodnotu člověka. V takových situacích neexistovala žádná lidskost. Nebylo třeba předstírat nějakou zdvořilost, něco říkat. Ospravedlňovat, jak jsme to dopracovali k něčemu

takovému, byla práce někoho jiného. Hodnotit pak před někým míru nelidskosti, to představovalo intelektuální cvičení, které nepatřilo do tmavé uličky, kde ležela mladá dívka bez života, zalitá vlastní krví.

Blížil se k bílému stanu, který forenzní specialisté vztyčili nad kontejnerem na konci uličky. Pod nohama mu zakřupalo rozbité sklo. Ze stanu vyšel muž oděný od hlavy až k patě v bílém, obličej chráněný kuklou. Pohlédl na Brennana, ale pak oči odvrátil.

„Minutku… Dejte mi je.“ Brennan ukázal na krabičku, kterou muž nesl. Vypadala, že obsahuje papírové kapesníky, ale ve skutečnosti šlo o rukavice na jedno použití. Detektiv si jeden pár vzal a řekl: „Díky.“

Vzduch ve stanu zapáchal. Pach levného piva a sladkého alkoholizovaného vína se mísil s nasládlým pachem krve a potu lidí oblečených v příliš mnoha vrstvách ochranného oděvu. Brennan byl na smrad zvyklý. Natáhl si rukavice a s plesknutím pustil jejich konec za zápěstím.

Cítil, že ostatní pozorují jeho pohyby. Tohle bylo jeho představení. On byl tím hlavním účinkujícím, tím, který dá tomuto nepořádku smysl. Brennan přešel tam a zpět tak, aby vždy koutkem oka viděl kontejner. Podíval se na zem, sedl si na bobek a trochu oškrábal terén. „Odlitek téhle stopy – předpokládám – máte?“

„Ano, pane.“

Do stanu vešel forenzní fotograf, v rukou držel velký nikon s namontovaným bleskem. Pohlédl na Brennana a otočil se.

„Jen minutku.“

Fotograf se otočil zpátky k němu. „Pane.“

„Ukažte mi to.“ Brennan si od něj vzal fotoaparát. Sklopil ho dlouhým objektivem k zemi a zahleděl se na malou obrazovku na zadní straně. Aparát zachytil místo činu dokonale. Jak Brennan listoval fotografiemi, rozhlížel se zároveň kolem sebe a kontroloval, že specialista nic neopomněl. Vrátil mu aparát.

„Pošlete ty fotky detektivu konstáblu McGuirovi.“

Specialista pozvedl fotoaparát a odpověděl: „Chtěl jsem jich udělat ještě pár s novou kartou…“

„Až skončím. Tyhle ihned pošlete na stanici.“ Zdálo se, že fotograf v duchu zpracovává jeho požadavek. „Ihned.“ Brennan se na něj dlouze zahleděl a muž vycouval ze stanu.

„Vy.“ Brennan ukázal na dalšího policistu v bílém, který seděl na bobku a v ruce držel malý štěteček.

„Sejmul jste otisky?“

„Ano, pane.“

Brennan si jeho odpověď uložil do paměti a pak specialistu ignoroval. Otisky se v takových situacích daly využít jen zřídkakdy, ale byly nezbytné. Brennan věděl, že počet vražd, při kterých otisky využil, nedosahoval velkého čísla. Téměř vždy se našly jen částečné – kus palce, dlaň. Dobré otisky – celé ruce, jasně identifikovatelné otisky prstů – byly užitečné pouze v případě, že na jejich majitele

existoval záznam. Hodily se, pokud člověk vyšetřoval vloupání, kde místní feťáci a jiné ztracené existence vždycky udělali chybu, ale vražda, to bylo něco jiného. Zabijáci věděli, že v sázce je hodně. Dokonce ani v panice po sobě nezapomínali uklidit, zamést stopy.

Ozvalo se zašustění stanové chlopně. Vstoupil detektiv seržant Collins. Jednu ruku měl v rukavici a právě se snažil nasadit si druhou.

„Podělaný rukavice, nenávidím je… Jsou jak šprcky.“

Brennan se otočil. Nebyl nadšený z toho, že mu někdo ruší atmosféru klidu, kterou vytvořil. „Tím chceš říct, že drážděj kokoty.“

Collins se zazubil. „Jo, něco takovýho, pane.“

Detektiv seržant přešel ke kontejneru, trhnutím otevřel víko a strčil hlavu dovnitř. „Už jste viděl naši mrtvolu?“

Brennan ucítil v hrudi zachvění. Zamířil ke kontejneru. Když došel na úroveň Collinse, zavrtěl hlavou. „Tvoje máma musela bejt krásná ženská.“

Detektiv seržant se zamračil, očividně ho to zmátlo. Brennan podepřel víko vlastní rukou a odstrčil ho.

Podíval se dovnitř a pomalu vydechoval. Dívka byla malá a drobná. Pleť měla bledou, bílou. V koutcích úst se jí rýsovaly tmavé podlitiny. Černé pohmožděniny ukazovaly, kde se třely zuby o dáseň. Ústa skýtala pohled na tmavý jícen, zaschlá krev se zachytila v zákoutích a v dutině hrdla vytvořila jezírko. Na Brennana zapůsobil klidný výraz její tváře. Vypadala téměř pokojně, jako by odpočívala.

„Slyšel jsem, že Ian Lauder vám jde po krku, šéfe,“ ozval se Collins. Brennan dál hleděl na dívku. „Vážně?“

„Je pěkně nasranej, že jste vykopnul jeho přestřelku z velký místnosti.“

„Život je svině,“ odpověděl popuzeně Brennan. Dlouze se zadíval na Collinse. Detektiv seržant žvýkal žvýkačku, Brennanovi to lezlo na nervy. Počkal, dokud seržant nepřestal mlít čelistí, a teprve potom sklopil pohled zpět k dívce.

Měla na čele hluboký řez, který se táhl až ke spánku. Světlé vlasy jí potřísnila tmavá krev, která je také přilepila k černému pytli na odpadky, na němž ležela.

Brennan sáhl dovnitř a odsunul část smetí kolem ní. Uviděl mléčně bílé tělo bez paží uříznutých v ramenou. „Máme její ruce?“ zeptal se.

„Ne.“

„A jak teda víme, že nejsou tady uvnitř?“

„Nevíme.“

Brennan nadzvedl okraj černého plastikového pytle. Pahýl, odkud předtím vedla ruka, vypadal rozervaný zubatým ostřím.

„Co myslíš – pila?“

Collins se naklonil dovnitř. „Nějakej levnej šmejd… Ne elektrická, na tu je to moc nerovný.“

„Proč se s tím obtěžoval?“

„Nejspíš nechtěl, aby se ji povedlo identifikovat.“

„Jestli je z téhle čtvrti, identifikujeme ji i bez otisků.“

„Ale mohlo by to trvat delší dobu. To si myslej. Řekl bych.“

Brennan černý pytel jemně spustil zpět. „To je hodně přemejšlení na partu feťáků.“

Zdálo se, že Collins tak úplně nevěnuje detektivu inspektorovi pozornost. Začal znovu žvýkat.

„Koukněte, možná si je vzal jako trofej.“

„Do prdele, Collinsi, to nemůžeš vyvozovat z jedný mrtvoly.“

Detektiv seržant hlasitě vydechl a sáhl do kapsy pro krabičku cigaret Embassy. Jednu vytáhl a strhl si z rukou gumové rukavice. „Dobře, co si myslíte vy, pane?“

Brennan pokrčil rameny. „Pravděpodobně panika. Jestli je zdejší a jestli ji oddělal někdo z místních, tak pokud měl trochu rozumu, chtěl by, aby to vypadalo jinak než všechny ostatní rvačky, co se nějak zvrtly.“

Collins přešel k chlopni stanu. V ruce držel levný plastový zapalovač a třepal jím, zatímco říkal Brennanovi: „Možná. Možná… Ale zapomínáte na jednu věc.“

„Jakou?“

„Tu holku nezabili tady. Není tady dost krve na to, aby to bylo místo činu, a čas smrti nesedí.“ Collins si zapálil cigaretu a vyšel ze stanu.

Brennana to podráždilo, ale detektiv seržant měl pravdu. „Takže tu holku rozřezali, aby se dala snáz přenýst.“

„Dejte tělo do pytle a bude to bít do očí.“

„Ale dej ho do dvou nebo tří… A může to bejt cokoliv.“

Kapitola sedmá

Brennan stál a hleděl na tiché, chladné tělo mrtvé dívky. Nemohlo jí být o moc víc než Sophii. Pocítil zvláštní nutkání zkontrolovat, kde jeho dcera je. Tep se mu na okamžik zrychlil, ale vzápětí to pominulo. Byl to jen instinkt, bláznivá spirála myšlenek, která popírala sobce v něm. Zahnal ty myšlenky, Sophie byla živá a zdravá. Brennan věděl, že jejím osudem není skončit v kontejneru na konci temné uličky na pochmurném sídlišti.

Věděl, že to je osud chudých. Žili různými druhy neuspořádaného, chaotického života, který vedl k nadměrnému pití alkoholu, promiskuitě, zločinu, násilí a větší pravděpodobnosti vraždy. Tyto skutečnosti se nedaly popřít. Samozřejmě to neznamenalo, že by si ta dívka cokoliv z toho zasloužila.

„Fajn, odneste tu holku odsud,“ křikl. „Chci, abyste ten kontejner vysypali a prozkoumali každej centimetr. Všechno, co jenom vypadá, že by to mohla bejt vražedná zbraň – včetně lahve od piva – chci prověřit.“

Forenzní specialisté stáli a dívali se, jak Brennan rozhazuje rukama. „A jestli je tam třeba jenom ocelovej hřeben, chci ho vidět. Někdo jí, do prdele, odřezal paže – kde jsou?“

Brennan uhodil dlaní do kontejneru. „Tak se do toho dejte. Pokračujte.“

Skupina specialistů zamířila ke kontejneru. Rukama v bílých gumových rukavicích nad ním gestikulovali a domlouvali se, jak z něj nejlépe vyberou odpadky. Brennan je chvíli pozoroval, ale pak je nechal jejich práci. Vyšel ze stanu a vydal se uličkou za Collinsem.

„Bri, počkej,“ řekl.

Detektiv seržant oddálil cigaretu od rtů a otočil se. „Co se děje?“

Brennan odolal nutkání konstatovat to, co bylo zřejmé, a odpověděl: „Myslím, že máš pravdu.“

„Pane?“

„Něco mi říká, že je místní.“

Collins se rozhlédl a máchl rukou směrem k věžákům. „Vítejte v Zabijákově.“

„Dokud ji neidentifikujeme, musíme pokračovat s tím, co máme.“

„Máme, sakra, všechno.“

Brennan si dal ruce do kapes a naklonil se ke Collinsovi. „Myslíme si, že je místní… Většina zavražděnejch svýho vraha dobře zná. Jestli budeme muset proklepnout každýho bastarda na míle odsud, uděláme to.“

Collins se podrbal na hlavě a vyfoukl vzduch z tváří. „Koukněte, není lepší počkat, s čím přijdou forenzní?“

„Čas je proti nám, Bri… Pošli svoje chlapy obcházet dveře hned.“

Na odchodu Brennan zaslechl, že si Collins něco mumlá, ale slova nerozeznal. Když se k němu obrátil zpět, detektiv seržant oklepával popel na zem a kopal do výmolu. Brennan vytáhl levou ruku z kapsy

a pohlédl na hodinky. „Zjisti, kdy se ty kontejnery naposledy vysypávaly,“ zdůraznil svá slova tím, že

pozvedl prst, „vyslechněte všechny taxikáře, co se vyskytovali někde poblíž mezi časem smrti a objevením těla, a přiveďte je… Jestli si někdo v týhle čtvrti ještě nevyzvednul ode dveří doručený mlíko, chci vědět, co měl jeho mlíkař k snídani… Prohledejte každou mez, živej plot, stoku, strouhu a podělanou králičí noru odsud až na konec světa. A až to uděláte, můžete vyzpovídat tuláky.“

Collins se zhoupl v kolenou, pohled upíral na výmol. „Ještě něco, pane?“ Brennan se usmál. „Zatím nic… Ale na víkend si nic neplánuj.“

Když došel na konec uličky, reportérka tam ještě stála. Strážník ji teď měl pod přísným dohledem. Reportérka spatřila Brennana a začala na něj volat. Nezachytil slova, protože jeho pozornost rozptýlil fotograf od tisku, který se nakláněl přes střechu policejního auta, aby si ho vyfotil. Brennan přidal do kroku, došel k bílomodré pásce, podlezl pod ní a zamířil k McGuirovu autu. Když odemkl dveře, cítil úlevu, že to místo opouští, ale přesto neodolal a vrhl poslední pohled na uličku. Pomyšlení na mladou dívku, která tam leží v kontejneru, ho bodlo u srdce, ale věděl, že si žádné emoce nesmí dovolit. City měly své místo, ale překážely racionálnímu uvažování. Někde tu pobíhal vrah a bude třeba

pomalého, metodického postupu, aby se povedlo toho bastarda chytit.

Brennan strčil klíček do zapalování a sešlápl spojku. Když se na konci ulice otáčel, uviděl, že na něj mezerami v mizerně udržovaném plaňkovém plotu hledí dítě, dvou, možná tříleté. Holčička držela v ručkách barevný míč. Jakmile si všimla, že na ni Brennan také hledí, pustila míč a usmála se širokým úsměvem, z kterého jihlo srdce. Brennan na okamžik zapomněl, kde je a proč. Zdálo se, že budoucnost holčičce skýtá plno možností. Život byl dobrodružstvím, které pro ni právě začalo. Přidal plyn, projel kolem dítěte a podíval se do zrcátka. Stále na něj hleděla, teď dokonce mávala.

Brennanovi zmizel úsměv ze rtů přibližně ve chvíli, kdy projížděl kolem ústí uličky.

„Kde je podělaná spravedlnost?“ zamumlal.

Po cestě zpět na stanici si Brennan zapálil silkcutku. Neměla téměř žádnou chuť, ale potřeboval něco, aby přestal skřípat zuby. Cítil se dobře, protože zase dělal svou práci a nemusel sedět někde v kanceláři, ale věděl, že tenhle případ ho prověří. Byl to jen dojem, pocit nejistoty. Wullie tvrdil, že pozná těžký případ během prvních pěti minut. To přeháněl, ale Brennan chápal, co tím myslel. Tahle práce, tenhle život byl celý o následování instinktů. Mozek se často nechal rozptýlit a srdci se nedalo věřit.

Brennanovi instinkt říkal, že na smrti mladé dívky je něco víc, než se na první pohled zdá. Příliš mnoho okolností si protiřečilo. Jako by vstoupil do důvěrně známého pokoje, kde však někdo přestavěl nábytek – a jako by on měl přes oči pásku. Nepracoval na žádném případu více než půl roku, od Andyho smrti, ale něco mu říkalo, že to nemá nic společného s pocitem, který v něm tento případ vyvolával.

Brennan nechtěl volno, ale vrchní superintendantka na tom trvala. Potřebovala se ho zbavit, protože nepatřil k pochlebovačům. Gallowayová byla typická kariéristka, obklopovala se lidmi, kteří ji nezpochybňovali. Takovými, jako ten chlapec Stevie McGuire. To byl ztracený případ, takže v oddělení Gallowayové představoval typ velice vhodný k povýšení. Když bude mít pod sebou víc McGuirů, postup ji nemine, vynesou ji výš na svých ramenou. Za předpokladu, že dokáže udržet v šachu takové jako Brennan, o to šlo. Stále potřebovala spoléhat na někoho, kdo zajistí potřebné procento objasněných případů, pokud se chtěla stát hlavním konstáblem.

Gallowayová ho bude pozorně sledovat, to věděl. Celé to s ní bylo jako dlouhá hra. Šlo o psychickou bitvu, snažila se lidi ohnout, podřídit své vůli. Byl to boj o moc a ona chtěla vše ovládat. A o tom bylo

i jeho volno. Brennan věděl, že ho vrchní superintendantka chtěla zlomit – někomu jako on volno nedělalo dobře. Když má takový člověk čas sám pro sebe, tak ho to deptá, dělá to z něj morouse. Příliš mnoho času způsobí, že začne zpytovat sám sebe, pochybovat o svých motivech, své minulosti i budoucnosti.

Brennan pro svou práci žil. Práce člověka zaměstnává, brání ustavičné snaze mysli přetřásat staré záležitosti. Když někdo dělá práci detektiva inspektora, nemůže si v duchu přehrávat různé alternativní scénáře. Gallowayová věděla, že se pod tíhou toho všeho volného času zhroutím, pomyslel si Brennan. Od začátku věděla, co chce uhrát, byla to součást jejího plánu.

Pokusil se přijít na to, jak se bude její další hra vyvíjet, ale zarazil se. To určitě chtěla. Aby zkoumal sám sebe, upravoval každý svůj tah, přemýšlel o tom, jak na to zareaguje ona. Existoval jen jediný způsob, jak tuhle hru hrát – dělat to, co dělal vždycky. Žádné změny. Nebude před ní padat na kolena. Věděl, že vše záleží na tomhle případu, ale to byla jen malá motivace v porovnání se snahou najít spravedlnost pro dívku v kontejneru. Nikdo se o ni nestaral. Brennana napadlo, že je možná poslední člověk na světě, který se o její smrt zajímá.

Když Brennan zastavil u stanice, rozhlédl se na parkovišti po černém audi doktorky Lorraine Fullerové, ale nikde ho neviděl. Zhasl motor a vytáhl z kapsy mobilní telefon. Neměl žádné nové zprávy. Navlhčil si rty a pohrával si s myšlenkou, že Lorraine zavolá, ale nedokázal k tomu najít dost síly. Věděl, že s ní potřebuje mluvit. Věděl, že na stanici byla za Gallowayovou, a chtěl získat výhodnější pozici – dozvědět se něco o jejich setkání a o tom, co probíraly. Co Gallowayová plánuje. Jakou hru teď hraje. Věděl však, že kdyby se ponořil do těchto vod, znamenalo by to, že by se dostal i do zčeřenějších proudů. Lorraine si chtěla promluvit a Brennan také, ale byl si jistý, že prostřednictvím rozhovorů, které chtějí vést, by nedošli ke stejnému závěru.

U schodiště na něj seržant od přepážky zavolal: „Robe! Máš minutku?“

Brennan poodstoupil od schodů a otočil se zpět čelem ke vchodu. „Copak je, Charlie?“

Starší muž si přejel rukou po kníru a naklonil se přes přepážku. „Byl jsem před chvílí nahoře…“ Brennan kývl, protože viděl, že seržant čeká na pobídnutí. „A?“

„Byl tam kravál. Lauder a –“

Brennan obrátil oči v sloup a otočil se k odchodu. „Lauder ať si políbí.“

Charlie přeběhl na konec přepážky, zvedl sklápěcí část a počkal si na Brennana u schodiště. „Zuřil a nadával na tebe, jak to šlo.“

Brennan se zastavil a položil ruku seržantovi na rameno. „Díky, ale to mi starosti nedělá.“

„Já vím… Já vím, ale…“ Charlie se dotkl úst a přejel si vrásčitou rukou po tváři. Brennan byl tak blízko, že mu na ní mohl spočítat jaterní skvrny.

„Copak je, kamaráde?“

Charlie ztišil hlas a pohlédl nahoru do schodů. „Lauder byl přímo u ní a udělal tam hotový peklo.“

„Kvůli mně?“

„Všichni to slyšeli. Nedalo se to přeslechnout.“

Brennan se znovu obrátil ke schodům. „Vážně?“ Byl zvyklý na to, že je předmětem drbů, a věděl, jak uvolnit napětí z těchto drobných krizí. Když stoupal po schodech, udržoval si kamenný výraz a hleděl přímo před sebe.

V horním patře zamířil k automatu, hodil do něj padesátipenci a navolil si černou kávu. Pohárek se ještě napouštěl, když se ve dveřích své kanceláře objevila vrchní superintendantka Aileen Gallowayová.

„Robe, pojďte sem.“

Vzhlédl od pohárku a ukázal na kávu, která do něj proudila. Gallowayová stiskla rty a praštila do dveří. „Hned. Okamžitě.“

Kapitola osmá

Detektiv inspektor Rob Brennan sledoval, jak ho vrchní superintendantka na druhé straně místnosti probodává pohledem. Cítil žár jejího pohledu, dokonce pro větší účinek zúžila oči, ale Brennana to nepřesvědčilo. Kdyby byla naštvaná, skutečně rozzuřená, neměla by potřebu to zdůrazňovat. Po ráně do dveří začala bubnovat nalakovanými nehty, zdánlivě netrpělivě, ale ani to jí Brennan nespolkl. Už si na její pokusy o teatrálnost zvykl. Byla to show, superintendantka milovala publikum. Jak jí to říkal Wullie? Herečka. Na kurzu potkal jednoho chlapa od metropolitní policie – blbeček, plný manažerských keců – který znal Gallowayovou z dob jejích začátků, než udělala kariéru. Ten o ní řekl: „Ráda se předvádí, ale postrádá věrohodnost.“ Brennan si ten výrok zapamatoval, ale považoval ho za příliš květnatý popis něčeho, co Wullie vystihl jedním slovem.

Brennan nedovolil, aby se mu na obličeji objevily nějaké emoce. Uvědomoval si, že se mu automaticky napjala ramena, ale s tím nemohl nic dělat, a také věděl, že to pod sakem není vidět. Gallowayová měla své publikum. Policistky a někteří civilní úředníci přestali pracovat, aby měli lepší přehled, co se děje. Nejbližší z nich, matrona v dámském kompletu, které ze všech pórů čišelo, že bydlí v Morningside, si posunula brýle na nose níž, aby na něj mohla lépe zírat. Brennan se musel hodně ovládat, měl chuť jí lusknout prsty před obličejem, aby sebou škubla, ale odolal. Tím, že by dal někomu jinému najevo, co si myslí, nemohl nic získat – když to uděláte, ztratíte výhodu. Nechte je, ať se dohadují, ať si lámou hlavu. Když prozradíte komukoliv jakoukoliv informaci, využije ji jen k tomu, aby vás soudil. A na pracovišti to platí obzvlášť – nucené spojení protikladů budí skutečné pohrdání a nikdo není imunní proti škatulkování, které probíhá u automatů na vodu a v kantýně.

Ten je takový a takový… Ten a ten jsou úplně stejní… Slýchal to neustále.

S lidmi je ta potíž, pomyslel si Brennan, že ve skutečnosti nemají jeden druhého rádi. Všechny styky jsou falešné a nucené. Nosí masky, různé pro různé příležitosti. Když masky spadnou, nebo když se vám podaří nahlédnout za ně, vyjde najevo pravda. Všem nám jde o to, abychom něco získali, jsme konzumenti a od jisté úrovně, nebo možná věku, dokážeme pouze porovnávat svou hodnotu vůči ostatním. Je to žalostné a zároveň odporné. Věděl, že existují výjimky a že není mrzout, protože ho

stále dokázalo ohromit, dojmout, dokonce i šokovat, když se ukázalo, že se v někom mýlí, jakkoliv krátce a vzácně se to stávalo.

Brennan si vzal drobné z automatu. Slyšel, jak hubice zasyčela, káva přestala proudit. Sledoval, jak se bublinky přichytávají k okraji plastového kelímku, ale nevzal si ho. Napřímil se a dal si drobné do kapsičky na mince v kapse svých kalhot. Nechal ruku tam a zamířil do kanceláře Gallowayové.

Vrchní superintendantka okamžik sledovala, jak se Brennan blíží, pak zašla dovnitř. Detektiv inspektor předpokládal, že se předtím rychle rozhlédla po místnosti, aby zjistila, kolik získala pozornosti – to obvykle dělávala. Zavolala si ode dveří někoho na kobereček a pak křikla do místnosti: „Pokračujte v práci.“ Za tímto představením spadla opona, když se ho podřízení naučili očekávat, ale zdálo se, že s Brennanem ho sehrála opatrně. Začal si dělat starosti, co si vrchní superintendantka řekla s Lorraine. Byl si jistý, že Lorraine stále leží na srdci jeho nejlepší zájmy, ale v poslední době zkoušel její trpělivost a ona měla své nálady. Stále ještě držela v rukou všechny karty. Jako jeho přidělená terapeutka mohla rozhodnout, kdy nebo jestli se vrátí do práce nastálo.

Nebo přinejmenším měla moc toto rozhodnutí ovlivnit.

Brennan vstoupil do kanceláře vrchní superintendantky. Měl pocit, jako by lezl do medvědího

výběhu. Vytáhl ruku z kapsy a sáhl po klice dveří. Žaluzie na dveřích i v celé prosklené kanceláři byly zatažené.

„Posaďte se,“ řekla Gallowayová odměřeně, téměř příkře. Stála za stolem s rukama založenýma na hrudi. Brennan někde slyšel, že to je defenzivní postoj. Ani to však nepovažoval za její styl.

Gallowayová patřila k lidem, kteří se řídí heslem, že nejlepší obrana je útok, a oba to věděli. Brennan si odsunul otočnou židli a sedl si. „Něco není v pořádku?“

„Přijde na to… Jaký je stav?“

Detektiv inspektor popsal detaily případu, shrnul informace o místě činu, o poloze těla, o nálezech forenzních specialistů, o tom, jaké zatím vydal instrukce, a sdělil jí své dosavadní odhady.

„Myslím, že je nejspíš místní,“ řekl.

„Ano?“

„Je to Muirhouse a ta dívka vypadá zanedbaně. Podle mě nemáme důvod věřit, že to někdo naplánoval a pohodil ji tam –“

„Proč?“ přerušila ho Gallowayová.

„Předně… Takovej člověk by zvolil něco míň nápadnýho. Myslím si, že dívku zabil někde poblíž a pak se jí zbavil kousek od místa vraždy. Končetiny jí oddělil proto, aby se jí mohl nenápadně zbavit – menší pytle se snáz přenášej.“

Gallowayová se naklonila nad stůl, její opojný parfém zaútočil na Brennanův nos. „Tak proč se snažil odstranit otisky prstů a zuby?“

Brennan se zaklonil, zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. „To mi vůbec není jasný… Možná aby nás svedl ze stopy. Nebo kamufláž na poslední chvíli. Přišlo mi to uspěchaný. Taková snaha o znesnadnění identifikace by dávala smysl jen v případě, že tu dívku známe… Což je samozřejmě

možný – ještě nemáme paže.“ Gallowayová mlaskla. „Ale ano, máme.“

„Cože?“

„Pes roznašeče novin je našel v igelitce z Aldi… Byly jen o pár ulic dál.“

Brennan měl pocit, jako by mu v hlavě vybuchl ohňostroj. „Kdy ta zpráva přišla?“ Výslovně detektivu konstáblu McGuirovi řekl, aby všechny nálezy hlásil přímo jemu.

„Nebuďte nervózní, Robe. Dorazila asi před půlhodinou.“ Narovnala se, dala ruce v bok a vypjala hruď. „Nebo vás víc rozrušilo, že vás detektiv konstábl McGuire neposlechl a informoval nejprve mě?“

„Já jsem vyšetřující důstojník,“ vybuchl Brennan.

Praštila dlaněmi do stolu. „A odkdy vám to dává právo o všem rozhodovat? Vy teda máte koule, Brennane.“

Se smíchem se zvedl. „S lichotkama se u mě nikam nedostanete, madam.“

„Sednout!“ ukázala na prázdnou židli. „Ještě jsem s vámi zdaleka neskončila.“

„Tak to radši vezměte rychle, protože chci zjistit, co dalšího jsem prošvihnul za poslední půlhodinu,“ odsekl Brennan.

Gallowayová zpod stolu vysunula svou židli. Byla luxusně polstrovaná a potažená černou kůží. Pomalu a zlehka se na ni posadila. Brennan slyšel, že pod stolem zkřížila nohy. Promluvila klidným, ale rozhodným tónem: „Robe, ani nemyslete na to, že byste mě nějak podtrhl, to nestrpím. Jste dost starý a dost nepříjemný na to, abyste věděl, jak to chodí – nebudu se dvakrát rozmýšlet a veřejně váš ukřižuju, jestli mě naserete.“

Brennan odvrátil pohled. Měl chuť významně mlasknout, ale nechal to být, vrátil se ke své vyrovnanosti a odpověděl: „Rozumím. Budu hodnej chlapec.“

Tón Gallowayové se opět změnil, zaznělo v něm víc veselí: „Také jsem slyšela, že jste tady na stanici klesl o další příčku na žebříčku popularity.“

„Prosím?“

Usmála se. Na předním zubu měla stopy růžové rtěnky. „Byl tu Lauder, stěžoval si na vás.“ Brennan zavrtěl hlavou. „Je to ukňouranej žalobníček.“

Zdálo se, že Gallowayová má k jeho poznámce námitky. „Myslím, že na jeho slovech něco bylo. Snažil jste se ho naštvat tím, že jste ho odtamtud vyhodil?“

„Ne. Podívejte… Lauder řeší ten případ přestřelky už dost dlouho a má prd. Příští zastávka toho případu bude kartotéka a vy to víte.“

Vrchní superintendantka se podívala na hodinky na svém zápěstí a pak řekla: „Nemá to nic společného se zastřelením vašeho bratra, že ne?“

Brennan cítil, že samovolně zaťal zuby, pak čelist povolil a odpověděl: „Nevím, co tím myslíte.“

„Nehrajte si na stydlivku, Robe. Vy víte, že Lauder byl tenkrát v tom týmu ve Strathclyde.“

Brennan se nerad rýpal v minulosti, měl dost problémů s přítomností. A už vůbec se mu nelíbilo bavit se o svém bratrovi s Aileen Gallowayovou – kdo, sakra, byla, aby mu dělala kázání? Nepatřila do rodiny a nic jí do toho nebylo. Brennan si začal zevnitř hryzat tvář. Měl na ni vztek, že stočila rozhovor tímto směrem, ale cítil, že komentáři se vyhnout nemůže. „A jakej to byl tým – sotva nějaký podělaný esa.“

„Viděla jsem složku, bylo to pečlivé vyšetřování.“

Brennan ji viděl také. Zatahal za nitky a dlužil laskavosti na několik let dopředu, ale to nemohl prozradit. Místo toho ji vzal za slovo. „Opravdu?“

Gallowayová znovu zkřížila nohy. „Ano, vyžádala jsem si tu složku, když jste byl na zdravotní dovolené. Domnívala jsem se, že mám ve svém postavení povinnost informovat se o všech faktorech.“

Všemohoucí Kriste – Brennan věděl, že hledala něco, čím by ho upálila. Šlo o typický hon na čarodějnice – totéž provedla Wulliemu. Gallowayová chtěla mít na stanici mladou krev, poddajné typy. Lesklé nové špendlíky, které pro ni budou zářit. Šťourání v Andyho složce však představovalo nové dno žumpy. Brennan cítil, jak se v něm vzdouvá žluč. Zvedl se ze židle, ztěžka polkl a řekl: „No, je jasný, že víte všechno, co se vědět dá, takže, jestli proti tomu nic nemáte, se vrátím k práci.“

Zamířil ke dveřím.

Gallowayová vstala. „Robe, jedna rada zdarma: rychle vám tu docházejí přátelé. Dejte si pozor na to, jak postupujete, až vyjdete z těch dveří.“

„Myslíte, aby mě po cestě ven nepraštily do zadku?“ Gallowayová mávla rukou. „To je na vás.“

Kapitola devátá

Brennan zavřel dveře do kanceláře vrchní superintendantky prudčeji, než měl. V oknech se zachvěly žaluzie. Zvedlo se pár hlav, ale tohle nebyla ta část představení, kterou by někdo chtěl vidět. Hlavní atrakce už skončila. Každé další pokukování by Brennan pravděpodobně odměnil ledovým pohledem

– jeho chůze to naznačovala.

Detektiv inspektor při chůzi dupal. Ruce držel svěšené podél těla, jako by očekával, že bude muset někoho praštit, nebo možná odvrátit úder. Mysl mu zaplavily protichůdné emoce. Převládal hněv, ale Brennan byl dost inteligentní, aby věděl, že hněvem nic nespraví. Nikdy neviděl, že by se jeho otec

vzteku poddal. Gregor Brennan nebyl tichý muž, ale byl klidný. Brennan si vzpomínal, jak se zhruba v patnácti popral s bratrem. Jak říkají Skotové, vyletěl. „Synu, když ztratíš hlavu, prohraješ spor,“ řekl mu otec. Nebyl to muž, který by nějak často rozdával moudra nebo hodně mluvil, ale těch několik příležitostí, kdy vyjádřil své myšlenky, si Brennan dobře pamatoval.

Po straně chodby vedoucí k hlavní vyšetřovací místnosti uviděl hromadu kartonových krabic přetékajících složkami. Několik se jich vysypalo. Ve vyšetřovací místnosti jedna probíhala hlasitá výměna názorů a Brennan jí nedokázal čelit. Sáhl si na břicho. Měl pocit, že pod dlaní cítí další emoci

– bolest z Andyho smrti, s kterou se musel vypořádat. Přejel si rukou po břiše zespoda nahoru a zpět a pomyslel si, že se o něj možná pokouší nějaká nemoc, ale považoval to za nemožné. Už si ani nevzpomínal, kdy byl naposledy opravdu nemocný. Přesto se potřeboval dát trochu dohromady, než se postaví před vyšetřovací skupinu, obzvláště před McGuira.

Brennan zamířil na pánské toalety, už se mu kráčelo lehčeji. Možná se i na duchu cítil lehčí. Toalety byly prázdné. Pustil nejbližší kohoutek se studenou vodou, nabral ji do dlaně a chrstl si ji na obličej. Její chlad ho zprvu překvapil. Ucukl, zavřel oči a stáhl koutky úst. Druhý pokus, vzápětí následovaný třetím, byl úspěšnější. Pak Brennan spojil obě ruce, naplnil je studenou vodou a omyl si unavený obličej. Přitom v temnotě za zavřenýma očima spatřil výjev, kterému trvalo několik vteřin, než se zhmotnil. Byla to dívka. Brennan znovu hleděl na bledou pleť vrahovy oběti. Rychle spustil ruce do umyvadla. Tep se mu zrychlil, setřásl kapky a otřel si čelo.

„Do prdele. Do prdele.“

Vidět takové věci, to nebylo dobré. Už tak o něm po stanici kolovalo dost řečí. Brennan si znovu položil ruku na břicho. Stále ho měl rozbouřené, ale nyní ten pocit přehlušil tlukot jeho srdce. Přesunul dlaň směrem k tomu rychle se stahujícímu svalu v hrudi. Někdo kdysi řekl, že má dobré srdce, ale kdo to byl? Věděl, že to byla Joyce, ale která? Ta, kterou poznal a zamiloval se do ní, nebo ta, s kterou se oženil a vedl s ní rodinný život?

„Seber se, chlape,“ vyplísnil se Brennan. Podléhal stejným démonům, díky nimž měla Gallowayová navrch. Zadíval se na sebe do zrcadla. Vypadal jinak. Tvář se mu moc nezměnila – vlasy mu zůstaly, bradu měl stále pevnou – ale nepoznával ten výraz. Tenhle člověk vypadal zkroušeně, opotřebovaný životem. Co měl za problém? Byl zdravý, měl domov, dceru, manželku a navzdory všemu, co se přihodilo, měl i své povolání, které celý život chtěl. Měl dokonce i Lorraine, charakteristický znak krize středního věku, přestože ta zdaleka nepatřila k nevinným neřestem.

Jak Brennan upřeně hleděl do zrcadla a odhadoval svůj osud, uvědomil si, že nic z toho z něj nedělalo to, kým chtěl být. Měl v sobě prázdnotu, kterou nedokázal zaplnit. Odvrátil se od zrcadla, pohlédl na řadu kabinek a vybral si tu nejblíže dveří. Vstoupil, sklopil sedátko a posadil se. Předklonil se a zasunul západku do očka. Narovnal se a vzdychl. Na okamžik si opřel hlavu o studené dlaždičky na stěně, pak vytáhl peněženku a novinový výstřižek, který nosil v ní.

Přečetl datum, stále stejné: čtvrtek, jedenáctého června. Papír ještě neměl čas zežloutnout. Rozložil výstřižek v místě, kde byl přehnutý. Připadal mu žalostně malý na tak důležitou zprávu. Důležitou

pro Roba Brennana. Okraje papíru už začínaly být roztřepené, drobná natrhnutí a vrypy způsobovaly, že vypadal chatrně. Brzy bude příliš křehký na to, aby se ho mohl někdo dotknout.

Přečetl si nejprve titulek: POLICIE VYŠETŘUJE ZASTŘELENÍ ZDEJŠÍHO OBČANA. To ho vždy přimělo zavrtět hlavou, stále něco vyšetřovali. Článek měl i podtitulek, který zněl: POLICISTÉ JSOU ZABITÍM NA FARMĚ ZA BÍLÉHO DNE ZMATENÍ. Zbytek znal téměř zpaměti:

Strathclydeská policie vyšetřuje střelbu za bílého dne, jejíž obětí se stal oblíbený a vážený stavitel z Glasgowa.

Andrew Brennan, 37 let, byl usmrcen třemi výstřely z bezprostřední blízkosti. Policie potvrdila, že vražda nese všechny známky „práce podsvětí“.

Pan Brennan, otec dvou dětí, na farmě prováděl renovační práce, když včera kolem druhé hodiny odpolední došlo k této události. Manželka a děti jsou údajně ze zprávy v šoku, útěchu jim poskytli přátelé a rodina. Jakmile se zpráva rozšířila, objevily se před jejich rodinným domem v Bearsdenu jako projev účasti květinové dary a lidé proudili k jejich dveřím až do pozdního večera.

Ti, kdo pana Brennana znali, ho líčili jako populární a milovanou místní osobnost.

Radní Tom Fulton, který stejně jako pan Brennan pracuje ve stavebnictví, to označil za „zdrcující zprávu“.

Radní Tom Fulton se vyjádřil: „Znal jsem Andyho už jako kluka. Se svým otcem Gregorem se vypracoval a do podnikání se pustil s velkým nadšením. Byl to příjemný, slušný a spořádaný chlap a tohle je naprosto zdrcující zpráva. Mé myšlenky a soustrast jsou teď s jeho rodinou, s Jane a chlapci.“

Policie potvrdila, že předmětem vyšetřování nejsou žádné vazby, které by pan Brennan mohl mít na podsvětí. Údajně zatím nedošlo k žádné pozitivní identifikaci, ale několik svědků ohlásilo, že v okolí spatřili „kulhajícího muže“. Policie žádá každého, kdo by k tomu mohl podat jakékoli informace, aby se přihlásil.

Detektiv inspektor Ian Lauder prohlásil: „Zkoumáme všechny možnosti, ale předpokládáme, že k této tragické události došlo na základě záměny totožnosti.

Nic nenaznačuje, že by na straně pana Brennana došlo k nějakému provinění, a taktéž jsme nenašli žádné napojení na organizovaný zločin.“

Dodal: „Několik lidí potvrdilo, že se v oblasti vyskytoval muž, který zřetelně kulhal. Rádi bychom ho našli, abychom ho mohli vyloučit z našeho vyšetřování.“

V době vydání nebyly známy žádné informace o chystaném pohřbu.

Brennan uhladil okraje výstřižku a hleděl na něj, aniž by četl vytištěná slova. Stal se z něj artefakt, posvátná upomínka na bratra, kterého měl. Brennan si vyčítal, že je tak slabý, že se nechá trýznit emocemi, jako by provozoval sebemrskačství. Znal každé slovo té krátké zprávy nazpaměť. Když ji pročítal znovu a znovu, necítil se o nic lépe, ale věděl, co dělá: udržuje žár svého hněvu. Potřeboval tuhle malou památku, aby si připomínal, že vraždu jeho bratra nikdo nevyřešil, a čím déle vyšetřování trvalo, tím méně bylo pravděpodobné, že vraha najdou.

Dveře toalety se s bouchnutím otevřely, od stěn se odrazil hlasitý hovor. Brennana to na okamžik vyvedlo z míry. Byl stále ponořený hluboko ve svých myšlenkách, ale potom v hovoru rozeznal povědomé tóny. Ty dva hlasy znal a býval by i zaplatil za to, aby je mohl nepozorovaně vyslechnout. Pomalu vsunul novinový výstřižek zpět do peněženky a peněženku do saka. Zvedl chodidla z podlahy a zapřel je o okraj záchodové mísy. Bylo to nepohodlné opatření, ale nezbytné. Západka byla uvolněná a lehce vyklouzla z očka. Kdyby se někdo z druhé strany díval, uviděl by zelené políčko signalizující volnou kabinku.

Hlasy se hurónsky smály. Ten nápadnější patřil Lauderovi.

„Jsem si jistej, že Gallowayová po mně jede, víš?“

„No nekecej.“ To byl McGuire, který hrál roli Lauderovy loutky.

„Pokaždý, když jsem u ní v kanceláři, tak se nade mnou sklání, nakrucuje se a tak.“

McGuire se zasmál a schválně přehnaně se zeptal: „Takže ty myslíš, že tě chce mít ve svojí dolní kanceláři?“

Následoval hlasitý řehot. Brennan se v duchu pohrdavě ušklíbl.

„Dá se to tak říct, Stevie, dá se to tak říct. Se mnou se to má prostě tak, víš, že se mi nabízí spousta ženskejch.“

„Aha…“

„Chtěj se pomuchlovat, myslej si, že budu dobrej na nějakou tu menší bokovku…“

„Bez nějakejch dalších závazků, co?“

„Přesně tak, prostě vysílám ten druh vln, chápeš, a jsem diskrétní – zeptej se svý lepší polovičky, ta ti to potvrdí,“ vybuchl smíchy Lauder. Brennanovi připadal jako puberťák.

Když smích odezněl, stočil se rozhovor k něčemu, co detektiva inspektora v kabince zajímalo víc.

„Tak co Brennan? Muselo ho pěkně vyděsit, když tam uviděl Aylish z News,“ řekl Lauder.

„Slyšel jsem, že šťastnej z toho nebyl. Zdá se, že ho málem praštila diktafonem. Ježíši, to by byla fotka. Gallowayová by mu stáhla prdel z kůže a udělala si z ní klobouk!“ McGuirův hlas se odmlčel.

„Co je?“ zeptal se Lauder.

„Nic.“

„No tak… Co se děje?“

McGuire hlasitě vydechl, slova z něj lezla jak z chlupaté deky. „Už mě na ten případ přidělili.“

„Jak to myslíš?“

„Já jenom…“ McGuire se odmlčel. „Hele, na tom nesejde.“

„Ne, povídej.“

Tentokrát hlas McGuira zněl už živěji. „Říká se, že Brennan je špičkovej specialista, ne?“

„Jo?“ opáčil kousavě Lauder.

„Myslím tím, že na stanici se o Brennanovi povídá, že je to dobrej policajt a svýho času pochytal pár

pořádnejch lumpů.“

Lauder se naježil. „Takže teď jseš jeho podělanej fanoušek?“ Detektiv inspektor zvýšil hlas: „Něco ti řeknu. Já ho neoceňuju a už tuhle hru hraju dost dlouho na to, abych poznal, kdo je špičkovej specialista, synku.“

McGuire neodpověděl. Zdálo se, že atmosféra na toaletách ochladla. Brennana začínaly bolet nohy. Věděl, že už je dlouho nahoře neudrží.

Ticho přerušil zvuk otáčeného kohoutku a proud vody. Silně se rozhučel vysoušeč rukou.

„Najdu si tě později, Iane,“ řekl McGuire. Lauder neodpověděl.

Brennan počkal na zaskřípání dveří. Teprve když panty dveří vzdychly a jejich dřevo políbilo zárubeň, vstal. Lauder si začal pískat. Brennan otevřel dveře kabinky a uviděl, že detektiv inspektor stojí a ulevuje si do mušle. Díval se do zdi, ale když se objevil jeho kolega, prudce hlavu otočil.

„Takže tady se venčej kokoti,“ řekl Brennan.

Kapitola desátá

Devlin McArdle seděl ve Wellington Café na London Road, když dovnitř vešli taxikáři a požádali o puštění televize. Uviděli McArdla a kývli mu na pozdrav, stejně je pozdravil chlapík za pultem. Přešli do zadní části, odkud do ulice hleděla zaprášená okna. Muži se posadili, umělohmotné židle pod nimi zaskřípaly. Taxikáři přelétli pohledem umaštěné zalaminované menu a škrábali nové ceny, přelepené přes ty staré. Bílé štítky už měly okraje potřísněné omáčkou a drobky. McArdle se díval jinam, na televizi. Čekal, až se objeví výsledky fotbalových utkání hraných v polovině týdne. Zajímal ho jen osud klubu Heart of Midlothian, ale pokud jeho tým zrovna nehrál, zběžně prolétl výsledky zbytku ligy. Všechny ostatní týmy měl za neschopné – každý, kdo nestál na Deilově straně, byl neschopa.

„No věřil bys tý šňůře výher United?“ zeptal se větší z taxikářů.

„Dundee United?“ opáčil McArdle. „Zkurvený šupáci… Koho zajímá nějaká jejich šňůra výher? Mají tam nahoře vůbec stadion? Bere jim manažer dresy domů, aby je jeho manželka vyprala? Je jenom jedinej tým: Hearts… Sakra skvělí borci!“ McArdle cítil, jak mu při řeči rudne tvář. Věděl, že mluví zvýšeným hlasem, protože v přední části levné restaurace seděl postarší pár, který se po něm podíval. Museli natáhnout krk přes stojan s lahvemi octa, aby ho viděli. Jejich snaha McArdla znechutila. Neměl rád, když někomu hrál divadlo. „Co, do prdele, chceš, bábo?“

Postarší pár se okamžitě odvrátil, oba sklopili oči zpět ke své rybě. Taxikáři se rozesmáli. Větší z nich řekl: „Pěkně, Deile… Ukázal jsi jim to!“

„Párek podělanejch kokotůůůů…“ Pro větší efekt slovo protáhl, vychutnával si jeho zvuk. Chvíli to vypadalo, že je spokojený sám se sebou, ale jeho výraz se brzy změnil. „Dobře, co pro mě máte vy

dva?“

Taxikáři sáhli do náprsních kapes a vytáhli ruličky bankovek. Měly různou hodnotu a byly pevně převázané gumičkou.

„Jsou, sakra, trochu lehký,“ okomentoval je McArdle.

Druhý taxikář, štíhlejší, s neoholenou bradou a světlemodrýma očima mu odpověděl: „Nikdo nemá peníze, šéfe.“

„Co tím, do prdele, myslíš, nikdo?“ McArdlův pohled ztvrdl. Vycenil spodní řadu zubů, byly zažloutlé, pahýlovité.

„Je recese a tak,“ ozval se druhý muž.

McArdle praštil pěstí do stolu. Postarší pár sebou trhl, žena upustila nůž. „Odkdy mají šupáci finanční problémy? Ty jsou na podpoře a na tom, co si ukradnou.“

Taxikáři se na sebe podívali. McArdle věděl, že je vyděsil. Chytil jednoho z nich za košili. „Nemyslete si, že si ke mně budete chodit pro herák, budete si ten podělanej herák brát a pak ho nebudete prodávat. Já nejsem žádná charita, kurva, jasný?“

„Jo, já vím… Já vím.“

„Dobře, co s tím hodláte dělat?“

„Vrátíme se ven.“ Taxikáři se otočili jeden na druhého a kývli. „Vrátíme se ven. Bez starosti.“

Starší muž se ženou přešli k pultu, aby zaplatili. Jídlo nedojedli. „To máš, sakra, pravdu, že se tam vrátíte,“ zařval McArdle. Zaberete na Links a dostanete se k nějakejm prachům. Co jsem naposled slyšel, tak pro ty, co si ho chtěj nechat vykouřit, žádná krize není. A jestli na to nemaj chuť, tak je k tomu přimějte… Jasný?“¨

Oba taxikáři kývli. „Jo, jasný. Jasný.“

McArdle vstal a oba muži ho následovali. Židle zaskřípaly po laminátové podlaze a polekaly starou ženu. Spěšně se vydala ke dveřím. „Bůůů!“ křikl McArdle. Pár ještě zrychlil a McArdle se rozesmál, když viděl, jak zápasí s klikou od dveří. „Dobrou, vy starý kokotííííí.“

Když se dveře zavřely, McArdle se znovu obrátil k taxikářům, byl v útočné náladě. Jeho pěst bleskově vystřelila a zasáhla většího muže přímo do nosu. Jeho hlava se při kontaktu s Deilovou pěstí zvrátila dozadu, muž zavrávoral a narazil do oranžové plastové židle, z které právě vstal. Zadní stranou stehen se opřel o desku stolu, což ho zachránilo před pádem na podlahu. Byl omámený, panenky se mu protočily.

„Tohle ber jako varování,“ zavrčel McArdle. Ukázal ruličku bankovek. „Až se příště vytasíš s takovýmhle balíčkem, nepraštím tě do nosu, ale rozrazím ti tu tvoji dutou palici jedním z těch velkejch sekáčků z kuchyně.“

Muž za pultem se zasmál a přehodil si utěrku přes rameno. Taxikáři zamířili ke dveřím, krvácejícího podpíral jeho druh.

McArdle na ně ukázal palcem. „Co s takovým párkem pičusů?“

Odpovědí mu bylo souhlasné potřesení hlavou. „Nemůžete najít pořádný lidi, co?“

„Těžký časy, to ti povím… Těžký časy.“

McArdle si znovu sedl a číšník mu přinesl hrnek kávy. McArdle počítal peníze, třídil je podle hodnot a vkládal je do průhledných obálek na bankovky. Přitom jen tak zbůhdarma koukl na televizi.

Fotbalové výsledky už skončily, nyní hezká mladá dívka v červených šatech četla titulky zpráv ze Skotska.

Bylo to stále totéž: nezaměstnanost, stávky. Nějaká osmdesátiletá ve finále soutěže talentů. Nic z toho McArdla nezajímalo. Měl rád jen zprávy, kde se mluvilo o těžkých zločinech. To potom pokřikoval na obrazovku a proklínal hloupost zločinců. Věděl lépe než většina ostatních, jak se za zločin platí. Deila už nikdo nikdy za mříže nedostane. Strávil osmdesátá léta ve věznici Barlinnie. Tam se naučil vše, co potřeboval k tomu, aby se tam už nedostal, a od té doby toho každý den využíval.

Po zprávách ze Skotska přišlo na řadu místní zpravodajství, které si okamžitě získalo McArdlovu pozornost. Hlavní zpráva byla trhák.

Dívka četla: „Dnes bylo na edinburském sídlišti nalezeno tělo mladé ženy.“ No a co? pomyslel si McArdle.

Dívka pokračovala: „Policie musí oběť ještě identifikovat, ale svědci potvrdili, že zohavené tělo se našlo v kontejneru na komunální odpad v Muirhouse. Obyvatelé líčili, že je na hrůzný nález upozornily čtyři mladé dívky, které tělo náhodou objevily.“

Hlasatelka zpráv sklonila hlavu, což naznačovalo, že se obrazovka změní. Objevil se nový záznam, v jehož popředí stál na sídlišti méně pohledný reportér.

Jeho příspěvek na kameru doprovázely záběry policejních aut, která přijížděla a odjížděla z místa činu.

McArdle se rozesmál. „Zkurvený fízlové! Nepoužitelný bastardi.“

Reportér řekl: „Místní policie stále mlčí o domnělém místě brutální vraždy v Muirhouse. Samozřejmě, tato oblast už se za ta léta stala dějištěm velkého počtu vražd, ale mladé dívky, které objevily tělo, mi odhalily některé obzvláště děsivé podrobnosti, když jsem s nimi mluvil… Varuji diváky, že některé jejich komentáře jsou velice barvité a nejsou vhodné pro slabší povahy.“

Záběr kamery se znovu změnil.

„Hej, kámo, zesil to,“ houkl McArdle, „tohle zní dobře.“

Čtyři dívky se tiskly k sobě v obývacím pokoji malého sociálního bytu. Na stěně za nimi visel obraz plačícího španělského sirotka. Jedna z dívek držela v ruce cigaretu. Ruka se jí zachvěla pokaždé, když ji zvedla ke rtům. Zbylé tři mluvily do kamery jedna přes druhou.

„Bylo to prostě strašný… Moře krve a tak,“ řekla ta nejhlasitější z nich, malá pihatá dívka, která

vypadala, že si na tvář nanesla až příliš make-upu.

„Kurvička jedna podělaná!“ zvolal McArdle.

Další dívka promluvila: „Já ji uviděla první, teda druhá, po Trish, ale já jsem si všimla, že jí chyběj ruce. Byly dočista uřezaný.“

McArdle se uchechtl. „Kriste, to je nádherný, vidět lidi od nás z města v telce.“ Obrazovka se znovu změnila, reportér předal slovo do studia.

McArdle vstal, poprvé upil trochu ze své kávy a postavil ji zpět. „Tak já mizím.“ Muž za pultem kývl.

„Napiš to na účet.“ Další přikývnutí.

Na ulici McArdlovy kroky zamířily k jasnému cíli. Peníze v kapse nestačily, v poslední době jich vybíral stále méně, ale teď se mu naskytla další příležitost, kterou by si mohl přilepšit. Byla o něco riskantnější a stále o ní trochu pochyboval, ale už dlouho ho nikdo od policie neobtěžoval. Tohle byl také Edinburgh, kde se mladým dívkám sekaly končetiny a odhazovaly se do kontejnerů na konci tmavých uliček. Chlupatí mají plné ruce práce, aby se po ulicích nepotloukali lidé, co se vraždí navzájem. Jaká je pravděpodobnost, že si všimnou jeho činnosti? Dokud hrál podle pravidel, která si stanovil, co se mohlo zvrtnout? Z Muirhouse bylo do Německa daleko, a jakmile zinkasuje peníze a nadopuje Barryho Tierneyho dost na to, aby si zajistil jeho mlčení, bude důkaz mimo dosah. Úplně mimo dosah. Chlupatí si budou moct říkat a dělat, co chtějí, ale důkaz bude ze země pryč.

McArdle parkoval před poštou. Odemkl dveře a vklouzl na sedadlo řidiče. Hodiny na palubní desce říkaly, že je po šesté. To znamenalo, že Tierney měl asi pět hodin na to, aby si píchl to svinstvo do žil. Mohlo by stát za to ho trochu postrašit a ujistit ho, že spolu mají dohodu. Na slovo feťáka se nedá spoléhat, tyhle věci se musí prověřit. Nastartoval, zařadil jedničku a vyjel. Provoz na silnicích byl mírný, po ulicích také sotva někdo šel. Zvláštní, pomyslel si McArdle. Přemítal, jestli to má něco společného s vraždou té mladé dívky, o které právě mluvili ve zprávách.

Kapitola jedenáctá

Barry Tierney si otřel z tváře zaschlé zvratky. Nevzpomínal si, že by hodil šavli, ale bezpochyby k tomu došlo. Někdy v průběhu omámení, někde mezi tím, co si vzal drogy od Deila, došel domů k Vee a šlehl si, se pozvracel. Zvratky byly mléčně bílé, jako dětské. V poslední době se s dětskými zvratky důvěrně obeznámil, ačkoliv se jednalo o novou zkušenost, a ne právě takovou, z které by byl dvakrát nadšený.

Dítě zase plakalo.

Barry se nadzvedl. Jeho ruka, vlhká od zvratků, sklouzla po umaštěné matraci a on upadl. Ten pohyb v něm vyvolal pocit, jako by mu mozek plaval v lebce. Cítil, že se mu znovu zvedl žaludek a krkem do úst mu prošly další zvratky. Vyplivl všechny na matraci. Bylo mu jedno, jestli je špinavá nebo smrdí, o takové věci se dávno přestal starat.

Dítě stále brečelo, byl to hlasitý řev z plných plic. Už měla zase hlad. Proč ty děti, sakra, potřebují tolik krmit a měnit pleny? To to nikdy nekončilo?

Tierney náhle ucítil chlad. Začal se třást. Otřel si ústa rukávem a pokusil se vmasírovat si dlaněmi do ramen a paží trochu tepla. Nezdálo se, že by to pomáhalo. Zima, kterou cítil, byla příliš hluboko. V bytě se netopilo – nezbývaly jim na to peníze, poté co zaplatili McArdlovi za dávku.

Po několika dalších pokusech Tierney vstal. Vrávoral jako mnohem starší člověk, opřel se o stěnu.

Zrak měl slabý, oči unavené. Tohle nikdy nechápal – jak mohl mít unavené oči, když se právě

vzbudil? Poškrábal si oční víčka začernalými nehty. Bulvy ho pálily. Toužil si je vyndat a ponořit je do studené vody, možná do ledové. Chtěl další dávku – všechny bolesti zmizely, jakmile si šlehl. Rozhlédl se po místnosti po Vee. Neviděl ji. Viděl pouze dítě, které leželo v zásuvce a zase brečelo.

„Sklapni, sakra.“

Odpotácel se k protější stěně a došmátral se ke dveřím. „Vee… Vee, kde jseš?“

Žádná odpověď. Měla se starat o dítě, takový byl plán – a šlo o její nápad. Tierney věděl, že i on sehrál svou roli v příchodu dítěte do jejich chaotických životů, ale takhle to nechtěl. Nelíbilo se mu, když musel přemýšlet o různých jak a proč. Věděl jen, že takhle by to být nemělo – bylo to špatně, celé špatně.

„Vee… Pojď k tomu dítěti!“

Dovlekl se z obývacího pokoje ven. Po Vee nebylo nikde ani vidu. Odešla? Kam? Jestli šla ven, tak buď dělala děvku, nebo sháněla drogy. Tierney se pokusil najít sílu na to, aby praštil do zdi, ale jeho chabé údery téměř nebylo slyšet. Uviděl, že dveře do koupelny jsou pootevřené.

„Vee… Jseš tam?“ Přiblížil se ke dveřím, sotva pletl rozbolavělýma nohama.

U dveří do koupelny se mu zrychlil tep. Nejprve jen o trochu, ale když se jich dotkl, krev se mu rozproudila jako o závod. „Vee…“

Přemítal, jestli tam je. Proč by tam chodila? Po minulé noci se tam Tierney stěží zvládal jít vymočit.

„Vee.“

Žádná odpověď. Když vstoupil do dveří, panty zaskřípaly. Zachytila se za nimi předložka, tlačil do nich, škubal za ně a tahal je k sobě. Ucítil na čele vlhkost – potil se. Když se dostal dovnitř a otočil se k vaně, zpotily se mu i dlaně. Sprchovací závěs byl zatažený. Nahoře už od vlhka plesnivěl, ale dole, kde na něj chrstl čisticí prostředek, svítil bělostí. Tierney se při pohledu na tu nezvyklou čistotu zarazil. Vyschlo mu v ústech. U kohoutků uviděl Veeina bledá chodidla. Kriste, co to udělala?

„Vee?“ zašeptal.

Hlas měl zastřený, ale v malé místnosti to znělo, jako by promluvil vyšším tónem. Ježíši, co to provedla? Bylo toho na ni už moc? Jestli ano, tak by toho bylo moc i na něj. Kam by šel? Co by dělal?

Opět uslyšel dětský pláč. „Ježíši, Vee… Co jsi to udělala?“

Tierney uchopil závěs a odtáhl ho. Vee vypadala bledá a nehybná. Hlavu měla opřenou o okraj vany, Tierney viděl modré žíly na jejích spáncích. Chtěl s ní zatřást, dloubnout do ní a naříkat, říct jí, aby vstala a přestala být tak zatraceně sobecká… Byla to koneckonců její vina. Všechno to byla její vina.

„Vee…“ Tierney promluvil hlasitěji, jeho hlas téměř zaburácel. „Vee.“

Její obočí sebou škublo, rty se jí zavlnily a pak pootočila hlavu. Tierney se nad ni naklonil. „Do prdele, Vee!“ Popadl ji zespoda za tvář a silně stiskl. „Ty jseš mimo!“

Vee zasténala. Zdálo se, že se snaží otevřít oči, ale hlava se jí tím úsilím otáčela ze strany na stranu. Tierney ji popadl za vlasy a několikrát jí praštil hlavou o okraj vany. Vee zaúpěla, ale neprobrala se.

„Ty sobecká mrcho!“ zařval Tierney. „Ty líná sobecká sračko.“ Zaťal ruku v pěst, rozpřáhl se a mířil jí na obličej, ale zarazil se. „Ty se probereš.“ Odvrátil se od ní, přešel ke sprše a pustil vodu. Tenké pramínky vytryskly na Vee, která ležela ve vaně oblečená. Nejprve něco mumlala, pak její mumlání přešlo ve skučení a snažila se rukou vodu odklonit.

Tierney ji nechal, aby přišla k sobě. Někdo se musel postarat o dítě, ona to nezvládala, to bylo jasné. Strčil do dveří. Opět se zadrhly na předložce. Zabral silněji a uvolnil je. Jak se do nich opřel celou svou vahou, panty zaskřípaly a pak se shora sesypala vrstva prachu, když dveře narazily do zárubní a odrazily se zpátky k Tierneymu.

„Do prdele!“

Vee začala reagovat na proudy vody, které ji skrápěly. Ječela a zdálo se, že v sobě našla překvapivou sílu. „Zastav to… Zastav to.“

„To bude dobrý.“

„Barry. Barry, dej to pryč.“

Začal se smát, když se Vee pokoušela zašátrat po sprše s rukama nataženýma před sebe jako slepá. Ta scéna mu připadala komická. „To máš za to, že jsi nechala starost o to dítě na mně.“ Nechal ji tam ve vaně klouzat a neohrabaně se plácat ve snaze uniknout proudící vodě.

Tierney se odšoural zpátky do chodby. Přistihl se, že po tom úsilí, které vynaložil, hlasitě kašle. Z úst mu vytékal pramínek slin. Zvedl ruku, aby se opřel o stěnu. Nezbývala mu už žádná síla. Uvědomil si, že ho zase bolí hlava. Jímala ho závrať, potřeboval se posadit. Když se vrávoravým krokem přiblížil k obývacímu pokoji, natáhl ruce před sebe a připravoval se na to, že se svalí na špinavou matraci, kterou před chvílí opustil. Jakmile však vstoupil dovnitř, zaútočil na něj křik dítěte jako příval ran.

Nedokázal ho vytěsnit. Pomyslel si, že to dítě je starost Vee, ne jeho. Ale někdo se o něj postarat musel. Nemohl dovolit, aby se mu něco stalo – na to bylo v sázce příliš mnoho.

Tierney přešel k prádelníku. Dítě leželo v horní zásuvce, zabalené ve starém kabátu. Tváře měla holčička naběhlé a zdály se mu příliš rudé na to, aby to byla přirozená barva. Připomínaly mu spíš plastovou hračku. Jemné vlásky se jí lepily k hlavě. Sklonil se k dítěti a zvedl ho. Cítil vlhkost. „Do prdele.“ Už se zase počurala. Zdvihl ji k rameni a jemně ji poplácal po zádech. Byla malá a neustále plakala. „No tak, tiše.“ Někde slyšel, že když se dítěti na dudlík kápne whisky, rychle ho to uspí.

Povídala mu to jedna žena, kterou kdysi znal, takže to musela být pravda. Ženy věděly co a jak s

dětmi, ony se o ně měly starat, ne muži. „Vee. Pohni tou svojí prdelí a pojď sem.“

Zaslechl v chodbě pohyb. Voda přestala téct. Při vzpomínce na svůj kousek se znovu samolibě uculil. Vycenil řadu polámaných zubů na dítě. Zdálo se, že se v jeho náruči už trochu uklidnilo.

„Vee…, pojď ho nakrmit.“

Klika dveří do obývacího pokoje se pomalu pohnula. Vee vešla dovnitř, stále zmáčená, ale zabalená ve staré odřené dece, poseté skvrnami a místy propálenými od cigaret. Vypadala jako postava z tragédie. Hubené bledé paže, které nahoře čouhaly z pokrývky, měla zjizvené a plné modřin, oči podlité krví a unavené. Tierney ji přejel pohledem od hlavy k patě. Uviděl, že dole jí zpod deky vyčuhují nohy. Její nohy vždycky nenáviděl – byly příliš velké a palce u nohou měla pokřivené, jak je léta vměstnávala do menších bot na vysokém podpatku, které nosila, když šlapala v Links. Pohled na ně Tierneyho dráždil. Měl chuť ji srazit k zemi za to, že je před ním ukazuje. Věděl, že ten vztek v něm nerozdmýchal jen pohled na její nohy, ale pohled na ni celou a pomyšlení na to, co mu udělala a co ho přiměla udělat.

„Vem si to podělaný dítě.“ Podal dítě Vee, ta si ho převzala a zvedla si ho k rameni.

„Má hlad,“ řekla.

„Tak ji, do prdele, nakrm.“

Vee natáhla krk, jako by se pokoušela zaslechnout nějaký hodně vzdálený zvuk, a odvětila: „Láhev je v kuchyni.“ Teprve když promluvila, Tierney si uvědomil, že mu naznačovala, aby připravil mléko. Na okamžik se na Vee s dítětem zahleděl a ucítil, že se něco v něm hnulo. Byl to pocit, o kterém předtím nejspíš ani netušil, že existuje. Měl velice blízko k povinnosti, ale Tierney věděl, že to nedělá pro Vee ani pro dítě.

Donutil své nohy k pohybu, došel do kuchyňky a napustil do konvice vodu. Stál tam malý plynový vařič s modrou bombou. Zapálil ho a postavil konvici na něj. Zatímco se voda ohřívala, přešel zpět k Vee a dítěti. „Deil by to radši měl vyřešit.“

„Myslíš, že to neudělá?“

Zavrtěl hlavou. „Není si jistej.“ Zvedl ruku a ukázal vyhublým prstem na dítě ve Veeině náruči. „S tímhle.“

„Předtím si jistej byl.“ Vypadala, že ji to uvedlo do rozpaků, protože už přemýšlela o možnostech, které by měla.

Tierney kývl. „Teď si jistej není. Říkal, že jo, ale pak…“

Vee si přendala dítě na druhou ruku a vysunula bradu. „Ale pak co?“

Tierney zaslechl, že se voda už vaří, a otočil se. Když se pohnul, Vee ho chytila za paži. „Ale, sakra, co, Barry?“

„Jdu pro to mlíko.“ Vytrhl paži z jejího sevření.

Vee ho do kuchyňky následovala. Pozorovala ho, jak bere rendlík a nalévá do něj láhev mléka.

„Barry, tohle nesmíme podělat. Potřebujeme to vyřešit, jinak začne ztrácet trpělivost. A víš, co to znamená.“

Tierney na ni pohlédl. „Vím.“

Nechtěl myslet na to, že dluží peníze Devlinu McArdlovi. Viděl, co se stalo lidem, kteří si nadělali u Deila dluhy a nedokázali mu je pak splatit. Pomyšlení na to, že by se k nim mohl připojit, ho děsilo. Myslel si, že našel řešení, ale teď si tím nebyl tak jistý. Všechno se to vymklo kontrole natolik, že nedokázal vymyslet žádný způsob, jak z toho ven. Neviděl žádnou možnost.

Když hleděli jeden na druhého, ozvalo se hlasité zaklepání na dveře. Někdo zaklepal dvakrát, pak na dveře zabušil. Následovalo zarachocení škvíry na poštu a skrz ni na ně křikl důvěrně známý hlas:

„Otevři, sakra!“

Vee přestala poplácávat dítě po zádech. Promluvila jako první: „To je on… Deil.“

Kapitola dvanáctá

Brennan pozoroval Laudera. Ten měl rty stále našpulené, ale přestal si pískat. Proud moči se rozstřikoval po mušli. Výraz jeho tváře se dal těžko určit – bylo to něco mezi leknutím a mírným hecováním. Odvrátil se, sklopil oči, oklepal poslední kapky moči a zapnul si poklopec. Rychle se mu vrátil klid, začal si znovu pískat jakousi rozčilující melodii. Nějaká blbost z hitparády, pomyslel si Brennan, něco, co bývalo možná kdysi pěkné, ale pak to vyždímaly dosucha televizní soutěže talentů.

Lauder se protáhl těsně kolem Brennana. Nenechával ho na pochybách, co si o něm myslí – jako by snad Brennan nějaké pochyby měl, poté co za dveřmi kabinky vyslechl jeho komentáře.

„Jestli si myslíš, že mi jenom trochu záleží na tom, jestli jsi něco z toho slyšel, pleteš se,“ řekl Lauder.

Brennan se pomalu otočil. Vytáhl ruce z kapes, založil si je za zády a směrem k Lauderovu odrazu v zrcadle na stěně odvětil: „A myslíš, že u mě to tak je?“ Při posledním slově se mu podařilo jízlivě se ušklíbnout. Byl si jistý, že to mělo efekt, o který mu šlo.

Lauder stiskl tlačítko zásobníku mýdla a pak strčil ruce pod kohoutky, aby ho smyl. Už si nadobro přestal pískat.

„Tohle je nový dno dokonce i na tebe, co?“ provokoval Lauder. Brennan mlčel.

„Chci říct, že si tě nijak necením jako poldy, to víš, ale nikdy jsem tě neměl za šmíráka ptáků.“ Brennan se tomu vysmál, ale munici si schovával na později.

Lauder pokračoval: „Vím, že ti tak trochu přeskočilo, chvíli sis pěkně odpočinul, ale vážně, jseš si jistej, že už máš v hlavě všechno v pořádku?“ Lauder obešel Brennana a za chůze si oklepával z prstů

kapky vody. U držáku na papírové ručníky vytáhl modrý utěrák a samolibě se usmál.

Scéna se zatím odehrávala přesně tak, jak Brennan předvídal. Byly doby, zamlada, kdy by možná dal tomu floutkovi facku nebo mu zlomil pár žeber. To už však neplatilo. Tohle stadium překonal. Naučil se ovládat. Drsné věci jako fyzické údery byly uspokojující, ale jen krátkodobě. Chtěl, aby si Lauder musel lámat hlavu, neustále se něčeho dohadovat, proto bylo nejlepší odložit jeho zasloužený trest na později. Pocit zadostiučinění mohl čerpat z toho, že Lauder na to nemá dost inteligence, a proto ho mohl duševně trýznit po dlouhou dobu.

Brennan poklepal rukama za zády. Vrátil Lauderovi jeho potutelný úsměv a řekl: „Tak do toho.“

„Cože?“ zeptal se Lauder. Odvrátil se od držáku s ručníky. „Co tím myslíš?“ Udělal dva kroky k němu, vypjal hruď a sklonil hlavu v bojovném postoji.

Brennanův úsměv se rozšířil, zůstal stát stejně jako předtím. Naprosto důvěřoval svým schopnostem v případě, že by konflikt přešel do fyzické roviny, ale teď měl iniciativu na své straně a pokračoval v psychickém útoku. „Zvláštní, co člověk pochytí, když má uši otevřený, co, Laudere? Myslel jsem si, že ta reportérka dostala hlášku, ale člověk si nikdy nemůže bejt jistej, viď?“

Lauderovi se zkřivily rysy, vztyčil prst a namířil ho na něj. „Podívej, jestli máš někde krtka, tak to má hovno co dělat se mnou!“

Teď postoupil Brennan k němu. Dal ruce před sebe a pomalu si je promnul. „Jestli mám někde krtka, Laudere, tak ho najdu… A až to udělám, tak bude mít štěstí, když zůstane u sboru jako ras.“

Na okamžik zavládlo mezi oběma muži ticho. Bylo slyšet jen napouštění nádržek a kapání stárnoucích trubek. „Eh, na to seru,“ řekl Lauder. Vyhnul se Brennanovi a s dusotem odcházel. Sevřel kliku a dveře bouchly o zeď. Jejich zasvištění způsobilo závan vzduchu, který dolétl až k Brennanovi. Ten sledoval Lauderův odchod a pak se otočil k zrcadlu.

Jeho oči na okamžik nepoznávaly muže, který na něj hleděl z odrazu. Když se tak stalo, přistoupil k umyvadlu, oběma rukama se o něj opřel a vzdychl. Bylo jasné, že se mu vše ještě zkomplikovalo.

Věděl, že jeho prioritou je najít vraha. Měl tu mrtvou dívku. Mladou dívku, ne o moc starší než jeho dcera, kterou někdo zohavil. Objeví se rodina, lidé, kteří se budou dožadovat odpovědí. Utrápení, zmatení, zoufalí lidé, kteří si budou připadat bezmocní. Věděl, jak se cítí – na světě nebylo jiné takové utrpení. A jako vždy se bude někde skrývat vrah, bude přemýšlet, jestli se k němu policisté blíží, a řídit se svým pudem sebezáchovy. Brennanovou prací bylo toho vraha chytit, zajistit spravedlnost té dívce a její rodině. Bral svou práci vážně. Dráždilo ho vědomí, že jsou ve sboru lidé jako Lauder, kteří ji tak neberou.

Ne že ji neberou jako on. Oni se tomu ani neblíží.

Na chodbě se Brennan napřímil a zamířil k vyšetřovací místnosti. Otevřel dveře, uslyšel směsici hlasů, lidé se pohybovali a vykonávali různé činnosti – pak se všechno náhle na vteřinu nebo dvě úplně zastavilo, když procházel do přední části místnosti a zastavil se u bílé tabule. Na ní už viselo pár fotografií, které dorazily od fotografa. Brennan je přelétl pohledem. Na stole před tabulí ležely další, zvedl je. Dívka na nich vypadala ještě bledší, než si ji pamatoval. Oproti tomu se zdálo, jako by její světlé vlasy, přilepené k čelu, ztmavly. Fotografie byly ostré. Položil je zpátky na stůl. Členové týmu se kolem něj začali shromažďovat, očekávali formální proslov. Urovnal si myšlenky a vzhlédl.

„Tak jo, nepotřebujete, abych vám říkal, že tohle je zvlášť brutální útok na mladej život… Dokonce i

na poměry Muirhouse.“

Neozvala se žádná odpověď, všichni poslouchali.

„Máme přibližnou dobu smrti a všechny pravděpodobný příčiny smrti jsou jasně vidět. Máme teorie, ale žádný vodítko…“ Brennan se obrátil na McGuira. Od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, se očnímu kontaktu s ním vyhýbal, ale teď mu dal pohledem na vědomí, že po něm bude chtít hlášení. „Stevie, co jsi zjistil z otisků?“

McGuire držel v úrovni hrudníku modrou složku, kterou při řeči spustil níž. „No, jak víte, paže pachatel oběti odřezal a našly se přibližně…“ Pohlédl na složku a pohrával si s myšlenkou, že by ji otevřel, ale pak se rozhodl jinak. Pokračoval: „Paže se našly poblíž místa nálezu oběti. V záznamech ty otisky nemáme.“

„Dobře. Takže neidentifikovaná oběť…,“ reagoval na to Brennan. „A co seznamy pohřešovanejch osob, Stevie? Co jsi zjistil z nich?“

„No, seznam pohřešovaných mám.“ McGuire přešel ke svému stolu a zvedl balík papírů.

„Momentálně se v zemi pohřešuje něco přes tři sta dívek.“

„Kolik jich odpovídá popisu naší oběti?“

McGuire se obrátil k jedné policistce a předal jí slovo. Ta odpověděla: „Prošla jsem většinu seznamu a mám asi tucet možných shod, ale – “

„Hned ten soupis předej Steviemu.“

„Ano, pane.“

Zdálo se, že pozornost skupinky policistů přitáhlo něco v rohu. „Co je?“ otázal se Brennan.

„Televizní zprávy, pane,“ odvětil jeden z nich. „Právě se tam povídá o našem případu.“

Tým se shromáždil kolem malé obrazovky. „Zesilte to,“ řekl Brennan. V místnosti všechno utichlo, když se na obrazovce přehrával záznam kamery. Brennan uviděl sám sebe, jak přijíždí na místo v policejním autě. Ozvalo se několik uchechtnutí.

„Dost,“ řekl. „Tohle není žádnej podělanej Hollywood.“

Všichni v místnosti sledovali vysílání. Občas se ozvalo zaškrábání pera nebo nějaký komentář, ale většinou se policisté jen pozorně dívali, dokud se na obrazovce neobjevily dívky, které našly tělo.

„Všemohoucí Kriste,“ ozval se Brennan. „Jak se k nim, sakra, dostali?“ Policisté sklonili hlavy nebo svěsili ramena.

„To jsem si myslel… Zatraceně, Stevie, řekni mi, že máme jejich výpovědi.“ McGuire se ošil. „Eh… Ano, z místa nálezu.“

„Vím, že jsme měli jejich výpověď z místa nálezu. Myslel jsem, že ty holky přivedeš sem!“

„Eh, měl jsem za to, že to řešíš ty, Lucy…,“ obrátil se McGuire na další policistku.

Brennan okamžitě poznal, že se snaží svalit vinu na jiného. „Nenechávej to, sakra, na Lucy. Dostaň je sem!“

„Ano, pane,“ odpověděl pokořený McGuire.

Když příspěvek o jejich případu v televizi skončil, Brennan zvedl dálkový ovladač a namířil ho na televizi. Obrazovka zašuměla a ztmavla. Měl vážnou náladu. Jeho tón jako by všechny v místnosti elektrizoval, když řekl: „Dobře, média už po tom jdou, takže s tím budeme muset pohnout. Stevie, vydej přes tiskovou kancelář prohlášení.“

„Ano, pane.“

„Nic exkluzivního, jen základní věci. Žádáme svědky a takový kecy.“

„Mohlo by to hrát v náš prospěch,“ přišel se svým názorem McGuire.

„Jo?“

„Myslím tím, že bychom mohli získat nějaká vodítka z televize.“

Brennan sledoval, jak si McGuire zapisuje jeho instrukce, a věděl, že si s ním bude muset promluvit. A možná to vydá na delší rozhovor.

„Nebo by to mohlo našeho vraha vyplašit a zahnat na útěk,“ opáčil Brennan. Zájem médií byl užitečný jen do jisté míry. Většinou znamená jen tlak navíc, pomyslel si Brennan, a bez toho by se v tomhle případu raději obešel. Doufal, že McGuire, ačkoliv byl naivní, to myslel dobře, ale věděl, že vysoké šarže znervózňuje, když se o případ příliš zajímají novináři.

McGuire kývl a odpověděl: „Ano, pane.“

Kárat konstábla po těch rozepřích s Gallowayovou a Lauderem bylo riskantní. Brennan nechtěl, aby McGuire napochodoval za Gallowayovou a dodal jí další munici, ale to mohl udělat i tak.

Hleděl na temeno McGuirovy hlavy. Vedla jím zvláštní pěšinka – vlasy napůl stály a napůl ležely. Brennan věděl, že téhle generaci nerozumí, nedokáže ji pochopit. Zdálo se, jako by byla nastavená jinak. Pokud se nemýlil, bude muset detektiva konstábla Stevieho McGuira brzy přenastavit. Práce, která je čekala, byla příliš důležitá na to, aby to neudělal.

Kapitola třináctá

Detektiv inspektor Rob Brennan věděl, že většina lidí je nešťastná. Když se poprvé setkal s Thoreauovým výrokem: „Mnoho lidí vede život v tichém zoufalství“, bylo to jako zjevení Páně. Život je dřina, většině lidí skýtá jen tolik útěchy, aby odvrátili hlodající hněv, který v nich probouzí nespravedlnost jejich existence. Dostatek levného chlastu, únik v podobě zprostředkovaného

sportovního vítězství. Jejich život je ubohý, pomyslel si. Nesoudil je nijak kriticky nebo arogantně, myslel to ve skutečném významu toho slova, tedy tak, že si zaslouží politování. To mu pomáhalo přečkat den. Potýkat se s ignoranty a nevychovanci se dalo zvládnout, pokud se člověk nesnížil na jejich úroveň. Vždycky se mračil na ty, kteří nepříjemně reagovali na neomalené servírky, recepční nebo bankovní pokladníky – k čemu to je? S lidmi, kteří jsou tak nízko na stupnici pocitů, jež určují, jestli život stojí za to, se nedá rozumně mluvit. Každá jejich akce a reakce je zaměřená na to, aby si svou nízkou úroveň tohoto pocitu nějak vynahradili, aby získali zpět alespoň špetku sebeúcty a trochu srovnali poměry ve světě, jímž opovrhují. Můžete proti tomu mít námitky, můžete se jim pokoušet ukázat svůj postoj, ale vždycky to skončí stejně: vyhrnováním rukávů. Je snadné nechat se stáhnout na jejich úroveň, nemožné pozvednout je na tu vaši.

Brennan věděl, že má s detektivem konstáblem Steviem McGuirem problém. Ten chlapec, a on byl chlapec, na něj nikdy neudělal dojem. Nebral práci vážně, a tahle práce se jinak než vážně brát nedala. Měl McGuira přečteného, jak se říká, a nezapadal mu do celku, do kterého by měl. Ten chlapec byl ukázkový staromódní obyvatel Edinburghu, ten typ, který se vás jako první – jakmile příznivě ohodnotí váš přízvuk – zeptá na to, do jaké školy jste chodili. Nikdy se neptali z čiré zvědavosti nebo proto, že by chtěli zapříst rozhovor, jak to dělali jiní lidé. V Edinburghu se vás na to ptali, aby zjistili, jestli patříte do jejich klubu. Brennan nepatřil do žádného klubu, neúčastnil se toho.

McGuirovo jednání ho rozčilovalo. Nešlo o jeho zázemí – to bylo něco, co se naučil neřešit a nemohl to změnit, takže se o to ani nepokoušel – ale dráždil ho McGuirův pocit, že má na něco právo.

Brennan měl ve své hodnosti podobný pocit, ale byl tu jeden zásadní rozdíl: on si ho zasloužil. McGuire si ho nárokoval na základě odměny, kterou si nevysloužil – nebo, z toho, co Brennan dosud viděl, k tomu tíhl a byl toho schopen. Kdyby se ten chlapec jevil slibně, nebo kdyby alespoň projevil nějaké nadšení pro věc, rád by mu pomohl stoupat po žebříčku hodností, ale jeho nynější postoj v něm vyvolával opačné pocity – chtěl poukázat na jeho chyby. Bylo to špatné? Selhával snad on, protože si nedokázal McGuira oblíbit? Měl v sobě nějaké hluboce zakořeněné třídní předsudky, které mu bránily vidět jeho dobré stránky? Určitě ne. Brennan poznal, kdy je sám na sebe přísný. Šlo téměř o jeho specialitu. Byl analyticky kritický. Musel být. Život, který vedl, to vyžadoval. Existuje vaše stanovisko, pak naprosto protichůdný pohled a veškeré odstíny a nuance mezi nimi. Brennan je uměl všechny dobře prověřovat, protože člověk nikdy neví, co z toho mu pomůže dokončit práci.

„Stevie, stav se na minutku.“ Brennan pokynul ke sklem oddělené kanceláři v zadní části vyšetřovací místnosti jedna.

Konstábl vzhlédl od stolu, nad nímž se skláněl. Policistka, se kterou mluvil, se také otočila. McGuire kývl. Napřímil se a zamířil do zadní části místnosti, po cestě si za ucho zastrčil žluté pero.

Brennan se přesunul za svůj stůl, sundal si sako a pověsil ho na opěradlo židle. Na stole už ležela hromádka složek, které čekaly, až je projde. Povolil si kravatu a rozepnul vrchní knoflík košile. Když otevřel první složku, uviděl další fotografie zavražděné. Na lesklém fotografickém papíru vypadala, jako by nebyla skutečná, jako obrázek v časopise, jako nějaká celebrita nebo snímek z filmu. Ta myšlenka Brennana znepokojila. Musel snad sám sobě připomínat, že ještě před několika hodinami to byla živá bytost? Vadilo mu, že moderní život snižuje citlivost lidí, včetně jeho.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“ zeptal se McGuire. Když vešel dovnitř, tvářil se nenuceně, téměř se usmíval.

„Zavři dveře a posaď se.“ Brennan ukázal na židli před stolem.

Teplota v místnosti jako by znenadání poklesla o několik stupňů. McGuire vypadal, že náhle procitl z

varovného snu. Začal u něj působit pud sebezáchovy. „Podívejte, než něco řeknete, chci, abyste věděl, že jsem s těmi pažemi nešel za Gallowayovou.“

Brennan se na židli opřel. Opěradlo zaskřípalo, když mu dal pocítit váhu svého těla. Položil si lokty na područky a propletl si prsty na břiše. „Opravdu?“ Tón jeho otázky byl výmluvnější než slova.

McGuire se poškrábal na uchu. „Já, no… Když jsem se vrátil z Muirhouse, zastavila mě a řekla mi, že mám všechno nejprve hlásit jí… a ne vám.“

„A ty jsi jí na to určitě odpověděl, že máš jiný plány.“ Brennan svraštil tvář a naklonil hlavu. Věděl, že McGuire je příliš slabý na to, aby se postavil vrchní superintendantce.

„Eh, no ne tak docela.“

„Ne?“ Brennan rozpletl prsty a předklonil se. Snažil se chovat tak, aby to vypadalo, že ho to zaujalo.

„A co jsi jí teda odpověděl, Stevie?“

Detektiv konstábl zamrkal. Dotkl se čela toutéž rukou, kterou se před chvílí podrbal na uchu.

„Pověděl jsem jí… No, víte, že udělám, co po mně chce.“

Brennan se znovu opřel a dovolil si oslnivý úsměv. „Aha, chápu, Stevie, chlapče, chápu… Myslel sis, že to budeš hrát na obě strany!“ Pohrozil mu prstem.

„Ne, tak to nebylo.“

„Mně to tak připadá.“

McGuire si položil dlaně na stehna, natáhl prsty a podíval se k oknu. Zdálo se, jako by jeho tělo změnilo podobu, jako by se zmenšilo a vyprchala z něj veškerá lehkost.

Brennan strčil ruku do kapsy saka, které viselo na opěradle. Vytáhl balíček silkcutek a zapalovač. Chviličku poklepával prsty na krabičku a nechával svůj úmysl zrát, pak vytáhl cigaretu. Zapálil ji a vyfoukl kouř. Nabídl krabičku McGuirovi.

„Tohle je nekuřácká kancelář, pane.“

Brennan znovu potáhl z cigarety a vyfoukl další dým. „Zatkni mě.“ McGuire neodpověděl. Začal si třít dlaně.

Brennan pokračoval: „Ne, na to nemáš koule, aby ses mi postavil, co?“ Svá slova doprovodil dalším potáhnutím. „Tak proč to nejdeš povědět Gallowayový? Ať mě nechá zatknout ona.“

Detektiv konstábl zaťal zuby. Vypadalo to, že ví, co to Brennan hraje, a nelíbí se mu to. Brennan byl naopak šťastný z toho, kam se mu ho povedlo dostat. Zasmál se. „Do prdele, nemá cenu rozčilovat se kvůli maličkostem.“ Vstal a típl cigaretu v misce na kancelářské sponky. Přešel k McGuirovu okraji stolu a opřel se zadkem o hranu.

„Před chvílí jsem si trošičku popovídal s tvým kámošem,“ řekl Brennan.

„S kým?“

„S Lauderem… Zdá se, že si myslí, že tu mám krtka.“ McGuire znovu zaťal zuby. „Ano?“

„Jo, jo… Myslí si, že to je jediná možnost, jak se ta holka z News mohla dostat do Muirhouse dřív než vyšetřovatel. Napadá tě v tomhle směru něco?“

McGuire opět stočil pohled k oknu. Zdálo se, že se mu na té židli sedí dost nepohodlně – pevně sevřel područky, ale nevstal. „To je velice vážné obvinění.“

„Kdo řekl, že je to obvinění? Neříkal jsem, že někoho obvinil. V tuhle chvíli je to jenom teorie, spekulace. Dokonce to není ani tvrzení… Jestli teda nemáš něco, co bys mi chtěl povědět.“

McGuire vstal a postavil se proti detektivu inspektorovi. Brennan ho přelétl pohledem od hlavy k patě, všiml si bílých kloubů na jeho rukou, jak svíral područky. „Já jsem, sakra, žádnou hlášku tisku nedal.“

Brennan se mu podíval do očí. Byl tak blízko, že viděl nepravidelné hnědé skvrnky v modrých duhovkách. Chvíli se mu do nich díval, pak se vzdálil a sedl si zpět na svou židli. Byl spokojen.

„Dobře. To je všechno.“

McGuire zamrkal. Ústa se mu rozšířila, když si otřel rty hřbetem ruky. Zdálo se, že hledá správná slova, ale nenašel je. Ztratil buď je, nebo odvahu je pronést. „Ano, pane.“

Brennan se opět chopil složek. Hleděl na ně, když říkal: „Vybírej si tady přátele hodně opatrně, Stevie. U těch, o kterých si myslíš, že jim leží na srdci tvoje dobro, to tak málokdy opravdu je.“

McGuire otevřel dveře. Stále ještě nervózní odpověděl: „Ano, pane.“

Kapitola čtrnáctá

Byl to dlouhý den. Jestli ten návrat do aktivní služby měl vypadat takhle, tak by možná bylo lepší třídit ty kancelářské sponky, pomyslel si detektiv inspektor Rob Brennan. Ne, hovadina. Pro tohle se narodil. Touha být policistou se u něj neobjevila ze dne na den, byla v něm vždy. Když byli s bratrem chlapci, Andy se chtěl stát výtvarníkem. Brennan ho stále v duchu viděl s pery a tužkami rozloženými na kuchyňském stole. Maloval nádherné obrázky, pestré a velké. Představivost mu rozhodně nechyběla. Proč se své touhy vzdal, aby pomohl tátovi s rodinnou firmou, to Brennan nikdy nepochopil. Bylo snad sobecké snažit se své sny uskutečnit? Nevěděl, jemu to sobecké nepřipadalo. Ale Andy se vždy choval velice obětavě, to byla jeho chyba. Stavěl rodiče nad své vlastní ambice. To by Brennan nikdy neudělal, pro nikoho.

Jeho mobil začal vibrovat. Na displeji se objevilo „Lorraine“.

„Do prdele,“ zamumlal. Brennan nechtěl s doktorkou Fullerovou mluvit, chtěl od ní informace. Štvalo ho, že lidem mimo policii nemůže přikazovat na základě obvyklých směrnic. Život by byl o mnoho

jednodušší, kdyby mohl.

Stiskl tlačítko pro příjem hovoru. „Ahoj.“

„Nebuď tak překvapený, povídala jsem ti, že zavolám.“ Pokoušela hranice Brennanovy trpělivosti.

„Jsem ještě na stanici.“

„Viděla jsem tě v televizi.“ Jako by předchozí větu neslyšela. Vzdychl. „Takže víš, proč jsem tady.“

S ťuknutím postavila něco na tvrdý povrch, znělo to jako sklenice na víno. „Také jsem měla těžký den.“

Jsou těžké dny a těžké dny – Brennan by se vsadil, že ty její byly v porovnání s těmi jeho ničím.

„Opravdu?“

Zaslechl pohyb. Pak Lorraine něco upila. „Moji návštěvu si vyžádalo Její Veličenstvo… královna Čubka.“

Mluvila o Aileen Gallowayové. Brennan potřeboval vědět, o čem mluvily. Život v kanceláři byl už tak dost složitý – dostat se do výhodnější pozice, když to šlo, bylo nezbytné. „Zkusím se zastavit –“

„Ts. Po cestě domů.“ Poslední slovo pronesla sarkastickým tónem. Zdálo se, že se jí zachvěl hlas.

Brennan věděl, že nemá cenu se o něco snažit, když mluví takhle. K hádce se schylovalo celé týdny, od chvíle, kdy po něm před několika měsíci poprvé chtěla, aby opustil svou manželku a dceru.

Všechny následující žádosti o totéž vždy vyústily v trpkou jízlivost. Lorraine byla připravená obětovat pro něj svou kariéru a okamžitě nechat své práce, aby se vyhnula etickým dilematům, nemluvě o chlapcích z oddělení stížností. „Kolik jsi toho vypila?“ Jakmile tu otázku položil, věděl, že to byla chyba. Začínal být unavený a neopatrný.

„V množství ani tak potíž není, Robe, skutečné nebezpečí spočívá v samotném pití.“

Vždycky sdělovala své názory oklikou. Je to typická chytrolínka, pomyslel si Brennan. Zpočátku bylo těžké ji pochopit a to mu připadalo zajímavé. A také to byla nepochybně atraktivní žena – kombinace tajemnosti a krásy představovala lákadlo, které nejprve stálo za pokus, ale teď už si tím Brennan nebyl tak jistý. Znal mnoho ženatých mužů, kteří – jak zní ten jemnější výraz? – zahýbali, u policie šlo téměř o epidemii. Ale byl rozdíl mezi tím, čemu Wullie říkával „být někým zaneprázdněný“, a vytvářením úzkých citových vazeb. V tom případě se jednalo o zcela jinou formu zrady – to Brennan chápal jako skutečnou nevěru. Ten zbytek, tu čistě fyzickou stránku věci, viděl jako něco, od čeho snadno šlo dát ruce pryč. Člověk mohl téměř předstírat, že vlastně o nic nešlo, že se jen na chvíli přestal ovládat. Věděl, že to tak není a že se vědomě rozhodl o Lorraine usilovat, přestože je policejní psychiatričkou. Uvědomoval si důsledky, ale nikdy si nepomyslel, že jim bude muset čelit. Lidé na stanici se dávali dohromady neustále, prostě to tak bylo. Oficiálně se to přijímalo s nevolí, ale

zavíraly se nad tím oči. Nedalo se očekávat, že za takových okolností mezi lidmi nevzniknou úzké vazby. Pouta se vytvářejí tváří v tvář tragédii, neříkalo se to snad za války, když se lidé dávali dohromady ve stanicích metra?

„Budu u tebe, jakmile to půjde. To je všechno, co můžu slíbit.“

„Kdy?“

„Ty víš, že to nedokážu říct.“

„Proč? Proč to nedokážeš?“

„Protože, sakra, nedělám pro Standard Life.“ Okamžitě si uvědomil, že to byla rána pod pás. Lorrainin bývalý pracoval v pojišťovnictví, šlo o nějaké eso, které od ní odešlo a vybudovalo si domov v Basingstoke s jednou pojistnou matematičkou.

Zavěsila.

Brennan se podíval na telefon. Hovor trval jednu minutu třicet vteřin. Jejich hádky se alespoň zkracovaly, když už nebyly méně časté. Hlasitě vzdychl a vsunul mobil do náprsní kapsy saka. Za poutko zvedl sako z opěradla židle a dal si ho pod ruku. Shrnul složky na stole, přitiskl si je loktem k tělu, zamířil ke dveřím a zhasl v malé prosklené místnosti světlo. Právě z ní vycházel, když k němu přistoupil jeden člen týmu.

„Pane, jeden z těch, co prohledávají ulice…,“ vyrazil ze sebe rozrušeně.

„Jo, co?“

„Máme možnou vražednou zbraň… Pilku – máme pilku. Je u kluků v laborce.“ To bylo něco. Věci se náhle pohnuly správným směrem. „Kde se našla?“

„V Muirhouse, pane.“

„Všemohoucí Kriste… Všechno prostě zahodil. Ruce jsme našli taky tak.“

Mladý policista se tvářil rozpačitě. Brennan ho poplácal po rameni. „Je to napůl podělaný… Buď je to napůl podělanej pokus nějakýho blbce něco utajit, nebo je to napůl podělanej pokus o to, aby se zdálo, že to udělal nějakej blbec.“ Zavrtěl hlavou a vzdálil se od policisty. „Zavolej mi na mobil, jestli z tý pilky získáme něčí identitu.“

„Ano, pane.“

„Nebo něco jinýho. Hned.“

„Ano, hned… Nechcete ji vidět? Je v laborce.“

Brennan zavrtěl hlavou. „Ne, jedu do márnice. Pro předběžnou zprávu.“

Detektiv inspektor procházel vyšetřovací místností a rozhlížel se kolem sebe. Mnoho členů týmu se opíralo o lokty a zamyšleně ohryzávalo pera. Zítra to bude jiné. Už v duchu slyšel Gallowayovou, jak se s křikem dožaduje, aby ji každou hodinu informovali o postupu, a tisková kancelář mu bude předávat žádosti o rozhovor. Zastavil se u stolu policistky, které McGuire předal úkol s prověřováním pohřešovaných osob. „Jak to jde s tím seznamem?“

„Zúžili jsme ho… Po té zprávě v televizi nám volalo několik lidí.“

„A?“

„Mám dvě velice nadějné možnosti… ehm…“ Prohrabala několik papírů na svém stole a vytáhla černý poznámkový blok s elastickým páskem. „Tahle se pohřešuje už šest měsíců. Je z Leith.“

Brennan se naklonil. „Pokračuj.“

„Elaine Auldová… Je jí šestnáct a předtím ji někdo zahlédl v okolí Muirhouse. Ale, jak jsem řekla, už šest měsíců ji nikdo neviděl.“

Souvislost s Muirhouse byla slibná. Brennan cítil v kostech, že ta dívka je místní. Leith bylo dost blízko Muirhouse na to, aby tam měla nějaké známé, ale moc mu nesedělo, že se pohřešuje už šest měsíců. To byla dlouhá doba – selský rozum mu říkal, že lidé nezmizí ve vlastním městě na tak dlouho, aniž by je někdo někde spatřil.

„Co ta druhá?“

Policistka odložila černý blok. „Vydržte, právě jsem to tiskla.“ Vstala ze židle a přešla k malé tiskárně umístěné na vedlejším stole. Po cestě zpět stránku pročítala: „Tohle je od policie ze severu, pane…“

„Cože?“

„Je z Pitlochry…“

Brennan svěsil koutky úst. „Proč si myslíš, že patří mezi možný oběti?“

Policistka stránku otočila. Byl na ní hodně rozostřený obrázek mladé dívky. Vypadal jako získaný odněkud z internetu, možná z nějaké sociální sítě. Fotka byla vytištěná černobíle a dalo se z ní sotva rozeznat víc než to, že se jedná o ženu se světlými vlasy. „Má správnou váhu a výšku… i věk.“

Detektiv si vzal vytištěnou stránku a zběžně se na ni podíval. „Ty města nic nespojuje… Tady se možná vůbec neobjevila.“

„Pokud neutekla z domova, pane.“

Měla dobrou poznámku, ale přiznávat body nižším šaržím by nebylo dobré. „To neberu.“ Vrátil jí vytištěnou stránku. „Hledej dál. Než půjdeš domů, chci mít na stole aktualizovaný informace.

Všechny, co by mohly odpovídat oběti, nejpravděpodobnější nahoře. Dobře?“

„Ano, pane.“ Vypadala schlíple.

„Ale odvádíš dobrou práci. Jen tak dál.“ Brennan to řekl dost nahlas, aby ho na ochodu slyšeli všichni v místnosti. Koutkem oka zachytil McGuirův výraz. Detektiv konstábl se mračil.

Kapitola patnáctá

Detektiv inspektor Rob Brennan si vzal auto, jímž ráno jezdil McGuire, ale které si pak přivlastnil on. Už si posunul sedadlo víc dozadu, aby se tam vešla jeho rozložitější postava, mírně si upravil volant, ale stále se v něm necítil jako v autě, které by patřilo jemu. Volkswagen Passat naskočil na první otočení klíčkem. Hluk pod kapotou prozrazoval, že má naftový motor. V Edinburghu je příliš naftových motorů, pomyslel si Brennan. Taxíky, autobusy, ty všechny smrděly a zamořovaly město hůř než jakýkoliv pivovar. Co se týče špíny, nepotřebovalo město žádnou pomoc, ve znečišťování bylo soběstačné už celá staletí. Sešlápl spojku a vyjel.

Když Brennan zatočil na Comely Bank, začaly na přední sklo dopadat kapičky mrholení. Zapnul stěrače. U Raeburn Place už hustě pršelo. Při jízdě přes Circus zpomalil. Měl Nové město rád. Ta symetrie a pečlivá geometrie svědčila o řádu. Věděl, že pokud jde o lidi, je chaos mnohem obvyklejší, ale rád věřil, že Nové město je jiné. Tady vyrostl Robert Louis Stevenson. Brennanovi se líbila představa, jak mladý spisovatel sbírá materiál pro své příběhy mezi šedými žulovými zdmi v dlážděných ulicích. Věděl jistě, že v Edinburghu je mnoho Jekyllů a Hydeů. Na západním pobřeží,

kde vyrůstal on, byli lidé prostí a bezelstní. Téměř rolníci. Bastardi byli bastardy a člověk je poznal už na dálku. Vždycky s oblibou říkal, že v Edinburghu se vám lidé vymočí na záda a budou tvrdit, že to je déšť.

Márnice stála na druhé straně města. Staré město mělo na pohled srdce a duši, středověké věže a temné uličky – takové ty věci, které jsou snem turistů a noční můrou těch, kdo tam žijí. Když Brennan přijel do Edinburghu, pomyslel si, že ta změť staveb a úzkých uliček se nepodobá ničemu, co dosud viděl. Okamžitě se do historie města zamiloval. Pro jednou v něm probudilo hrdost na to, že je Skot. Jeho země nebyla vždycky prdel světa, sídlo rádobyparlamentu, který jen přihlížel, jak národní bohatství odčerpává větší soused. Šlo o jedinou zemi světa, která objevila ropu a zchudla.

Brennanovo hlavní město kdysi bylo plné mužů impozantního intelektu a stále těžilo z jejich úspěchů. Velebilo je v kamenné a bronzové podobě na každé ulici.

Pro Brennana však město nejlépe symbolizoval nechvalně známý diákon Brodie. Úctyhodný obchodník, kterým byl Brodie přes den, ostře kontrastoval s loupežným řemeslem, jemuž se věnoval v noci. Zdálo se mu, že diákon ztělesňuje schizofrenní atmosféru, která město stále dusila.

Představovalo směsici stoických kostelů a majestátních katedrál, smělých činů a velkých plánů, ale také to bylo místo, kde nevinně vypadající mladé dívky končily zbité a zkrvavené ve špinavých zadních uličkách páchnoucích močí. Takové věci se jen nepsaly do turistických průvodců.

Brennan zpomalil, když projížděl přes výmoly a opotřebované kostky Calton Road na kruhový objezd. Předpokládal, že na Horse Wynd ho zastaví semafory. Při průjezdu mezi palácem Holyroodhouse a novou budovou parlamentu za půl miliardy liber nevěděl, kterým směrem si uplivnout dřív. Ani jedna z budov, které stály podél silnice naproti sobě, tu nebyla pro takové jako on. Brennan byl pracující člověk. Možná zažil doby, kdy se na sebe nedokázal podívat do zrcadla, ale vždy se mohl uklidňovat tím, že přispěl k veřejnému blahu. Kolik z tady těch sráčů to může říct? pomyslel si. Svou práci nedělal jen pro sebe – přestože se pro ni narodil – ale i pro všechny ostatní, kteří chodí po ulicích a

za všechno si platí. Královská rodina a politici jsou paraziti. „Kdyby přišla revoluce, budou tihle bastardi stát u zdi jako první!“ říkával Wullie častokrát. Při té vzpomínce se Brennan usmál. Slyšel v duchu hlas svého učitele se stoupající intonací a viděl jeho rozšiřující se úsměv. Starý pán mu chyběl.

Bylo dávno po pracovní době. Parkovací místa na Holyrood Road zela prázdnotou. Brennan zaparkoval před márnicí a vytáhl klíček ze zapalování. Motor auta párkrát škytl, než ztichl. Stevie šlapal na plyn prudce a motor přetáčel. Bylo to nové auto – to si ten kluk ničeho neváží? Brennan se zamračil, odepnul si pás a vystoupil. Déšť trochu polevil, ale i tak byl dost prudký na to, aby ho donutil rozběhnout se k malé nenápadné budově. Pokud jste nevěděli, že tam je, mohli jste ji lehce minout. Městská márnice vypadala jako veřejné záchodky nebo malá veřejná knihovna. Od těchto

budov ji odlišovala pouze tabulka, která se nedala přečíst z ulice – dům byl posunutý asi dvacet metrů dozadu a stál v malé zahradě, do níž vedla branka.

Na začátku cesty, u branky, stiskl Brennan zvonek. Personál se uvnitř zdržel a očekával ho. Branka ihned zabzučela v odpověď. U dveří mu otevřela usmívající se Asiatka. Měla na sobě zelený plášť, jaký nosí chirurgové.

„Ahoj, Robe.“

„Miso, jak jsi na tom?“

Pohlédla na hodinky. „Jsem trošku v tísni… Peteova máma musela vyzvednout děti.“ Brennan pochopil. „Odbudu to tak rychle, jak to jen půjde.“

Patoložka provedla Brennana budovou k čekající mrtvole. Když spatřil nehybné, studené tělo ležící na stole, jako by mu zamrzlo hrdlo. Vlasy měla dívka sčesané dozadu. Vypadala díky tomu starší, ale stále byla velice mladá. Její hlava spočívala na dřevěné opěrce připomínající kuchyňské prkénko a čelo se jí lesklo na místech, kde jí někdo vlhkým hadříkem otřel špínu a krev. Bez ohledu na to, kolikrát už Brennan takto viděl mrtvoly, stále se našly chvíle, kdy jím to otřáslo. U starých opilců a u lidí ve středním věku byl patrný alespoň náznak toho, že žili, že něco ze života viděli. Jejich těla jako by to potvrzovala. Při pohledu na takhle mladou dívku ležící v márnici Brennanovi tuhla krev v žilách. Vypadala, jako by ji někdo oloupil. Jako by jí ukradl život. Nezdálo se, že by odpočívala v pokoji, také si žádala odpovědi.

Misa hlasitě odbornými výrazy popsala, co dělala s dívčinými ostatky. V databázi DNA nenašli žádnou shodu. Nohy ležely umístěné pod koleny a ruce u ramen, působilo to jako nějaká nepěkná skládačka. Brennan patoložku zarazil: „Mateš mě odbornýma věcma, Miso. Mluv jednoduše.“

Usmála se. Měla velice bílé zuby. Brennana napadlo, proč taková hezká, na první pohled normální mladá žena chce trávit dny tím, že se bude šťourat v útrobách mrtvých lidí. Ta myšlenka však vzápětí zmizela. „Dostala úder do hlavy tupým předmětem.“

„Jako kladivem?“

Misa nakrčila nos. „Ne. Spíš něčím zašpičatělým. U kladiva bych čekala větší díru v lebce. Máme velké úlomky, ale rána kladivem by vypadala nějak takhle…“ Udělala kroužek z palce a ukazováčku.

Brennan kývl a přesunul se podél dívčina těla dál. „Co tohle?“ Ukázal na kolena, kde byly nohy oddělené.

„Odříznuté… Dostala jsem od Stevieho mailem obrázek té pilky. Řekla bych, že je to téměř jistě ono. Kosti jsou roztrhané kovovými zuby, to nebylo těžké zjistit.“

Detektiv přešel k čelu stolu a zahleděl se na dívčinu tvář. „Co je tohle?“

„Pohmožděniny… Má hodně velkých podlitin, které ukazují na pád. Kolena jsou zčernalá, ale podívej se na tohle…“ Misa zvedla dívčinu paži. Na spodní straně předloktí byly malé černé flíčky o velikosti pence. „Vsaď se o cokoliv, že to je od prstů.“ Položila paži a zvedla druhou. „Tady totéž, a vpředu, to je od stisku dlaní.“

Brennan cítil, jak mu nadskočil ohryzek, když zatajil dech. „S někým zápasila.“

„Řekla bych, že se ženou… nebo jinou dívkou.“ Misa naznačila Brennanovi, aby se na modřiny podíval pozorněji. „Tyhle rýhy, ty malé půlměsíčky, ty jsou od špičatých nehtů.“

„Takže hledáme ženu?“

„Nebo transvestitu,“ zasmála se Misa.

Brennan jí úsměv oplatil, ale zasmát se spolu s ní nedokázal. „Tak jo, zlato, už mazej za dětma.“

„Určitě?“

„Jo, padej domů.“

Misa zakryla mrtvolu silnou zelenou bavlněnou látkou. „Dobře, pracovat s tebou je mi potěšením.“ Když Brennan opouštěl místnost, začala stůl na kolečkách tlačit pryč.

Venku na schodech vsunul Brennan ruce do kapes. Dotkl se klouby balíčku silkcutek. Vytáhl je a cvakl zapalovačem. Po dvou nebo třech potáhnutích na uklidněnou vyndal mobilní telefon a zavolal do kanceláře.

Sluchátko zvedl detektiv konstábl Stevie McGuire. „Kriminálka.“

„Stevie… Brennan.“

„Zdravím, pane.“

„Už jste sehnali k výslechu ty mladý holky?“

Následovala pomlka a zaskřípání židle. „Přijdou zítra na řadu jako první, šéfe.“

Na Brennana to dojem neudělalo, zvedl oči v sloup. Téměř do telefonu zavrčel: „Stevie, vem si pár strážníků a ty holky do vyšetřovací místnosti, do prdele, třeba dotáhni, když budeš muset. Dneska večer, rozumíš?“

„Jo, jasně. Proč ten spěch?“

Brennan neměl rád, když někdo zpochybňoval jeho autoritu. „Potřebuješ to v dárkovým balení a s nápisem ‚naléhavý‘ navrchu? Prostě to udělej a neptej se.“

„Ano, pane.“ Znělo to zkroušeně.

„Dobře. Misa pošle předběžnou patologickou zprávu. Vypadá to, že naše oběť se s někým prala… Chci, aby ty holky prošly komplet forenzním zkoumáním. Jestli najdeme jenom šupinku laku na nehty, která by je spojovala s obětí, tak to na ně použijeme.“

McGuire chvíli mlčel, pak řekl: „Pane, je tu ještě něco…“

„Co?“

„Linda dávala dohromady ten seznam pohřešovaných osob.“

„Jo. A?“

„Ta dívka z Pitlochry…“

Brennan znovu zvedl oči v sloup a vzdychl: „Jo, co je s ní?“

„No, volali její rodiče. Viděli tu zprávu v televizi a chtějí přijet sem.“

„Ta naše holka je místní, Stevie.“

„A co jim mám říct? Přijedou ráno.“

Brennan zavrtěl hlavou. Už tak toho měl až dost, natož aby ještě dělal chůvu rodičům nějakého pohřešovaného děvčete. „Přidej si to na seznam úkolů. Prober to s nima, zaplaš jejich obavy… Klidně bych teď bral sázky na to, že naše holka je místní.“

Kapitola šestnáctá

Pastor seděl a díval se z okna vlaku. Vypadalo to, že jeho manželka, sedící naproti němu, upřeně hledí do jiné krajiny. Frieda byla vždy zamlklá žena, i předtím než se vzali a než se pohroužila do domácích prací. Nikdy nedala najevo, co se děje za těma jejíma světlemodrýma očima. Povídalo se o ní, že je to klidná mladá dívka, trochu čekanka, ale to se mu na ní líbilo. Zdálo se, že se nezajímá o

to, jak si vytvořit široký okruh přátel, dokonce nestála ani o společenský život jako takový, a to se mu zamlouvalo. Měli svůj malý okruh blízkých, lidi z kostela a rodinu a donedávna měli i Carly.

„Na co myslíš, drahá?“ zeptal se pastor.

Frieda zlehka poposedla. Vypadala nesvá. Nezpůsobila to dlouhá cesta – nikdy neměla ráda, když se ocitla mimo faru a důvěrně známé prostředí. Po zmizení dcery samozřejmě nemělo nic z toho význam, myslela na jiné věci. Alespoň by tedy na ně měla myslet.

„Mají v tomhle vlaku jídelní vůz?“ otázala se. Pronesla ta slova jasně a rázně, jako by si je v duchu nějakou dobu opakovala.

Tuhle otázku pastor neočekával. Zmátla ho. „Já – myslím, že ne.“ Podíval se na manželku. Ta otevřela kabelku a vytáhla z ní malý kapesník. „Mohli by tady mít vozík, víš, se sendviči a tak.“

Frieda poklepala kapesníkem na koutek svého nosu, potom ho zase složila do malého bílého bavlněného čtverečku a vrátila ho do kožené kabelky. Přezka na ní hlasitě zaklapla. „Budou drahé.“

Všechno, co řekla, mu připadalo nepřirozené. Doufal, že Bůh nedopustí, aby se zhroutila, to by nemohl vidět. „Na tom nesejde.“

Znovu se zahleděla z okna. Pastor sledoval její pohled. Venku pršelo na širé zelené pláně. Ne blízko,

ale ani daleko v jejich zorném poli se k sobě pod stromy choulilo několik ovcí. Vypadaly mokré a sklíčené. Ta myšlenka ho ranila. Celé dny si v duchu představoval Carly někde venku v širém světě. Pohled na ta zvířata – tisknoucí se k sobě v obraně před drsným živlem – jako by potvrzoval jeho nejhorší obavy.

U Carly se dopustili několika chyb, to věděl jistě. Byli pouze lidé se svými slabinami, jak by mohli nechybovat? Nevěděl však, co by bývali mohli udělat jinak. Carly byla vždycky tvrdohlavá, pomyslel si, ale vyrovnaná. Ve škole se pilně učila a měla dobré výsledky u zkoušek. Byla prefektem – tím se nestával jen tak někdo – takže učitelé v ní museli něco vidět.

Pastor si uhladil knír. Třikrát nebo čtyřikrát to zopakoval, potom si uvědomil, že ho manželka pozoruje. „Copak je?“

„Začínáš si z toho dělat zvyk.“

Odtáhl ruku a usmál se. „Omlouvám se… Neuvědomil jsem si to.“

Úsměv mu neoplatila. „Nedělej to, až budeme na policejní stanici. Mysleli by si, že je na tobě něco divného.“

Podruhé během chvíle ho šokovala. „Co tím myslíš?“

Frieda našpulila rty. Zdálo se, že si na ně nanesla víc rtěnky než obvykle. Nebo možná použila jinou barvu? „Víš, co se povídá o policistech – jsou neustále podezíraví.“

Pastor zavrtěl hlavou. „Naše dcera se ztratila a oni našli dívku, která…“ Zarazil se. Cítil, jak se mu krátí dech. „Omlouvám se.“ Naklonil se a dotkl se manželčiny ruky. „Nechci se na tebe utrhovat.“

Přikryla jeho ruku svou a zlehka ji poplácala. „Není potřeba, aby ses omlouval.“

Po zbytek cesty seděli mlčky. Když vlak dorazil na Waverley Station do Edinburghu, reálnost situace pastora náhle sevřela. Vzal malou brašnu s věcmi na přenocování, kterou pro ně jeho žena sbalila, a přehodil si popruh přes rameno. Frieda si oblékla svůj nepromokavý kabát a zapnula knoflíky.

Sledoval, jak si utahuje opasek, a obdivoval její pevný pás. Jeho manželka byla dobrá žena. Tohle si nezasloužila. Pomalu se nadechl a vyslal v duchu modlitbu k Bohu, aby ji ušetřil utrpení, aby Carly nebyla ta dívka, to ubohé nešťastné zavražděné dítě, na které se přijeli podívat. Jakmile toto přání před Bohem vyjevil, okamžitě věděl, že pokud to není jeho dítě, pokud tento krutý konec nepotkal Carly, pak to musí být dcera jiné matky. V důsledku toho vlastně přál utrpení někomu jinému, a takhle by pastor přemýšlet neměl. Jeho ta myšlenka ale napadla a modlil se k Bohu, aby byla Carly v bezpečí.

V nádražní hale ho to množství lidí, kteří spěchali a běželi na vlak, znervózňovalo. Pitlochry bylo poklidné městečko, mírumilovné. Tohle bylo velkoměsto. Nechtěl tu být. Účel jeho návštěvy to ještě zdůraznil, ale měl dojem, jako by se všichni lidé a každá budova proti němu spikli a snažili se o to, aby se cítil nevítaný. Edinburgh nikdy pastora nepřitahoval, stejně jako všechna města s velkým počtem obyvatel, ale věděl, že tady už se nikdy nedokáže cítit jinak než znepokojeně.

Když procházeli turnikety, zdálo se mu, že Frieda po jeho boku zpomalila. Zachytila se jeho paže.

„Copak je?“ zeptal se jí. „Je všechno v pořádku?“

Na okamžik se zdálo, že na něj upírá prázdný pohled, pak její paže vyklouzla zpod jeho a Frieda se

začala kácet vpřed. Přiskočil, aby manželku zachytil, brašna na jeho rameni se zhoupla k zemi. Frieda omdlela, nenadále ztratila vědomí. Pastor se ji snažil podepřít, aby se neuhodila hlavou o chladné dlaždice. Byla v jeho náruči překvapivě lehká, ale hrozilo, že je převáží tíha brašny, a pastor si uvědomil, že manželku neudrží.

„Může mi někdo pomoct, prosím?“

Muž v obleku se protáhl kolem nich. Dvě mladé ženy, které si spolu povídaly, se odvrátily.

„Promiňte… Mohl byste…?“

Další lidé prošli kolem. Ztrácel sílu. Cítil, že jeho stisk klouže po Friedině kabátu. Kolena se mu začínala podlamovat. „Prosím, někdo?“

Z druhé strany haly k nim doběhl mladý muž. Chytil pastorovu manželku a opatrně ji položil na zem. Podepřel jí hlavu rukou a poté se zeptal: „Vy jste John Donald?“

Pastor poklekl vedle mladíka, který rozepínal jeho manželce kabát. „Ano, jsem.“

Mladý muž mu podal ruku. „Já jsem detektiv konstábl Stephen McGuire.“ Dotkl se hřbetem ruky Friedina čela. Zdálo se, že se pohnula. „Myslím, že bude v pořádku – jen lehká slabost.“

„Ještě nikdy neomdlela.“

Detektiv konstábl si sedl na bobek a odvětil: „Řekl bych, že za daných okolností na to má právo.“

„To jistě ano.“

McGuire ukázal na parkoviště. „Mám tam auto… Ale jestli byste raději jeli do hotelu a nejprve se trochu osvěžili…“

Pastor pohlédl na svou manželku. Ta natáhla ruku a zkusila se posadit. „Friedo… Odvezeme tě do hotelu, aby sis trochu odpočinula.“

Frieda odstrčila detektiva konstábla a mávla na manžela. „Ne. Ne. Vyřídíme tohle. Hned.“

Když se usadili na zadním sedadle policejního auta, pastor vzal svou ženu za ruku. Měla studené prsty a ruka se jí chvěla. Přál si, aby mohl něco říct nebo udělat, ale nic ho nenapadalo. V průběhu let se setkal se stovkami, tisíci rodinných tragédií. Pro všechny trpící vždy našel správná slova,

přicházela mu na jazyk přirozeně a snadno. Nikdo z nich však nebyl v takovéto situaci. Představovala pro něj neprobádané území. Snažil se v duchu říct sám sobě, že není sám, že Bůh je s ním. Ta myšlenka ho uklidňovala, ale stále měl v žaludku hlodavý pocit, kterého se nedokázal zbavit. Ten pocit v něm vyvolávala slova co když? Co když ta dívka je Carly? Pastor se přistihl, že tiskne manželčinu ruku pevněji. Odpověděla stejně a otočila se k němu.

„Modlil ses?“ zeptala se.

Usmál se – ne širokým úsměvem, jen lehce zvlnil rty. „Ne, ne tak docela.“

„Pomodlíme se společně?“

Kývl a zavřel oči. Dotkli se hlavami a v duchu se modlili. Když pastor začal sobě a Bohu promítat důvěrně známá slova, přistihl se, že jeho mysl bloudí někde jinde. Nevzpomínal si, že by se mu to někdy stalo. Už jako malé dítě byl vždy schopný se soustředit. Co se to s ním dělo?

Jeho manželka skončila jako první a oddálila hlavu. „Tak, hotovo.“ Otevřel oči. „Díky.“

„Cítíš se lépe?“

„Ano…“ Byla to lež. „Mnohem lépe.“

Cesta přes město ubíhala pomalu – provoz ucpával staré ulice a nutil jejich auto zastavovat každých padesát nebo šedesát metrů. Pastor si nepamatoval, že by to kdy bylo tak špatné. I při jeho předešlých cestách se našla špatně průjezdná místa, ale teď se zdálo, že se počet aut zdvojnásobil. To je apokalypsa, pomyslel si.

„Tolik aut,“ řekl.

Mladý policista přitakal: „Takhle to je od chvíle, kdy se rozhodli, že znovu zavedou tramvaje.“ Slyšel o tom z televize. Tramvaje mu připadaly jako krok zpět. „Proč je znovu zavádějí?“ zeptal se.

„Co já vím.“

Ta odpověď se mu zdála zvláštní. Koneckonců pokud policista netušil, proč je celé město rozkopané, kdo to věděl? „Možná byste to měli prošetřit.“

Mladík se zasmál. „To by mě zajímalo, co bychom zjistili! Potíž v tomhle městě je to, že si lidi nahoře dělají, co se jim zlíbí. K nám ostatním se chovají jako k houbám – drží nás v temnotě a pokryté hnojem!“

Pastor a jeho žena se usmáli. Pastor byl za uvolnění atmosféry vděčný. „Ano, to zní povědomě.“ Podíval se z okénka. Barva na semaforu se změnila a davy lidí rychle přecházely z jedné strany silnice na druhou. Všichni jsou tak zaneprázdnění, pomyslel si. Všichni spěchají, někam míří. Záviděl jim jejich nerušenou rutinu. Odvrátil pohled a znovu oslovil detektiva konstábla: „Víte, ohledně toho plánu s tramvajemi si nejsem jistý. Nemohou být tak skvělé, když se jich v poslední době všude kolem zbavili.“

Policista přikývl do zpětného zrcátka. „Dobrá poznámka.“ Zdálo se, že uviděl něco, co způsobilo, že se výraz jeho tváře změnil. Pastor sledoval jeho pohled a věděl, že to byla jeho manželka. Zbledla a vypadala unaveně. „Jste tu poprvé po delší době?“ Obrátila se na svého manžela, zdálo se, jako by nenacházela slova, kterými by odpověděla.

„Ne, ne… Jezdím sem dolů pravidelně. Míváme tu shromáždění.“ Pevně držel manželku za ruku.

„Frieda se sem podívá méně často, že, drahá?“

Odvrátila se. Ret se jí začal chvět. Rychle hledala něco v rukávu, vytáhla kapesník. Příliš pomalu – slzy jí začaly téct, než je stihla malým bílým kapesníčkem zastavit.

„Ale no tak,“ řekl pastor. „Budeme v pořádku. Všechno bude v pořádku, důvěřuj Bohu.“ Natáhl ruku

a objal ji. Zdálo se, že to nestačí. Zvrátila hlavu dozadu a ústa se jí pootevřela. Pastor sledoval, jak se bezhlesně otevírají, a očekával, že uslyší vzlyky a nářek, ale nic z toho se neozvalo. Dusila bolest v sobě. Obrátil se znovu na detektiva konstábla – ten se díval jinam a výraz jeho obličeje prozrazoval, že si to dává za vinu.

„Omlouvám se, konstáble,“ řekl pastor, „je to všechno čerstvá… rána.“ Mladý muž kývl. „Chápu.“

Pastor poplácal manželku po zádech a usmál se na ni. „No tak… Nesmíme se nechat unést. Vždyť ani nevíme, kdo ta ubohá dívka je – třeba to není Carly.“ Oslovil policistu: „Že je to tak?“

Policista se právě věnoval řazení, provoz se uvolňoval. „Máte pravdu. Ještě jsme ji neidentifikovali.“

Kapitola sedmnáctá

Pastor věděl, že ta dívka je dcerou nějaké ubohé matky a otce, ale doufal, nyní více než kdy předtím, že ne jejich. Frieda by to nezvládla, nebyla to silná žena. Pastor viděl slabé lidi, kteří se zhroutili kvůli mnohem menším tragédiím, a věděl, že jeho žena by takové břímě neunesla. Všichni by trpěli. Trpěli už tak, ale pokud ta dívka je Carly, pak to dnes bude znamenat nejen jedno úmrtí v rodině.

Smrt jeho manželky bude pomalejší, možná potrvá roky, ale nebude o nic méně bolestivá.

„Johne…, přemýšlíš někdy o různých věcech?“

„Co tím myslíš?“ Otřel jí prstem slzu z tváře.

„Jak jsme se chovali ke Carly, když…“

Věděl, na co naráží, ale nikdy o tom nemluvili. Nikdy nepochybovali o způsobu, jakým se s tím vypořádali. Pastor se řídil tím, co měl ve svém srdci, dobrém křesťanském srdci. Nikdy nezpochybňoval svou víru.

„Friedo, prosím, netrestej sama sebe.“

Napřímila se a obrátila tvář k okénku. Zdálo se, že se chystá promluvit, ale udržela se.

Pastor začal: „Friedo, udělali jsme pro ni všechno, co jsme mohli… Nemáme si co vyčítat. Prosím, Friedo, nedělej to.“

Držela hlavu vzpřímenou, krk měla napjatý, oči upírala na davy, které se míhaly za okénkem. „Ale já si to vyčítám.“

Zbytek cesty uběhl v tichu. Když vjeli do Starého města, začala se osádka auta vlivem jízdy po kostkách natřásat. Pastor věděl, že se blíží Holyrood Road, kde stojí márnice. Na Royal Mile zahlédl Knoxův dům a hospodu pojmenovanou Konec světa. To jméno znal, ale chvíli mu trvalo, než přišel na to odkud. Pak si vzpomněl, že hospoda hrála důležitou roli v dlouhém vyšetřování vraždy, o kterém

se několik let psalo v novinách. Při té myšlence ho zamrazilo.

„Už to není daleko,“ řekl policista.

Snažil se být vstřícný, ale ta slova jen přispěla k pastorovu napětí. Znovu stiskl manželce ruku a poplácal ji po zápěstí. Auto odbočilo na St Mary’s Street. Silnice před nimi byla prázdná. Zdálo se, jako by neujeli téměř žádnou vzdálenost, když auto zastavilo u obrubníku. Policista vypnul motor a otočil se na svém sedadle tváří k nim. „Půjdu se dovnitř podívat, jestli jsou připravení. Můžete si na chvíli třeba protáhnout nohy.“

„Jste velice laskav,“ odvětil pastor.

Mladý muž kývl, otevřel dveře a vystoupil na chodník. Došel k brance, ohlédl se a stiskl tlačítko zvonku. Vypadal, že se ve svém prostředí cítí dobře, a pastora napadlo, co asi musí vytěsňovat z hlavy, když jde večer domů. Nikdo by si neměl domů nosit věci, jako je smrt a vražda. Bylo tu však také zlo, a právě myšlenky na něj ho zaměstnávaly, když vystoupil z auta a obešel ho, aby otevřel dveře manželce.

Tohle město páchlo zlem. Může město páchnout zlem? Věděl, že nemůže, ale vypadalo to, že známý pach se mu v podvědomí spojil s touto myšlenkou. Dokáže se někdy této představy zbavit? Bude pro něj toto město navždy domovem všeho škodlivého a bezbožného?

Pastor otevřel dveře auta. „Tak, drahá, pojď odtamtud, vystup.“ Frieda spustila nohy přes práh karoserie. Boty měla pečlivě naleštěné – přímo zářily. Chytila se manžela za ruku a pomalu se vydala k chodníku. Když se zkusila zastavit, mírně zavrávorala. „Je všechno v pořádku?“

Kývla.

„Jen si nedělej starosti. Vím, že v posledních měsících to byl jeden šok za druhým…“

Zvedla ruku k ústům, jako by měla v úmyslu zadržet slova, která nechtěla říct nahlas. Chvíli ji tam nechala, pak ji spustila podél těla a uchopila svou kabelku. „Není to Carly, že ne, Johne?“

„Samozřejmě že ne.“ Usmál se na ni.

„Myslíš to vážně?“

Připomínalo mu to rozhovor s dítětem. Byla křehčí, než ji kdy předtím viděl. „Ano. Ano. Je to jen formalita.“ Pokračoval v chůzi. Ona však zůstala stát, jako by se jí nohy k chodníku přilepily. „No tak, bude to v pořádku.“

Nepřesvědčil ji. „Jsi si jistý? Není to ona, že ne?“

Povedlo se mu pomalu ji přimět k prvnímu kroku. „Tak pojď, lásko.“

Detektiv konstábl Stephen McGuire se objevil u branky. Ukázal ke vchodu. „Dejte mi vědět, až budete připravení. Není třeba spěchat.“

Pastor kývl. „Už jdeme.“ Zpočátku musel svou manželku trochu táhnout. Připomínalo mu to Carly, když byla malá a nechtěla jít k zubaři. Ta myšlenka ho ranila.

Na schodech do márnice se pár stále držel za ruce. Pastor si pomyslel, že musí vypadat jako nějaké čtyřnohé stvoření. Šli pomalu, stoupali na jeden schod po druhém. U dveří stála mladá žena, Asiatka s milým úsměvem. Vypadala velice srdečně a pastor byl za její uklidňující přítomnost rád. Mladý policista se choval příjemně, ale v porovnání s touto ženou působilo jeho chování trochu povrchně.

„Zdravím, pastore,“ řekla. „Já jsem Misa, patoložka.“

Jak tam stáli na schodech, v chladu, zdálo se, jako by se to slovo před nimi zhmotnilo. Patoložka – ještě nikdy žádného patologa nepotkal. Teď se s jedním potkat musel a důvod tohoto setkání visel nad schody a nad ním jako těžký dusivý mrak. Pastor vyprostil pravou ruku zpod paže manželky a podal ji ženě. „Zdravím, Miso.“ Nemohl říct, že ho to setkání těší, protože by to nebylo správné. Ne kvůli tomu, že by se jednalo o lež, ačkoliv by to lež byla, ale proto, že taková slova se k jejich situaci naprosto nehodila. Potkat někoho, kdo jim mohl přinést takovou zprávu jako Misa, nebyl důvod k potěšení. Zamyslel se nad ženou, která stála před ním, a nad tím, co se jí honilo hlavou, když trávila čas s ostatky té dívky. Pociťovala nějaký smutek? Zkoušela si představit sebe na místě dívčiny rodiny? Nebo tu práci dělala už tak dlouho, že pro ni představovala jen zvrácený druh řezničiny?

Misa ustoupila ke dveřím. Vešla dovnitř skromné budovy a uvedla tam pastora s manželkou. Policista je následoval. „Tudy rovně až na konec chodby. Po koberci až tam, kde začínají dlaždice.“

Kráčeli pomalu. Svírali jeden druhého. Budova byla tmavá a ponurá. Ve vzduchu se vznášel pach připomínající nějaké bělidlo. Zdálo se, jako by se ho něco snažilo zakrýt, možná olej z pačuli. Ať už to bylo cokoliv, na svůj úkol to nestačilo. Aroma mu připomínalo rozklad a dobu, kdy jako školák absolvoval část výuky v laboratořích. Pohlédl na zeď do míst, kde k ní přiléhal koberec. Byla natřená průmyslovou šedou barvou – takovou se natíraly bitevní lodě. Proč to tady trochu neprojasní? pomyslel si. Byl by takový problém mít tu veselejší barvy? A třeba květiny? Takhle to dělaly pohřební služby. Každému to připomínalo, že dokonce i v případě smrti toho stále existuje na zemi dost, za co člověk může být Bohu vděčný.

„A tady doprava za roh, reverende.“ Dívka měla líbezný hlas, jako zdravotní sestra. Slyšel v jeho tónech soucit.

Když zabočili, spatřil velké dvoukřídlé dveře. Dole je lemovaly vysoké plastové obruby, nahoře byla dvě kulatá okénka. Jak se k nim přibližovali, měl pastor pocit, jako by jeho mysl zastřela mlha, která s sebou přinesla únavu. Z větší blízkosti také na dveřích viděl ošoupaná místa a škrábance.

Předpokládal, že tam je vždy nárazem otvíraly těžké vozíky. Náhle ho napadlo, že se podobají dveřím na operační sál, ačkoliv tady se žádný život neprodlužoval ani nezachraňoval.

Detektiv konstábl řekl: „Teď bych vás chtěl poprosit, abyste mi chvilku věnovali pozornost.“ Misa se protáhla kolem něj. „Já půjdu dovnitř.“ Zatlačila na dveře a svraštila při tom rty.

Pastor cítil, že se k němu manželka přivinula těsněji.

„Patoložka připravila tu…,“ policista se na malý okamžik zarazil, „…mladou dívku na vaši návštěvu, ale…“ Znovu se odmlčel. „Měl bych vás varovat, že její vzhled vás může šokovat, ať už ji dokážete identifikovat, nebo ne.“ Poslední slova pronesl se spěchem.

Pastor kývl. „Rozumíme.“ Už se na manželku neobrátil, když procházeli dveřmi. Slyšel, že vzlyká, usilovně se ji snažil při chůzi podpírat, ale nyní začínaly ztrácet na jistotě i jeho kroky.

Místnost byla velká a dobře osvětlená. Misa stála uprostřed u něčeho, co na první pohled připomínalo postel, ale při pozornějším zkoumání to vypadalo spíše jako část kuchyňské linky s lesklými ocelovými kryty po stranách. Na konci byla těžká dřevěná deska a kohoutek, jehož vývod se dal vytáhnout jako hlavice sprchy. Nahoře ležel nevelký zelený balíček. Pastor okamžitě věděl, co musí být pod látkou, ale připadalo mu to příliš malé. V duchu se uklidnil – to nemůže být ona.

Když došli doprostřed místnosti ke stolu, všichni se zastavili a hleděli jeden na druhého. Jako by nikdo nechtěl být tím, kdo promluví první.

Pak přerušil ticho detektiv konstábl McGuire: „Řekněte mi, prosím, až budete připraveni. Misa pak odkryje tělo.“

Pastor a jeho žena se pevně drželi jeden druhého, nic na světě už jim nepřipadalo skutečné. Pastora zalila vlna emocí, které nepoznával. V duchu se vrátil do slunných dní v letních měsících, kdy si jeho dcera hrála na zahradě, v bazénku nebo badminton. Byla tak krásné dítě. Jako malá byla vždy tak spokojená, tak hravá. A jako mladá žena byla statečná i za náročných okolností. Kdyby si pastor mohl u Boha přát jedinou věc, pak by si přál, aby se vrátily ty slunné dny z minulosti, kdy byli všichni šťastní a kdy v jejich domově vládl mír, ale ta doba už byla pryč. Sebral síly, aby dokázal čelit boží vůli, a kývl na mladou ženu. Ta pomalu natáhla ruku k zelené látce. Když ji odhrnula, objevily se světlé vlasy – slabé a chomáčovité, sčesané dozadu stylem, který pastorovi nic nepřipomínal. Upřel pohled na tvář před sebou, ale nepoznával ji. Viděl bledou pleť, téměř promodralou, oči zčernalé. Po čele se táhla tmavá linka stehu. Oči měla dívka zavřené – kdyby byly otevřené, možná by vypadala jinak.

Obrátil se ke své ženě. Vypadala stejně strnulá jako ta dívka. Zdálo se, že přestala dýchat. Pastor ji popadl za ramena. „Friedo, Friedo…“

Neodpověděla mu.

Do jeho zorného pole vkročil policista. „Reverende Donalde.“ Položil ruku jeho manželce na záda. Pastor ji smetl.

„Nechte ji být!“ Drsnost tónu, jakým to řekl, ho samotného překvapila. „Friedo, Friedo.“ Jeho žena stále neodpovídala.

Když policista ustoupil, Frieda ztratila rovnováhu a zhroutila se směrem od svého manžela. Padla na policistu, který ji zachytil, plynulým pohybem na sebe přenesl její váhu a položil ji na podlahu. Pastor hleděl na svou ženu, která ležela jako bez života. Patoložka přiběhla k ní a podepřela jí hlavu.

„Omdlela. To bude dobré. Bude v pořádku…“

Pastor se díval na manželku ležící na studené podlaze márnice a věděl, že už nikdy nebude v pořádku.

Kapitola osmnáctá

Předešlé noci jel detektiv inspektor Rob Brennan z márnice rovnou domů. Navzdory předběžné

dohodě, že se staví u Lorraine, vydal se přímo do svého domu v Corstorphine a strávil noc s dvěma plechovkami Stelly Artois a sladovou whisky, zatímco jeho žena a dcera se od něj držely dál. Byl by býval rád, kdyby mohl mobil vypnout, ale práce mu to nedovolovala, proto ho přepnul na vibrace a nechal dva hovory od Lorraine spadnout do hlasové schránky. Věděl, že si tím jen přidělává potíže, ale nechal tu myšlenku odpočívat někde v koutku, zatímco zbytkem mysli se věnoval mrtvé dívce ležící na stole v márnici a jejímu vrahovi, který si někde chodí na svobodě.

Brennana probudila Joyce, která křičela na Sophii, že přijde pozdě do školy a aby se podívala na hodiny. Bylo téměř devět. Promnul si oči a podíval se ještě jednou, aby se ujistil, že se nepřehlédl. Ne, bylo téměř devět. Jeho mobil ležel vedle postele, stále nastavený na vibrace. Měl další zmeškaný hovor, tentokrát z práce.

„Do prdele.“

Bude muset zavolat zpátky, ale rozhodl se, že se nejdřív v rychlosti osprchuje. Po cestě do přilehlé koupelny slyšel, že se Joyce a Sophie v kuchyni pod ním stále hádají. Jeho dcera už touhle dobou měla být ve škole, určitě přijde pozdě. Už v duchu slyšel Joyce, jak ho tím svým přísným tónem žádá, aby si „s dcerou promluvil“. To v poslední době dělal až příliš často. Něco potřebovala, ale promluva to nebyla.

V koupelně Brennan pustil sprchu. Podíval se na sebe do zrcadla a uvažoval, jestli si má oholit strniště na bradě, ale už samotné pomyšlení na to stačilo, aby od toho upustil. Vyplázl jazyk – měl na něm šedobílý potah. Jak se na sebe díval, cítil, že mu z pórů čiší pach sladové whisky. Záleželo na tom? Ano, pokud Gallowayovou napadne zavolat si ho k sobě. Nikdy to nedělala, ale po nedávných sporech s vrchní superintendantkou by ho nic nepřekvapilo. Přehrál si v duchu včerejší rozhovor s ní a pak střet s Lauderem na toaletách. Měl pocit, že se schyluje k bouři. Netušil, z které strany se přižene, ale nebyla daleko. Pak tu myšlenku nechal vyprchat. Udělal to schválně. Brennan věděl, že se musí soustředit v prvé řadě na práci. Když pracoval na podobném případu, tak bez ohledu na to, co se dělo v jeho životě, se jeho myšlenky vždy samy vrátily právě k tomu případu, pokud jim nechal volný průběh. Dokonce i když zažíval špatné časy, ty nejhorší, kdy si připadal na dně a ztracený, byl si touto nezvratnou skutečností jistý. Práce byla jeho život a vše ostatní ho od ní jen odvádělo.

Brennan se osprchoval a oblékl. Vybral si tmavomodré sako, které ladilo k šedým volným kalhotám z bavlněného kepru, jež stále nosil. Věděl, že už nejsou v módě, ale nestaral se o to. Oproti minulosti trochu přibral a v širších nohavicích a záhybech se cítil pohodlně. Svého času se nadšeně zajímal o nejnovější módu, ale čím byl starší, tím méně to pro něj znamenalo. Móda byla nepodstatná věc, vhodné téma pro jednodušší lidi. Brennan zaměstnával svou mysl důležitějšími problémy – šířka nohavic byla něčím, co mohlo trápit ostatní.

V kuchyni Sophie svého otce ignorovala, jak to v poslední době dělala vždy. Jedla toast a sledovala v televizi nějaké přihlouplé komentátory ranního vysílání, kteří rozebírali víkendové kolo talentové soutěže X Factor. Brennan ji objal. Odtáhla se a zvedla oči v sloup.

„Mohl by ses pokusit promluvit si se svou dcerou,“ pozdravila ho obvyklým způsobem Joyce.

„Dobré ráno, Sophie, miláčku.“ Uvědomoval si, že využívá dceru jako jistou formu emocionálních argumentů.

„Tak jsem to nemyslela,“ štěkla Joyce. Rysy v obličeji jí ztvrdly. Rosa ještě nezmizela z trávy a Joyce si už stěžuje, pomyslel si Brennan.

„A co bys chtěla, abych jí pověděl?“

„Tak třeba něco o tom, proč nejde do školy?“

Brennan napodobil její výraz tváře a řekl: „Proč nejdeš do školy?“ Chviličku se odmlčel a dodal:

„Sophie, miláčku.“

Dívka s pohledem stále upřeným na televizní obrazovku odvětila: „Není mi dobře.“

Brennan se obrátil ke své manželce a zopakoval: „Není jí dobře.“ Byla to toho dne jejich první výměna názorů a už teď věděl, že ta příští nebude o nic lepší.

Joyce se odvrátila, přešla ke kuchyňskému dřezu a otočila kohoutkem, aby naplnila prázdný hrnec. Když voda téměř přetékala přes okraj, otočila kohoutkem na druhou stranu. Vkládala příbory a další nádobí do hrnce, každá věc hlasitě břinkla, každá vypovídala o její náladě.

Brennan si začal uvazovat kravatu a strkat si z kuchyňské linky do kapsy klíče a mince. Joyce se obrátila. „Jestli nepůjde do školy, protože je jí údajně špatně, tak by si mohla alespoň uklidit pokoj… Viděl jsi, jak to tam vypadá?“

Brennan nedostal ani příležitost odpovědět. Sophie vstala, nasupeně pohlédla na matku a prohlásila:

„Proč bych si měla uklízet pokoj, když je celej svět jeden binec?“

Joyce si dala ruce v bok a obrátila se na manžela: „To ji necháš, aby se mnou mluvila takhle?“ Brennan pokrčil rameny. „Má pravdu.“ Vyšel ze dveří.

V autě uvažoval o tom, že zavolá do kanceláře, ale došel k závěru, že tam stejně brzy bude. Pokud došlo k nějakému důležitému vývoji událostí, dozví se to, jakmile tam dorazí.

Silnice opět ucpávala hustá doprava. Cyklisté uhýbali do pruhů pro autobusy, zase z nich vyjížděli a dělali posunky na řidiče, když si mysleli, že jim na silnici nedopřávají dostatečný prostor. Dojíždění na stanici Brennanovi vždy připadalo jako zbytečná zátěž. Čas strávený na cestě považoval za intelektuální a emoční stagnaci. Nikdy nebyl stoupencem rčení, že je lepší cestovat než dorazit na místo. Cesta představovala ztracený čas, příjezdem naopak začínala nějaká činnost a Brennanovi šlo hlavně o činy. U Ravelston Dykes začal bubnovat prsty na volant. Pokusil se projít si v duchu věci, které musí udělat, ale věděl, že okolnosti se mění velmi rychle, a jakýkoliv úsudek, k němuž by nyní dospěl na základě současné situace, by se mohl změnit, jakmile dorazí do kanceláře. Stále měl pocit, že ta dívka je místní. Jeho instinkt mu říkal, aby vyslechl tu mladistvou, Trish Brownovou, a zjistil, co opravdu ví. Doufal, že McGuire udělal, co mu řekl.

U Fettes Brennan zařadil dvojku a zaparkoval passat na nejbližší volné místo. Když vystoupil z auta, připomněl si, že vstupuje do jámy lvové. Potřeboval vzít rozum do hrsti a dávat si pozor na potenciální nebezpečí. Nejeden člověk na stanici by přivítal jeho pád. Pomyšlení, že jim jejich pokusy zmaří, mu stačilo k tomu, aby se tváří v tvář té výzvě zazubil.

Jakmile vešel, vzhlédl Charlie od News.

„Hej, Robe, pojď sem.“

Brennan přešel k přepážce a Charlie sklonil noviny. „Dobrý ráno, Charlie.“

„Jo, do prdele. Viděl jsi tenhle plátek?“

Detektiv inspektor přelétl očima přední stránku novin, hlavní zprávou byla vražda. Titulek hlásal: DALŠÍ BRUTÁLNÍ VRAŽDA. Obrázek ukazoval uličku, obehnanou modrobílou páskou, kterou policie používá na místě činu. Podtitulek v novinách tvrdil: ZABITÁ DÍVKA, POLICIE TÁPE.

Brennan vzdychl a noviny odložil.

„Mám to brát tak, že to viděla?“

Charlie svraštil obočí. „Co myslíš?“ Ukázal prstem na noviny. „Víš, že pase po tom místě hlavního konstábla… Nebude se jí líbit, že by jí takovýhle věci kazily životopis.“

Brennan se obrátil zpátky k novinám a našel si jméno reportérky: Aylish Dunnová. Zapamatoval si to a pak se vydal po schodech nahoru s myšlenkou: Bude dnešek později lepší?

Na vrcholku schodů si rozepnul sako a povolil kravatu. Teplota v budově byla vždy příliš vysoká, ale dokázal si představit, že dnes ráno ještě o několik stupňů stoupla. Procházel kriminálním oddělením a slyšel jen málo obvyklého klábosení. Pohlédl otevřenými dveřmi do vyšetřovací místnosti jedna.

Stálo tam několik lidí, kteří si povídali, ale detektiva konstábla Stephena McGuira tam neviděl. Brennan zvládl přiblížit se k vyšetřovací místnosti o dalších pár kroků, když zaslechl, že se dveře do kanceláře vrchní superintendantky otevřely. Otočil se a zahlédl Gallowayovou. „Robe, na moment.“

Pomyslel si, že vypadá vystresovaně, vlasy měla stažené dozadu. Takhle ji ještě neviděl, a to mu dělalo starosti. Když se přiblížil k její kanceláři, zahlédl uvnitř sedět McGuira. Detektiv konstábl vypadal ještě hůř než Gallowayová.

Brennan vstoupil do kanceláře a vrchní superintendantka za ním zavřela dveře. Žaluzie už byly zatažené. Brennan se podíval na McGuira, ale detektiv konstábl upíral pohled před sebe. Na stole před ním ležel výtisk News.

„Dobře, Robe, jsem ráda, že jste tady.“ Přemítal, jestli je to sarkasmus.

„Hm, jo.“ Odsunul si židli vedle McGuira a posadil se. „Dobrý ráno, Stevie.“

„Pane.“

Vrchní superintendantka obešla stůl na druhou stranu, za chůze si urovnávala vlasy. „Došlo k nějakému vývoji událostí…“ Posadila se a otevřela modrou složku na svém stole.

„Ano?“

Vzhlédla a oči se jí rozšířily. „Snažili jsme se vás kontaktovat. Měl jste vypnutý telefon?“

„Ne, já, eh…“ Brennan věděl, že se ošívá. „Zmeškal jsem hovor.“

„Nikdy jste neslyšel o tom, že se dá zavolat zpátky?“

„Byl jsem na cestě do práce.“

Zdálo se, že ji to nepřesvědčilo, ale přešla to. „Stevie zná detaily. Co kdybyste Roba zasvětil?“

McGuire si nervózně odkašlal. Vypadal, že na takovou čest nebyl připraven. „Eh, jistě.“ Zavrtěl se na židli a narovnal překřížené nohy. „Máme pozitivní identifikaci.“

Brennan se předklonil. „Ta mladá holka – Trish něco – s něčím přišla?“

„Ne, Robe…,“ vložila se do toho Gallowayová. „Ta vaše teorie byla pěkně mimo.“

Cítil v jejích slovech osten. Podíval se nejprve na Gallowayovou, potom zpět na McGuira.

„Nerozumím.“

„To si myslím,“ odvětila Gallowayová. „Pokračujte, Stevie.“

Ve chvíli, kdy detektiv konstábl dokončil popis skutečnosti, že rodiče šestnáctileté Carly Donaldové identifikovali svou dceru bez nejmenších pochybností, se Brennanův přístup změnil z nedůvěry v ohromení. Zadal všechna fakta do osobního počítače, kterým byl jeho mozek, a vyšla mu pokaždé stejná odpověď: místní dívka. Pokud se mýlil, a zdálo se, že ano, pak buď ztratil svůj cit pro věc, nebo se tohle vyšetřování vraždy vyvíjelo úplně jinak než všechny ostatní, na kterých se kdy podílel.

„Postřehl jste to, Robe? Není to místní dívka,“ řekla Gallowayová.

Brennan se na židli ošil. „Jo, slyšel jsem tady chlapce.“ Ta zpráva ho šokovala, ale způsob, jakým ji obdržel, ještě přidal k jeho pocitu ponížení. Řekl McGuirovi, aby hlásil veškerý posun událostí nejprve jemu. Byl tu ten zmeškaný hovor a on to mohl použít, aby si kryl zadek, ale ten hoch s ním už podruhé vyjebal, a to se mu nelíbilo. Pokud bude McGuire zasvěcovat do veškerých nových skutečností nejprve Gallowayovou a až poté jeho, stane se ten případ z jeho strany naprosto neovladatelný, a to pomyšlení Brennana užíralo. Potřeboval vypadnout, dostat se z kanceláře vrchní superintendantky a pokusit se pochopit smysl toho všeho.

Brennan vstal. „Dobře, chci všechny detaily, Stevie.“

McGuire pohlédl nejprve na vrchní superintendantku. Čeká na její souhlas? pomyslel si Brennan.

„Tak se do toho dáme… Hned, Stevie.“

Gallowayová kývla, detektiv konstábl vstal a zamířil ke dveřím. Brennan ho následoval. Skoro již vyšel ze dveří, kliku ještě držel v ruce, když ho Gallowayová zavolala zpět. „Ještě na slovíčko, Robe, než odejdete.“

Zastavil se. „Mám plný ruce práce.“

Ukázala na židli, z které před okamžikem vstal. „Na slovíčko, Robe.“

Kapitola devatenáctá

Brennan cítil, jak mu svaly v ramenou ztuhly, když se vracel do kanceláře vrchní superintendantky.

Nedopřál jí radost z pohledu na to, jak se před ní snižuje – odmítl gestem židli a zůstal stát s rukama v bok. „Copak je?“

Gallowayová se zvedla, aby mu stála tváří v tvář. Brennan si pomyslel, že mu nehodlá dopřát výhodu větší výšky, když má boty s deseticentimetrovými podpatky.

Zvedla News a zase je položila. „Mají sakra pěkný žně.“ Brennan pokrčil rameny. „To řekněte tiskovýmu oddělení.“ Namířila na něj kaštanově hnědý nehet. „Říkám to vám.“ Pohlédl jí do očí. „A co mi říkáte, madam?“

To ji podráždilo jako vždy, když ji takhle oslovil. Brennan věděl, že není v postavení, kdy by se mohl chovat drze. Abyste si to mohli dovolit, potřebujete něco, co by vás k tomu opravňovalo, nebo velice dobré zastánce. A on neměl ani jedno.

Gallowayová o stupeň zesílila hlas. „Říkám vám, že jestli se ještě jednou objeví podobné titulky, udělám si z vašich koulí náušnice. Rozumíte?“

Usmál se. „Myslím, že by vám možná moc napínaly uši.“

Ani nemrkla, zachovala kamenný výraz. „Varuji vás, Robe… Nezapomínejte, že jste zpátky podmínečně. Stejně lehce, jak jsem vám ten případ dala, vám ho taky můžu vzít.“

Byl si jistý, že blufuje. Kdo by to po něm mohl převzít? Kapacita oddělení byla vytížená nadoraz. Ani její zlatý hoch Lauder by si nevzal další případ. Měl rozum. Brennan na ni chvíli hleděl. Nebyla policistka o nic víc než Stevie McGuire, byla to kancelářská kariéristka. Manažerka, herečka, jak řekl Wullie. Ale měla vysokou hodnost a policie byla celá o hodnostech. Ovládl se a odpověděl: „Nikdo nechce toho bastarda dostat víc než já.“

Ušklíbla se. „To vím, ale je rozdíl mezi slovy něco chtít a něco dokázat.“ Dosáhla svého, prosadila svůj názor. Posadila se zpět, zvedla noviny, přeložila je napůl a pustila je do koše stojícího vedle stolu. „Žádné další titulky, Robe.“

Brennan kývl a vydal se ke dveřím.

Před kanceláří vrchní superintendantky na něj čekal detektiv konstábl Stevie McGuire. „Robe, můžeme si promluvit?“

Brennan prošel kolem něj a zamířil do vyšetřovací místnosti. „Ale my si spolu promluvíme, Stevie. A brzy.“

Brennan kráčel rychle a tak energicky, že se mu za patami vlnil koberec. Když došel k vyšetřovací místnosti, dveře byly už otevřené. Jeden nebo dva policisté k němu přistoupili. Poznal, že vycítili posun v událostech. Brennan je gestem zastavil a řekl: „Minutku.“ Došel na konec místnosti, zastavil se a pohlédl na tabuli, na níž visely fotky šestnáctileté Carly Donaldové. Bylo tam ještě hodně bílého místa.

Brennan si odložil sako na opěradlo židle, kolem se začal shromažďovat malý hlouček. Všiml si, že

detektiv konstábl Stevie McGuire se schovává vzadu, a pokynul mu, aby přišel blíž.

„Dobře, poslouchejte,“ zazněl Brennanův hlas místností. „Došlo k pozitivní identifikaci naší oběti. Nemusím vám povídat, že máme koule nad ohněm a tisk do něj lije benzin, takže s tím potřebujeme pohnout.“ Otočil se na McGuira, který se posunul do čela davu. „Stevie… Pověz jim o naší oběti.“

V místnosti vládlo ticho, detektiv konstábl si odkašlal a ze složky přečetl: „Carly Donaldová byla šestnáctiletá školačka z Pitlochry.“ Ozvalo se několik zvuků vyjadřujících překvapení.

„Poslouchejte,“ řekl Brennan. „Pokračuj, Stevie.“

„Je to dcera reverenda Johna Donalda a jeho manželky Friedy, ženy v domácnosti. Úředně identifikovali tělo.“

Brennan si vzal slovo. „Dobře. Tohle zatím máme. O moc víc toho není, ale ve vhodnou dobu vyslechneme rodiče. Mezitím chci prozkoumat život téhle dívky skrz naskrz a cokoliv, co z toho vypadne, chci mít na stole. Chci vás venku, abyste chodili a zvonili u dveří. U kamarádů, učitelů, hokejových spoluhráčů, členů klubu mládeže, chlapa, co od něj kupovala lentilky – chci, abyste se všema promluvili. Rozuměli jste?“

Skupina jednohlasně odpověděla: „Ano, pane.“

Brennan si stále držel pozornost celého davu, když přešel k rozdělování specifických úkolů. „Briane, chci, abys sehnal všechny záznamy kamer, chci záznamy z nádraží, autobusovejch nádraží, stanovišť taxíků, benzinek, odpočívadel pro kamiony… Odkudkoliv, kde si myslíš, že se mohla ukázat, když sem ze severu přijela.“

„Ano, pane.“

„Lou, ty si vezmi na starost útulky pro bezdomovce, musela někde přespávat. Zkontroluj všechny Domy na půli cesty, levný ubytovny na Hillside i jinde. Byla to mladá holka, daleko od domova… Přemejšlej, kam mohla jít a kde mohla skončit.“

„Pane.“

Brennan se znovu rozhlédl po místnosti. Utkvěl pohledem na dalším obličeji. „Davie, zjisti, jak se živila. Byla to šlapka? Jestli šlapala ulici, kdo jí dělal pasáka? Pozvi si sem známý firmy – všechny.“

„Ano, šéfe.“

V místnosti dál panovalo ticho a klid, když se Brennan předklonil a opřel se lokty o opěradlo své židle. „Nemusím vám připomínat, že tohle je mladá holka ze slušný rodiny. Někdo ji rozřezal tím nejbrutálnějším stylem. Média se o to už zajímají. Až se dostanou k podrobnostem, budou šílet. Chci, abyste všichni pracovali rychle, ale zůstali ostražitý. Nenechte nic proklouznout, dvakrát se nerozmejšlejte, jestli máte něco ukázat Steviemu nebo mně – projdeme to všechno. A ještě jedna věc: s okamžitou platností ruším všechny dovolený.“ Odmlčel se a očekával, že uslyší brblání. Žádné nezaznělo. „Dobře. Jsem rád, že to chápete. Musíme jednat rychle jako blesk. Náš zabiják se už pokusil zakrejt stopy a já chci toho bastarda za mřížema. Tak se dejte do práce.“

Skupina se rozešla. Brennan strhl sako ze židle a zamířil do kanceláře. Po cestě zavolal: „Stevie, pojď se mnou.“

Detektiv konstábl McGuire ho následoval.

„Zavři dveře.“ Mladý policista zatlačil rukou na skleněnou tabuli. Ozvalo se tiché cvaknutí, když se dveře zavřely.

McGuire se ještě ani neotočil a už ze sebe sypal: „Nešel jsem za ní. Šel jsem za vámi, ale nebral jste telefon… Tak co jsem měl dělat?“

„Do prdele, co třeba to zkusit znova?“

McGuire otevřel ústa, rychle je zavřel a pak se zdálo, že slova cedí přes sevřené rty: „Udělal jsem to. Udělal. Koukněte, byla tady, v kanceláři, a celou noc se ptala. Sotva jsem mohl…“

Brennan už si udělal obrázek. Připouštěl, že McGuire se neřídil jeho pokynem z jiného důvodu, než že by ho chtěl podrazit. Nebo v této záležitosti alespoň ctil presumpci neviny. V posledních čtyřiadvaceti hodinách se toho přihodilo příliš na to, aby teď pomýšlel na nějaké vyrovnávání účtů. Na prvním místě musel být případ.

„Dotáhnul jsi sem včera večer Trish Brownovou?“ zeptal se Brennan.

„Jo, dotáhnul. Podívejte, šéfe, viděl jsem tu první patologickou zprávu taky a přemýšlel jsem o těch údajích, ale zkrátka si nemyslím, že –“

„Dobře. Nechci, sakra, abys myslel,“ přerušil ho Brennan. „Proklepli jste ji?“ McGuire kývl. „Ano. Dopoledne by měly být výsledky.“

„Kde je Trish teď?“

„Dole. Zadržujeme ji i ty ostatní holky. Pane, musím říct, že vědí velký kulový.“ Brennan zavrtěl hlavou zleva doprava. „Ani náznak?“

„Chovaly se jako hloupé malé holky, prostě jen mluvily, chápete. Lou a já jsme je vyslýchali skoro až do rána. Nedostali jsme z nich nic. Myslím, že štěkáme na špatný strom.“

Nejspíš má pravdu, pomyslel si Brennan. Pokud oběť nebyla zdejší, ta pravděpodobnost, že by znala dívky, které našly její ostatky, se nyní jevila malá. „Počkej na zprávy z laborky,“ odpověděl. „Jestli bude všechno v pořádku, pusť je. Ale jestli se vyskytne nějaká pochybnost, chci o tom vědět.“

„Ano, pane.“

„A varuj je, aby před tím podělaným tiskem držely klapačky!“ McGuire kývl. „Samozřejmě, pane.“

Brennan detektivu konstáblovi řekl, aby výslechy přepsal a dal mu je ještě ten den na stůl. Pak ho vyzval: „Pověz mi něco o Carlyiných rodičích, Stevie.“

McGuire se pohnul vpřed a odsunul si židli. „Divní patroni, jestli vás zajímá můj názor.“

„Jak to?“

„No, pro začátek jsou to typičtí venkovani – seveřani, chápete. Plní náboženství.“

„Je to pastor – překvapilo by mě, kdyby nebyli.“

McGuire se posadil na okraj židle. „Ne, je toho víc. Párkrát jsem měl dojem, že svoji ženu zarazil, jako by se chystala říct něco, co nechtěl, aby se dostalo ven. Chovali se velice zdrženlivě, obezřetně.“

Brennan se k němu naklonil. Promnul si čelo. „Myslíš, že nechtějí něco prozradit?“

„Nevím… Měl jsem z toho jen takový pocit.“

Brennan se takovým pocitům naučil důvěřovat. „Tak bysme je měli trochu potrápit.“ McGuire se zatvářil pochybovačně: „Byl to milý pár.“

„Na to seru, chlapče. Jejich dceru někdo zabil – a víš, že většina obětí zná svýho vraha, že jo?“ McGuire pohlédl na své ruce a otočil je dlaněmi vzhůru. „Ano, šéfe.“

Kapitola dvacátá

Detektiv konstábl McGuire se zvedl. Právě se otáčel ke dveřím, když se prudce otevřely. Na prahu stála doktorka Lorraine Fullerová.

„Sejdeme se na parkovišti, Stevie,“ řekl Brennan.

„Ano, pane. Chcete, abych nás u nich ohlásil?“ Detektiv inspektor kývl. „Jo. Udělej to.“

Když McGuire odešel, Lorraine přistoupila k Brennanovu stolu. Nabídl jí židli. Na okamžik ho napadlo, jestli hodlá ztropit scénu, ale pak si vzpomněl, s kým jedná – Lorraine byla na takové věci příliš rozvážná. A samozřejmě tu hrály roli i možné následky. Ani jeden z nich nechtěl mít v této fázi v pracovních záznamech nějakou skvrnu.

„Dáš si něco? Třeba kafe?“

„Nejsem tu kvůli svačině, Robe.“ Usedla na kancelářskou židli a zkřížila nohy. Brennan si všiml jejího lýtka – jasně se jí na něm rýsovaly svaly.

„Jestli je to kvůli včerejší noci…“

„Víš sakra dobře, kvůli čemu to je.“

Brennan vzdychl. Výrazné zvednutí a klesnutí hrudníku psycholožce neuniklo. Lorraine v odpověď zvedla oči v sloup. Když jejich pohled opět zaměřila na Brennana, usadil se na roh stolu. Za oknem kvílela siréna. „Opravdu jsem chtěl za tebou přijít, ale po cestě domů jsem se zastavil v márnici a…“

Hleděla na něj, když mluvil. Její rty se na okamžik rozšířily, pak lehce poklesly. „To jsem si neuvědomila.“

„Oběť byla mladá dívka, sotva šestnáctiletá.“

Lorraine vstala. „Koukni, neměla jsem sem chodit. Vím, že to pro tebe musí být velice stresující po tom…“

Brennan se usmál. „Je to moje práce. Ani v nejmenším mě nestresuje, to víš… A doufám, že to jsi taky řekla Gallowayový.“

Lorraine se naklonila a zvedla svou aktovku. Brennan si přitom všiml, že má na blůze rozepnutých víc knoflíčků než obvykle. „Aileen poslouchá jen to, co chce slyšet.“

„Potřebujeme si o tom promluvit… a o pár dalších věcech.“

Lorraine se od něj odvrátila, přešla ke dveřím a řekla: „Víš, kde mě najdeš. Většinu nocí jsem doma sama a číslo jsem nezměnila.“

Brennan jí položil ruku na paži. To posílilo jeho sebedůvěru a rychle zakončil: „Nech mě pracovat na tomhle případu… Jakmile ho dokončím…“

Kývla. Jak držela hlavu pevně vztyčenou, na krku jí zaškubal drobný sval. „Podívej, Robe… musím ti něco říct.“

„Tak to řekni.“

Sklopila své šedé oči, na okamžik zavřela víčka a pak jediným rychlým pohybem zvedla tvář ke stropu. Brennan věděl, že sbírá sílu. Chystal se ji znovu pobídnout, ale vypadalo to, že už sama našla odvahu. Zvedla si aktovku na jednu nohu a rozepnula ji. Zdálo se, že ví, co hledá, a našla to rychle. Když vytáhla ruku, Brennan v ní spatřil malou kartu. Na okamžik si ji přitiskla k hrudi, zakryla ji, pak ji otočila a podala Brennanovi.

Brennan si kartu vzal – byl to obrázek. Černobílý, na okrajích trochu rozmazaný, ale bylo to něco, co už viděl. „Co to je?“

Lorraine jen mlčky stála a hleděla na něj.

„To je ultrazvuk?“

Kývla. „Nečekala jsem, že budeš mít ohromnou radost, ale myslela jsem si, že to vezmeš lépe.“

„Jsi těhotná.“

Mlaskla. „Vždycky detektiv.“

Brennan nevěděl, co odpovědět. Podal obrázek zpátky Lorraine, ale ta zavrtěla hlavou. „Nech si ho,

mám jiné.“

„Lorraine, já – já…“

Otočila se. „Dej si načas… Nějaká slova najdeš.“

Opustila kancelář a Brennan si vsunul obrázek do kapsy. Oblékl si sako a zvedl ze stolu modrou složku. Připadalo mu, jako by měl mysl v plamenech, nedokázal se zaměřit na jednu věc. Na chvíli se podíval oknem na ulice města. Bylo zamračeno, ale nepršelo. Přitiskl se k okraji parapetu, aby dohlédl dál, ale výhled na něj neměl žádný účinek. Odvrátil se od okna a vzdychl. Věděl, že Lorraine má plné právo se na něj zlobit. Stála při něm, pomohla mu zvládnout tu situaci s přezkumnou komisí a s Gallowayovou. Dokonce se nabídla, že nechá své práce, aby mohli jejich vztah formalizovat, a jak se jí odměnil on? Tím, že se k ní choval jako k děvce. A teď čekala jeho dítě. Něco k ní cítil, opravdu. Možná nevěděl, co přesně, ale určitě mezi sebou měli nějaký vztah. Vytratil se? Byla to jen další fáze, kterou si procházel a která ho přiměla, aby si myslel, že na Lorraine už nemá čas? Nevěděl. Věděl

jen to, že situace je náhle komplikovanější víc než kdy předtím.

Brennan si promnul strniště na bradě. Takže tu měl několik obtížných situací, které vyžadovaly jeho pozornost, ale budou muset všechny počkat. Dokud nedostane toho vraha mladé dívky před soud, bude muset jít všechno stranou. Vyrazil.

Na parkovišti si Brennan zapálil silkcutku a počkal, až McGuirovi dojde, že chce, aby ho vyzvedl před budovou. Třikrát nebo čtyřikrát pořádně potáhl z cigarety, než vedle něj zastavil stříbrný cavalier.

Nechal McGuira chvíli sedět v autě s běžícím motorem a ještě několikrát krátce potáhl na samé špičce filtru. Stále nedokázal dostat ze silkcutky pořádný kouř, ale pokračoval v tom. Celý život je přece o vytrvalosti, ne?

V autě si Brennan otevřel složku a prošel si některé připomínky, které do ní ráno připsala Gallowayová. Naškrábala tam nějaké hloupé poznámky ohledně předběžné zprávy od patoložky a dvojitě podtrhla instrukce pro ověření takových věcí, které by i ten největší zelenáč ve sboru prověřil zcela automaticky. Ta žena ho doháněla k zuřivosti. Vůbec si neuvědomovala, jak se pro policejní práci nehodí, a zdálo se, že naopak pobrala velkou dávku toho typu arogance, díky níž její hloupost ještě víc rozčilovala ty, kdo si jí všimli. Rychle však stoupala po žebříčku hodností. Očividně měla své ochránce a příznivce a nebylo by moudré si ji znepřátelit. Určitě ne ve zkušebním období.

Brennan přerušil ticho v autě jako první. „Kde se ubytovali?“

„V Travelodge, pane.“

„V kterým?“

„V tom novém… U Cameron Toll.“ Brennanovi se ulevilo – to druhé Travelodge stálo ve stejné ulici jako márnice. Bydlet tam by bylo dost podivné.

„Říkáš, že jsou trochu… zvláštní?“

McGuire zatočil volantem. „Trochu, jo, dalo by se to tak říct.“

„No, ty jsi to tak popsal. Tak to vysvětli.“

Detektiv konstábl přeřadil na nižší stupeň, trochu déle přitom přidržel spojku. „No, kdybych byl na

jejich místě a přišel takhle o dceru, tak bych z toho šílel, ale on jen odtáhl manželku pryč a… no, opravdu se zdálo, že ji chce hlavně umlčet.“

Brennan v duchu posoudil odpověď detektiva konstábla. „Ale to mluvíš o sobě, Stevie. Každýmu co jeho jest.“

McGuire se usmál a začal přeřazovat na vyšší stupně, protože silnice se uvolnila. „Jo, já vím, to byste tam asi musel být. Říkám jen to, že to bylo celé dost divné. Cítím v kostech, že ten chlap něco skrývá.“

Brennan se zeptal bez obalu: „Myslíš, že zabil svoji dceru?“

„Kriste Všemohoucí.“

„Tak myslíš si to?“ naléhal na něj.

McGuire brzdil kvůli červené na semaforu. Odmlčel se, dokud auto nezastavilo. „Ptáte se mě, jestli si opravdu myslím, že to udělal?“

Brennan pokrčil rameny.

„Nemůžu takhle naslepo hádat, pane. Prostě to nedokážu. Ale kdybyste se mě zeptal, jestli si myslím, že by to mohl udělat, tak v tuhle chvíli a vzhledem k tomu, jak jsem ho zatím poznal, bych řekl, že je určitě dost podezřelý.“

Na semaforu naskočila zelená. McGuire prudce sešlápl plyn, motor téměř zhasl. Zaklel, zařadil znovu jedničku a poslouchal, kdy převody zaberou.

Brennan si chvíli v duchu znovu procházel, co mu detektiv konstábl právě řekl. Vypadalo to trochu zvláštně, jistě, ale nejsou snad všichni pobožní lidé trochu zvláštní? A navíc byli ze severu – cizinci. V tom, co mu McGuire vylíčil, nebylo nic zásadního, z čeho by se dalo vycházet. Brennan už viděl rodiče tak šokované ztrátou svého dítěte, že prakticky upadli do naprosté strnulosti, když tu zprávu vyslechli. Neexistoval žádný standardní způsob, jak se s takovou ránou vypořádat. Věděl, že se bude muset zdržet jakéhokoli úsudku, dokud ty rodiče důkladně nevyslechne.

„Vypadal některej z nich překvapeně, když zjistili, že jejich dcera je v Edinburghu?“ zeptal se Brennan.

„Ne, ani ne… Vlastně by se dalo říct, že ani náznakem. Proč?“ Brennan se zamračil. „Není to jasný?“

Byl to test – a zdálo se, že si toho je McGuire vědom. Přimhouřil oči a vypadalo to, že po odpovědi pátrá ve všech zákoutích své mysli. Žádná ho nenapadala. „Mně ne, pane.“

„No, kde jsi říkal, že bydlí?“

„V Travelodge.“

„Takže ne u přátel?“

„Ne.“

„Možná proto, že tu nikoho neznají… V tom případě co, sakra, dělala jejich dcera tak daleko od domova, v cizím městě, kde ta rodina nemá žádné styky?“

McGuire zamrkal. „Chápu. Na to jsem nepomyslel.“

„Ať chlapci v kanceláři prověří všechny její spolužáky, kamarády a tak podobně, co v poslední době odjeli z jejího města. Kohokoliv, s kým by ta dívka mohla mít něco společnýho, nebo s kým by tady dole mohla chtít bejt ve spojení.“

„Ano, šéfe.“

McGuire zajel na parkoviště u nákupního centra v Cameron Toll a zastavil před hlavním vchodem. Když vystoupili, ukázal na hotel na druhé straně ulice. Brennan ho viděl prvně. Naposledy, když tudy měl cestu, to byla napůl zdevastovaná budova. Vypadalo to, jako by se město měnilo všude, kudy prošel. Když jste se zatoulali do nějaké oblasti, kde jste nebyli několik měsíců, nebo dokonce jen týdnů, existovala určitá pravděpodobnost, že už to tam nepoznáte.

V hotelu nechal Brennan formality na McGuirovi. Poslouchal, jak žádá recepční, aby zavolala do pastorova pokoje. Nikdo tam nezvedal sluchátko.

„Možná šli ven,“ nadhodila recepční. Měla silný východoevropský přízvuk.

„Nechali tady klíč?“ zeptal se Brennan.

Dívka se podívala pod přepážku. „Okamžik, prosím.“

Brennan vrhl na McGuira jeden ze svých pohledů. Byl to pohled, který říkal: Jestli jsi ty dva ztratil, tak máš problém. Detektiv konstábl několikrát zabubnoval prsty na přepážku.

„Ehm, ne… Nenechali tu klíče. Možná jsou na snídani. Podívám se, jestli si chcete počkat.“

„Počkáme v hale.“

„Ano, dobře. Dáte si čaj?“ zeptala se recepční. McGuire kývl a usmál se.

„Ne, díky,“ odpověděl Brennan. „Obejdeme se bez něj.“ Pak detektiv inspektor odkráčel.

Kapitola jednadvacátá

Brennan se v novém hotelu rozhlédl kolem sebe a ušklíbl se nad zařízením. Tahle místa mu připadala

všechna stejná. Byl rád, že není obchodní zástupce nebo někdo, kdo musí trávit spoustu času v podobných hotelech. Neměly duši. Jaký má smysl cestovat po zemi nebo po světě a bydlet v budovách jako tahle? Stejně dobře byste mohli zůstat doma a ušetřit si peníze.

Už uběhla nějaká doba od chvíle, kdy se Brennan naposledy vydal s rodinou na dovolenou. Sophie už byla na takové věci příliš velká. V posledních několika měsících se proměnila v malého dospělého.

Prostě se to stalo, téměř přes noc. Probudila se a najednou to už nebyla jeho malá holčička. Brennana děsilo, jak si jsou podobní – v Sophiině věku byl stejně zahleděný sám do sebe. Chtěl žít jinak, nechtěl být jako všichni ostatní. Pomyšlení na každodenní práci od devíti do pěti ho děsilo. Nedokázal vidět sám sebe, jak pročítá jakési obchodní maličkosti v nějaké uzavřené tmavé díře.

Chtěl být venku ve světě, kde to žije. Pak následovalo množství hádek s otcem. Ten chtěl, aby syn šel do rodinné stavební firmy, ale z té představy měl Brennan hrůzu. Se synovým výběrem povolání se jeho otec nikdy nesmířil. Vždy se mu zdálo, že je to vzpoura a neúcta k němu. Otec nechápal, že jde o něco mnohem hlubšího. Andy to věděl, jeho bratr tomu rozuměl, ale Andy byl výjimečná osobnost. To pomyšlení Brennana opět zabolelo. Překvapilo ho, jak čerstvá ta rána dosud zůstala. Je to něco, s čím se člověk nikdy nevyrovná.

Detektiv konstábl Stevie McGuire vstal, když do vstupní haly vešel pastor se svou manželkou. Byli v jídelně, ale vypadali, jako by právě odešli ze smutečního obřadu. Brennan si je obezřetně prohlédl a okamžitě viděl, co měl McGuire na mysli – byli to divní patroni. Jejich tváře vypadaly bezvýrazně, jako by trávili své životy tím, že si logicky odůvodňovali každý pohyb. Dokonce i jejich šaty – silně staromódní pevné boty a tvídové obleky – působily jako z jiné doby. Brennana znervózňovali. Vstal a přistoupil k nim.

McGuire promluvil jako první: „Zdravím, pastore, paní Donaldová.“ Pastor kývl a podal mu ochablou ruku. Když konstábl odbyl formality, otočil se. „A tohle je detektiv inspektor Brennan.“

„Zdravím,“ řekl Brennan.

„Zdravím, inspektore,“ odpověděl pastor.

„Doufám, že neobtěžuju, ale rád bych vám vyjádřil soustrast.“ Odpovědělo mu přikývnutí, pastor jen nepatrně pohnul rty. „Děkuji.“

„Pokud se to hodí, rád bych vám taky položil jednu dvě otázky,“ pokračoval Brennan.

Pastor pohlédl na svou ženu. Zdálo se, že ji ten návrh vyděsil, oči jí zvlhly a tváře zbledly o několik odstínů. Pastor odpověděl, ale zdálo se, že mluví ke své manželce: „Mám za to, že je to celkem nezbytné… V této situaci.“

Brennan chvíli mlčel a sledoval jejich reakce, pak řekl: „Možná by bylo nejlepší jít k vám do pokoje, pokud nemáte námitky.“

Paní Donaldová zamířila k výtahu. „Ano. To by bylo dobré.“ Pastor sledoval svou manželku na druhé straně vstupní haly a řekl: „Pánové, budete muset omluvit mou ženu, obávám se, že utrpěla šok.“

„Chápu,“ odpověděl Brennan. Pokynul rukou směrem k výtahu. Dveře cinkly a paní Donaldová nastoupila.

Pokoj překvapil svou velikostí. Část původní budovy byla ve viktoriánském slohu a oni měli štěstí na

arkýřová okna a vysoké stropy. Postel byla už ustlaná a stála na druhé straně místnosti, zastrčená vedle psacího stolu, na němž ležely hotelové psací potřeby a letáky na všechny obvyklé edinburské turistické atrakce – zoo, hrad, palác.

Brennan sledoval, jak pastor ukazuje na křesla u okna. „Prosím, pánové, posaďte se.“

Brennan s McGuirem si sedli do výklenku s oknem a pastor s manželkou se usadili na okraj postele. Pastor vzal manželku za ruku. Jak tam před policisty seděli, připomínali výjev z nějaké velice staré olejomalby. Zatímco pár sdílel chvíli vzájemné útěchy, Brennan se letmo podíval z okna. Mraky se prodíralo mdlé slunce.

„Vím, že to pro vás bude hodně těžké,“ řekl Brennan, „ale chápete, doufám, že potřebujeme postupovat co nejrychleji, abychom si udělali obrázek o tom, co se stalo Carly.“

Zdálo se, že pár stiskl jeden druhého pevněji. „Ano, chápeme to,“ odvětil pastor.

Brennan si uvědomil, že od pastorovy manželky ještě neslyšel ani slovo. „Jestli můžu, začal bych tím, že se vás zeptám na pár věcí o vaší dceři.“

Kývli.

„Můžete mi povědět, kdy jste zjistili, že Carly odešla z domova?“

„Bylo to v neděli, čtyřiadvacátého,“ odpověděl pastor. „Pamatuji si to, protože jsem byl na druhé ranní mši, když mě Frieda zburcovala.“

Brennan pohlédl na tichou ženu. „Vy jste zjistila, že je pryč?“ Kývla a zbytek nechala na manželovi.

„Nechala něco jako vzkaz. Její pokoj byl prázdný.“

„Máte ten vzkaz?“ zeptal se McGuire.

„Obávám se, že ne – byl velice stručný. Vlastně tam nenapsala nic než sbohem.“

„A později už k žádnému kontaktu s ní nedošlo? Po čtyřiadvacátém?“

„Ne, k žádnému.“

Brennan nechal pár, aby se trochu uklidnil, a pokračoval: „Naznačila vám nějak, proč odchází nebo kam jde?“

„Ne.“

Informace, kterou Brennan chtěl, nepřicházela. „Proč si myslíte, že si vybrala Edinburgh?“ zeptal se.

„Nemám ponětí. Nezná… Neznala… tu živou duši.“

Zdálo se, že paní Donaldovou začínaly jejich otázky unavovat – pustila manželovu ruku, postavila se vedle psacího stolu, opřela se o něj prstem a zahleděla se nad jejich hlavami ven na oblohu.

„Bylo by lepší, kdybych si poslechl názor vás obou,“ řekl Brennan.

„A proč?“ zeptala se paní Donaldová. Brennan ji poprvé uslyšel promluvit a překvapil ho klid v jejím hlase. Jako by se rozhodla, že všechno vytěsní z mysli. „Teď už ji nic nevrátí, ne? Tohle všechno je marné.“

Brennan vstal a pokynul jí k okraji postele, kde předtím seděla. „Prosím, paní Donaldová…“ Ani větu nedokončil. Pastor se otočil, kývl a jeho manželka se posadila zpět.

„Rozrušilo Carly něco doma nebo ve škole v době, kdy odešla?“ otázal se Brennan. Oba naráz zavrtěli hlavami a odpověděli: „Ne, nic.“

Brennan už začínal mít jejich stručných odpovědí dost. Změřil si pár pohledem a se špetkou drsnosti v hlase se zeptal: „Vůbec nic?“

„Nic,“ odpověděl příkře pastor.

„Připadá mi velice neobvyklé, že by Carly byla doma naprosto šťastná a pak jen tak odešla, nemyslíte?“

Ani jeden z nich nereagoval. Před policisty se drželi.

Brennan nechal ticho chvíli protahovat, sledoval jejich obličeje a poté se zeptal: „Vy si nemyslíte, že je to neobvyklé, pastore?“

„Domníval jsem se, že jde o řečnickou otázku.“ Zdálo se, že je podrážděný, mluvil teď nedůtklivým tónem.

„Rád bych na ni slyšel odpověď, pokud nějakou máte.“

„Pak tedy ne. Nemyslím si, že je to neobvyklé,“ vyhrkl ze sebe, dech se mu zadrhl a skončil svou odpověď povzdychnutím.

„A pročpak?“ Brennan sledoval, jak se paní Donaldová odvrátila od manžela a zvedla ruku k ústům.

„Občas byla velice paličaté dítě… Dokázala být umíněná, když chtěla.“

„V jakých ohledech?“

Pastor se zvedl z postele. „Inspektore, je to opravdu nutné? Nechápu, jak nám to pomáhá. Má manželka je velice rozrušená.“

Brennan pohlédl na paní Donaldovou. Ta spustila ruku a vložila ji do manželovy dlaně – odmítl ji a znovu se posadil. Brennan to vzal jako signál k tomu, aby pokračoval: „Měla vaše dcera… Udělala si nějaké nepřátele, pohádala se s někým ve škole nebo něco podobného?“

„Nemyslím si.“

„Takže je to možné?“

„Asi ano… Nesledoval jsem ji každou minutu po celý den.“

Pastorova příkrost Brennana rozlítila. Dosáhl hranice své trpělivosti a pomyslel si, že je načase dát to najevo. Obrátil se na McGuira, zavrtěl hlavou, potom vstal a zamířil ke dveřím. Ohlédl se a řekl:

„Budu potřebovat kompletní seznam všech, s nimiž Carly během týdnů a měsíců před smrtí přišla do kontaktu – přátel, rodiny, učitelů, partnerů. Všech. Byl bych rád, kdybyste ho sepsali, než odjedete z města.“

Pastor s manželkou sledovali, jak si Brennan zapíná knoflíky u saka.

Detektiv pokračoval: „Také budu potřebovat naprostý přístup ke Carlyiným osobním věcem, do jejího pokoje, k jejím zápisníkům, počítači, ke všemu.“ Odmlčel se. „Vyšetřuju tady vraždu… A nechci si tím v brzké době procházet znova s rodiči nějakého dalšího dítěte.“

Detektiv inspektor odešel a McGuire ho následoval.

Teprve když se policisté dostali až do vstupní haly, Brennan promluvil. „Vím, co myslíš.“

„Šéfe?“

„Divný patroni, to teda jo. Ale dělá mi starost, co je za tím.“

„Myslíte, že něco tají?“

Brennan se na něj zahleděl. „Na to bych si vsadil.“

Když Brennan zamířil k parkovišti, zazvonil mu telefon. Okamžitě ho zvedl: „Ano.“ Volala mu Gallowayová. „Došlo k nějakému posunu.“

„Pokračujte.“

„Kde jste?“

„V hotelu… Právě jsem si povídal s rodiči.“

„Dobře. Budete je chtít vzít sem.“

Brennan si přemístil telefon k druhému uchu. „Můžete to zopakovat?“

„Právě jsme dostali podrobnou patologickou zprávu. Ta dívka porodila.“

„Cože?“ Brennanovy myšlenky se zastavily. Vnímal, jak se mu krátí dech.

„Carly Donaldová měla dítě a mluvíme o velmi malém dítěti… Naše oběť nedlouho předtím rodila.“

Kapitola dvaadvacátá

Melanie McArdlová se zabořila do silně polstrované bílé pohovky. V hlavě jí trochu bzučelo, ale ne dost. Sáhla po láhvi beaujolais a nalila si trošku do sklenice – hrdlo cinklo o její okraj a Melanie se zahihňala. „No tak, Mel… Hlavně tady nenadělej!“ Hihňání se změnilo ve smích, když se znovu pokusila naplnit si sklenici. Trocha vína se vylila a dopadla jí na hruď, stekla za krajkovou košilku, kterou měla pod županem. Melanie se rozesmála ještě hlasitěji a vsedě se napřímila.

„Ježíši Kriste, holka…“

Právě když si obalila špičky prstů koncem krémového hedvábného rukávu a začala víno utírat, její smích utichl. Zničila si další kus oděvu a kapky vína potřísnily i pohovku. „A do prdele.“ Odložila sklenici a začala drhnout skvrny rukama. Nepomáhalo to – rudá barva se jen vpila do látky ještě hlouběji. Devlin se zblázní. Brzy se vrátí domů, a až uvidí, jak to tu vypadá a jak vypadá ona, bude šílet. Melanie klesla na kolena a sklonila hlavu. Neuhodil ji už celé týdny – od té nemocnice. Když se vrátila se sešitou tváří, řekl, že už to nikdy neudělá. Omluvil se – dokonce se i tvářil omluvně – a ona mu věřila, ale teď se jí to zdálo jako dávná minulost.

Melanie se otřásla a dala pod sebe jednu nohu. Hlava se jí trochu zatočila – líbilo se jí to, v duchu se znovu zahihňala. Přitáhla druhou nohu, opřela se rukama o okraj pohovky a zvedla se. Stát na nohou nakonec nebylo tak těžké. Jednu ruku spustila podél těla a druhou zvedla ke stropu ve vítězném gestu. „No tak, holka, to zvládneš!“

Jak se Melanie zatočila, zavadila nohou o sklenici beaujolais stojící na podlaze a její obsah vylétl do vzduchu. Zdálo se, jako by víno chvíli zůstalo viset ve vzduchu, když k němu stočila pohled, potom se tekutina snesla k zemi a Melanie opět začala vše vnímat normálně. Když víno dopadlo, ozvalo se tiché cáknutí a na světlém koberci se objevila téměř metr dlouhá šmouha.

„Ne. Ne. Ne.“ Melanie zvedla ruce k hlavě a přitiskla si je na oči. Když však oči otevřela, výjev se nijak nezměnil. Vykřikla. „Ne. Bože…“ Znovu padla na kolena, začala koberec drhnout rukávem županu, ale skvrna se tím jen šířila dál. Melanie cítila bolest v zápěstí, ruka se jí unavila. Vnímala nepříjemný tlak na kolenou, koberec se jí vpaloval do kůže. Devlin se brzy vrátí domů. Naprosto jistě bude šílet.

„Ach Ježíši, prosím, ne.“

Drhla látku silněji a cítila, že se jí hlava točí rychleji. Pokračovala v drhnutí další minutu, pak se vyčerpaně zhroutila. Koberec vypadal ještě hůř, mnohem hůř, než když s tím začala. Podařilo se jí zničit pohovku a teď koberec. Košilku měla potřísněnou a rukávy jejího županu zčernaly. Melanie sáhla po láhvi a pozvedla ji k ústům. Zhluboka se napila. Z hrdla láhve unikla trocha vína, stekla jí přes rty a skápla dolů. Nasávala ještě usilovněji, vypila obsah tak rychle, jak dokázala. Jestli měl Deil přijít a zbít ji do bezvědomí, tak ona ho předejde a dostane se tam sama. Dopila víno a cítila, jak se jí v odpověď na to točí hlava. Měla ten pocit ráda, ten vír, který říkal, že mezi ni a skutečné štěstí nemůže nic vstoupit. Věděla, že je to iluze, která nikdy nevydrží, ale bylo jí to jedno.

Melanie odhodila láhev. „Jdi do prdele, Devline McArdle!“ Vrávoravě se postavila, trochu se zakymácela, pak se vydala do kuchyně. Po cestě se opírala o stěny. Když procházela dveřmi, shodila lampu. Ušklíbla se. Kuchyňské dlaždice pod jejíma bosýma nohama studily, ale nebyl to úplně nepříjemný pocit. Došla k lednici, dychtila po dalším alkoholu. Oči jí začaly pomalu mrkat a ústa se jí zvlnila v pochybném úsměvu. Otevřela ledničku, přitáhla si župan těsněji k tělu a zahleděla se dovnitř. Zdálo se, že na ni z police mrká láhev vodky Absolut. Sáhla po ní a uchopila ji za hrdlo. Bylo studené. Zvedla láhev a jedním rychlým pohybem dveře ledničky zabouchla.

Melanie odšroubovala zátku a hodila ji na podlahu. Dala si doušek a otřela si rty hřbetem ruky. „To je ono!“ Zhluboka vydechla a opřela se o desku kuchyňské linky. Znovu se dlouze napila, potom nejistým krokem došla k snídaňovému baru a posadila se s láhví vodky před sebou.

Chvíli se dívala, jak čirá tekutina víří na dně, potom vzdychla, zašátrala v polici s hrnky, jeden vytáhla a lila vodku do něj, až téměř přetékala přes okraj. Pozvedla hrnek k ústům a dychtivě pila,

dokud nebyl prázdný. „Do prdele, Mel…“ Chvíli se sama sobě smála, pak se její smích nevysvětlitelně změnil v slzy. Sklonila hlavu s láhví před sebou.

Melanie nevěděla, jak dlouho spala na baru, ale když zaslechla zvenku zvuk pneumatik na štěrkové příjezdové cestě, věděla, že nějakou dobu to trvalo. Obloha už potemněla, jediné světlo v kuchyni vydávaly digitální hodiny na sporáku a pár paprsků také proniklo oknem z míst, kde se na zahradě rozsvítily bezpečnostní lampy.

V ústech měla sucho, jazyk drsný. Promnula si hlavu – spánky ji pálily. Spala shrbená a šíje ji bolela, jako by měla krk ve svěráku. Postavila se a pokusila se protáhnout si záda, ale hlava se jí zatočila a hrozilo, že upadne na podlahu. Fyzická bolest byla nepříjemná, ale v porovnání s vědomím, že se vrátila do skutečného světa, se jednalo o drobnost. Pitka jen odložila okamžik, kdy bude muset čelit následkům svých činů a Devlinovi.

Melanie se odšourala k dřezu a pustila vodu. Vytryskla z kohoutku příliš rychle, příliš prudce. Nejprve zvedla ruce, aby se chránila, když voda vycákla z šálků a talířů a zmáčela jí obličej a hruď. Když se trochu vzpamatovala, pootočila kohoutkem na druhou stranu a zmírnila proud. Nastavila spojené dlaně a šplíchla si studenou vodu na obličej. Osvěžilo jí to oči. Roztáhla ruce pod kohoutkem a zdálo se, že krůpěje vody ji probraly. Smysly jí začaly opět fungovat. Poodstoupila od dřezu.

Hlavní dveře se otevřely, Melanie si rukama prohrábla vlasy a zastrčila zbloudilé pramínky za uši. Uslyšela hlasité zabouchnutí dveří, potom zvuk klíčů, které Devlin hodil na malý stolek poblíž nich. Očekávala, že vzápětí zaslechne hulákání a křik, ale když jeho kroky došly do obývacího pokoje, uslyšela naprosto jiný zvuk.

Znělo to jako dětský pláč.

Utáhla si šňůru županu kolem pasu a dotkla se tváří ve snaze probudit své smysly ještě víc. Zaslechla, jak Devlin někoho konejší. Jeho hlas zněl tlumeněji, než jak ho kdy slyšela, nepřirozeně. Pomalu se přiblížila ke dveřím kuchyně.

Podlaha pod jejíma nohama byla studená, ale jakmile prošla dveřmi, ucítila pod nimi měkký koberec. Zvuky přicházející z obývacího pokoje ji tak zaujaly, že se jí povedlo vytěsnit nehodu s vínem z mysli. Když zašla za roh k sedačce, narovnala lampu, kterou předtím shodila, a rozsvítila ji.

Pokoj zalilo světlo. Melanie cítila, že se jí pootevřela ústa, ale přes rty jí neprošlo ani slůvko.

„Ahoj, miláčku,“ řekl Devlin.

Melanie na něj ukázala. „Co to, sakra, je?“

Natočil se ke světlu a vztáhl k ní ruce, v kterých držel malý uzlík. „No, je to něco jako…“ Hledal slova, ale žádná ho nenapadala.

„To je dítě, Devline.“

„Jo, správně.“

Melanie přešla k manželovi. Ten houpal dítětem ve snaze ho uklidnit. „No tak, to už stačilo.“

Melanii bylo jasné, že Devlin nemá ponětí, jak se starat o dítě. Něco se v ní hnulo. Vzala dítě do náruče.

Kapitola třiadvacátá

Dítě se v Melaniiných rukou utišilo, broukalo si. Hleděla na malé kulaté tvářičky a růžový nosík a pomyslela si, jak je roztomilé. Dítě bylo jako hračka, kroutící se hračka, která vydává zvuky. Zvedla dítě k rameni a začala chodit po obývacím pokoji, konejšila ho a něžně na něj mluvila. McArdle ji chvíli pozoroval, pak se svalil na pohovku. Zdálo se, že rudých skvrn od vína si buď nevšiml, nebo mu jsou lhostejné.

Melanie se dívala, jak její manžel vytáhl mobil a zkontroloval hovory. Poškrabal se vzadu na krku, vzdychl a vrátil mobil na původní místo. „Nebude ti ten mrňous na chvíli vadit, kočko?“ zeptal se.

Melanie se otočila a pohlédla mu do očí. „Co tím myslíš?“

McArdle si poposedl a opřel se lokty o kolena. Vypadal ustaraně, nebo se přinejmenším necítil ve své kůži. Melanie očekávala křik a nadávky kvůli skvrnám od vína, ale ty ho ani v nejmenším netrápily.

Zdálo se, že jeho pozornost zcela zaujalo něco jiného, něco mu dělalo starosti. „No má se to s ním tak… Hlídám ho jednomu kamarádovi.“

Melanie svraštila obočí a poklesla jí čelist. Řekl to tak, že to znělo, jako by to ubohé dítě bylo auto nebo něco ukradeného ze staveniště – generátor nebo nářadí. A přitom šlo o dítě. „Co tím, sakra, myslíš, že ho hlídáš kamarádovi?“ pustila se do něj.

McArdle si znovu promnul krk, potom ruku zvedl k týlu a nakonec si jí přejel po temeni. Zatěkal očima zleva doprava. Poznala, že se jí chystá lhát. „Koukni, jeden pár má trochu problémy a nemůžou se chvíli o to dítě starat, tak –“

Melanie se naježila: „Tak jsi jim nabídnul, že se o něj postaráš!“ To se Devlinovi McArdlemu vůbec nepodobalo. Znělo to jako dobrý skutek a ona věděla, že dobrých skutků není schopen. Jestli si tohle dítě vzal, udělal to z jiného důvodu. „Ale no tak, to čekáš, že tomu uvěřím?“

McArdle si odfrkl, otevřel a zavřel ústa, pak odpověděl: „Mel, můžeš si věřit, čemu chceš.“

Zkoušel ji? Věděla, že hraje nějakou hru, ale nedokázala přijít na to, jaká jsou její pravidla. Jemu se psychologický boj líbil stejně jako fyzický, ale pro Melanii to bylo něco úplně nového. Chápala, že někdo se musí o dítě postarat – a ten někdo bude muset být ona – takže ji McArdle potřeboval udržet na své straně. Kdyby s ní ztratil trpělivost, musel by o dítě pečovat sám, a to očividně nebyla součást plánu. A nechtěl ani, aby se o něj staral někdo jiný, protože kdyby měl v úmyslu to dítě někde nechat, už by to udělal. Z nějakého důvodu to dítě přinesl k nim domů a Melanie chtěla vědět, co za tím je.

„Chci slyšet pravdu,“ řekla. Její hlas prozradil vážnost situace, zněl drsně. Ten tón Melanii samotnou překvapil. Stavěla se proti manželovi? Věděla, že to by sama od sebe nikdy neudělala, ale vypadalo to, že z momentální situace čerpá sílu.

„Dobře, dobře… Pojď sem.“ McArdle jí naznačil, aby šla k pohovce. „Pojď se posadit, Mel.“

„Myslím to vážně, chci slyšet pravdu… Přinesl jsi domů dítě, ne nějaký padělaný značkový oblečení.“ McArdle se nadechl. Hrudník se mu zvedl, když promluvil: „Byl jsem dneska v Muirhouse…“

„Do prdele, já to věděla. Ty nikomu žádnou laskavost neděláš!“ Melanie si zase stoupla. Cítila závrať.

„Posaď se, lásko.“

„Ne. Ani nápad.“ Když se McArdle zmínil o té čtvrti, stoupl jí adrenalin. Z jeho působení v ní nevzešlo nic dobrého. Věděla, že prodává drogy, ale měl malou armádu lidí, kteří to pro něj zajišťovali. Pokud se do té čtvrti vypravil osobně, znamenalo to potíže – někdo nezaplatil, nebo si byl srovnat nějaké staré účty. Modlila se, aby to dítě nevzal nějaké ubohé matce kvůli tomu, že potřeboval postrašit jakéhosi neposlušného dlužníka.

Když Melanie McArdlová odcházela od manžela, náhle ji napadlo, kam jde. Mohla utéct do kuchyně, možná po schodech nahoru do koupelny, ale dál ne. Ta myšlenka ji zastavila. Otočila se k němu.

McArdle si nervózně pohrával s páskem hodinek. Měla pocit, jako by její nervy přímo křičely. Když si uvědomila svou situaci, bylo to, jako by dostala ránu do hlavy těžkým míčem. Pevně zavřela oči a odvrátila tvář. Když se znovu podívala, McArdle si hověl na pohovce a měl překřížené nohy. Viděla značku Adidas na vršku jeho ponožek.

Poplácal podušku vedle sebe: „No tak, Mel…“

Vtáhla tváře a přitiskla jazyk zezadu na zuby. Snažila se udržet ústa zavřená, ale ta slova z nich přesto vylétla: „O co jde?“ Chtěla to vědět, chtěla slyšet pravdu, ale zároveň měla pocit, že je v té situaci bezmocná. Nemohla se postavit proti němu – spíš by ji zabil, než aby to strpěl.

McArdle si palcem a ukazováčkem stiskl špičku nosu, zakroutil jí a řekl: „Dobře, jestli jseš připravená poslouchat, povím ti to.“

Kývla a přivinula dítě blíž k sobě.

„Jak jsem povídal, byl jsem v Muirhouse… A ne, není to, jak si myslíš. Měl jsem tam nějakej legální kšeft a pak, no…“ Odmlčel se, zachrchlal, odkašlal si s pěstí před ústy, „…no, jak bych to vysvětlil, lásko…“

Něco je špatně, věděla to ve chvíli, kdy jí řekl lásko. Lhal. McArdlovi nikdy nedošla slova. Lhal jí, protože potřeboval, aby mu pomohla z bryndy. Takhle se tvářil už dřív, když šlo o něco s policií. Po zádech jí přeběhl mráz. Znovu k sobě dítě pevně přitiskla.

McArdle pokračoval: „Znám jeden pár, no, a jsou to narkomani… Ale není to nic vážnýho, dají si trochu trávy, nějakej ten heroin a platěj, platěj dobře, nemám s nima v tomhle směru žádný nesrovnaný účty, jestli myslíš na tohle.“ Promnul si klouby na rukách a pohrával si s prstenem zhotoveným ze zlaté mince. „Melanie, je to takhle… Jde po nich docela drsně sociálka, vyhrožujou, že jim to dítě seberou. Fakt je to dost vzalo, tak…“

Melanie se na něj už nemohla dívat. Odvrátila hlavu a řekla: „Tak jsi jim nabídnul, že se o to dítě postaráš… Proč?“ Nedávalo jí to smysl.

„Protože si potřebujou dát pauzu, lásko, a nechtěj o to dítě přijít… Koukni, nemaj žádnou rodinu, která by stála za řeč, takže sociálka by toho mrňouse prostě dala pěstounům. To jsem přece nemohl připustit, ne?“

Nasupila se. Z koho si tady dělá blázny? Odkdy Devlinovi McArdlemu nějak záleží na těch, kterým dodává drogy? Zajímali ho, když mu nezaplatili, když ho ošidili, když mu lhali, že mají peníze, a neměli je, nebo když si koupili zboží od někoho jiného, ale to bylo všechno. Nebyl to žádný pracovník sociální péče a myslel vždy jen na jednu jedinou osobu: na sebe.

„Mel, prosím… Zlato, nebude to na dlouho. Maximálně tejden. Na takovou dobu se o to dítě můžeš postarat, ne?“

Melanie upřeně hleděla na manžela. Krev se jí vařila v žilách. Klesl v jejích očích hlouběji než kdy předtím a nenáviděla ho za to, ale věděla, že není v její moci s tím něco udělat.

Promluvil znovu, tentokrát pateticky a zároveň lacině lichotivě: „Mel, já vím, že ty to zvládneš… Vím, že jo. Tejden, víc po tobě nechci.“

Ucítila v krku křeč, odtrhla od něj svůj pohled. Plnou silou ji opět zachvátil strach vyvolaný skvrnami od vína. Než si stačila rozmyslet, co dělá, odpověděla mu: „Tak dobře. Tejden.“

Kapitola čtyřiadvacátá

Po cestě do výslechové místnosti se detektiv inspektor Rob Brennan zastavil a urovnával si myšlenky. Opřel se o zeď a pozoroval činnost na stanici. Krátce po nálezu těla se zdálo, že postup v případu stagnuje, potom se věci daly do pohybu, když identifikovali Carly Donaldovou. Vše opět rychle odsýpalo, ale povaha vyšetřování se změnila. Nic se nedalo brát za samozřejmé.

Během svého působení v řadách policie Brennan pracoval na stovkách, tisících případů, ale s něčím takovým se ještě nesetkal. Určitě existoval nějaký důvod, proč si Carlyini rodiče nechali podrobnosti o své vnučce Beth pro sebe, ale on ho nedokázal pochopit. Dítě bylo za všech okolností darem od Boha – řekla to jeho matka, když se narodila Sophie, a to vůbec nebyla věřící žena, ale samotný velký význam té události v ní vyvolal zbožnou reakci. Jak se mohl takzvaný duchovní chovat takhle?

Brennanovi to nešlo na rozum. To měl lidský život tak malou hodnotu?

Věděl, že když je případ hotový, ukončený a uklizený a všechny volné konce jsou svázané do jedné úhledné mašle, věci dávají dokonalý smysl. Tehdy ho dávaly vždycky. Důvody pro zdánlivě nevysvětlitelné chování se vyjasnily, motivy se samy nabízely. Někdy šlo o peníze, někdy o chtíč. Viděl už téměř všechny variace mezi tím, ale co se týkalo reverenda Johna Donalda a jeho manželky, chování, kdy přišli nejen o dítě, ale i o vnouče, a vyšetřujícím detektivům to zamlčeli, ho naprosto mátlo. Brennan si vzpomněl na obrázek, který mu dala Lorraine. Vsunul ruku do kapsy, vytáhl fotografii a zadíval se na drobnou siluetu, která zatím sotva připomínala člověka. Nepatrně se pousmál koutky úst. Dotkl se obrázku špičkou prstu a spěšně ho vrátil do kapsy.

Na parkovišti zazněla siréna a vrátila Brennana zpět do reálného světa. Sledoval, jak mladá policistka něco kopíruje. Vzala si kopii a odcházela, ale po několika krocích se vrátila ke kopírce, zvedla víko a vytáhla zpod něj originál. Po cestě zpátky na místo se na Brennana usmála. Věděli to, všichni to věděli. Tenhle případ se jevil jako dost nevděčný úkol – byl to ten druh zločinu, kdy máte jasnou oběť, ale nic jiného. Brennan zpočátku nad tou dívkou v kontejneru usoudil, že patří do Muirhouse – vypadalo to tak, vše tomu nasvědčovalo – ale teď musel své závěry přehodnotit. Musel se vrátit na začátek a podívat se na to znovu. Unikalo mu něco? Věděl, že určitě ano, ale co?

Potřeboval jeden průlom, jedno vodítko, něco, co by postrčilo míč kupředu, a zbytek by se pak už nashromáždil v jeho stopě. Pomyslel si, že kdyby byl zbožný věřící, možná by neuškodila modlitba.

Když procházel vyšetřovací místností jedna, spatřil Laudera, který právě odcházel od stolu detektiva konstábla Stevieho McGuira. Brennan zamířil k němu a zastoupil mu cestu: „Co tady děláš?“

Lauder se ušklíbl. „Kdo tě povýšil na ostrahu místnosti?“

Brennan neustoupil. „Tohle je moje vyšetřování, Laudere, a já bych ten případ rád vyřešil.“ Ruch v místnosti utichl – měli publikum. Brennan se začínal cítit jako gladiátor, všichni na něj upírali pohled a čekali, jak zareaguje na Lauderovu odpověď.

„Zeptal bych se tě, jak si vedeš, ale myslím, že si to prostě poslechnu ve zprávách.“

To byla rána pod pás, která měla Brennana podráždit. Vrátil mu to vlastním úderem: „Vedeme si tady dobře, Laudere, takže můžeš zmizet jinam, protože nechci, abys nám podělal naše štěstí.“

Lauder se začal vztekat: „Co tím jako myslíš?“

Teď se usmál Brennan. „Jak jde ten případ střelby?“

Lauder zavrtěl hlavou. „To je složitý vyšetřování, Robe. Trvalo by mi moc dlouho, než bych ti to vysvětlil.“

Brennan prošel kolem něj. „Střelba za bílýho dne, na veřejným místě… Jo, zní to fakt složitě.“

Když se Lauder otáčel k odchodu, tvářil se, jako by si chtěl uplivnout. Brennan věděl, že si přidělává potíže, pokud se nebude trochu mírnit, ale bylo mu to jedno. Ten chlap zpackal vyšetřování vraždy jeho bratra, a to pomyšlení ho dost trápilo.

Před výslechovou místností se Brennan zastavil a podíval se dovnitř kukátkem. Tam mlčky seděl pastor se skloněnou hlavou. Brennan sklopil pohled, na jednu dvě vteřiny se opřel čelem o dveře, potom krk opět napřímil a vešel do protější místnosti. V ní seděl detektiv konstábl Stevie McGuire. Na stole měl otevřenou krabičku se sendviči a právě zvedal k ústům plastový kelímek naplněný našedivělou kávou. Když uviděl Brennana, spustil kelímek a zeptal se: „Jak to jde, pane?“

„To bych se měl ptát já tebe.“

McGuire v rychlosti usrkl kávu. „No, připravil jsem vám ho, ale moc jsem toho z něj nedostal.“

„Co povídal?“ Brennan se posadil na okraj stolu.

„Moc toho nebylo.“ McGuire pomalu vydechl. „Říkal, že nám o tom dítěti chtěl povědět… ve vhodnou dobu.“

Brennan se uculil. „Vážně… A kdy přesně?“

„To neříkal.“

„Co ještě?“

„Nic moc. Příliš jsem na něj netlačil, chtěl jsem ho jen načít, přimět ho, aby se zamyslel, chápete.“

Brennan chápal naprosto přesně, co tím myslí – nechával to na něm, nechtěl se ušpinit. „A manželka?“

„Právě jdu za ní. Myslel jsem, že bych ji vyslechl, zatímco vy si vezmete manžela. Můžeme si pak porovnat poznámky.“

Brennan se vědomě snažil, aby udržel kamenný výraz a nedal na sobě nic znát. Zvedl se z okraje stolu a zamířil ke dveřím, jimiž před chvílí vešel. Právě se je za sebou chystal zavřít, ale udělal krok zpět a řekl: „Viděl jsem u nás šmejdit Laudera.“

McGuirovi se rozšířily oči. „Ano?“

„Jo.“ Brennan nechal své oznámení chvíli působit, pak dodal: „Kdyby se tě kdokoliv z médií na něco vyptával, nic neříkej.“

McGuire rozevřel rty. Zdálo se, že si svou odpovědí není úplně jistý, když říkal: „Ano, pane… Samozřejmě.“

Brennan za sebou zavřel dveře. Otočil se k výslechové místnosti a chviličku přemýšlel nad strategií – hodlal postupovat tvrdě, důrazně. Kdyby se držel zpátky, nic by tím nezískal. Už s pastorem jednali až příliš zdvořile. Člověk, který po brutální vraždě své dcery zatají skutečnost, že pohřešuje vnučku, si nezaslouží shovívavost.

Brennan sáhl po klice, rázně ji stiskl a vešel dovnitř. Na pastora se ani nepodíval, jen si svlékl sako a přehodil ho přes opěradlo židle. Na stole stál prázdný plastový kelímek. Závan vzduchu způsobený sakem ho překotil, na stůl se vylil zbyteček hnědého čaje. Pastor na něj hleděl. Zdálo se, že si není jistý, co by měl udělat. Narovnal kelímek a vrátil svou ruku pod stůl.

„Kdo je otcem?“ zeptal se Brennan.

„Cože? Já – nemám ponětí.“

„Nikdy jste se nezeptal?“

„Neřekla by mi to.“ Pastor odvrátil pohled.

„A vy jste se s tím smířil?“

Pastor kývl. „Zdálo se mi bezohledné na ni nějak tlačit, byla tehdy velice neklidná.“

„Musela mít nějakého chlapce, někoho, koho jste podezíral.“

„Ne, nikoho.“

Brennan povytáhl obočí. „No neposkvrněné početí to asi nebylo, pastore.“

„Nemám ponětí, kdo je otcem dítěte, inspektore,“ odpověděl podrážděně pastor.

Brennan se odmlčel a zhluboka se nadechl. Už v duchu prošel všechny možnosti a jejich vzájemné kombinace. „Můžeme si to ověřit.“

Pastor kývl. „Tím jsem si jistý.“

Tahle linie výslechu uvázla. Brennanovi to poskytlo příležitost změnit směr: „Vyrozuměl jsem, že jste na nejlepší cestě do první ligy.“

„Promiňte?“ Pastorův hlas zněl unaveně.

„Určitě jste si nemyslel, že nám to unikne…“ Brennan se k němu natočil z profilu a přimhouřil oči.

„Mluvím o té práci – moderátora skotské církve.“

Pastor přisvědčil, vytáhl ruce zpod stolu a položil je na desku. „Říkáte to, jako by to byl důležitý dílek skládačky, inspektore.“

Brennan se usmál. „Třeba je.“

„A proč?“ zeptal se pastor domýšlivějším tónem.

Detektiv se usadil na židli a předvedl mu divadlo, když si vyhrnul rukávy u košile. „Potřebujete, abych vám ten obrázek vylíčil, pastore?“

Pastor naklonil hlavu. „Obávám se, že asi budete muset, protože nevidím žádnou spojitost mezi mými vyhlídkami na kariéru a tímto politováníhodným obratem událostí.“

„‚Politováníhodný obrat událostí…‘ Ve vašem podání to zní, jako by se vám každou chvíli měla rozpadnout stará pračka.“ Brennan si poposedl blíž a opřel se lokty o stůl. „Vaše dcera byla zavražděna a vaše vnučka – Beth – vzpomínáte si na ni? Tak ta se pohřešuje.“

Pastor odvrátil pohled a jeho už tak bledá tvář ještě pobledla.

Brennan svá slova nechal chvíli působit. Vstal ze židle, začal přecházet po místnosti a řekl: „Jak to vidím já – máte namířeno do vrcholné funkce ve skotské církvi a mladá Carly se zachová natolik politováníhodně, že otěhotní. A jakpak se s tím vypořádá ctihodný pastor skotské církve? Uspořádá oslavu na faře? Dá o tom oznámení do novin? To bych se divil.“ Brennan se zahleděl na pastora – ten stále odvracel oči. „Ne, já si říkám, že udělá tohle – myslí na to, jak to bude vypadat pro něj. Ach, ach, to se farníkům nebude líbit, myslí si. Ne, ne. Budou o tom mluvit, stěžovat si, šířit to dál k různým uším, možná dokonce psát dopisy. Ne, ne. Kdepak, to by nešlo. Líčím ten obrázek dost jasně, pastore?“

„Ano, velice jasně,“ odpověděl stroze a rázně pastor.

Detektiv inspektor se k němu naklonil a křikl: „O tom pochybuju. Moc o tom pochybuju.“ Pastorovo chování se mu nelíbilo – jednal, jako by měl nějaké karty v rukávu, a Brennan velice dobře věděl, že nic takového nemá. Pokračoval a vychrlil na něj: „Víte, když jsem zjistil, že jste na dobré cestě k získání místa moderátora, přimělo mě to k zamyšlení. Asi vás zajímá, co mě napadlo… No, napadlo

mě, že když se objeví taková příležitost, dalo by se říct životní příležitost, někteří lidé by udělali téměř cokoliv, aby jim neproklouzla mezi prsty.“

„Ne, to není pravda… V tom se mýlíte,“ odpověděl pastor.

Brennan se vrátil ke stolu a sklonil se. „O tom pochybuju. Víte, pozoroval jsem vás, když jste mluvil o své dceři, a myslím, že jsem se o vás dozvěděl jednu nebo dvě věci, pastore. Jste velice uzavřený člověk, rád si svůj soukromý život necháváte, jak se říká, pro sebe. Mám pravdu, nebo ne?“

Pastor kývl a řekl: „Je to snad nezákonné, inspektore Brennane?“ Brennan se jízlivě usmál. „Ne. To není. Ale vražda ano.“

Pastorovi zaplálo v očích. Vstal. „Tohle už zašlo dost daleko. Požaduji právníka, hned.“

Brennan se uvolněně napřímil a posadil se na židli. „Můžete mít právníka, kdykoliv se vám zlíbí, ale to trošku předbíháme, ne? Nikdo vás z ničeho neobvinil.“

Pastor se opět posadil a prohrábl si prsty své husté šedivé vlasy. „Tenhle pekelný výslech nikam nevede.“

„To posoudím já… Kromě jiného.“

„To znamená?“

„To znamená, že bych byl rád, kdybyste na některé otázky začal dávat jasné odpovědi. Například, proč jste nám nepověděl o Beth?“

Pastor sepjal ruce, podíval se na své dlaně a obrátil je. Zdálo se, že to dělá mechanicky. „Teď to vypadá jako chyba.“

„To bych řekl. Ale neodpovídáte na moji otázku.“

Pastor zvedl oči. „Má žena a já, no, byli jsme v takovém šoku…“ Na to mu Brennan neskočil. „Proč Carly utekla?“

Pastor vzdychl a poté se zhluboka nadechl. „Mluvili jsme s ní o tom, že bychom její dítě, ehm, Beth, dali k adopci.“

„A Carly si ho chtěla nechat.“

„Ne. Tedy zpočátku ne… Než Carly porodila, byla adopci nakloněná.“

„Ale potom měla dítě, držela Beth v náruči a změnila názor, co?“ Pastor kývl.

„Takže jste na ni naléhal, aby ho dala k adopci?“

„Ne. Vůbec ne… Je to velice složité, inspektore.“

„Tak to vysvětlete.“

Pastor odvrátil oči od Brennana, sklopil pohled ve stejnou chvíli, kdy svěsil i ramena. Řekl: „My… Vzali jsme Carly ze školy, když jsme zjistili, že je těhotná. Snažili jsme se ji udržet z dosahu slídivých očí.“

Brennan přesně věděl, co mu pastor říká a co neříká. „Styděli jste se.“

Pastor stočil spodní ret do úst, takže mu chvíli překrýval zuby, potom ho zase uvolnil. „Bylo v tom i něco takového, ano.“

„Styděli jste se a vy jste se bál, že přijdete o svou příležitost stát se moderátorem.“ Pastor na otázku neodpověděl, jen zopakoval: „Bylo to velice… složité.“

Brennan se opět zvedl ze židle a zopakoval svůj rituál s chozením po místnosti. „A pak se narodila Beth.“ Zdálo se, že jméno toho dítěte pastora znepokojí pokaždé, když ho slyší.

„Ano. Carly rodila doma. Má žena byla porodní asistentka, když jsme se potkali, a… Byla to pro ni jednoduchá práce.“

„A adopce?“

„Všechno jsme zařídili.“

„Pokračujte.“

Rozhovor na toto téma představoval pro pastora těžkou zkoušku – jako by každé slovo vytahoval z hluboké, temné studny. „Někdy v průběhu Carly změnila názor. Nechtěla se dítěte vzdát a… padla nějaká slova.“

Brennan se otočil a ukázal na něj. „Nedal jste jí na výběr.“ Zvýšil hlas: „Řekl jste jí, že se toho dítěte vzdá, ať chce, nebo ne!“

Pastor zvedl ruce k hlavě a sklonil čelo ke stolu. Jeho odpověď nebylo slyšet. Brennan se díval, jak se opírá očními důlky o ruku těsně za zápěstím.

„No, to je všechno moc zajímavé, pastore… Opravdu moc zajímavé, souhlasíte?“

Kapitola pětadvacátá

Když Brennan vyšel z výslechové místnosti, čekal na něj detektiv konstábl Stevie McGuire. Držel modrou složku přitisknutou k hrudi a řekl: „Mám tady od PR oddělení prohlášení pro média… Chcete se na to podívat?“

Brennan si vzal papír a četl:

Vyšetřování, které vede edinburská policie ve věci smrti mladé dívky ve čtvrti Muirhouse, pokračuje. Policie považuje věc za podezřelou. Totožnost oběti nebude oznámena, dokud o ní nedostanou vyrozumění všichni členové rodiny. Policie ráda vyslechne každého, kdo se na daném místě nacházel v čase mezi…

Brennan papír vrátil, zavřel ho do McGuirovy složky. „Zveřejněte jméno.“

„Cože?“

„Slyšel jsi.“

Vyrazil pryč, McGuire ho následoval.

„Pane, jste si jistý, že –“ Zmlkl, když se Brennan otočil.

„Podívej, Stevie, kolikrát nám už různý pisálci volali a ptali se na tenhle případ?“ Detektiv konstábl pokrčil rameny. „Mnohokrát…“

„Víc než to, synu. Nedali jsme jim zatím nic a oni začínají bejt podrážděný. Když zamlčíme totožnost oběti, budou vědět, že s nima hrajeme tvrdě… Děláme pokroky, ale potřebujeme je udržet na svý straně, přimět je, aby pracovali pro nás.“

McGuire kývl a odpověděl: „Vy jste šéf.“

Brennan mu položil ruku na rameno a stiskl: „Tak na to nezapomínej.“ Usmál se na něj. Měl pro svou úvahu ještě jeden důvod a chtěl se s ním o něj podělit. „Dívej se na to takhle, Stevie – možná trochu předbíháme, ale toho našeho krtka tím pěkně nasereme.“

Oba se krátce zasmáli a vydali se k vyšetřovací místnosti. Brennana napadlo, že začíná detektivu konstáblovi přicházet na chuť. Telefony zvonily, policisté pobíhali sem a tam. Faxem právě přicházela nějaká zpráva – jedna policistka na ni čekala. Brennan kývl k davu lidí, kteří vzhlédli, jakmile oba vstoupili. Ukázal na jednoho z nich. „Lou, jak to jde s obcházením domů?“

Menší muž v košili a s kravatou, u krku povolenou a ušmudlanou, odpověděl: „Mám jich asi polovinu.“

„A?“ Brennan opsal pěstmi kruh.

„A… Nic, pane.“

„Nic?“

„V Domech na půli cesty nikdo neviděl nikoho, kdo by odpovídal naší oběti. Ještě jich pár zbývá, ale zatím jsme se nic nedozvěděli.“

Brennan zavrtěl hlavou a vysunul čelist. „Začal jsi s nima předtím, než jsme dostali detailní patologickou zprávu, nebo potom?“

Lou se opřel zády o stěnu a sáhl si rukou na čelo. „No, od obojího trochu… Některé předtím, některé potom.“

„Dobře. Vrať se k těm, co jsi prošel předtím, a zeptej se tam, jestli neviděli někoho s dítětem.“

„Ano, pane.“ Odlepil se lopatkami od stěny a vrátil se ke svému stolu.

Brennan začal znovu pohybovat pěstmi, zastavil je a ukázal. „Briane… Co tvoje záznamy z kamer?“ Odpovědělo mu zavrtění hlavou.

„Nic?“

„Zatím ne. Ještě je tady nemám všechny, prošli jsme polovinu záznamů z vlakových nádraží a ještě jsme nezačali s autobusy… Kamera v komunitním centru nebyla v provozu.“

Brennan se naježil: „A do prdele.“ Praštil pěstí do otevřené dlaně. „Kolik lidí dělá na prohlížení?“

„Čtyři na ranní směně, dva na odpolední.“

„Zdvojnásob to. O přesčasy se budu starat později.“

Brian kývl, prohrábl si prsty vlasy a zvedl telefonní sluchátko.

Brennan přešel po místnosti. Podíval se na tabuli. Viselo na ní teď víc fotografií Carly, kdosi připsal červenou fixou její jméno. Brennan na tabuli chvíli hleděl, pak se rychle otočil.

„Dobře, Davie… Jseš na řadě.“

Když detektiv konstábl vstal, byl tak o patnáct centimetrů vyšší než kdokoliv další v místnosti. Jeho paže vypadaly vůči tělu příliš dlouhé a lokty mu trčely v nepřirozeném úhlu, když promluvil: „Nerad to říkám, šéfe, ale mám toho ještě míň než ostatní.“

„Ježíši Kriste.“ Brennan zavrtěl hlavou.

„Sebral jsem nějaký pasáky, co mají rajon na Links, ale nic z nich nevypadlo.“

„Tajej něco?“

Pokrčení rameny. „Těžko říct… Nejsou nikdy moc vstřícný, ani když jde všechno dobře.“

„Nesehnal jsi žádnou šlapku, která by mluvila?“

Davie se poškrábal dlouhým kostnatým prstem na ušním lalůčku. „To jsem taky zkoušel – nic.“

Brennan spráskl ruce a nakopl odpadkový koš. „Dobře, dostaň je sem… Vezmi si anton a seber je.“ Otočil se a znovu ukázal prstem. „Davie, ty můžeš výst výslechy a chci, aby začaly ještě dneska.

Pokračuj přes noc, když to bude nutný… Řekni Charliemu, ať uvolní pár cel.“

„Pane, víte, kolik je tam venku sexuálních pracovnic?“

Brennan to označení nenáviděl, bylo příliš politicky korektní. Dával přednost starým dobrým výrazům – zdály se mu výstižné. „Přivez je všechny sem – všechny děvky a hošánky, co šlapou v Leith, a vyslechni je. Postupně, po jednom. Umřela mladá holka – někdo něco ví. A pro případ, že by

někdo z vás zapomněl, máme tady taky pohřešovaný dítě, mimino jménem Beth… Až mi budou v televizi grilovat koule nad žhavým uhlím, chci, abych mohl s klidným svědomím říct národu, že každej v týhle místnosti dělá všechno možný pro to, abysme našli to dítě a vraha jeho matky.“

Místnost ztichla. Policisté sklopili hlavy.

Brennan pokračoval: „Možná se ukáže, že tohle je největší případ, na kterým kdy budete pracovat. Máme tady vážně vyšinutýho vraha, co nám zatím uniká, a nemyslete si, že nám tisk a veřejnost byť jen na vteřinu dovolí, abysme na to zapomněli.“ Přešel k oknu. „Podívejte se ven – tam je náš vrah. Jsou tam lidi, co ho nebo ji znaj a dovedou nás přesně tam, kde se ten bastard schovává. Chci, aby každej z vás zvýšil úsilí – v sázce ještě nikdy nebylo víc. Chci chytit toho bastarda a chci mít to dítě v bezpečí.“

V místnosti bylo stále ticho.

Brennan praštil pěstí do stolu. Šálek a několik propisek nadskočilo. „Slyšeli jste?“ Odpovědělo mu sborové: „Ano, pane.“

„Dobře, tak se dejte do práce. Chci výsledky… Nic jinýho se nepočítá.“

Brennan prošel do své prosklené kanceláře. Bouchl dveřmi, spíš pro efekt. Seděl u stolu a sledoval, jak policisté procházejí kolem skel. Bylo mu jasné, že je čeká ještě dlouhá cesta, než něco zjistí. Ten případ ho mátl. Věděl, že existuje nějaký dílek skládačky, který se ještě ani neobjevil, ale netušil, kde by ho měl začít hledat. Co se té dívce stalo v Pitlochry, že ji to přimělo sbalit si věci a zamířit do velkoměsta? Muselo v tom být víc než jen rozepře s rodiči. Ano, pastor byl divný patron, jak to popsal Stevie, ale nebyl to netvor. Dívka měla určitě v rodině oporu, a pokud jí nepřipadala dostatečná, pak měla jiné možnosti. V jaké fázi se pro ni stalo nejlepším řešením odstřihnout se od přátel a rodiny a s malým dítětem zamířit do neznáma?

Čím víc si Brennan v duchu přehrával ty události, tím víc ho mátly. Kdo byla Carly Donaldová? Potřeboval to zjistit. Potřeboval dostat se pod kůži mladé dívce z Pitlochry, která skončila v chladírně v hlavním městě Skotska. Přes sklo své kanceláře viděl Brennan bílou tabuli. Jméno Carlyiny školy bylo na prvním místě seznamu kontaktů, o nichž usoudili, že stojí za to se o ně zajímat. Učitelé, přátelé, hokejový trenér a rodinný lékař.

„Hovadina,“ zamumlal Brennan.

Bude to muset prověřit osobně. Musel začít mačkat nějaká tlačítka. Ta informace se tam někde ukrývala, vždy to tak bylo, šlo jen o to ji objevit. Ta dívka měla dítě, Ježíši, dítě, o kterém nikdo nevěděl, kde ho hledat. Kdo to dítě má teď? Je ještě naživu? Otázky se hromadily, ale odpovědi stále unikaly. Do přemítání nad případem se mu vmísila myšlenka na Lorraine: brzy bude opět otcem – jak by se cítil, kdyby se jeho dítě pohřešovalo?

Někdo Carlyino dítě zplodil a Brennan chtěl vědět kdo. Podle jeho zkušeností byla taková informace na malém městě vždy oblíbeným námětem drbů. I když se mýlily, představovaly nějaké teorie.

Nevěděl, kam by ho nalezení otce dítěte zavedlo, nebo jak by to pohnulo s případem, ale takhle to prostě chodí. Obracíte při vyšetřování každý kámen v naději, že pod ním najdete to, co hledáte.

Pokud necháváte kameny neotočené, dostanete se do potíží.

V Brennanovi se ozvalo svědomí. Zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo domů. Jeho manželka se

ozvala po několika zazvoněních.

„Prosím.“ Její hlas ho okamžitě pokáral za nevěru. Nemusela říkat konkrétní slova, jeho pocit viny mu sám načrtl tento význam.

„To jsem já, Rob.“

„Aha, tak ses mi rozhodl zavolat zpátky, jo?“

Pohlédl na záznamník, jestli tam má nějaké zprávy. „Ty jsi mi volala? O tom nevím.“

„Asi před hodinou,“ odpověděla rozhořčeně Joyce. Už ho ten její tón a další věci unavovaly. Dokonce i to, co kdysi obdivoval a co se mu na Joyce líbilo, ho začalo štvát. Její účes, to, jaké čte knihy, její fráze, kterými vyjadřuje náklonnost. Nudilo ho, jak důvěrně ji zná. Lorraine byla velice zvláštní žena. Nemusela být, stačilo, aby byla někdo jiný než Joyce, ale to si Brennan neuvědomoval.

„Tak co se děje?“ zeptal se.

Ozvalo se vzdychnutí. „Co myslíš, Robe? Jde o tvoji zatracenou dceru.“

Sophie v poslední době své rodiče zkoušela, ale Brennan toho měl víc, s čím si musel dělat starosti. Joyce určitě dokáže zvládnout jednu umíněnou puberťačku. „Podívej, víš, jaká je… Jací jsou v tomhle věku všichni.“

Zdálo se, že na druhé straně linky někdo přidal hlasitost. „Jo, to vím moc dobře, protože jsem to já, kdo to musí každý den v týdnu řešit, Robe, zatímco ty si odjedeš hrát na policajty a lupiče.“

To nebylo fér. „Vážně je to tak?“

Pomlka. „No, takový z toho mám pocit. Jsem z toho všeho unavená, z toho, že jsem jediná, kdo vychovává naši dceru, a z toho, že nemám žádnou oporu… Chci vědět, jaký to má smysl, Robe. Jaký to má ještě smysl?“

Na to neměl odpověď. Upřeně hleděl přes sklo do vyšetřovací místnosti a hledal, co by řekl, ale nic ho nenapadalo. Možná to opravdu nemá smysl.

„No?“ ozvala se znovu Joyce. „Nebo to prostě necháš bez odpovědi?“

Sledoval jednoho detektiva konstábla, který přešel k bílé tabuli a něco na ni naškrábal červeným fixem. Nějaká slova našel: „Pojedu na pár dní pryč.“

Na druhé straně se ozvalo rozhořčené mlasknutí. „No, to je prostě skvělý. Zatraceně –“

Přerušil ji. „Joyce, sklapni. Vyšetřuju smrt mladý holky a její dítě se pohřešuje. Jedu vyslechnout její přátele a lidi, co ji znali. Byla z Pitlochry.“ Pak do telefonu křikl: „Je to pro tebe únosný? Myslíš, že dokážeš zvládnout den nebo tak se Sophií a jejíma náladama, zatímco já se pokusím zjistit, kdo rozřezal mladou holku a nechal ji v kontejneru a co, sakra, udělali s jejím dítětem?“

Joyce chvíli mlčela, pak odpověděla: „Jestli tě to zajímá, tak Sophie, tvoje vlastní dcera, které bylo údajně špatně a nešla kvůli tomu do školy, odešla. Vzala si láhev vermutu a nějaké moje peníze na domácnost… Myslela jsem, že bych ti to měla dát vědět pro případ, že by tě to nějak znepokojovalo.

Až položím sluchátko, půjdu ji hledat po ulicích.“ Brennan už nestihl nic odpovědět, než zavěsila.

Kapitola šestadvacátá

Brennan si poznamenal jména lidí uvedených v seznamu jako Carlyiny „známé kontakty“. Než za nimi udělal tečku, zarazil se, konec tužky vsunul mezi rty a pak ji přichytil k poznámkovému bloku.

„Dobře, poslouchejte,“ oslovil tým. Místnost ztichla.

„Detektiv konstábl McGuire a já budeme den nebo dýl mimo kancelář…“

Když McGuire uslyšel své jméno, ožil. Brennan mu neřekl, že jede do Pitlochry.

„Odjíždíme na sever podívat se po pár kontaktech Carly Donaldový a uvidíme, co zjistíme. Nechci nic slyšet z druhý ruky. Opakuju: když se cokoliv objeví, vytočíte tohle číslo!“ Ukázal svůj mobilní telefon. „Když dojde během mojí nepřítomnosti k nějakýmu posunu, hned mi o tom řeknete.

Rozuměli jste?“

Odpovědělo mu sborové: „Ano, pane.“

„Lou a Dave… Chci, abyste se postarali o média.“

„Pane.“

Brennan svraštil čelo a zavrtěl hlavou. „A co tím myslím? Že to donesete přímo do tiskový kanceláře… Samozřejmě až potom, co to ohlásíte mně.“

Oba se usmáli: „Ano, pane.“

„Nemusím vám připomínat, že média začnou šílet, až zjistí, že tady máme pohřešovaný dítě. Chceme tuhle skutečnost pozdržet tak dlouho, jak to jenom půjde. Doufejme, že se o tom tisk dozví až ve chvíli, kdy oznámíme, že dítě je v bezpečí a v pořádku, ale musíme bejt připravený na nejhorší.

Rozuměli jste?“

„Ano, pane.“

Brennan si strčil poznámkový blok do kapsy saka, sako si přehodil přes rameno a zamířil ke dveřím.

„Tak pojď, Stevie, tvoji vodičku na beďary můžeme vyzvednout po cestě…“

Tým začal na detektiva konstábla rozjařeně pokřikovat: „Ukaž jim to, Stevie… Rozdej si to tam s jednou ovcí i za mě, kámo!“

Brennan si také dovolil úsměv. Tak, jak se případ vyvíjel, se zdálo, že tohle bude vzácný krátký okamžik pro trochu smíchu. Věděl, že jestli nenajdou Carlyino dítě brzy, šance, že ho vůbec najdou, bude nepatrná. To nemohl dovolit. Nechtěl mít na svědomí další mladý život. Zalila ho vlna soucitu, dotkl se náprsní kapsy, v níž měl obrázek z ultrazvuku, který mu dala Lorraine.

V přízemí Brennana zastavil seržant. „Jak to jde, Robe?“ Inspektor se v duchu usmál. „To víš, Charlie.“

Charlie se spiklenecky naklonil nad přepážku. „A co říká princezna Prada?“ Neměl zájem přiživovat kancelářské drby. „Jako obvykle.“

„Fakt?“

Brennan pokynul McGuirovi ke dveřím a hodil mu klíčky od auta. „Přivez passata, jo?“

„Ano, pane.“

Když detektiv konstábl odešel, Brennan se také naklonil nad přepážku a ztišil hlas. Viděl, že Charliemu zasvítilo v očích. „Lauder si myslí, že po něm jede.“

„Vážně?“

Brennan se zazubil. „Neměl bych to říkat, ale slyšel jsem ho vyprávět, že ho zkoušela sbalit.“

„Ale jdi.“ Charliemu klesla čelist.

Brennan se napřímil. „Nejspíš jenom žvanil – nevěnoval bych tomu pozornost.“ Seržant kývl. „Máš pravdu. Takhle se šíří drby, kámo.“

Brennan na něj mrkl a zamířil ke dveřím. Charlieho stará tvář byla nečitelná jako hrouda jílu na hrnčířském kruhu, která čeká na svou novou podobu.

Venku foukal ostrý vítr. Brennan si zapnul sako a zadupal na chodníku. Cítil ve vzduchu pivovar, ten pach nesnášel. Byl to pach města, připadal mu jako přesná charakteristika a celé místo pro něj ztělesňoval. Tam, kde vyrůstal, byl vzduch čistší. Ayr tím proslul. Vítr, který vál nad Irským mořem, přinášel svěžest, vůni chaluh a naděje. Edinburgh nic z toho neměl. To město podle Brennana páchlo špínou, chaosem a zoufalstvím. Říkalo se, že na východním pobřeží je tepleji, ale on tomu nevěřil.

Zdálo se mu, že když vyrůstal v Ayru a smál se a vtipkoval s Andym, byly všechny dny slunečné, léta zlatavá. Ty časy minuly.

Zastavil u něj McGuire a stáhl okénko passatu. „Můžeme jet, šéfe. Chcete řídit?“

Brennan mlčky přešel na stranu spolujezdce. Nastoupil, zapnul si bezpečnostní pás a kývl. „Tak jedem.“

Trvalo jim celé věky, než se dostali z města na silnici první třídy. Jakmile začali zrychlovat, Brennan stáhl okénko o několik centimetrů. „Nevadí ti, když si zakouřím, že ne?“ zeptal se.

„No…“

„Protože jestli jo, vždycky můžeš jet autobusem.“ McGuire kývl. „Ne, to je v pořádku.“

Brennan vytáhl svůj balíček cigaret, podíval se na nachový čtvereček na přední straně a zamračil se.

„Musím si koupit nějaký pořádný cigára.“

„Promiňte?“

„Silkcutky… Myslím, že jsou pro lidi, co je bolí v krku.“

„Snažíte se přestat kouřit?“

„Omezit to.“

„Zabijou vás, to víte.“

Brennan stiskl zapalovač a řekl: „To zvládne i spousta jinejch věcí.“

McGuire kývl. Zapnul blinkr, aby předjel kamion. Na tváři se mu objevil nezvyklý výraz. „Pane, můžu se vás na něco zeptat?“

Zapalovač cinkl a Brennan sňal kryt. „Když chceš.“

„Proč jste se dal k policii?“

Brennan si zapálil cigaretu, přidržel ji mezi prsty a pomalu vydechl první šluk. „Co to je za otázku?“

McGuire na okamžik přestal sledovat silnici, střelil pohledem po inspektorovi, ale pak opět stočil oči k autu před nimi. „Většina lidí, kterých se na to ptám, mluví o výslužném nebo přijdou s nějakými kecy, jako že ještě neviděli, aby policista prohrál nějaký spor… Ale řekl bych, že vy jste jiný.“

Brennan nasál do plic další šluk a úkosem pohlédl na McGuira. „Jo, to jsem.“

McGuire zařadil pětku a ustálil nohu na plynu v jedné pozici. „Vy si spousty lidí na stanici moc nevážíte, že, pane?“

Brennan věděl, kam ten rozhovor směřuje. „Myslíš jako třeba Laudera?“

„No…“

„S tím si nedělej starosti, synu. Já a Lauder máme mezi sebou nějaký účty, který si potřebujeme vyřídit, to je všechno.“

McGuire si zakryl ústa hřbetem ruky a zakašlal. „Jde o vašeho bra-“

„Stevie, změň téma.“

„Pane.“

Několik kilometrů jeli mlčky. Brennan si uvědomil, jak mu pole a stromy změnily náladu. Vypadnout z města byla úleva. Vytáhl okénko a típl cigaretu. Začínal litovat toho, jak se choval k McGuirovi.

Detektiv konstábl se na něj ze všech sil snažil udělat dojem. Byl to koneckonců ještě kluk. Brennan si vzpomněl, jaký býval kdysi v jeho věku on.

„Vždycky jsem chtěl bejt policejním důstojníkem, už od malička. Můj brácha tehdy chtěl bejt výtvarníkem, ale brzy nám řekli, že budeme pracovat v rodinný firmě. Můj táta byl druhořadej stavitel, měli jsme se oba držet řemesla. Já jsem se ho teda nedržel. Jakmile mě chtěli, dal jsem se k policii a bylo to.“

McGuire se usmál. „Jste rebel.“

„Jo, něco takovýho.“

„A co váš bratr – stal se výtvarníkem?“

Brennan znovu pohlédl přes okénko na pole. Slunce zalévalo trávu žlutavou září. „Ne… Andy šel do rodinný firmy.“

Jak se zdálo, McGuire vycítil, že mluvit o bratrovi je pro Brennana těžké, a proto změnil téma. „Takže Pitlochry… Nikdy jsem tam nebyl. Najdou se tam nějaké zábavní podniky?“

Brennan se zasmál. „Nebuď hloupej, je jako každý jiný skotský maloměsto.“

„Čili díra?“

V McGuirově věku si Brennan také myslel, že každé malé město ve Skotsku je díra. Zvláštní, jak se s přibývajícími léty názory mění. „Nejspíš to záleží na tom, co hledáš. Nejedeme tam na flám, Stevie, vyšetřujeme vraždu.“

„Ano, pane.“

Brennan byl rád, že se jeho tón vrátil k dobře známé formálnosti. Vytáhl poznámkový blok a podíval se na jména, která si poznamenal na stanici. „Jakej dojem na tebe dělali místní poldové, Stevie?“

McGuire pomalu vydechl a plácl rukou do volantu. „No, abych byl upřímný, nejdřív je trochu šokovalo, když jsem jim zavolal…“

„Jsou zvyklí spíš na telefonáty o tom, že někdo viděl mladýho farmáře až po koule v nějaký ovci!“ McGuire se rozesmál a znovu plácl do volantu. „Ten byl dobrej!“

Brennan ho vrátil zpět k tématu: „Každopádně, když se dostali z šoku, že tam k nim nahoru jede někdo z oddělení vražd…“

„Tak se chovali celkem srdečně, řekl bych.“

Srdečně – kam na ta slova chodil? Slova jako srdečně Brennan nikdy nepoužíval, rozhodně ne v McGuirově věku. Bezpochyby výhoda soukromé školy, pomyslel si. „No, trošku prověříme jejich pohostinnost, takže to zjistíme. Doufám, že mají telefon.“

„Pro všechny případy jsem s sebou vzal píšťalku.“

Brennan vrátil poznámkový blok zpět do kapsy. „Chci začít u Carlyiny nejlepší kamarádky, Lynne Thompsonové.“

„Dobře, nechám ji přivést na stanici.“

„Ne, to nedělej. Zajdeme za ní domů. Chceme, aby byla v pohodě a mluvila, ne ji vyděsit.“

„Ano, pane.“

„Mluvil jsi s jejíma rodičema?“

McGuire svraštil obočí. „Ne, mluvil s nimi Lou… Vypadá to, že se chovali velice vstřícně.“

„Jsou to lidi z venkova.“

„Jo. Zdá se, že ta chudák holka je dost zničená. Nechodí do školy, nejí.“

„Řekla něco?“

McGuire zavrtěl hlavou. „Je mi líto, šéfe… Podle všeho je úplně vyvedená z míry. Byly to nejlepší přítelkyně a s ostatními mladými ve městě se moc nestýkaly, takže je bez ní trochu ztracená.“

Brennan ztišil hlas. „Tak to určitě věděla o jejím těhotenství… Možná bude znát otce.“ McGuire kývl. „Ano, možná. Na koho to vidíte vy? Nějaký místní kluk?“

„Jedna věc je jistá – jestli se s někým vídala, kamarádce jako Lynne by se s tím svěřila. Mladý holky před sebou takový věci netajej.“

McGuire přeřadil na nižší stupeň, znovu zapnul blinkr a vyrazil, aby předjel pomalý obytný přívěs.

„Proč tyhle šmejdy pouští na silnici?“

Brennan souhlasil, ale znovu stočil rozhovor k jejich tématu. „Co ředitel školy?“

„Ohromený. Silně rozrušený. Carly posledních pár měsíců nechodila do školy. Byla doma kvůli – teď se podržte – depresi. Ve škole neměli ani ponětí, že porodila.“

„Depresi?“

„Ověřeno… Mluvil jsem s doktorem. Povídal, že měla deprese po porodu a že to je celkem normální.“

„A co předtím? Jestli ji omluvil ze školy kvůli depresi, ještě než se dítě narodilo, musel k tomu mít důvody.“

McGuire se zařadil zpět do pruhu. „Je to rodinný lékař, pane. Povídal, že kolem toho porodu bylo hodně problémů. Nechtěl matku stresovat v těhotenství tím, že by si musela dělat starosti s maloměstskými drby, tak si myslel, že bude pro všechny lepší, když ji ze školy omluví. Zdálo se mi to upřímné a v pořádku.“

Brennan zabubnoval prsty na přístrojovou desku. Sklonil hlavu a znovu stiskl zapalovač cigaret.

„Dobře, nejdřív ta holka, a pak… Doufejme, že Lynne ví něco, co nám pomůže zjistit, kdo zabil její nejlepší kamarádku.“

Zbytek cesty strávili v tichu, které rušilo jen cinkání zapalovače cigaret a McGuirovo přetáčení motoru.

Když dojeli do Pitlochry, bylo přesně takové, jaké si ho Brennan pamatoval. Navštívil ho před pár lety, když se s rodinou vypravil na dovolenou na skotskou Vysočinu – to ještě jezdili na dovolenou. Odbočil tehdy z A9, aby se tu stavil, a vzpomínal si, že Sophie si stěžovala, protože chtěla do hotelu, aby se mohla dívat na Přátele. To město je malé, ale má své kouzlo, pomyslel si. Kdysi bylo populárním turistickým cílem viktoriánů, kteří si oblíbili místní malebné prostředí, množství kostelních věží a robustní skotskou architekturu. Centrum města stavělo na odiv důkladnost, presbyteriánskou touhu po váženosti. S tím, co věděl, to Brennanovi připadalo pokrytecké.

„Zaparkovat tady je noční můra,“ ozval se McGuire.

Brennan nasával atmosféru toho místa – mluvilo k němu o ztracené zemi. Doba mužů v tvídových oblecích a pevných střevících minula, pomyslel si – stejně si to oblékali jen lidé, kteří mířili na lov, střílení nebo rybolov – ale na Pitlochry bylo něco, co vyjadřovalo, že jeho vzhled je stále přísně podle etikety. „Zeptej se někoho v plášti do deště.“

McGuire vzdychl. „Kriste, myslel jsem, že ty jsem naposledy viděl na univerzitě.“

Brennan zavrtěl hlavou. „Když jsem tu byl minule, připadaly mi docela… Jak je to slovo… půvabný?“

„Vsadím se, že kdybyste zastavil a promluvil si s jedním z těch lidí v plášti do deště, zjistil byste, že pocházejí z okolí Londýna… Nebo z Notting Hillu. Tahle část země je jen hřiště pro pořádně zazobané lidi.“

Brennan souhlasil. „Teď se mi z nich taky trochu zvedá žaludek.“

„Čím to?“

Uhnul očima. „Možná se mi najednou zlepšila vnímavost.“ McGuire začal přeřazovat na nižší rychlosti. „Doprava houstne.“

Brennan pokynul směrem k jedné cestě. „Tamhle – to je náš zdejší domov.“

McGuire odbočil k malé budově se znakem policie, modrým s bílými písmeny. „Ježíši… To je jak z toho starého policejního seriálu Dixon of Dock Green.“

„Tak trochu,“ odvětil Brennan. „Tak ať to máme za sebou.“

McGuire zajel s autem ke stanici a zaparkoval před ní dvěma koly na obrubníku. Vystoupil, přitiskl si ruce ke spodní části páteře a zaklonil se. Brennan z passata také vystoupil a promnul si krk. Ulevilo se mu, že má cestu za sebou, ale znepokojovalo ho, že neví, co má od téhle návštěvy očekávat. Byl cizí člověk na neznámém území. Přestože městem dost opovrhoval, zvykl si, jak to tam chodí, a cítil se tam jistě. Pitlochry představovalo neznámou veličinu a předpokládal, že jim bude chvíli trvat, než si na sebe navzájem zvyknou.

Brennan zamířil ke vchodu na stanici. Sledoval, jak se McGuire na chodníku protahuje, a zachmuřeně mu pokynul: „No tak, jdeme dovnitř.“

„To zní zlověstně.“

Brennan napřímil ramena. „Mluvit budu já.“

„To zní ještě hůř.“

Brennan se zamračil a zúžil oči. „Doufám, že mi kreješ záda.“ McGuire se zasmál a poplácal detektiva po ramenou. „Bez obav.“

Stanice páchla plísní a čisticím prostředkem, tím levným průmyslovým, který se prodává v prášku. Když přistoupili k přepážce, Brennanovi se rozšířily nosní dírky. Trčelo tam černé plastové pero umístěné v držáku stejné barvy. Vypadalo, jako by patřilo spíše na pobočku banky někdy kolem roku 1975. Vedle malé přihrádky z plexiskla ležela hromádka letáků s informacemi, jak předcházet kriminalitě. K přepážce byl přišroubovaný zvonek, stejný, jaký se dává ke vchodovým dveřím.

Brennan ho stiskl, zazněl bzučák.

Nic se nestalo. Pohrával si s myšlenkou, že by ho stiskl znovu, ale pak se objevil podsaditý muž v uniformě s třemi proužky na rukávu. Zdálo se, že Brennana ignoruje. Naklonil se nad přepážku a ukázal mu temeno své holé hlavy. Brennan se obrátil na McGuira, povytáhl obočí, pak vyňal svůj služební průkaz a položil ho před strážníka.

Holá hlava chvíli zůstala bez hnutí na místě, pak se pomalu zvedla a ruka porostlá zrzavými chlupy uchopila průkaz. „Inspektor Brennan… Vy určitě budete ti chlapci z Edinburghu, co?“ Jestli v těch slovech zazněl nějaký náznak přivítání, Brennan ho nepostřehl.

Přijal to klidně, byl na cizím území. „Správně.“

Strážník udělal dva kroky doleva, uvolnil zástrčku pod přepážkou a zvedl část přichycenou dvěma panty. „Tudy.“

Brennan pokynul McGuirovi, aby šel první. Když procházel kolem strážníka, vzal si zpět služební průkaz a zeptal se: „Jak dlouho už jste na přepážce?“

Strážník se naklonil. „Příliš dlouho.“

„Tak to máte pravdu.“

Brennan zabočil. Když kráčel malým vestibulem po borových prknech, jeho kroky se hlasitě

rozléhaly. Pomyslel si, že by tomu místu neuškodila trocha barvy, ale usoudil, že to je pravděpodobně dost nízko na seznamu věcí, které by to tu potřebovalo.

McGuire našel na druhé straně místnosti dveře, které vedly do chodby. Strážník za nimi zavolal:

„Tamtudy, pak doleva a první dveře vpravo. Nemůžete to minout. Váš člověk je Fergus.“

Ani jednoho z policistů nenapadlo, že by mu poděkovali. Prošli dveřmi a kráčeli chodbou. Na konci napravo uviděli na výplňových dveřích malou šedou tabulku s nápisem DETEKTIV SERŽANT NAPIER. Brennan zaklepal.

„Vstupte.“

Jakmile oba policisté vstoupili, přivítala je hlava s kudrnatými hnědými vlasy, které vykukovaly nad výtiskem novin Press and Journal. Napier měl nohy na stole a pod barevnými pletenými ponožkami prosvítalo asi osm nebo deset centimetrů sýrově bílých nohou.

Brennan přistoupil ke stolu. „Tohle je detektiv seržant McGuire a já jsem detektiv inspektor Brennan z edinburské kriminálky…“ Myslel si, že to bude stačit k tomu, aby pobídl seržanta k nějakému činu, ale Napier se ani nepohnul.

Brennan pohlédl na McGuira – ten pokrčil rameny.

„Tak jestli nám můžete ukázat, kde je naše kancelář –“

„Kancelář?“ uchechtl se Napier. „V tý právě stojíte.“

Brennan si strčil ruce do kapes. „No, alespoň jeden z nás to považuje za kancelář. Tak až si zkontrolujete ten denní rozpis služeb, detektive, rád bych se podíval, co jste tady udělali s informacema, který vám moji kolegové dodali ohledně vraždy Carly Donaldový.“

Napier narovnal překřížené nohy a sundal je ze stolu. Přitom složil noviny a položil je na roh stolu vedle dvou prázdných hrnků na kávu.

Brennan ho netrpělivě sledoval. „Slyšel jste, co jsem povídal?“

„Jo, slyším vás…, pane,“ odvětil Napier.

Brennan cítil, jak se mu zrychluje tep. Vážil sem dlouhou cestu a byl připravený ctít místní zvyky, jak jen to jde, ale nehodlal nikomu dovolit, aby z něj dělal šaška, a už vůbec ne před jedním z jeho lidí.

„Dobře. Takže sluch máte v pořádku. Škoda že to samý nemůžu říct o vašem podělaným chování.“ Brennan vytáhl ruce z kapes a naklonil se nad stůl. „A taky můžete zvednout prdel z tý židle, chlape. Jestli tady máme pracovat, zabírám si ten stůl.“

Napier vstal. Když procházel kolem policistů, Brennan se narovnal. „Počkat.“

„Ano, pane?“

„Tohle budete potřebovat.“ Zvedl hrnky na kávu. „Já si dám černý, ale myslím, že detektiv konstábl McGuire si potrpí na trochu mlíka.“

Napier si vzal hrnky, přešel ke dveřím, ohlédl se na Brennana s McGuirem, pak vyšel ven a zlehka za sebou dveře zavřel.

„A sakra,“ řekl McGuire. „Doufám, že to tady nebude jak v tom hororu The Wicker Man!“ Brennan přejel prstem po stole a ukázal prach, který tak setřel. „Vítej na venkově.“

McGuire zvedl oči v sloup. „Myslím, že se s nějakou spoluprací místních strážníků můžeme rozloučit.“

„Nebuď hlupák,“ štěkl na něj Brennan. „Tady všichni rádi zkoušej, co si můžou dovolit. No, myslím,

že teď vědí, na čem jsou.“ Zvedl modrou složku, na jejímž bílém štítku vepředu stálo: CARLY DONALDOVÁ. Otevřel ji, uvnitř byl jediný list.

„Co tam je?“ zajímal se McGuire.

Brennan list obrátil a podržel ho mezi palcem a ukazováčkem. McGuire na něj okamžik zíral, pak sklonil hlavu.

Stránka byla prázdná.

Kapitola sedmadvacátá

Detektiv inspektor Rob Brennan věděl, že je pravda, že čím je člověk starší, tím je popudlivější, ale na druhou stranu nesouhlasil s obecným přesvědčením, že věkem člověk zmoudří. Někteří lidé, bez ohledu na věk, prostě nejsou schopní vymyslet víc než to, jak si zavázat tkaničky u bot. Poslouchal Napiera, který vychvaloval pastora a městečko a odmítal jakýkoliv náznak, že by někdo, kdo má s rodinou něco společného, mohl být zapleten do vraždy Carly. Sledoval, jak se na jeho vousech hromadí kapičky slin a jak mu rudne tvář, když se stále více vžíval do své tirády. Brennan toho začínal mít dost.

„Kdy hodláte přejít od domněnek k faktům, Napiere?“ Obtloustlý muž se zarazil. „Co tím myslíte?“

Brennan udržel klidný tón. „Chtěl jsem po vás shrnutí toho případu.“

„A to vám dávám.“

„Ne, nedáváte. Líčíte mi tady hromadu předpokladů a předsudků, ke kterým jste přišel bůhvíjak, a mně je to ukradený, ale nic z toho není založený na praktickým vyšetřování.“

Napier zavřel ústa. Tvářil se jako dítě, které někdo plísní.

Brennan vstal ze židle. Prkna pod ní zavrzala. „Protože nemáte na práci nic jinýho, můžete nás vzít na faru.“

„No, vlastně zrovna vedu jedno svoje vyšetřování…“

Brennan ho přerušil: „Případ otevřený branky a ovce na silnici může, sakra, klidně počkat. Vezměte si kabát a svoje klíčky od auta.“

„Pane.“ Napier přešel do rohu a vzal si z věšáku nepromokavou bundu. Zalovil v kapse, vytáhl klíčky a řekl: „Tudy, pánové.“

Když vycházeli z kanceláře, McGuire se usmál a střelil pohledem po Brennanovi.

Napier je odvedl k modrému mondeu s podběhy zastříkanými blátem. Uvnitř auta se povalovaly prázdné sáčky od bramborových lupínků McCoy a obaly od tyčinek Mars. Když si Brennan dal dovnitř nohy, přilepil se mu k botě mastný papír z prodejny rychlého občerstvení, který ještě posílil jeho znechucení nad interiérem auta. To už byl vrchol. „Ježíši, Napiere, kdy jste to auto naposledy čistil?“

„Eh, dneska ráno.“

„No, nechtěl bych ho teda vidět předtím.“

McGuire zvedl ze zadního sedadla prázdnou láhev od whisky Bell. „Doufám, že jste neřídil, když jste nasával tohle.“

Napier chňapl po hrdle a odpověděl: „To vezu vyhodit do skla!“ Jeli mlčky, Brennan si zapálil cigaretu.

Napier stáhl okénko a řekl: „Tohle je pro celý město opravdu šok, víte.“

„To se vsadím.“

„Něco takovýho jsme tady nikdy neměli, ani vzdáleně… Všechny nás to rozhodilo.“ Brennan mlčel, potáhl ze silkcutky a podíval se na její špičku.

Fara nebyla daleko – bytelná budova z červených cihel za kostelem. Brennan si útulné sídlo prohlížel a v duchu si zkoušel spočítat, kolik milionů by vyneslo v Edinburghu. Odpověď zněla: několik.

Zahrada kolem domu byla rozlehlá a zjevně dobře udržovaná.

„Kdo seká trávníky?“ zeptal se Brennan.

„Abych byl upřímnej, nevím,“ pokrčil rameny Napier.

Když kráčeli ke dveřím, McGuire na inspektora zavolal: „Někdo tam je.“

Brennan se zastavil na cestě a podíval se, kam McGuire ukazuje. V jednom okně v patře se svítilo a vlnila se tam záclona. Stál za ním muž. „Kdo je to?“

Napier zamžoural. „To vypadá na Petea.“

„Koho?“

„Takovej chlap pro všechno… Možná seká ty trávníky on. Chcete, abych se ho zeptal?“ Napier na muže za oknem zamával. Muž mu zamávání nejistě oplatil.

Brennan došel ke dveřím a zazvonil. Za chviličku uslyšel kroky, pak zvuk odemykání.

„Zdravím.“ Muži menšího vzrůstu bylo něco přes třicet, měl vyholenou hlavu a pod tričkem Glasgow Rangers se rýsovala svalnatá postava. Nejprve se podíval na Brennana, pak se zahleděl přes jeho rameno na Napiera. „O co jde?“

Napier se protáhl dovnitř. „Jen obvyklej postup, Pete. Tihle policisti jsou z města.“ Muž se na ně zahleděl pozorněji, spustil ruce ze zárubní a couvl dovnitř. „Aha.“ Brennan řekl: „Omlouvám se, ale nemám žádnej záznam o tom, co tady děláte.“

„Dělám udržbářský práce, vlastně všechno, co je potřeba.“ Muži ztuhly rysy.

Brennan kývl na McGuira. Detektiv konstábl vytáhl svůj poznámkový blok. „Jak zní vaše celé jméno, pane?“

„Peter… Peter Sproul.“

Brennan se ujistil, že si to McGuire poznamenal. „A jak dlouho pracujete na faře?“ Sproul si dal ruce v bok a zdálo se, že v duchu počítá. „Podle mě to teď bude asi rok.“

„Rok, opravdu?“

„Jo. Rok.“

Brennan sledoval, jak se Sproul ošil a založil si ruce na hrudi. „Nejspíš tady jste kvůli Carly… Hrozná událost.“

„Určitě jste ji hodně dobře znal.“

„Jo, teda, nevím, jestli hodně dobře, ale znal jsem ji. Bydlím vzadu za domem.“ Otočil se a ukázal dozadu. „Výminek, dalo by se říct.“ Usmál se, ale nikdo jeho úsměv neopětoval. „Hrozná událost, fakt strašná.“ Svěsil ruce a obrátil se ke kuchyni. „Můžu vám nabídnout čaj?“

Napierova tvář se rozzářila.

„Ne. Nebudeme vás obtěžovat,“ řekl Brennan. „Jenom kdybyste nám ukázal pokoj Carly.“ Sproul přešel po parketách. Měl na nohou sportovní boty, které na naleštěném povrchu vrzaly.

Brennan sledoval, jak se snaží kráčet po špičkách, a jeho zvědavost vzrostla. „Vy nejste tady z okolí, že?“

Sproul se chytil za znak fotbalového klubu na triku. „Tohle není St. Johnstone!“ Znovu se usmál, ale jeho úsměv se rychle vytratil. „Ne, jsem z Glasgowa, teda z Paisley. Je v tom rozdíl, ale po nějaký době vás přestane bavit to vysvětlovat.“

Brennan se obrátil k McGuirovi a zkontroloval, že si tyto podrobnosti stále zaznamenává. „Pane Sproule, tohle je detektiv konstábl McGuire… Položí vám pár otázek.“

„Vážně?“

„Jo, vážně.“

McGuire vykročil a ukázal na dveře do kuchyně. Sproul šel první, zatímco Brennan zamířil ke schodům do patra.

„Co budu dělat já?“ zeptal se Napier.

„Viděl jsem naproti přes ulici obchod – běžte si koupit tyčinku Mars.“

Schody vrzaly, když po nich Brennan stoupal. Měl zvláštní pocit, jako by se vracel v čase. Připomínalo mu to známé místo na Carrick Hills poblíž jeho rodného města zvané Electric Brae.

Turisté tam jezdí, pak vypnou motor a nechají ruční brzdu nezataženou. Jak auto jede samo dolů, lidé v něm mají pocit, že jede do kopce. Jde samozřejmě o iluzi. Svět je jich plný, pomyslel si Brennan.

Fara byla stará budova. Dalo se to zakrýt tím, že by se nově vymalovala, možná dokonce nějak zmodernizovala, ale to by zničilo jejího ducha. Na vrcholu schodiště byl koberec prošlapaný do tenké vrstvy. Brennan sklonil pohled k sedřenému povrchu, z kterého tu a tam vyčnívala vlněná vlákna, a napadlo ho, že není příliš bezpečné po něm chodit. Nemyslel si však, že by se o to teď někdo staral – obyvatelům domu dělaly větší starosti jiné věci.

Šel dál. Na stěně visel obraz, který poznával – malá světlovlasá dívka se opírala o zeď, zatímco dlouhosrstá kolie se skloněnýma ušima čekala za jejími zády. Ten obraz mu připadal důvěrně známý a zároveň naprosto cizí. Bylo to jako vidět nějakou krátkou vzpomínku z dětství – čas, nebo místo, které už neexistovalo a vyskytovalo se pouze v zákoutích jeho mysli.

Odvrátil oči a uviděl dveře s přilepenou velkou papírovou slunečnicí. Květina měla uprostřed namalovaný obličej a na okvětních lístcích byla napsaná písmena, která dohromady hlásala:

CARLYIN POKOJ

Při pomyšlení na Carly měl Brennan pocit, jako by mu zamrzlo hrdlo. Dosud pro něj představovala mrtvolu. Nebo přinejlepším bledou mladou dívku na stole v márnici. Ve skutečném světě neexistovala. Vyskytovala se jen v modrých složkách a na bílých tabulích. Byla ve zprávách z patologie, na fotografiích a v novinových článcích, ale Carly Donaldová, mladá dívka, která kdysi měla rodinu, přátele, život, pro Brennana v pravém slova smyslu neexistovala, až dosud. Hleděl na dveře do jejího pokoje a věděl, že se chystá ji sám pro sebe oživit. Pokaždé to tak bylo. Snažil se nepřipouštět si realitu vraždy, co nejdéle to šlo. Na prvním místě měl vždy případ jako takový, jeho vyšetřování. Ale po nějaké době, spíše dříve, než později, se oběť ukázala.

Detektiv se zhluboka nadechl, sáhl po klice a vkročil do jiného světa.

Kapitola osmadvacátá

Devlin McArdle seděl s hlavou v dlaních. „To nedokážeš to dítě utišit?“

Melanie přecházela po obývacím pokoji s křičícím dítětem u ramene. „Snažím se.“

„Ne dost!“

McArdle se zvedl a popadl z věšáku svůj černý kožený kabát.

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Kam ven?“

„Prostě ven… Pryč od něj.“ Ukázal na dítě se zarudlou tváří v Melaniině náruči.

„Tak přines nějaký pampersky…“

McArdlovi se rozšířilo chřípí, odfrkl si. Otevřel dveře a zamířil k autu. Když do něj nastoupil a zaklonil hlavu, stále slyšel křik dítěte. Takhle žít už dlouho nevydrží. Nebylo to tím hlukem, ten by zvládl. Způsobovala to Melanie, měnila se. Přestala pít, a to se mu nelíbilo, díky pití byla snesitelnější. Když byla střízlivá, měla plno otázek. Nedokázal si s jejími otázkami poradit a obzvláště nechtěl, aby se ho vyptávala na dítě. To mimino musí pryč, a brzy.

McArdle vytáhl mobil, zalistoval v kontaktech, našel ten kýžený a stiskl Volat. Ozvalo se zvonění.

A pak: „Prosím.“

„Güntere… Tady Devlin McArdle.“

„Máte svoje peníze?“

„Jo… První platba sem dorazila v pořádku.“

„Tak proč voláte?“ Němec zněl podrážděně, mluvil ostrým, nepříjemným hlasem.

„Potřebuju vědět, kdy –“

Günter ho přerušil: „Říkal jsem vám, že si to dítě vyzvednu, co nejdřív to půjde. Musím tady toho hodně zařídit. Nemůžu jen tak skočit na letadlo.“

„Já vím, ale –“

„Žádná ale, pane McArdle. Dohodli jsme se, že si dítě necháte, dokud si ho nevyzvedneme.“

„Ale kdy?“

Ozvalo se netrpělivé mlasknutí a odkašlání. „Brzy. Říkal jsem brzy. Trpělivost, pane McArdle. Budu s vámi v kontaktu.“

Spojení se přerušilo.

McArdle hodil telefon na zadní sedadlo a praštil rukou do přístrojové desky. Zachytil loktem za klakson a Melanie přišla k oknu. McArdle se na ni zamračil, nastartoval a vyrazil z příjezdové cesty. Zamířil přímo do Muirhouse. Světla už moc nezbývalo, ale stále v té čtvrti viděl dost na to, aby to komentoval.

„Zasraná díra.“ McArdle vyrůstal v Sighthillu, dalším edinburském smetišti pro zkrachovalé existence na dně společnosti, ale odešel odtamtud. Vzpomínal si, že když v té čtvrti vyrůstal, lidé mu říkali, že v době, kdy se tam stavěly byty, byla po nich velká poptávka. Nové věžáky nahradily staré činžovní domy bez vytápění a teplé vody a s venkovními záchody. Ty krabice nebyly moc hezké napohled, ale tekla v nich teplá voda, měly záchody, koupelny a – jaký luxus – vybavené kuchyně.

Lidé se dají lehce koupit, pomyslel si McArdle. Věděl, že v případě Barryho Tierneyho a Vee Durrantové má pravdu.

Koupil jejich první dítě a teď si od nich bral za stejnou cenu další. Snažil se o té transakci nepřemýšlet. Nenalhával sám sobě, že by jim dělal nějakou laskavost, byl to obchod, ale už ho chtěl mít z krku.

Když McArdle vystoupil z auta, zaštěkal na něj prašivý pes. Dupl nohou a zvíře uteklo. Zamířil k otevřeným dveřím, které visely na jednom pantu, a poklepal si na kapsu. Měl své nářadí po ruce, nebyl hlupák, aby sem chodil bez nože, ale také nesl peníze pro Tierneyho a Vee.

Feťák na schodišti ho poprosil o cigáro.

„Naser si.“ Verbež. Prostě odpad, pomyslel si.

Když McArdle stoupal po schodech, nakrčil nos – páchlo to tam po moči a zvratcích. Nenáviděl, když musel do čtvrtí jako tahle. Bral to téměř jako urážku, ale na druhou stranu měl dobrý pocit, že z takové vypadl. Byl lepší než ti budižkničemové, co tam zůstali. Byl Deil, byl někdo.

Došel k Tierneyho dveřím a zabušil na ně.

„Otevři, ty kokote.“

Zaslechl pohyb a kašlání. Dokázal si představit, jak křehké tělo vychrtlého muže vrávorá ke dveřím. Ozvalo se zachrastění řetízku, odemykání zámku a odšupování zástrčky. Když se ve štěrbině mezi dveřmi a veřejí objevilo světlo, vrazil dovnitř.

„Dal sis sakra načas.“

Tierney se usmál bezzubými ústy. „Omlouvám se, chlape. Omlouvám se… Byl jsem se zrovna to, vykadit.“

McArdle ho dloubl do hrudi. Tierney se odtáhl. „Myslíš, že chci vědět, co tady vyvádíš?“ Chytil Tierneyho za čelist a stiskl mu rty k sobě. „Drž je zavřený!“

Z obývacího pokoje vyšla Vee zahalená do dlouhého šedého svetru. Objímala se rukama a na chvíli se opřela o stěnu. McArdle okamžitě poznal, že je sjetá. „Podívej se, sakra, v jakým jseš stavu… To asi nenajdeš moc zákazníků, co by zaplatili za tu tvoji hnusnou prdel, co?“

Vee se svezla po stěně na zem. Nohy se pod ní podlomily, až dosedla zadkem na paty. Pásek jejího svetru se za ní zkroutil jako provaz.

McArdle zavrtěl hlavou a odešel od nich. V obývacím pokoji si rukou zakryl nos. „Ježíši, tady to smrdí… To nemůžete otevřít okno?“

Tierney se cupitavým krokem prohnal za ním, vzal za kličku, zatlačil a otevřel – dovnitř vnikl závan

vzduchu od moře. „Je to lepší, Deile?“

Odpovědělo mu rychlé přikývnutí, které však ve skutečnosti nevyjadřovalo souhlas. „Žijete tady jako zvířata, víš to?“

Tierney pokrčil rameny. Ohlédl se a viděl, jak Vee leze po čtyřech dovnitř.

„Koukni, jen se na to podívej… Ta i leze jak nějaký podělaný zvíře.“ McArdle se jízlivě rozesmál, sklonil hlavu a plácl se dlaní do čela.

„Když to říkáte, Deile…,“ odpověděl Tierney.

Smích utichl. McArdle přešel po pokoji. Prošel kolem Tierneyho, popadl omámenou Vee za vlasy a silně je zkroutil. Chvilku trvalo, než to její centra bolesti zaregistrovala, ale když k tomu došlo, Vee zaječela a začala máchat rukama kolem hlavy.

„Podívej se, jen se koukni, co dělám…,“ řekl McArdle. Zabral ještě silněji. „To je jenom trocha legrace.“ Dotáhl Vee k otevřenému oknu. Viděl, že to v Tierneym vzbuzuje obavy – vychrtlý muž zvedl ruce k ústům.

„Deile, co to děláte?“ ozval se Tierney.

McArdle umlčel Vee ranou hřbetem ruky, síla úderu ji na okamžik zvedla na kolena, pak její hlava v ostrém úhlu dopadla na podlahu, Vee ochabla a zůstala ležet jako hadrová panenka. McArdle ji náhle chytil kolem pasu a vysunul ji přes okraj okna.

„Ne! Ne!“ křičel Tierney. „Deile, prosím… Ne!“

McArdle přidržel Vee za kotníky a nechal ji viset z okna věžáku. Nakrátko byla bez sebe, ale když se probrala k vědomí, začala ječet.

McArdle se smál, třepal jejíma nohama a sledoval, jak hlavou naráží do hrubé omítky na stěně budovy. Z omítky se uvolnilo několik drobných kamínků a spadly dolů. McArdle slyšel, jak se pes, kterého viděl předtím, rozštěkal, když kamínky dopadly na zem. „No není to legrace, Vee? Co?“ Ucítil, že k němu Tierney přistoupil a položil mu ruku na rameno. McArdle pustil jeden kotník Vee a ohnal se pěstí po Tierneym. „Táhni ode mě!“

Otočil se, pohlédl na Vee visící z okna a ztratil zájem ji dál trápit. Jedním rychlým pohybem ji za kotníky vtáhl zpátky dovnitř a pustil ji na podlahu. Tierney k ní přiběhl a začal ji plácat po zádech. Odstrčila jeho ruku stranou.

McArdle feťáky pozoroval a otřel si čelo. Užil si s nimi trochu zábavy a věděl, že nemá žádný důvod sem chodit, pokud by tedy nešlo o peníze. Sáhl do bundy, vytáhl obálku s hotovostí a hodil ji před ně.

„Tady máte… A neutraťte to všechno v jednom obchodě.“

Vee se ještě chvěla, zatímco Tierney se vrhl na obálku a roztrhl ji. Vysypal si její obsah do dlaně, pak bankovky oddělil od sebe a spočítal. „Co to je, Deile?“

McArdle, který se tyčil nad nimi, odpověděl: „Vaše peníze, ne.“

„Ale… Dohodli jsme se na víc.“

McArdle si upravil bundu a ometl si rukávy. „To bylo předtím.“

„Před čím?“

McArdle se k nim naklonil a namířil na ně prst. „Kolik si myslíš, že stojí starat se o dítě, co? Vysolil jsem už slušnej balík za podělaný plíny, dětský suchary, mlíko a další srágory!“

Tierney vrátil peníze do obálky. „Dohodli jsme se na víc.“

„Stěžuješ si?“ Přistoupil k páru blíž.

„Dohodli jsme se,“ ozvala se Vee.

„No, jestli máte lepší nabídku, můžu si ty peníze vždycky vzít zpátky.“ McArdle natáhl ruku po obálce. Vee ji chňapla a zvedla se. Upřeně hleděla na McArdla, který viděl, jak jí na krku pulzují žíly.

„Ne, myslím, že nemáte,“ řekl.

McArdle zamířil ke dveřím. Tierney a Vee drželi obálku mezi sebou a sledovali ho.

„Tím jsme si kvit.“

McArdle zvedl ruku nad hlavu.

„Jsme si kvit!“ křikla Vee.

McArdle se otočil a zahleděl se na ně. „Když to říkáte.“ Udělal dva kroky vpřed, krátce sepjal prsty a protáhl si ruce dlaněmi k nim. „To je teda způsob, jak srovnat dluhy… Hnusíte se mi.“

Rozpojil prsty a plivl na ně. Tierney a Vee se ani nepohnuli.

Kapitola devětadvacátá

Barry Tierney se naklonil nad bar a postavil se na malé mosazné zábradlí, které se u země táhlo podél něj. Barmani ho ignorovali.

„Ten kokot nás nechce obsloužit, Vee.“

Vee zamíchala černým brčkem ve své vodce s kolou. Vypadala, že se ve stylovém baru na George Street cítí nesvá, ošívala se a tahala za svou novou halenku.

Tahle část města byla pro lidi, kteří si mohli dovolit utrácet peníze, hodně peněz. Je pro bankovní úředníky a mladé odborníky, pomyslel si Tierney. Nechtěli ho tu. Měli k němu odpor a oni byli odporní jemu.

„Hej, obsloužíte mě?“ křikl.

Jeden barman, který leštil sklenici, na Tierneyho letmo pohlédl a vzdychl. To feťáka rozpálilo. Měl chuť barmanovi tu sklenici sebrat a vrazit mu ji do obličeje. Ten bastard neomalenej, dívá se na mě spatra, pomyslel si.

„Koukni na to, Vee… Mluví se svým šéfem.“

Vee postavila sklenici a praštila dlaní do baru. „Hej, obsluhujete tady?“

Zaměstnanci baru se rozhlédli a přistoupili k Tierneymu a Vee. „Jestli se neztišíte, tak se obávám, že vás budeme muset požádat, abyste odešli.“

„Eh, o čem to mluvíte?“ zeptal se Tierney. „Jenom se tady snažím dostat nějaký pití.“

Barman, který předtím leštil sklenici, zvedl oči v sloup a odvětil: „Myslím, že už jste možná měl dost, pane.“

„Myslíte, možná?“ Poslední slovo Tierney vyprskl. Několik kapiček slin přistálo na barmanově černé vestě.

„Tak, to by stačilo. Ven!“ Jiný barman se prodral vpřed. Protáhl se kolem automatu na kapučíno a otevřel barovou přepážku. Zastavil se tam s rukama v bok a zavolal na vyhazovače.

„Jdi do prdele,“ řekl Tierney. Vrhl se na muže za barem. Něco ho okamžitě stáhlo zpátky a on si uvědomil, že ho chytil vyhazovač.

„No tak, nedělej si to ještě těžší.“ Nebyl zdejší, mluvil, jako by pocházel z Austrálie nebo Jižní Afriky.

„Dej ty pracky pryč, nejseš ani Skot… Vrať se do svý podělaný země.“

Vee do sebe obrátila zbytek své vodky s kolou a zapojila se do potyčky. Rozbila sklenici o vyhazovačovu hlavu a zaječela: „Nech ho, ty bastarde!“

V baru se začaly ozývat výkřiky. Židle skřípaly po podlaze, jak lidé začali odcházet.

„Vyhoďte je! Vyhoďte je!“ řval vedoucí.

Lidé pobíhali zleva doprava, přesouvali se do rohů místnosti, aby se uklidili mimo rvačku. Od vchodu dorazily posily – další vyhazovači – popadli Tierneyho s Vee a vynesli je na chodník. Tierney se s muži v černých sakách pral, oháněl se kolem sebe a kopal. Jak táhli ven Vee, ztratila jednu ze svých

nových bot. Zula si druhou a začala jí útočníky mlátit.

„Jděte do prdele… Bastardi!“

Když je vyhazovači odnesli dost daleko od baru, pustili oba na zem, vydali se zpět a oprašovali si přitom saka.

Tierney se na ně rozkřikl: „Jste sakra mrtví, to si pište!“

„Klídek, jenom se uklidni,“ odvětil největší vyhazovač. „Zavolali jsme policii, už jsou na cestě.“

Tierney vstal a vysunul bradu. „Jste mrtví! Víte, kdo já jsem? Barry Tierney, zeptejte se na mě ve městě. Vrátím se a oddělám vás.“

Vee se po nich ohnala kabelkou, zatímco muži vcházeli zpět do baru a kroutili přitom hlavami. „Ty jseš úplně mimo, zlato,“ řekl na její adresu jeden z nich.

„Ať to s nima vyřídí policie,“ ozval se jiný.

Tierney sledoval, jak mizí uvnitř. Krev se mu vařila v žilách. Cítil příval adrenalinu a rozhlížel se po něčem, co by hodil do výlohy. Nic neviděl, žádnou cihlu, dokonce ani popelník. Podíval se pozorněji – o kus dál stál na ulici před dalším barem chromovaný sloupek. Doběhl k němu a vyhákl z něj rudou šňůru. Sloupek byl těžký. S námahou ho vlekl po ulici, ale nějak se mu podařilo hodit si ho na rameno.

„Vee, buď připravená utíkat. Já těm bastardům ukážu.“

Tierney se přiblížil k výloze a začal se roztáčet se sloupkem v rukou. Když cítil, že nabral dostatečnou rychlost, sloupek pustil. Řinkot rozbíjené výlohy se rozlehl jak výstřel z děla. Tierney a Vee utíkali pryč, smáli se a vítězoslavně se šklebili.

Oba se dostali do Hanover Street a běželi dál, dokud jim úplně nedošel dech.

„Vidělas, jak se tvářili?“ zeptal se Tierney.

Vee se s námahou napřímila a vyrazila ze sebe: „Jo… Úplně podělaný idioti. Ukázal jsi jim, Barry.“

„Ukázal jsem jim.“ Tierney byl na sebe hrdý. Takhle s ním nikdo mluvit nebude. Byl to skvělý pocit, mít v kapse pár liber. Nechtěl myslet na to, jak k nim přišel, ale na tom teď nezáleželo. Zbavil se dluhu Deilovi, získal dost, aby mu to vystačilo na několik následujících týdnů, měl nové šaty a ještě nějaké kapesné na útratu.

Vstoupil na silnici a mávl na černý taxík. „Pojeď.“

„Kam?“

„Noc je ještě mladá.“

Vee se zahihňala, když ji zatáhl do taxíku. Tierney řekl řidiči jméno dalšího baru – nechtěl vystřízlivět. Ne teď. Jak však seděl na zadním sedadle taxíku, jeho myšlenky se vrátily k událostem posledních několika dní a cítil, že ho dobrá nálada opouští.

„Co je?“ zajímala se Vee.

„Nic.“

Ona dobře ví, co je, pomyslel si. Hleděl na ni, jak pomalu pomrkává očima, nezúčastněně jako vždy, a věděl, že mu ty události bude navždy připomínat. Odvrátil pohled, pozoroval silnici, míhání

pouličních lamp, průčelí obchodů a bufetů na Broughton Street. Bylo mu špatně – ne fyzicky, šlo to z větší hloubky. Bylo mu špatně na duši.

„Barry, co ti, sakra, je?“ dotírala Vee.

„Sklapni,“ štěkl na ni.

Ve zpětném zrcátku se objevily řidičovy oči. Tierney ho odbyl mávnutím ruky. „To je v pohodě, kámo. Žádnej problém.“

Vee ho zatahala za ruku. „Jseš zase celej rozladěnej.“

„Povídal jsem ti, abys sklapla.“

Řidič začínal být nervózní, stále se díval dozadu. Vee vyhrkla: „Neříkej mi, že –“

Vypěnil, popadl ji za hlavu a zařval jí do obličeje: „Povídal jsem ti, abys sklapla. Už ten tvůj podělanej hlas nechci slyšet!“

Taxík se skřípáním brzd zastavil. „A dost!“ křikl řidič.

Tierney sledoval taxikáře, jak otvírá své dveře a obchází auto na jeho stranu. Stlačil kliku a otevřel.

„Odsud můžete jít pěšky.“

Tierney stiskl Veeinu hlavu mezi dlaněmi, pak ji srazil ze sedadla. „To byla, sakra, tvoje chyba. Vždycky je to tvoje chyba!“

Vystoupil a pozoroval taxikáře, který se natáhl za něj a pomohl Vee vstát. „Hej, ona umí chodit sama…“ Sledoval, jak jí taxikář pomáhá, a sevřel se mu žaludek. Máchl pěstí a praštil muže zezadu do hlavy. Ten upadl na zem. Tierney do něj začal kopat. Když ho kopání přestalo bavit, dupal mu po hlavě. Brzy ho to vyčerpalo natolik, že už nemohl pokračovat. Lapal po dechu, sípal, bolelo ho v hrudi.

Když vystoupila z auta Vee, klopýtla o taxikáře. Ten vyplivl krev, jak se snažil promluvit, a zvedl ruku.

Vee pohlédla na Barryho a potom sama dupla taxikáři do obličeje. Ozvalo se křupnutí, jak praskla kost, a Vee se rozesmála.

Barry ji chvíli pozoroval. Chystala se k dalšímu dupnutí, opřela se o střechu taxíku, aby měla rána větší razanci. Tvářila se rozzlobeně. Barrymu nebylo jasné proč.

„Vee, kašli na to.“

Neposlouchala ho a snažila se zabořit podpatek taxikáři do obličeje.

„Vee… Nech toho,“ křikl Barry, ale jeho slova na ni neúčinkovala.

Začal se shromažďovat dav, několik lidí mumlalo a vybízelo gesty další, aby zasáhli. Barry věděl, že je čas vypadnout. Popadl Vee za ruku. „No tak, jdeme.“

„Kam?“

„Pryč… Pryč odsud.“

Kapitola třicátá

První věc, která detektiva inspektora Roba Brennana napadla, když nahlédl do pokoje Carly Donaldové, byla to, jak je obyčejný. Nevěděl, co očekával, že najde, ale ta všednost ho zasáhla do srdce. Malou postel zakrýval růžový přehoz se vzorem drobných nafialovělých kvítků. Vypadal jako něco, co by si kdysi vybrala Sophie, než se dostala do období, kdy chtěla všechno černé. Okno zakrývala roleta s motýlky po stranách a dlouhým střapcem. Všechno se tam jevilo tak normální, tak prosté, téměř jako by to byla filmová kulisa nebo výjev z televizního programu pro -náctileté dívky.

Brennan pomalu vstoupil dovnitř. Místnost voněla levandulí a vanilkou. Napadlo ho, jestli je to znak každé dívky, že má pokoj, který voní jako první patro obchodního domu Jenners. Přešel k jejímu stolu. Na něm uviděl červený stojánek na pera a tužky a červené gumičky – podobné těm, které používají listonoši – spojené do malého klubíčka. Brennan ho zvedl, poválel ho v dlani a začal ho hníst. Ta věc ho spojovala s Carly, a když ji držel, cítil zvláštní moc.

„Dobře, Carly… Co hledám?“

Brennan otevřel zásuvku. Uviděl v ní dopisní papír, opět růžový, a další tužky, fixy. Sundal jedné čepičku – byla vyschlá. Celá sada tam nejspíš zůstala z doby, kdy byla Carly mladší. Šestnáct let je už příliš na to, aby si malovala.

Na stole neleželo nic dalšího, co by Brennana zaujalo. Zavřel zásuvku a přesunul se k šatníku. Jednalo se o samostatnou vysokou skříň z borového dřeva, která vypadala jako sestavitelný nábytek, ale byla pravděpodobně bytelnější. Otevřel ji a okamžitě ucítil silnější závan parfému. Voněl jinak, ne po růžích – možná po jablkách. Byl mu příjemný. Jako první Brennana v šatníku zaujalo školní sáčko. Vytáhl ho ven. Bylo udržované, pravidelně kartáčované a vypadalo, že je v dobrém stavu. Na rukávech ho zdobil jasně žlutý prýmek. Napadlo ho, že oblékat děti do uniforem je v této fázi vývoje lidské společnosti zvláštní. Zdálo se mu to téměř divošské. V Edinburghu bohaté děti v uniformách bily do očí na kilometr daleko, ale to byl účel, že? Když platíte dvacet pět tisíc liber za vzdělání svého dítěte, chcete, aby to vynikalo stejně jako Bentley Continental, kterým jezdíte do práce.

Brennan se podíval do šatníku dál. Viděl několikero džínových kalhot. Jednoduché puntíkaté halenky. Pod šaty stály šedé semišové boty. Brennan měl dojem, že se jim říká pixie boty, ale v módě se nevyznal. Byly tam i tenisky, sportovní ponožky sbalené do klubíčka a hokejka opřená o zadní stěnu. Zavřel dveře šatníku.

Detektiv inspektor se vrátil k posteli a posadil se. Nenašel nic užitečného, ale zjistil něco o Carly. Místnost měla atmosféru, Carly v ní zanechala svůj otisk a Brennan se ho snažil načerpat, vnímat ho. Nemusela tu být osobně, přesto na něj udělala nesmazatelný dojem. Nyní k ní cítil náklonnost, víc jí rozuměl. Zdálo se, že to byla obyčejná dívka, někdo by možná řekl jednoduchá. Její cit pro oblékání postrádal fantazii, ale bylo jí teprve šestnáct. Měla čas nějakým způsobem utvořit svou osobnost, vytvořit si nějaký vlastní styl?

Z náhlého popudu se Brennan podíval pod postel. Objevil tam časopisy Heat, OK!, Closer a nějaké

knihy o mateřství. Přejel prsty po deskách jedné z nich – její stránky měly ohnuté rohy. Uvnitř byly některé věci zakroužkované červeným zvýrazňovačem. Dětské židličky a kočárky, oblečení. Chovala by se tak dívka, která by hodlala dát své dítě k adopci? Carly si dítě chtěla nechat, cítil to, věděl to. Brennan vrátil časopisy a knihy zpět, zvedl se a uhladil přehoz na posteli.

Chvíli stál a prohlížel si plakáty na zdi. Na jednom z nich byla vítězka Superstar. Nebo X Factoru? Nevěděl, ale poznal její tvář – Leona něco. Z dalšího, většího plakátu hleděla jakási chlapecká skupina. Tu Brennan neznal, ale pomyslel si, že její členové vypadají jako idioti. Ty jejich pózy a gesta ho nutily přemýšlet o tom, co tak asi mají v hlavě. Hodil klubíčko z gumiček proti plakátu, a když se od něj odrazilo, opět ho chytil. „No tak, Carly, dej mi znamení.“

Nic se nestalo.

Ještě chvíli tam stál, pak se otočil a šel vrátit klubíčko na stůl, ale něco ho zastavilo. Když ho držel, cítil cosi jako útěchu, pouto, které nechtěl ztratit. Brennan podržel klubíčko v rukou o něco déle a upřeně na něj hleděl, jako by v sobě ukrývalo nějakou zprávu. Už dříve měl někdy pocit, že je s artefakty mrtvých lidí nějak spojený, ale vždy to považoval za mámení mysli. Usmál se, zavrtěl hlavou, položil klubíčko na stůl a zamířil ke schodišti.

V kuchyni si McGuire s Napierem povídali nad šálky čaje. Po Peteru Sproulovi nebylo ani vidu. Když vstoupil Brennan, jejich hovor okamžitě ustal.

„Zdravím, šéfe.“ Brennan kývl.

„Máte něco?“

Zavrtěl hlavou. „Jak daleko odsud bydlí ta Thompsonovic holka?“

Napier odložil svůj šálek. „Asi minutu nebo dvě.“ Otočil hlavu a ukázal palcem přes rameno. „Zhruba tímhle směrem.“

Brennan si zapnul sako. „Dopijte si čaj. Počkám v autě.“ McGuire vstal a odnesl svůj šálek k dřezu. Napier ho následoval.

V autě Brennan zabubnoval prsty na přístrojovou desku a zamyslel se. Musel vyřídit jeden telefonát. Nechtěl mluvit s manželkou, ale ležela mu na srdci Sophie. Potřeboval vědět, že je v pořádku, že se vrátila domů a její výstřelky jsou jen neškodné vylomeniny, kterými se snaží upoutat pozornost.

Věděl, že jeho dcera je příliš rozumná na to, aby se zamíchala do něčeho, co by jejím rodičům přidělalo skutečné starosti – dostala na to téma podrobnou přednášku – ale nemohl si pomoci, nějaké obavy přesto cítil.

Vytočil číslo domů. Uslyšel vyzváněcí tón. Potom: „Prosím.“

„Joyce… To jsem já.“

„Jo,“ odvětila ledovým tónem. To měla tu náladu po celou dobu? blesklo mu hlavou.

„Sehnala jsi Sophii?“

Vzdychla. „Odkud se najednou vzala ta starost?“

„Přestaň blbnout, Joyce!“ štěkl Brennan. Před chvílí seděl v ložnici zavražděné dívky a neměl náladu se s manželkou hádat. „Je doma, nebo ne?“

Joyce ztišila hlas. „Jo. Je doma. Můžeš se s klidným svědomím vrátit ke svý práci.“ Brennan zavěsil. V tu chvíli se vrátili McGuire s Napierem a nastoupili do auta.

„Tak, pane… Jsme připravení vyrazit.“

„Ten Sproul, co ses od něj dozvěděl?“ zeptal se Brennan.

McGuire vytáhl svůj poznámkový blok. „Je to něco jako pastorova pravá ruka.“

Brennan zavrtěl hlavou nad okázalostí, s jakou to McGuire vyslovil. „Chlap pro všechno.“

„Ano, pane. Má nějaké zkušenosti s obchodem, trochu cestoval. Pastora hodně vychvaluje – říká, že mu dal práci, když byl na dně… Znělo to vděčně.“

„Na jakým dně?“

McGuire si dal tužku do koutku úst. „Ehm, to vlastně neříkal… Asi tím myslel, že byl nezaměstnaný.“

Brennan se na sedadle otočil a rozzlobeně se na McGuira podíval. „Projeď ho systémem.“ Otočil se zpět a oslovil Napiera: „A vy na něj můžete dávat bacha.“

Napier kývl. „Dobře, jistě. Ale Pete je čistej – v Lionu hraje ligu v dominu.“

Brennan štěkl: „Seru na to, jestli pomáhá starejm dámám přes ulici nebo zachraňuje koťata. Nelíbí se mi, sakra.“

„Ano, pane.“

Napier nastartoval a vyjel. Během pár minut dorazili k dvojdomku. Vypadal, že ho postavili v sedmdesátých letech – utilitaristická architektura pro rodiny s omezeným rozpočtem. Policisté ho chvíli hodnotili, pak vystoupili z auta a došli ke vchodu. Brennan zazvonil a uvnitř se rozštěkal pes. Znělo to jako malý pes, který se ze sebe snaží dělat většího. Napier se pomalu přesunul na chvost skupiny, udělal krok vzad.

Když se dveře otevřely, prolétl kolem nich bílý blesk, na zahradu se za neustálého štěkání vyřítil Jack Russell teriér. Zdálo se, že zvíře má vlastní zažitý postup, zatočilo vlevo, vpravo a až potom oběhlo celou skupinu.

„Penny, domů!“ Malá žena v modrém vlněném svetru a holínkách je přivítala: „Zdravím, vy budete určitě… Policie.“

Brennan se představil a ukázal jí svůj průkaz. „Doufám, že nejdeme nevhod.“

Žena měla silně zarudlé tváře. Když se pes prohnal kolem jejích nohou dovnitř, naklonila hlavu a dala si jednu ruku v bok. Druhou gestikulovala, zatímco říkala: „Nevím, kam ten svět spěje… Opravdu mi to není jasné, když se dějí takové věci.“

Brennan pohlédl do chodby za ni. Spatřil štíhlou dívku s tmavými vlasy staženými bílou stuhou. Pozorovala policisty, pak zmizela z dohledu.

Paní Thompsonová pokračovala: „Carly a Lynne si byly takhle blízké,“ zkřížila prsty. „Naše Lynne je bez ní úplně ztracená. Sotva ji donutím něco sníst, nebo něco dělat. Je to hrozné, prostě hrozné.“ Sepjala ruce a začala jimi lomit. „Chudák holka, taky z takové dobré rodiny… Určitě jsou z toho zničení.“

„Myslíte, že by Lynne byla ochotná si s námi promluvit?“ zeptal se Brennan.

Otočila se, oči se jí rozšířily. „Ach, jistě. Samozřejmě… Pojďte dál. Můžu vám nabídnout čaj nebo kávu?“

„Ne, to je v pořádku,“ odvětil Brennan. Poznal, že hrůznost celé situace se ženy příliš nedotkla – to jsme všichni tak znecitlivěli? To už si lidé na vraždy tak zvykli? Měl chuť jí říct, že tohle, sakra, není žádný seriál Hlavní podezřelý.

Lynne seděla v kuchyni u malého rozkládacího stolu. Před ní stála miska s ovocem a ona přes ni upřeně hleděla do zdi.

„Lynne, tohle jsou ti policisté, o kterých jsem ti povídala.“ Paní Thompsonová se obrátila na Brennana. „Omlouvám se, jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Brennan… Rob Brennan. Ahoj, Lynne.“

Dívka zůstala nehnutě sedět, ponořená do sebe. Vypadala tak křehce, jako by ji i nejmenší závan větru dokázal rozbít na kousíčky.

Paní Thompsonová pohladila dívku po zádech. „No tak, zlato.“ Lynne se k ní otočila, stále nevydala ani hlásku.

Brennan si odtáhl židli a posadil se. Položil ruce na stůl a zlehka řekl: „Slyšel jsem, že jste s Carly byly dobré přítelkyně.“

Přikývla. Nepodívala se na něj.

Alespoň něco, nějaký začátek, pomyslel si Brennan.

„Chodily jste spolu ve škole do stejné třídy?“

„Ano.“ Její hlas zněl nepřirozeně, příliš tiše i na takové křehké tělo.

„Nejlepší přítelkyně?“

Lynne opět kývla. „Teď nemám žádné přátele. Byla jsem jen já a Carly.“

Brennan si z toho udělal svou představu – ty dvě právě nekralovaly žebříčkům popularity. Viděl, že ani jedna z nich nebudila ten dojem sebedůvěry, který je třeba, aby se člověk stal třídním oblíbencem. Nepatřily k davu krasavic ani k těm, kteří za své kousky sklízejí obdiv ostatních. Byly ten typ, který následuje ostatní, ne vůdci. „Vím, že to pro tebe musí být těžké, Lynne… Povíš mi, jestli tě napadá někdo, kdo by mohl chtít Carly nějak ublížit?“

Dívka pohlédla na svou matku, pak zpátky na detektiva. Zavrtěla hlavou.

„Jsi si jistá, Lynne? Je to velmi důležité.“

Znovu zavrtěla hlavou a začala si nimrat nehty.

Brennan si přisedl blíž. Střelil pohledem po misce s ovocem – na pomerančích se začínala tvořit plíseň. „Lynne… Měla Carly nějakého chlapce?“

Pokrčila rameny. „Nevím.“

„Jsi si tím jistá?“

Dívka opět pokrčila rameny a odvrátila hlavu. Na okenní římsu vyskočila kočka.

„Ty jsi věděla, že je Carly těhotná, viď?“

Lynne zrudla. Matka ji opět pohladila po zádech.

„Asi jo.“

„Tak asi neotěhotněla sama od sebe… co, Lynne?“ Dívka si začala hryzat horní ret. „Já nic nevím.“

Brennan věděl, že něco zamlčuje. Svého času viděl mnohem lepší lháře než je ona, ta dívka ani nevypadala, že by se to snažila zakrýt. „Jsi si jistá, Lynne? Nekryla bys někoho, že ne?“

Paní Thompsonová dceru objala a naklonila se k ní. Lynne se na židli otočila a se vzlykáním zabořila obličej matce do náruče. Paní Thompsonová mávla rukou na Brennana a řekla: „Omlouvám se, je trochu citlivá.“

Brennan se na své židli opřel. Dřevo zavrzalo. „Chápu.“

„Možná byste mohli přijít jindy.“

Dívka se rozvzlykala silněji. Bylo to na ni ještě příliš brzy a kvůli její přecitlivělosti se na ni nedalo víc naléhat. „Samozřejmě.“ Vstal a pokynul ostatním policistům, aby ho následovali.

V autě jako první promluvil Napier: „No, tak to byla ztráta času.“

Brennan si zapnul bezpečnostní pás. „Vůbec ne. Víme jistě, že někoho kryje.“

„Koho?“ zeptal se Napier.

„To kdybych věděl, tak by mě ani nenapadlo nocovat v Pitlochry.“ Brennan stáhl okénko na své straně a vytáhl cigarety. „Můžete nás odvýzt k nějakýmu slušnýmu ubytování se snídaní… Teda jestli nějaký takový najdete.“

Kapitola jednatřicátá

Brennan si v noci příliš neodpočinul. Přikrývka byla napnutá přes postel a zasunutá pod matraci jako v nemocnici nebo v jednom hotelu, v kterém bydlel ještě jako chlapec s rodiči a s bratrem Andym.

Nevzpomínal si, že by někdy v dospělosti spal pod takhle napnutou pokrývkou. Doma měl prošívanou deku a byl zvyklý na svobodnější pohyb. Ačkoliv teplota v noci poklesla, Brennana to donutilo vstát a všechno povolit. Tím získal víc místa, aby se mohl v posteli pohybovat, ale ani tak se necítil příliš dobře. Možná je to tím, že jsem daleko od domova v neznámém prostředí, pomyslel si. Vždycky když se jako malí ocitli s Andym mimo domov, nikdy nemohli usnout. Bylo to příliš vzrušující, jako doba před Vánocemi nebo den před narozeninami.

Andymu by se Pitlochry líbilo, pomyslel si Brennan. Vypadalo jako jejich rodné město – alespoň jak si ho pamatoval před ekonomickou krizí. Teď tam všechny obchody na hlavní třídě zavřely, zůstaly jen různé krámky se zlevněným a výprodejovým zbožím. Když byli mladí, mívalo to městečko větší lesk.

Brennan v duchu Andyho viděl – byla to vzpomínka na letní prázdniny, která vykouzlila na jeho tváři úsměv. Andy hrál na zahradě swingball ve skotském fotbalovém dresu. Nohy měl jako špejle, ale červené podkolenky si natáhl až ke kolenům, bílé kosočtverce nahoře si pečlivě ohrnul. On byl vždycky hodně pečlivý, pomyslel si Brennan.

Zdálo se, že obraz jeho bratra bledne. To pomyšlení Brennana rozesmutnilo. Chtěl, aby se vrátila ta vřelost, kterou cítil, když na svého bratra vzpomínal, ale jedna část jeho samého mu říkala, že zaobírat se šťastnými chvílemi přehnaně dlouho není dobré. Život nebyl o šťastných chvílích – na světě se objevovalo příliš mnoho zármutku. Věděl, že u každé milé vzpomínky na Andyho číhá nějaká smutná, a jedna se hned vynořila.

Bylo opět léto.

Brennan přišel ze školy domů s dokumenty podepsanými svým učitelem – odcházel. Andy to okamžitě poznal. „Co se děje?“

„Nic.“

„Lžeš.“

Brennan nikdy neuměl bratrovi lhát, ten vždycky poznal, že nemluví pravdu. Řekl mu, co udělal. „Myslíš, že se bude táta vztekat?“

Andy rozhořčeně sykl. „Co si, sakra, myslíš?“

„Chci se dát k policii. O tu živnost nemám zájem.“ Andy odvrátil pohled. „A ty si myslíš, že já jo?“

Brennan ho zarazil. „Slyšel jsi, co jsem povídal? Jdu k policii.“

„Slyšel jsem tě… Tebe každej poslouchá, Robe. To mně nikdo nevěnuje pozornost.“

Brennan pochopil smysl té poznámky. „Andy, policista je práce, za kterou se platí… Kdo ti bude platit za malování obrázků?“ Samolibě se usmál, cítil se suverénně, byl si až příliš jistý sám sebou.

Andy neodpověděl. Sklopil oči. Brennan se díval, jak odchází. Límeček sportovního kabátu měl ohrnutý nahoru, vítr ho zachytil a rozcuchal mu vlasy v týle. Sledoval, jak bratr došel na konec příjezdové cesty, tam zahnul doprava na ulici. Chviličku viděl jen temeno jeho hlavy, které vyčnívalo nad živým plotem, ale nejvíce se mu vrylo do paměti to, jak se jeho bratr tvářil. Ta vzpomínka Brennana zasáhla. Už před dvaceti lety myslel Andy víc na ostatní než na sebe.

Brennan si uvědomoval, že on myslel jen na sebe, když se rozhodl, že nebude pracovat v rodinné firmě. Toužil být policejním důstojníkem a nechtěl, aby se mezi něj a jeho přání cokoliv stavělo. Jak tak vzpomínal na Andyho, přál si, aby býval mohl své rozhodnutí vrátit, alespoň na malou chvíli, aby dal Andymu čas jít si za sny tak, jako on šel za těmi svými.

Brennan se zvedl, posadil se na okraj postele, prohrábl si vlasy a prozkoumal strniště na bradě. Než potkal Lorraine a začal s terapií, nedokázal z takové nálady vybřednout, jakmile se do ní jednou dostal. Trávil v zoufalství a temnotě celé hodiny a dny. Teď už měl vyvinuté něco, čemu říkal překlenovací mechanismus. Naučil se myslet na věci, které ho z takového stavu dostaly. Kladl si otázky jako: Proč jsem tu? Jaký je smysl života Roba Brennana? Odpovědi na tyto otázky závisí na denní době, pomyslel si. Věděl, protože nad takovou odpovědí právě dumal, že jeho cílem je najít vraha mladé dívky. Andyho to zpět nevrátí, ale mohl by se díky tomu opět cítit jako součást lidského pokolení, a k tomu se upínal.

Brennan se osprchoval a oholil. Oblékl si čistou bílou košili od Burtona a decentní tmavomodrou kravatu. Když se na sebe podíval do zrcadla, zjistil, že rukávy košile jsou trochu zmačkané. Tu košili si žehlil sám. Doba, kdy se o takové domácí práce starala Joyce, dávno minula – žehlení manželových košil bývá projevem lásky, a té v jejich vztahu zbylo velice málo. Věděl, že nebýt Sophie, už by od ní odešel. Přesně to Lorraine chtěla, mnohokrát na něj kvůli tomu naléhala. Brennan neměl rád, když na něj někdo tlačil, ale teď musel brát v úvahu další okolnosti. Vytáhl obrázek ultrazvuku, který mu dala, a zvedl ho před sebe. Dovolil si úsměv – bude opět otcem. Úsměv však zmizel stejně rychle, jak se objevil. Přestože mu pomyšlení na další dítě přinášelo pocit štěstí, věděl, že zároveň znamená i komplikace.

Vytáhl mobil a vyhledal Lorrainino číslo. Přiložil telefon k uchu. Uslyšel vyzváněcí tón.

„Ahoj, Robe.“

„Lorraine, já… Pořád nevím, co na to říct.“

„Možná není co říct.“ Nenáviděl, když formulovala své odpovědi jako otevřené otázky. Byla to mluva psychiatrů.

„Určitě je toho hodně. Musíme si o tom promluvit… O tom, co uděláme.“

Lorraine vzdychla. Slyšel, jak se hýbe na posteli, ložní prádlo šustilo, pružiny se smršťovaly.

„Všechno mluvení jsme už absolvovali, Robe. Je čas na činy.“

Chápal, co tím myslí, ale nevěděl, jestli je připravený udělat další krok. „To není tak snadný.“

„Vždycky jsi říkal, že nemůžeš odejít kvůli Sophii. No, teď budeš muset myslet na další dítě, Robe… Dáš Sophii přednost před naším dítětem?“

„Lorraine, takhle nemluv.“

Na chvíli se odmlčela, pak odvětila: „Musíš si vybrat, Robe.“

„To není tak jednoduchý, jak –“

Přerušila ho: „Ale ano, je! Je to velice jednoduché.“

„Lorraine…“

Snížila hlas: „Musím jít, mám za hodinu sezení.“

Nebylo co dodat. Telefonát se vyvíjel přesně tak, jak Brennan očekával. Jako po všech jejich rozhovorech v poslední době se po něm cítil ztracenější než před ním. Přál si, aby se jím býval neobtěžoval, ale věděl, že ta snaha byla nutná a že se po něm bude vyžadovat ještě víc.

Ukončil hovor.

Chviličku hleděl na telefon, pak ho strčil do kapsy a vstal. Snažil se vyčistit si hlavu, uklidnit mysl, ale věděl, že to rozhodnutí už nepůjde o moc déle odkládat. V práci se rozhodoval snadno – někdy

dokonce bez přemýšlení, ale zvolit si v ostatních záležitostech tu správnou cestu mu dělalo problémy.

Brennan přešel ke stolku, vzal si peněženku a nějaké drobné, oblékl si sako a sešel dolů na snídani. McGuire už seděl u stolu, právě dopíjel šálek kávy.

„Dobré ráno, pane.“ Inspektor kývl na pozdrav.

„Nějaká zpráva od Napiera?“

McGuire spustil šálek od úst. „To si děláte legraci – je teprve po osmé ráno. A včera večer se hrál fotbalový zápas – Inter Milán.“

Brennan si odfrkl. Objevila se servírka. Objednal si čaj, vejce a toast s máslem. Servírka se sladce usmála a odešla do kuchyně.

„Spal jste dobře, pane?“ zeptal se McGuire.

„To si pro změnu děláš legraci ty. Byl jsem zabalenej jak král Tutanchamon… Hádám, že revoluce v podobě prošívanejch dek do Pitlochry ještě nedorazila.“ Právě když sledoval, jak se McGuire zubí, začal telefon v Brennanově kapse u košile zvonit. Telefonní číslo prozrazovalo, že ho volá někdo ze stanice. Pokynul McGuirovi, aby ztichl, a hovor přijal: „Brennan.“

„Už jste viděl News?“ Byla to Gallowayová. Zněla vztekle, ječela na druhé straně jako harpyje.

„Jsem v Pitlochry.“

„No, tak to se, sakra, považujte za šťastlivce… V Edinburghu jste na první stránce.“ Brennanovi se nelíbilo, jak to říká. McGuire naklonil hlavu na stranu a tázavě otevřel ústa.

„O co jde?“

Gallowayová zašustila novinami. „Mají exkluzivní zprávu o případu. Pohřešované dítě, to zabírá.“ Brennan si opřel hlavu do dlaně. „Do prdele.“

„Jo, to si, sakra, klidně můžete nadávat, Robe.“ Gallowayová zašustila novinami hlasitěji a práskla jimi na nějaký tvrdý povrch. Brennan slyšel, jak dupe po kanceláři, její vysoké podpatky klapaly, zatímco ona soptila: „Vím, že jste měl ten úžasný nápad dát tisku jméno oběti, ale řekněte mi, že jste nepustil ven tu informaci o pohřešovaném dítěti.“

Brennan se na židli napřímil a opřel se. „To si snad děláte legraci.“

„No, někdo to udělal.“ Noviny znovu zašustily. „‚Zdroj od policie tvrdí…‘ Kdo je, sakra, ten zdroj, Robe?“

McGuirovi začínaly tuhnout rysy. Nejdříve vypoulil oči, ale pak se mu zúžily do škvír. Tvářil se zmateně, protože zprávy, které Brennan dostával, nepochybně nebyly dobré. Konstáblův výraz Brennana znepokojil. Gestem ho poslal pryč, bezhlesně ústy zformuloval „vypadni“.

„Podívejte, šéfe, nic z toho není ode mě ani od nikoho, komu bych k tomu dal souhlas.“

„Takže tam máte krtka – kdo je to?“ Klidným tónem odpověděl: „Nevím.“

„No, řekla bych, že jste nasral tolik lidí, že bude těžké tu skupinu zúžit, ale radši byste s tím měl začít.“ Gallowayová se na okamžik odmlčela, aby nabrala dech k dalšímu útoku. „Chci vás co nejdřív zpátky tady, Robe. Slyšíte?“

„Mám pár stop, který bych rád prověřil, jestli –“

„Okamžitě zpátky, Robe!“ Hlas se jí šplhal do závratných výšek. „Dostaňte tohle oddělení z předních stránek novin, slyšíte?“

Brennan věděl, že šance na to jsou mizivé. Jakmile se tisk chytl podobného příběhu, měl sklony se ho držet a rozvíjet ho. Jediný způsob, jak tuhle sněhovou kouli zastavit, spočíval ve vyřešení případu, a on neviděl žádnou možnost, jak by se to dalo stihnout do dalšího vydání News, ne bez nějakého

dramatického průlomu.

Zalhal: „Považujte to za splněný. Jedu hned zpátky.“

Ukončil hovor. Cítil, že se Gallowayová chystá k další palbě kritiky, ale nedal jí k tomu příležitost. Když odložil telefon, přinesla mu servírka vejce. Pohlédl na ně, ale úplně ho přešla chuť k jídlu.

Kapitola dvaatřicátá

Brennan otevřel a sevřel pěst. Udělal to několikrát za sebou, než si všiml, že ho od vedlejšího stolu pozoruje postarší žena. Usmál se a schoval ruce z jejího dohledu. Chvíli jen seděl a kypěl zlostí. Měl chuť bušit pěstmi do zdi a řvát. Ještě raději by mlátil někoho do hlavy a křičel mu do obličeje. Tím někým myslel Laudera. Byl si celkem jistý, že jediný další člověk, kterého podezíral, že by mohl dávat tipy tisku, McGuire, celý včerejšek jednal na rovinu. A také měl hodně práce. Samozřejmě ne tolik, aby se nestihl obrátit na tisk, ale ponořil se do případu dost na to, aby Brennana ujistil, že jeho úmysly jsou čisté. Když Brennan přijal hovor od Gallowayové, všiml si, jak se McGuire tváří, a ten výraz čirého a upřímného ohromení ho přesvědčil, že detektiv konstábl tím viníkem není. I když Brennan samozřejmě znal nebezpečí, které se skrývalo v závěrech vyvozených bez průkazných skutečností.

Vstal od stolu, složil svůj ubrousek a přikryl jím vajíčka – ani se jich nedotkl.

V hale inspektor spatřil McGuira, který hleděl ven otevřenými hlavními dveřmi. Z taxíku právě vystupovali nějací hráči golfu.

„No?“ zeptal se McGuire.

„No co?“ zkusil to Brennan.

„No, něco se děje… To byla vrchní superintendantka, nasraná, předpokládám.“

Brennan sledoval, jestli se McGuirovi rozšíří zornice. „Tisk zjistil, že se pohřešuje to dítě.“

McGuire nejprve zaťal zuby, pak otevřel doširoka ústa a zároveň vysunul bradu. Hlasitě vydechl a napřímil se. Brennan studoval každý jeho pohyb. „A do prdele.“

„Dávej si pozor na jazyk.“ Brennan pokynul směrem k postaršímu páru, který vítal golfisty u vchodu.

Detektiv konstábl si přejel prstem podél obočí, pak začal poklepávat špičkou nohy o podlahu. „Tak to nám tedy ještě chybělo.“

„Nemůžeme s tím nic dělat.“

„Jo, ale komplikuje nám to život.“

Brennan pokrčil rameny a odpověděl: „Nevšiml jsem si, že by byl někdy snadnej.“

„Možná o trošku snadnější… Jak to zjistili?“ Brennan se zamračil. „Mě se ptej.“

McGuire přestal poklepávat nohou a podíval se na hodinky. „Takže předpokládám, že můžeme čekat další hon na čarodějnice, až se vrátíme zpátky.“

Brennan se nasupil, u koutků se mu objevily dvě vrásky jako válečné malování. „Pochybuju, že na to bude čas. Přijdou vážný těžkosti. Vyšetřování se musí výst intenzivně. Jestli s tím nepohneme, nezískáme brzy nějakou stopu, můžeme zapomenout na to, že se dobereme k výsledku.“ Pomyšlení na to, že by mu Carlyin vrah unikl, detektiva užíralo. Nechtěl vidět tenhle případ sepsaný v nějaké podřadné knize na motivy skutečného zločinu, v níž by Carlyin život a smrt byly omezené na pouhé čtenářské vzrušení. Viděl příliš mnoho nevyřešených případů. Nechtěl, aby se Carly stala dalším Andym.

„Dobře. Sbal si svoje saky paky, pojedeme,“ řekl Brennan.

„Vracíme se do Edinburghu?“

„Rozkaz vrchní superintendantky.“

McGuire se viditelně nahrbil, ramena mu poklesla, z hrudi se mu vydral hlasitý vzdech. „Tomu nemůžu uvěřit.“

„Věř.“ Brennan se obrátil ke schodům. „A pospěš si. Chci vidět, jestli místní vidláci už sehnali nějakou informaci o tom našem chlápkovi, Sproulovi.“

McGuire ho následoval ke schodišti, položil ruku na zábradlí. „Vám se nelíbí, jak vypadá, co?“

„Je to chlápek z Paisley.“

„To něco znamená?“

Brennan se zasmál. „Ještě jsem nepotkal žádnýho, kterej by nebyl křivej jak dvě levý nohy.“

Po cestě na stanici v Pitlochry si Brennan stáhl okénko a zapálil cigaretu. Ze slabé silkcutky nemohl dostat žádnou chuť a přemítal, jestli si zničil chuťové pohárky jejími silnějšími alternativami. Zdá se, že jsem toho v poslední době zničil docela dost, pomyslel si. Nic by ho už nepřekvapilo. Uvažoval o svém manželství, o Lorraine a znovu o dítěti – věděl, že ho nenapadnou žádné okamžité odpovědi – v první řadě musel myslet na případ, jako vždy. Zbytek mohl počkat.

Na stanici si Napier právě vařil hrnek čaje. Vedle čajové konvice ležel nenačatý balíček sušenek. Brennan promluvil jako první: „Ránko, Napiere.“

Odpovědí mu bylo pokývnutí a nervózní odkašlání. „Ech, zdravím, dobré ráno, pane.“

„Určitě se vám uleví, až uslyšíte, že brzy vypadneme z vašeho rajonu.“

„Och… Opravdu?“

Brennan se usmál. „Jen se kvůli tomu nerozbrečte.“

Voda v konvici se začala vařit, Napier si zalil čaj a nabídl i ostatním. Odmítli. „Jak si přejete.“

V kanceláři byl stejný nepořádek jako včera – zaprášený starý počítač, stůl se skvrnami od čaje, haldy složek k případům na podlaze. Zdálo se, že místnost je obložená příliš tmavým dřevem a dostane se do ní příliš málo světla. Působila jako místo, kde se zastavil čas. Brennan se posadil na židli a ukázal na fax. „Přišlo něco?“

„No, něco k tomu Peteru Sproulovi… Je to tamhle.“

Brennan pokynul McGuirovi, aby zprávu zvedl, stočil pohled zpět k Napierovi a zeptal se: „Co píšou?“

Napier pokrčil rameny a zvedl dlaně do vzduchu. „Nevím, zrovna jsem přišel… Nic se mnou není, dokud si nedám hrnek čaje.“

Brennan zvedl oči v sloup. „Přečti to nahlas, McGuire.“

„Pane… Myslím, že to se vám nebude líbit.“ Přešel ke stolu. Brennan se naklonil vpřed a opřel se o lokty. Sledoval, jak McGuire otáčí vrchní list a podává mu policejní fotografii, byl to Sproul.

„Má záznam.“

„Má jich hodně,“ řekl McGuire.

Brennan vstal a vzal si seznam obvinění.

„Do prdele, všemohoucí Kriste. Je to protřelej sexuální deviant!“

„Cože?“ vyprskl Napier, který usrkával čaj. „Pete Sproul?“

McGuire svraštil koutek úst. „A vy jste to ani nevěděl. Hrál jste s ním často domino, co?“

Napier postavil hrnek a sebral seznam obvinění, který Brennan právě odložil. „Tomu nemůžu uvěřit.“ Obrátil se k McGuirovi. „Některý z nich jsou už vymazaný z rejstříku. Odseděl si pěknejch pár let.“

„Ano… Pobýval v Peterhead. Tam se specializují na sexuální devianty.“

„Ještě tohle. Sakra. Kdy se dostal ven?“ ozval se znovu Brennan.

McGuire přelétl pohledem nafaxované stránky. „Moment… Ano, tady to je. Vypadá to, že ho propustili před rokem a půl.“

„Nelíbí se mi, jak to vypadá. Co si, sakra, Donald myslel, když si vzal do domu pedofila?“ Napierův masitý krk se zachvěl. „Třeba to nevěděl.“

„Jděte do prdele, chlape, ne každýmu jsou takový věci ukradený tak jako vám.“

Napier spráskl ruce. „Koukněte, nikdy jsem ho neviděl na seznamu delikventů… Nebyl tam.“

Brennan se ušklíbl. „Možná jste měl moc práce s tím, jak jste si vařil čaj a cpal se sušenkama. Nebo to třeba bylo jenom kurzivou, a to vás, sakra, zmátlo.“

„Nebo jste hráli domino,“ přidal se McGuire a zavrtěl hlavou.

„Já… nesleduju pohyb všech ve městě.“ Napierovi zrudly tváře. „Jestli se sem dostal nějak nepozorovaně, jak jsem to měl vědět? Jak jsem to měl vědět?“

Brennan zamířil ke dveřím. „Přestaňte žvanit, Napiere – a policejní práci prostě nechte na nás.“ Když vycházeli z budovy, McGuire nad policistou stále vrtěl hlavou. Na cestě k autu se rozběhli.

Brennan si vzal klíčky od McGuira a odemkl. Zapnul modrý majáček, protočil kola na asfaltu a vyrazil

k faře.

McGuire se přidržoval madla dveří, zatímco se Brennan řítil ulicí. Na silnici byl mnohem menší provoz než v Edinburghu a ti řidiči, kteří uslyšeli sirénu, rychle uhýbali z cesty. Jako by ještě nikdy neviděli policejní auto, pomyslel si Brennan. Staré dámy s nákupními taškami a deštníky se zastavovaly a zíraly, když projížděl kolem nich. Brennan nechtěl myslet na další průšvih. Nechtěl vidět, jak se bude tvářit vrchní superintendantka, jestli jim Sproul proklouzl, ale jak se to tak vyvíjelo, začínal si říkat, jestli to vyšetřování není nějak zakleté.

Zdálo se, že celé městečko jako uhranuté hledí na rychle jedoucí passat, když Brennan zajel k faře. Zastavil dvěma koly na obrubníku, trhl za ruční brzdu, motor nechal běžet a vystoupil. McGuire ho následoval a bez pobízení běžel k zadní části budovy.

U dveří Brennan neztrácel čas zvoněním. Vytrhl ze skalky kámen a rozbil jednu skleněnou tabulku, rozlétla se na malé kousky. Sáhl dovnitř po západce, ale okamžitě si uvědomil prázdnotu domu. Když vešel dovnitř, bylo všude ticho. Slyšel, jak mu pod košilí buší srdce.

Přesouval se vnitřkem budovy, ale nic nezaslechl. V domě vládl klid. Proběhl nejprve obývací pokoj, potom kuchyň. U zadních dveří stál McGuire – Brennan mu otevřel a ukázal mu na schodiště. Sám zkontroloval jídelnu a pastorovu pracovnu. Všude bylo prázdno. Otevřel přístěnek pod schodištěm a rozsvítil tam světlo, ale i ten byl prázdný. Jako poslední možnost se vrátil do kuchyně a podíval se do spíže a do kredence. Viděl jen polévkové konzervy, fazole, balíčky mouky a sáčky cukru.

Brennan přešel k oknu a vyhlédl ven, na zahradu za domem. Na okamžik si připadal ztracený, nedokázal si urovnat myšlenky, a potom na něj dopadl plnou silou tlak, který se v něm hromadil několik posledních dní. Ohnul se nad dřezem a lapal po dechu. Srdce mu bušilo rychleji, žilami proudil adrenalin. Stál nahrbený nad dřezem, upřeně hleděl na svůj matný odraz ve vyleštěném nerezovém umyvadle a náhle si uvědomil, že je s ním v místnosti ještě někdo.

Za zády se mu objevil McGuire.

„Pane, našel jsem ho.“

Brennan se zapřel rukama o dřez a napřímil se. Obrátil se a položil ruce na okraj stolu. Musel požádat McGuira, aby svá slova zopakoval. „Cože?“

„Sproul je nahoře, v Carlyině pokoji.“

„Nahoře…“ Zamířil do haly, protáhl se kolem detektiva konstábla. „Proč jsi ho tam nechal

samotnýho?“

McGuire zvýšil hlas: „Protože je mrtvý, pane.“

Kapitola třiatřicátá

Brennan se vrhl ke schodům. Běžel po nich a cítil, jak mu žíly v pažích pulzují, každý krok zvyšoval tlak na jeho kardiovaskulární systém. Nahoru se dostal bez dechu, točila se mu hlava. Nic nenaznačovalo, že by se to místo od včerejška nějak změnilo. Jen dveře do Carlyiny ložnice byly tentokrát pootevřené. Brennan se na okamžik zastavil na prošoupaném koberci. Otřel si pot z očí a pomalým krokem zamířil ke dveřím. Jeho mysl se zabývala tím, co McGuire řekl – zdálo se, že to nedokáže přijmout, zaznamenat nová fakta. Nedávalo mu to smysl, ale na druhou stranu, čím hlouběji se do tohoto vyšetřování nořil, tím méně ho chápal. Vypadalo to, že nic do sebe nezapadá. Jakmile se k něčemu rozhodl, už musel své rozhodnutí měnit. Cítil, že mu opět dochází dech, a na okamžik se před otevřenými dveřmi zastavil.

Panty lehce zaskřípaly, když Brennan pozvolna odtlačil dveře dál od sebe. Z pokoje se rozlilo světlo, které dopadlo na koberec v chodbě. Když vstoupil do dívčiny ložnice, na nezakrytých prknech se kroky jeho silných kožených podrážek rozlehly dost hlasitě. Atmosféra v místnosti se oproti včerejšku změnila, byla tíživá. Nebo si to jen představoval? Zdálo se, že vůně květin zmizela. Nyní Brennan cítil jiný pach, který se mu nelíbil – značil změnu, obrat událostí, a ne k dobrému.

Pohlédl směrem ke stěně a viděl jen plakáty a skříňku se zásuvkami s drobnými zlatými úchytkami. Do dívčího pokoje se hodily, ale spíš do pokoje mnohem mladší dívky. Brennan už byl v myšlenkách s Carly – ne s tou dívkou v kontejneru nebo na stole v márnici – s dívkou, která donedávna žila svůj život v této místnosti. Stočil hlavu doprava a přes rameno zahlédl pár pánských pracovních bot.

Podobaly se botám, jaké turisticky založení lidé nosí na výšlapy do hor. Byly zašpiněné od bláta a obnošené a vězely v nich nohy ve vybledlých a potrhaných modrých džínách. Na kolenou kalhot ulpěly při sekání kousíčky trávy, byly špinavé a vypadaly jako záplatované. Brennan přejel pohledem výš a všiml si tmavých skvrn od krve, která kolena potřísnila. O několik centimetrů dál se skvrny změnily v dlouhé šmouhy, které se táhly po vnější straně stehen. Ložní prádlo pod nehybným tělem nasáklo tmavou vlhkou krví.

Brennan stočil pohled tak, aby se díval na celou postavu. Jednalo se o Petera Sproula, tvář bezpochyby patřila muži, s nímž včera mluvil. Rysy nevyjadřovaly žádné emoce, oči hleděly do prázdna, ale ty vyzáblé tváře, neoholená brada a popraskané, zkřivené rty se nedaly splést. Brennan se na to díval a jeho mysl přeskakovala z jedné myšlenky na druhou. Jako by mu někdo za očima rozsvěcel a zhasínal světlo – v jednom okamžiku vše viděl jasně, v dalším vše pohltila temnota.

Sproul měl proříznutá zápěstí, pravděpodobně zubatým nožem, který ležel na podlaze v ostrém úhlu k nohám postele a byl umazaný krví. Vypadal jako kuchyňský nůž, ale Brennan to nedokázal určit s jistotou, protože pod postelí se vytvořila kaluž krve a nůž ležel ve stínu. Naklonil se směrem k tělu. Neviděl žádné známky zápasu, žádné podlitiny, další řezné rány nebo škrábance. Vypadalo to jako jasná sebevražda.

Za ním se objevil McGuire, zastavil se několik metrů od postele a krve. „Ohlásil jsem to, pane.“

Brennan na to nereagoval. Na okamžik zastavil tok svých myšlenek a rozhlédl se po místnosti. Vše bylo tak, jak si to pamatoval z předešlého dne. Zdálo se, že se nic nezměnilo, nikdo s ničím nehýbal. Jediný rozdíl spočíval v mrtvém těle několikanásobného sexuálního násilníka, které leželo v Carlyině posteli. Brennan na něj upřeně hleděl a snažil se přijít na to, jaký to všechno má důvod. Proč?

Netlačili na něj, nedali mu nijak najevo, že by ho z něčeho podezírali. Nedávalo to smysl. Na druhou stranu, Brennanovi nedávalo smysl nic z toho, o čem přemýšleli zvrhlíci.

„Co si myslíš ty ?“ zeptal se.

McGuire pohotově odpověděl: „Myslím, že si ten bastard vybral snadný způsob, jak z toho ven.“

„Proč?“ Otočil se a upřel pohled na detektiva konstábla.

„Věděl, že po něm jdeme.“

„Ne, to nevěděl,“ štěkl Brennan.

„Ale no tak, určitě to uhodl, pane. Nejednal s policií poprvé – věděl, že odejdeme, prověříme si ho a sbalíme ho.“

Brennan se podíval na mrtvolu, nic přitom necítil, a řekl: „Takže léta strávil ve vězení a věděl, co může čekat – a tím se to vysvětluje?“

McGuire od svých slov neustoupil. Věděl, že Brennan prochází různé možnosti a možná ho také zkouší. „Třeba ho ten poslední pobyt ve vězení pořádně vyděsil a nechtěl si to zopakovat.“

Inspektor obloukem přešel k druhé straně postele a dřepl si. Podíval se na prkna v podlaze, přejel po ní prstem a prozkoumal špičku. Neviděl nic než prach. „Třeba se k němu dostala ta zpráva v News.“

„Ten plátek tady neseženete.“

Brennan vzhlédl. „O internetu jsi nikdy neslyšel?“

„Dobře… Ale jaký je v tom rozdíl? Ty předešlé články by si určitě přečetl také.“

Brennan vstal, dal si ruce do kapes a přejel pohledem zleva doprava podél těla. „V žádným z nich nebylo, že se pohřešuje Carlyino dítě.“

V koutcích McGuirova obličeje se objevily výrazné vrásky. „Vy myslíte, že o tom pohřešovaném dítěti něco věděl?“

Brennan pokrčil rameny. „Možná.“

„Byl to pedofil.“

„To je pravda.“

McGuirovi začal zvonit mobil. Přijal hovor: „Ano.“ Brennan se díval, jak detektiv konstábl telefonuje.

„Dobře, Briane. Jo, je tady.“ Brennan zavrtěl hlavou.

„Teda, zrovna teď odešel jinam, můžeš to povědět mně. Co pro nás máš?“ McGuire se do telefonu usmál. „Opravdu moc pěkné… Dobře. Díky, že jsi nám dal vědět, bude mít radost.“ Ukončil hovor.

„To byl Brian.“

„Co má?“ zajímal se Brennan.

„Dobré zprávy, pane. Vyhrabali nějaký záznam z kamery z autobusového nádraží a je na něm Carly.“

„Vynikající!“ Brennan se vydal ke dveřím, chtěl pryč od Petera Sproula. „Pověz mi víc.“

„Jednoznačně ji identifikovali a mluví na nádraží s nějakým chlapem, nějakým náhodným otrapou… A představte si – odchází s ním.“

„Měla s sebou dítě?“

McGuire se chytil za ušní lalůček. „Eh, já, no, nezeptal jsem se.“

„Do prdele. Zavolej zpátky Brianovi a zjisti podrobnosti,“ řekl energicky Brennan. „Chci, aby o tom věděla média, a chci, abys jim pověděl, že ten záznam potřebujeme vysílat dneska večer na všech zprávařskejch kanálech.“

Konstábl se naklonil a poškrábal se na bradě. „To je velký požadavek, pane.“

„Já jsem, sakra, samej velkej požadavek, chlapče. Udělej to.“

„Ano, pane.“ McGuire se otočil, ale zarazil se, protože Brennan začal znovu mluvit.

„Mohlo by to nasrat ty debily od novin – odradit je od našeho krtka.“

McGuire se podíval před sebe a řekl: „Pane, nikdy jste mi nepověděl, jakou máte teorii.“ Brennan se na něj zahleděl. „A kdo říkal, že nějakou mám?“

„Ale myslíte si, že Sproul mohl vědět o tom dítěti?“

„Řekl bych, že o tom dítěti věděl moc dobře. Jestli byl jeho otcem, Donald nejspíš cítil povinnost ho o tom informovat… Je to křesťanskej skutek, nemyslíš?“

McGuire následoval svého šéfa, který dlouhými kroky rázoval ke schodům. „Jde mi z toho hlava kolem, pane.“

Brennan se zastavil v půli kroku na první schod a obrátil se. „Počítej s tím, že to bude ještě mnohem horší, až se vrátíme do Edinburghu. Gallowayová myslím nebude moc nadšená, že jsme si nechali proklouznout možnýho podezřelýho mezi prsty, i když máme v záloze ten úspěch se záznamem.“

McGuire se hryzal do rtu. „Ale on se zabil sám, pane.“

Detektiv konstábl předbíhal fakta, Brennan ho zarazil. „Viděl jsi nějakej vzkaz na rozloučenou, Stevie?“

„No, vypadá to tak…“

„To vypadá, Stevie, ale nedělejme předčasný závěry.“

Kapitola čtyřiatřicátá

Devlin McArdle pohlédl na hodiny. Blížila se šestá. Strávil den čekáním na to, až mu zavolá jeho kontakt z Německa, ale ten se neozval. Věděl, že tihle lidé jsou tajnůstkářští, museli být, protože jejich aktivity byly plné špíny, ale nelíbilo se mu, že musí čekat, než mu pošlou zbytek peněz a než si vyzvednou to dítě.

Melanie vstoupila z kuchyně do místnosti. Nesla dětskou láhev a s úsměvem se zeptala: „Proč ten protáhlej obličej?“

McArdle se silněji přitiskl zády k pohovce. Nohu měl přehozenou přes opěradlo křesla, ale dal ji dolů, když jeho žena promluvila. „Co tím myslíš?“

Melanie rozverně naklonila hlavu a řekla: „Tváříš se, jako bys ztratil libru a našel penci.“

Byla to hloupá fráze, s takovými věcmi Melanie přišla vždy, když nepila. Když pila, dalo se to snést – to mluvila zatrpkle a chvástavě. Věděl, na čem s ní je. Dala se manipulovat, ovládat. Tohle její nové duševní rozpoložení ho znervózňovalo. „Zmiz a postarej se o to dítě,“ odvětil McArdle. „Chci se podívat na zprávy.“

Jakmile Melanie loudavě odešla, McArdle zvedl dálkový ovladač a namířil ho na obrazovku. Anne Robinsonová tyranizovala soutěžící v Nejslabší, máte padáka. Jen pouhý pohled na ni McArdlovi stačil, aby začal nadávat. Hned televizi vypnul.

V tichu místnosti byl vděčný, že dítě, které si vzal od Tierneyho a Vee, nedělá svůj obvyklý randál, ale k tomu, aby byl šťastný, měl daleko. Nebude mít klid, dokud si Němci to dítě nepřevezmou a neudělají s ním, co chtějí. McArdle věděl, co jsou zač, čeho jsou schopní. Nebyl hlupák. Takové jako oni potkal ve vězení, ostatní jim říkali bestie. Nikdo v lapáku by se neodvážil nějak spolčovat s bestiemi – byli opovrženíhodní, už to nebyli skuteční lidé. Existovalo tvrdé jádro muklů, kteří si dali za cíl bestie vyhubit. Provizorní nože, naostřené lžíce, cokoliv, co se dalo použít jako zbraň, bylo užitečným platidlem mezi těmi, kdo chtěli někoho zranit nebo mu provést ještě něco horšího.

McArdle četl články o bestiích v novinách. Věděl, co a jak provádějí a o co jim jde. Sebrali dítě někde na ulici a podrobili ho všemožnému mučení a ponižování, než je udusili, pokud mělo štěstí, nebo umlátili k smrti, pokud ho nemělo.

Zavrtěl se na pohovce a myslel na věci, které o bestiích slyšel a četl. Říkalo se jim bestie, protože přesně to byli – zvířata. Zasraný bestie. McArdle přitiskl rty ke spodní řadě zubů a přešel po obývacím pokoji. Když došel k protější stěně, praštil do ní pěstí. Stojací lampa se po té ráně zachvěla, a když klouby odtáhl, uviděl v sádrové omítce tři malé prohlubně.

„Do prdele!“ zařval.

Slyšel, že Melanie se v patře pohnula. Přešla na podestu a naklonila hlavu přes zábradlí. „Deve, co se děje?“

Vzhlédl a křikl: „Nic. Nic. Vrať se k dítěti… A rozluč se s ním – už tady moc dlouho nepobude.“ Zdálo se, že Melanie se na okamžik zarazila, než odešla. Nic na to neodpověděla.

McArdle se přesunul zpátky k pohovce a svalil se na ni. Na sedačce vedle něj trůnil karton carlsbergu, vzal si jednu plechovku a otevřel ji. „Podělaný německý bestie,“ zamumlal. „Dejte mi moje peníze a táhněte mi, kurva, z očí.“

S dítětem si můžou dělat, co chtějí, to není moje starost, pomyslel si. O něj se nikdy nikdo nestaral. Proč by ho mělo zajímat, že se nikdo nepostará o to dítě? Mohou se s ním pobavit a hodit ho do nějaké díry, bylo mu to jedno. To není můj problém, pomyslel si. To dítě pro mě nic neznamená.

Všiml si, že jeho manželka za posledních pár dní k tomu dítěti přilnula, a nelíbilo se mu to. Nikdy nedovolil citům, aby se mu pletly do obchodu, a tohle nic jiného nebylo, pouze obchod. Už předtím prodal dítě Němcům a zaplatili mu rychle. Také si to dítě rychle vyzvedli. Přemítal, proč si tentokrát dávají tak načas. Bylo to cenou? Zvýšil ji, samozřejmě, ale ne zas o tolik. Znervózňovalo ho to.

McArdle věděl, jak se k bestiím chovají v lapáku, viděl to na vlastní oči. Nechtěl být s nimi spojován. Přestože on si byl jistý, že s nimi nic nemá – šlo pouze o obchod – někteří lidé by to viděli jinak.

Policie určitě.

Nerad čekal. Znepokojovalo ho to a jeho mysl pak pátrala po důvodech, které ke zdržení vedly. Každá minuta, po niž dítě zůstávalo u něj, byla příliš dlouhá. Potřeboval se ho zbavit, rychle.

McArdle upil z plechovky carlsbergu, postavil ji na opěradlo pohovky a vytáhl svůj mobil. Zkontroloval hovory, aby se podíval, jestli nezmeškal nějaký od Güntera, ale neměl žádné zprávy. Přešel do seznamu kontaktů, vyhledal Günterovo číslo a zvažoval, že by mu znovu zavolal, ale pak ztuhl. Kdyby ho sledovali chlupatí, mohli by mu i odposlouchávat hovory. Věděl, že to nemůže riskovat. To pomyšlení ho rozčílilo, vybuchl hněvem, vstal a kopl do pohovky. Plechovka carlsbergu se převrhla a pivo se vylilo na podušku.

„Do prdele! Do prdele!“

Utřel ležák hřbetem ruky, většina se rozstříkla na koberec. Zatřel ho do něj nohou. O nepořádek se nestaral. Melanie to později může vyčistit…, jestli někdy skončí s tím podělaným dítětem.

Dotkl se čela a otřel si pot, který mu vyrazil pod nakrátko zastřiženými vlasy. Přejel si spodním rtem přes zuby a snažil se přemýšlet, ale nenapadalo ho nic, co by se byť jen blížilo řešení. Pocit úzkosti se začínal projevovat pálením v hrudi, zrychlil se mu pulz. Doléhaly na něj starosti a začínal se chovat nerozumně – ty příznaky znal. Potřeboval se uklidnit, udržet si čistou hlavu, jak mu to vždycky říkali. Ti, kteří to nedokázali, skončili v base.

McArdle se posadil na pohovku, zvedl dálkový ovladač a namířil ho na obrazovku. Nejslabší, máte padáka už skončilo a nyní běžely zprávy.

Sledoval stručný přehled zpráv a nekonečné klání politických rivalů, které pokračovalo každý večer v týdnu, a z nějakého důvodu se doma znovu cítil natolik v bezpečí, že se uklidnil. Svět je šílený místo,

pomyslel si. Člověk dělá, co musí, aby se nějak protloukl a našel si cestu tím šílenstvím.

Když přišly na řadu zprávy ze Skotska, uvolnil se McArdle už natolik, že si otevřel další plechovku carlsbergu. Bušení v hrudi odeznělo a zdálo se, že se jeho myšlenky soustředily na poklidnější komentář denních událostí. Všechno se změnilo, když hlasatelka přešla na další zprávu. Jako by se i její hlas trochu změnil, aby zdůraznil závažnost toho, co sdělovala. Při řeči se jí za hlavou objevil obrázek. Ať už povídala cokoliv, zdálo se, že ten obrázek to v McArdlově vnímání zcela vyrušil.

Předklonil se, opřel se lokty o kolena, ale jako by mu zcela nedocházelo, na co se to dívá. Na fotografii, očividně zvětšené z nějakého záznamu z průmyslové kamery, byla tvář, kterou jasně poznával.

McArdle cítil, jak se mu okamžitě změnil dech. Opřel se zády o pohovku a snažil se uklidnit, ale jeho rozprouděná krev mu to nedovolila. Měl pocit, jako by se topil, jako by měl hlavu ponořenou pod vodou a jeho mysl zaplavovaly zvláštní vzpomínky, pocity a neblahé předtuchy. Věděl, že pohled na podobiznu Barryho Tierneyho v televizi je začátek noční můry.

McArdle popadl dálkový ovladač, pořádně zesílil hlasitost a padl na kolena před televizní obrazovkou.

Slova hlasatelky ho zasahovala jako šípy: „V souvislosti s případem zavražděné Carly Donaldové, školačky z Pitlochry, dnes policie zveřejnila obrázky muže, jehož by ráda identifikovala. Na záznamu z edinburského autobusového nádraží je Carly, které bylo v době smrti šestnáct let, její malá dcerka Beth, jež se od vraždy matky pohřešuje, ve společnosti neznámého muže.“

McArdle zvedl ruce k ústům. Nemohl uvěřit tomu, co vidí. Byl to Tierney. Ten bastard. „Co to, do prdele, udělal?“ vybuchl McArdle. Okamžitě vycítil vážnost situace. Pro Krista, vysílali to ve večerních zprávách.

Žena na obrazovce představila dalšího muže, policejního důstojníka. Pod obrázkem se objevilo jeho jméno: DETEKTIV INSPEKTOR ROBERT BRENNAN.

Důstojník řekl: „Edinburská policie by velmi ráda vypátrala muže na obrázku. Tento záznam byl pořízen pouhý den předtím, než se ostatky Carly Donaldové našly na sídlišti v Muirhouse, a věříme, že tento muž by nám mohl pomoci s vyšetřováním.“

Hlasatelka se zeptala: „Co by měli lidé udělat, pokud toho muže poznají?“

„Měli by to ohlásit policii nebo naprosto důvěrně na bezplatnou linku pro ohlašování zločinů – Crimestoppers. Měl bych znovu zdůraznit, že se pohřešuje novorozenec a my potřebujeme co nejdříve zjistit, kde se malá Beth nachází, takže každá informace, jakkoliv nepatrná, nám bude užitečná.“

McArdle se přistihl, že se před obrazovkou šklebí. Cítil, jak mu v krku buší pulz, a žíly mu naběhly. Oči se mu nevěřícně rozšířily. Věděl naprosto přesně, co znamená „pomoci policii s vyšetřováním“ – Tierney má na kahánku. Chlupatí už pravděpodobně pročesávají město a hledají ho. McArdle věděl, že jestli ho dostanou, bude to i jeho konec. Tierney by udělal cokoliv ve snaze zachránit si ten svůj vychrtlý krk.

McArdle si prohlédl policistu, který mluvil na obrazovce. Viděl v jeho očích odhodlání. Věděl, že tohle je muž, kterému nemůže zkřížit cestu, takové typy jako on už potkal. Byl ze staré školy, ne jako to stádo, co se do puntíku řídí předpisy a je celé podělané ze skvěle vypracované zprávy k případu.

McArdle měl strach, kolébal se na kolenou sem a tam. „Kurva! Kurva!“ zařval. „Tierney, ty bastarde, já tě, do prdele, zabiju. Já tě, kurva, odprásknu.“

McArdle věděl, že jeho jediná šance je dostat Tierneyho dřív než policie. Jestli se mu to nepovede, čeká ho cela v Peterhead, kam zavírají všechny bestie.

Vstal a otočil se, aby si vzal telefon. V tu chvíli si všiml, že za pohovkou stojí Melanie.

„Jak dlouho už tam stojíš?“ zeptal se. Neodpověděla mu.

Kapitola pětatřicátá

Declan Killean necestoval přes vodu bez dobrého důvodu. Po telefonátu od Devlina McArdla letěl prvním možným letadlem. Toho Skota neznal, ale McArdle mu dodal seznam lidí, kterých se na něj může přeptat. Všichni mu potvrdili, že McArdle je pokud ne důvěryhodný, tak opatrný, a co bylo pro Killeana důležitější, platil.

Když vystupoval z letadla, letuška se usmála. Nejsou už tak pěkné, jak kdysi bývaly, pomyslel si.

„Díky moc,“ řekl. Dobré způsoby jsou důležité – ti, kdo je nemají, vyčnívají a ostatní si je zapamatují. O to nestál.

Killean v nákladním prostoru neměl žádné zavazadlo, proto zamířil ven, zatímco všichni ostatní stáli u pásu. Přešel přes celnici zónou pro lidi, kteří nemají nic k proclení, a ocitl se v hlavní hale edinburského letiště. Změnila se, pomyslel si. Byl to pokrok? Možná, ačkoliv pokud byl zpět v téhle zemi, nemohl to být zas takový pokrok.

Vyhnul se přepážkám firem Avis a Hertz, které nabízely pronájem auta, a zamířil na zastávku autobusu, jenž vozí turisty do centra. Byla to krátká jízda, trvala dvacet minut. Nastupoval ještě za světla, ale než na St Andrew Square vystoupil, obloha potemněla a vyšel jasný měsíc. Následoval večerní davy na York Place a zamířil do hospody na Broughton Street, o níž se McArdle zmínil. Při chůzi si Killean vzpomněl, proč se tak dlouho ve Skotsku neobjevil. Neměl to místo rád. Obzvláště Edinburgh byl divný – příliš anglický. Nedůvěřoval keltskému městu, které se natolik vzdalo své identity. A pak ten zápach. Dublin ho mohl dávat za vinu řece Liffey, ale jakou omluvu má Edinburgh? Chtěl svou návštěvu rychle ukončit a vypadnout.

Na baru si Killean objednal pomerančový džus a opřel si svou špatnou nohu o tyč, která se táhla dole. Přistoupil k němu nervózní podsaditý muž s vyholenou hlavou a řekl: „Vy jste určitě můj návštěvník.“

Killean si vzal od barmana drobné a kývl. „Sedneme si do rohu.“

Při chůzi se Killean snažil Skota odhadnout. Byl tvrdý, ale měl něco, čím by to podpořil? A co to, jak pyšně si vykračoval? Tihle zatracení Skotové musejí dávat své postavení všem na odiv, pomyslel si. V Irsku lidé věděli, že jste tvrdý, podle vaší pověsti. Nikdy jste to nemuseli dávat najevo. Pokud jste to

dělali, nebyli jste zas tak tvrdí. Killean si svůj věhlas získal v Cause a neměl potřebu se předvádět. Pokud by o něm někdo pochyboval, mohl mu snadno dokázat, že se mýlí.

McArdle se posadil. Dal si ležák – trochu se ho vylilo přes okraj, když postavil půllitr na pivní tácek.

„Máte, ehm, výborný doporučení.“

Killean tam nebyl proto, aby mluvil o sobě. „Vy máte něco pro mě.“

McArdle kývl, kůže pod krkem se mu zachvěla, když sáhl do zadní kapsy a vytáhl výtisk Racing Post. Položil ho na stůl. Killean zvedl sklenici ke rtům a dlouze upil pomerančový džus, potom pití postavil zpět na stůl.

McArdle otočil titulní stránku Racing Post – uvnitř byla naditá obálka. „Nechcete si to přepočítat?“ Killean zavrtěl hlavou. „Proč, je to potřeba?“

„Není.“

Dovnitř vnikl závan větru, protože dveře do hospody byly otevřené a zaseklé v pantech. Žena ve středním věku s obarvenými světlými vlasy vstala, chvíli se s dveřmi potýkala a zavřela je. Killean ji při tom pozoroval – měla zadek tak metr široký.

„Dal jste dovnitř i ty podrobnosti, co potřebuju, jak jsem říkal?“

McArdle přikývl. Zdálo se, že se mu trochu chvějí ruce, když promluvil: „Jsou v bytě, co jsem sehnal v Dean… Pověděl jsem jim, aby počkali do tmy a pak se vydali podle vody do Canonmills pro auto.“

Killean kývl, rozuměl. Vzal si Post, dal si ho pod rameno a dopil džus. McArdle začal jezdit prsty po stole. „Ty kurvy dostanou, co jim patří,“ řekl.

Killean postavil sklenici a ukázal na Skotova ústa. „Sklapněte, sakra. Nechci to slyšet.“

McArdle se na židli víc opřel a zavrtěl hlavou. Killean se zvedl a zamířil ke dveřím. Když vycházel z hospody, neohlédl se za McArdlem na rozloučenou.

Na ulici strčil Racing Post do své tašky. Udělal ještě několik kroků a mávl na taxi – měl další schůzku na druhé straně města. Když řidič odbočil na Leith Walk, Killean přemístil peníze z nadité obálky do jiné, menší. Udělal to skrytě, mimo dohled taxikáře, přímo v tašce, kterou si položil na klín. Jakmile taxík dojel na Shore, Killean řidiči zaplatil a nechal mu libru dýško, vždycky nechával jednu libru. Víc by bylo příliš okázalé, méně by se dalo považovat za skoupé.

Killean při vystupování vystrčil z černého taxíku nejprve zdravou nohu a až za ní druhou, takže váhu jeho těla nesla při vystupování ta zdravá. Přešel na druhou stranu silnice a došel na okraj parkoviště, kde čekala stříbrná toyota. Přiblížil se k autu a uviděl, že na místě řidiče sedí vousatý muž. Vyhnul se očnímu kontaktu a došel ke dveřím pro spolujezdce. Jakmile dveře otevřel, vousáč nastartoval. Auto vyjelo.

Ani jeden z nich nepromluvil, dokud nedojeli k prvním semaforům na Commercial Street. „Ty věci jsou v kufru.“

Killean kývl.

„Je tam všechno, jak jste chtěl.“

Killean se stále díval před sebe, zatímco řidič sešlápl spojku a zařadil jedničku. Nechtěl s ním mluvit, to byl jeden z jeho požadavků, ale zdálo se, že řidič se uvolnil a začal být zvědavý.

„Ty náboje dalo celkem práci sehnat. Je to s nima velkej rozdíl, co?“

Killean cítil, že mu na spánku zacukala žilka. „Můžete prosím držet tu svoji ignorantskou podělanou hubu?“

Vousáč se k němu otočil. Otevřel ústa a chystal se něco odpovědět, ale rozmyslel si to. Killean vycítil jeho strach – tu emoci si nemohl splést.

Na Ferry Road auto zastavilo na dalších semaforech, ale řidič upíral pohled vpřed a začal rychle přeřazovat, jakmile se rozsvítila zelená. Než se dostali do Dean Village, uběhlo dalších deset minut mlčení. Když auto zastavilo, Killean otevřel dveře a přešel ke kufru. Vytáhl z něj velikou černou tašku, zavřel kufr a vydal se pryč. S řidičem už nepromluvil a zamířil k Water of Leith.

Killean si přehodil tašku přes levé rameno, druhá strana těla by tu váhu neunesla. Došel k vodě a pohlédl k první zátočině, kde rostlo mlází a stromy. Přejel pohledem tam a zpět, pokoušel se odhadnout vzdálenost mezi bodem, kde právě stál, a místem ukrytým pod stromy. Připadalo mu, že to určitě není víc než sto osmdesát metrů – to byla dobrá vzdálenost, snadná.

Killean se vydal k mlází, popruh tašky se mu zařezával do ramene. Jednu nohu táhl za sebou, ve stehně ho pálilo. Měsíc teď trochu zakryly mraky a obloha potemněla, ale voda stále odráží dost světla na to, aby se práce dala snadno provést, pomyslel si Killean. Zastavil se za babykou a sklonil se k tašce, která ležela rozepnutá na zemi. Uvnitř sejmul z pušky obal a připevnil k ní puškohled.

Uchopil zbraň za hlaveň, prohlédl si pažbu, překontroloval, zda jsou mířidla čistá, pak pušku sklonil. Otevřel krabičku s náboji, ověřil si, že jsou takové, jaké požadoval, a zbraň nabil.

Potom opřel pušku o babyku, svlékl si svrchník a obrátil ho naruby. Odnesl kabát k lehce zvýšenému okraji mlází, položil ho na zem vnější stranou vzhůru a vrátil se pro pušku.

Poté se Killean posadil na zem na svrchník, přiložil puškohled k pravému oku a namířil ho na okraj vody. Měl dobrý výhled na pěšinu a dost světla, aby poznal každého, koho uvidí. Na několik vteřin strnul v této pozici, pak lehce upravil polohu svého ramene a loktu a zůstal naprosto bez hnutí.

Čekal přibližně čtrnáct minut, pak vypálil první střelu. Druhá následovala za několik vteřin.

Kapitola šestatřicátá

Tři těla během dvou dní – to tak detektivu inspektoru Robu Brennanovi ještě chybělo. Zavřel dveře auta a vydal se po cestě ke klikaté pěšině, která vedla dolů k Water of Leith. Strážníci už tam

zahradili vstup modrobílou páskou. To však neodradilo reportérku z News. Brennan zahlédl, jak ji jedna mladá policistka drží za paži a vede na vrchol svahu. Ona Brennana neviděla, byl za to vděčný. Do ranních novin se ještě nedíval, ale věděl, že žádnou chválu a uznání ohledně práce jejich oddělení tam nenajde. Nařídil McGuirovi, aby poslední nález před Gallowayovou zatajil, dokud nedorazí do kanceláře. Tenhle týden měla svůj pohovor před komisí, která rozhoduje o povýšení, a kvůli tomu byla nepředvídatelná. Brennan věděl, že vrchní superintendantka se může rozhodnout případ mu vzít a přidělit ho někomu jinému. Také mohla splnit svůj slib a přeložit ho k dopravní policii, ale Brennan doufal, že snad neudělá ani jedno a rozhodne se, že na sebe před tím pohovorem nebude upozorňovat. Pokud tu práci dostane, mohla by se jí zlepšit nálada, bude šťastná a nechá ho být.

Kdyby ji nepovýšili – na to ani nechtěl pomyslet.

Brennan se protáhl kordonem strážníků a zamířil k forenzním specialistům do jejich bílého stanu. Všiml si, že stan je větší, než na jaký byl zvyklý – chvilku na něj hleděl, nevěděl úplně jistě, co si o tom má myslet.

„Pane,“ přivítal ho McGuire. Vynořil se ze stanu, dal si za ucho žlutou tužku s gumou na jednom konci, stáhl si gumovou rukavici a strčil ji do kapsy.

„Co pro mě máš?“

McGuire si stáhl i druhou rukavici, přidal ji do kapsy k první a pak otevřel černý poznámkový blok.

„Je to náš chlapík z toho záznamu z autobusového nádraží…“

„Jseš si jistej?“

McGuire kývl a ukázal ke stanu. „Je tam na tácu peněženka a průkazy a na všem je jeho jméno: Barry Tierney.“

Brennan vzdychl. „Tak to už nám ten bastard asi moc k ničemu nebude, co?“

McGuire zavrtěl hlavou. „Lou projel včera večer jeho jméno systémem, když nám lidé volali po tom vysílání ve zprávách. Má dost pestrý záznam.“

„To se, sakra, vsadím, že ho má pěkně vybarvenej.“ Brennan si vzal poznámkový blok od detektiva konstábla a přejel prstem po hřbetu. „Tohle je ta druhá?“

McGuire se zahleděl na stránku. „Durrantová… Jo, ta slízla kulku taky.“

„Kurva. Nepověděl jsi to vrchní superintendantce, doufám.“

McGuire nakrčil nos, kývl, pak se otočil a řekl: „Dřív nebo později se to dozví, šéfe, nemůžu jí to tajit věčně.“

„Když budeme mít něco, čím ji uchlácholíme, tak máme šanci.“

McGuire si vzal od Brennana zpět svůj blok a zahleděl se mu do očí. „Nevypadá to dobře, co?“

„S tím si ty nemusíš dělat starosti.“

McGuire ztišil hlas a šeptem řekl: „Nechci, aby vám teď ten případ sebrala, na to jste se dostal sakra daleko.“

Brennan zvažoval, jestli to myslí upřímně, nebo jestli se mu jen snaží lézt do zadku. Nakonec usoudil, že jde o první možnost. Poplácal McGuira po rameni. „Jen se o mě neboj, synu. Umím v tom chodit.“ Zamířil ke stanu a zavolal konstáblovým směrem: „Ať Lou a Brian obejdou sousedy obětí.“

„Už to dělají, pane.“

Brennan se zastavil, otočil a křikl: „Neříkej mi, že ses něco naučil.“

McGuire mu odpověděl vztyčeným prostředníčkem. Brennan se zasmál. „Tak jejich známí. Zmáčkněte je. Chci mluvit s každým, kdo Tierneyho a Durrantovou znal. Klidně i s podělaným čističem oken.“

Ve stanu se forenzní specialisté oblečení v bílých overalech zabývali tím, že se snažili vztyčit podstavec. Brennan je chvíli sledoval, pak se obrátil k bledým tělům na zemi. V noci byla zima a kůže rychle ztratila barvu – když si přiklekl blíž, uviděl, že rty toho muže, Barryho Tierneyho, zmodraly.

Na vrcholku levého spánku měl černou dírku, kterou vlétla dovnitř kulka a okamžitě ho usmrtila. Pohled na ni drásal Brennanovy nervy, ozvaly se jeho vzpomínky. Když přišel identifikovat tělo svého bratra, měl i on otvor po kulce v levém spánku. Byl o něco výš, blíž vlasům, ale vypadal podobně a pohled na další takovou ránu Brennanem otřásl. Vzpomněl si, jak stál nad Andyho obličejem, z něhož vyprchal všechen život – po jeho bratrovi v něm nebylo ani stopy. Dotkl se jeho studeného těla a pokoušel se zadržet slzy. Snažil se ho varovat, aby tu práci nebral. Řekl mu o Gradym, o jeho vazbách na Ulster, o probíhajících vyšetřováních…

Brennan se zhluboka nadechl. Jakou cenu mělo vracet se ke starým záležitostem?

Vstal a podíval se na druhé tělo. Leželo skoro čtyři metry od prvního. Důvod pro postavení většího stanu byl teď zřejmý. „Kdy je odvezete?“ zavolal Brennan.

Odpovědělo mu pokrčení ramen. „Až budeme připravení.“

Brennan přešel k bíle oděným forenzním specialistům. „Co to máte?“

Jeden z nich mu ukázal malý čirý plastový sáček a v něm kousek kovu. Brennan si sáček vzal, dal ho na světlo, které dopadalo dovnitř přední stranou stanu, a otočil ho. Byla to nábojnice.

„Víš, co to je?“ zeptal se vysoký forenzní specialista.

„No jo… A ty?“

Specialista se ušklíbl: „To myslíš vážně?“ Brennan ukázal na kulku. „A tohle?“

„Nějaký zbytek něčeho.“

„Tyhle kulky jsou pozlacený… Už jsem to viděl.“

Specialista si vzal sáček zpět a pozorně se na něj zahleděl. „Myslím, že máš možná pravdu.“

Brennan mu ušklíbnutí oplatil: „Já, sakra, vím, že mám pravdu. Tyhle kulky jsou nebezpečný – byla to práce profíka.“ Specialista na něj zůstal zírat, zatímco Brennan vyšel ze stanu a narazil opět na

McGuira. Detektiv konstábl někam telefonoval, ukončil hovor, když se Brennan přiblížil.

„Takže?“ zeptal se McGuire.

Brennan se zastavil a ukázal do kopce směrem ke svému autu. „Zpátky do kanceláře.“ McGuire ho následoval. „Čekám na…“

„Je to profesionální práce, to je jasný. Puška s velkou ráží. Pozlacený náboje. Malá vzdálenost.“

„Proč ty náboje?“

„Je to pak všechno ještě víc smrtící, jsou vzácný jak hovna houpacího koně. Vyžadujou je jenom opravdoví mistři. Někdo nechal tenhle párek pitomců oddělat a pořádně za to zaplatil. Chci vědět proč.“

McGuire svého šéfa předběhl a nadzdvihl modrobílou pásku. „Máte nějakou představu kdo?“ Brennan na něj pohlédl. „Podle mě někdo, kdo je sakra podělanej strachy.“

Zatímco mluvil, přiblížila se k němu reportérka z News. Přiběhla od okraje silnice s digitálním záznamníkem v ruce. „Detektive, mají tyhle vraždy něco společného s nějakým jiným probíhajícím vyšetřováním?“

Brennan se zarazil a zahleděl se na ni. „Komu děláš loutku, zlato?“

„Promiňte?“

„Nehraj si na neviňátko.“

Spustila ruku, digitální záznamník se ocitl mimo dosah. „Jen dělám svou práci.“

Brennan si strčil ruce do kapes a tázavě naklonil hlavu na stranu. Tyčil se nad reportérkou. „Já taky. Moje práce je chytat vrahy a další neřády, udržovat ulice bezpečný. K čemu je ta tvoje?“

Zatvářila se zmateně, zúžila oči. „Cože?“

Brennan ji sjel pohledem od hlavy k patě. Měl toho právě dost, vídat ji na místech činu. „Jestli neznáš odpověď na tuhle otázku, možná sis vybrala špatný zaměstnání.“

Odešel, nastoupil do auta a poté na reportérku ještě pohlédl. Zůstala stát tam, kde ji opustil. Když nastartoval, vystrčila bok a plácla se do něj dlaní. Věděl, že jí dal námět k zamyšlení. Od reportérů to nikdy nebyl dobrý nápad, znepřátelit si policii.

„Nepotěšil jste ji,“ ozval se McGuire, když vyjeli.

„To je dobře. Má, co si zaslouží.“

„Ještě si myslíte, že jí dává informace někdo ze stanice?“

Brennan zařadil dvojku a vyjel z postranní uličky. „Vsadím libru proti vědru sraček, že se svým

kontaktem pracuje do naprostýho vyčerpání, nejspíš vleže na zádech.“

McGuire se zasmál. V tu chvíli mu začal zvonit mobil. Vytáhl ho z kapsy. „Do prdele. To je Gallowayová. Chcete, abych to vzal?“

Kapitola sedmatřicátá

Brennan pohlédl na McGuira, který držel svůj mobil. „Típni jí to,“ řekl.

„Jste si jistý?“ Detektiv konstábl se teď tvářil zadumaně. Brennan kývl. „Naprosto.“

Jeli dál směrem ke stanici. Brennan přemýšlel. Nejprve o té situaci s Peterem Sproulem. Plán byl sebrat ho a dostat z něj nějaké podrobnosti o jeho soužití s Donaldovými v Pitlochry. Ale když ho

našli v kaluži vlastní krve, tak tento úmysl padl. Nemyslel si, že by jim o něm něco řekl pastor – ten si dával příliš velký pozor, aby mu neuklouzly nějaké detaily o jeho životě. Brennan přemítal, jestli Donaldovi věděli o Sproulovi víc, než pro ně bylo dobré. Jestli se domnívali, že sexuální násilník je otcem jejich vnoučete, pak možná proto se chovali tak tajnůstkářsky. Je to delikátní situace, pomyslel si Brennan, ale doba lehkého našlapování kolem minula. Čas vypršel.

Čím víc se přibližovali k Fettes, tím pevněji Brennan svíral volant. Když byl v Pitlochry, myslel si, že chce zpátky do města, ale když se teď vrátil domů, uvědomil si, že se mýlil – měl pocit, jako by si za horkého dne vzal studené pivo a zjistil, že láhev je prázdná. Zavřel okénko. Venkovní vzduch byl prosycený výpary, téměř cítil na jazyku naftu. Když se rozhlédl kolem sebe, budovy vypadaly špinavější, než si je pamatoval. Všude, kam se podíval, viděl šedivé nebo zčernalé kameny. Ulice byly zaplavené smetím, odpadkové koše přetékaly a trousily svůj obsah do okolí – plechovky, špačky, sáčky od bramborových lupínků, to všechno poletovalo v zapáchajícím větru jako nějaké prapory.

Když se Brennan dostal na klidnější úsek na Orchard Brae, přeřadil na vyšší rychlost. „Musíme si pozvat pastora a zjistit, co se tady, sakra, děje.“

McGuire se na sedadle natáhl a natočil se, aby hleděl Brennanovi do tváře. „Nedává smysl, aby si otec vzal domů několikanásobného sexuálního násilníka, když má mladou dceru.“

„Přesně na to jsem myslel.“ Brennan věděl, že pastor je zaslepený nějakým smyslem pro náboženskou povinnost – to bylo jasné od začátku – ale proč Sproulovu přítomnost tajil před policií?

„Pokud nechtěl Sproulovi pomoct k návratu do společnosti,“ řekl McGuire. „Možná naletěl na nějaké Sproulovy dojemné řeči, třeba o sobě tvrdil, že je jiný člověk.“

Brennan se ušklíbl. „Nebo že našel v Peterhead Pána.“ Detektiv inspektor na to měl svou odpověď, ale věděl, že by dělal chybu, kdyby uplatňoval svou logiku na pastorovu situaci. Každopádně Carly byla mrtvá. Někomu zavraždí dceru a on kryje možného podezřelého před vyšetřovateli. Proč? A co hůř, Beth se stále pohřešuje. Pastorova vnučka, jeho vlastní nevinná krev je kdovíkde, a on přesto neprozradil nic o Sproulovi.

Brennan věděl, že v případu je chaos. Nic do sebe nezapadalo. Věděl, že existuje nějaký větší obrázek, něco, co s případem spojovalo chybějící dílky vražd u Water of Leith, ale nedokázal na něj zaostřit. Blížili se ke stanici. Zpomalil, zajel na parkoviště a zastavil. Zhasl motor a otočil se tváří k McGuirovi.

„Proč?“

„Proč co, pane?“

Brennan zesílil hlas: „Proč si někdo najal profíka na dva druhořadý šupáky?“

„Chtěl je sejmout rychle.“

„Očividně. Ale kdo? A proč?“

McGuire pohlédl přímo před sebe. „No, pro začátek třeba někdo, kdo má peníze, aby to zaplatil.“

Nedávalo to smysl, jejich krky nestály za tu cenu nebo ty potíže. „Jestli byl někdo, kdo je v potravním řetězci na vyšší pozici, ochotnej dát takový peníze za to, aby ty dva odstranil, tak musí bejt podělanej až za ušima.“

McGuire stočil pohled zpět k Brennanovi a zabubnoval prsty na vršek řadicí páky. „Nejspíš uviděli ten článek v News, mysleli si, že se k nim blížíme… A podělali se.“

„A blížíme se?“ zeptal se Brennan.

McGuire otočil ruce dlaněmi vzhůru. „Možná jsme blíž, než si uvědomujeme.“

Brennan doufal, že má pravdu. Otočil tvář proti přednímu sklu a pohlédl na stanici. Cítil, jak se mu sevřel žaludek, a vzdychl: „Gallowayová tam čeká, aby nám nakopala prdele.“

„To máte naprostou pravdu, pane.“

„Vezmi mobil a zavolej Louovi… Uvidíme, co zjistil obcházením sousedů.“

McGuire sáhl do kapsy kabátu, vytáhl telefon a vytočil číslo. Brennan pozoroval jeho pohyby a výraz tváře. Detektiv konstábl mluvil s Louem několik minut, pak hovor ukončil.

„Tak co?“ zeptal se Brennan.

„To se vám bude líbit. V bytě nad nimi říkají, že v posledních několika dnech slyšeli každou chvíli křičet dítě.“

Brennan rychle pootočil hlavu. „Opravdu?“

„Je toho víc – sousedé odvedle říkali, že viděli tu ženu s mladou dívkou… Nepoznali v ní s jistotou Carly, ale určitě to mohla být ona. Znovu už tu dívku nespatřili, prostě zmizela.“

Brennan praštil do přístrojové desky. „Ten bastard má, co si zasloužil, Stevie… Možná jsme se právě dostali blíž.“ Otevřel dveře auta a vyklonil se ven. „Tak pojď, půjdeme se postavit dračici.“

Když otevřel dveře na stanici a vešel dovnitř, seržant za přepážkou vstal a zavolal na Brennana:

„Robe, slyšel jsi o Lauderovi?“

„Teď ne, Charlie,“ odbyl ho Brennan mávnutím ruky a zamířil ke schodišti.

Seržant se opět posadil, zatímco Brennan s McGuirem začali stoupat po schodech.

Když Brennan s McGuirem vyšli do patra, vrchní superintendantka Aileen Gallowayová na ně už čekala. Měla na sobě černý kalhotový kostým a krémovou hedvábnou blůzu, z níž vystupovaly na ramenou ozdobné prýmky. Jako vždy si obula boty na podpatku, které jí k výšce přidávaly sedm centimetrů. Brennan se připravil na střet a pokusil se o oční kontakt, ale Gallowayová otočila hlavu a pokynula jim dlaní do kanceláře. Brennan s McGuirem šli první a vrchní superintendantka je následovala, klapot jejích podpatků na tvrdé podlaze zněl jako víření bubnů nějakého domorodého kmene.

Když vešli dovnitř, dveře se za nimi tiše zavřely a Gallowayová je gestem vyzvala, aby se posadili. Atmosféra v kanceláři vzbuzovala opojný pocit, na síle jí přidával drahý parfém, kterým se vrchní superintendantka hojně navoněla. Vždycky chodila pečlivě upravená, pomyslel si Brennan, ale dnes vypadala jako z televizního seriálu z osmdesátých let. Z Dynastie nebo Dallasu – z nějakého, kde vycpávky na ramenou pocházely z americké fotbalové ligy.

„Za poslední dva dny se vám nahromadila slušná řádka těl, že?“ začala Gallowayová.

Brennan zkřížil nohy a rozepnul si sako. Obrátil se na McGuira. „Stevie, možná bys mohl informovat vrchní superintendantku o Peteru Sproulovi.“

„O Sproulovi vím, viděla jsem složku,“ odsekla. „Co nevím, je to, jak skončil mrtvý v ložnici Carly Donaldové.“

McGuire se ozval: „Šlo o sebevraždu, laboratoř potvrdila, že si ta zranění způsobil sám, a máme něco jako vzkaz na rozloučenou, který dal na sociální síť.“

Gallowayová zachovala kamenný výraz, zdálo se, jako by se jí rtěnka vpálila do rtů. „Takže zítra bude titulek v News: ‚Několikrát usvědčený pedofil se zabil v ložnici oběti vraždy a zanechal zprávu na Facebooku.‘“

Brennan se obrátil na McGuira. Ani jeden se neusmíval. „Myslíme si, že Sproul měl dobrej důvod, proč se chtěl rychle dostat mimo hru.“

„Aha, vy myslíte?“ Gallowayová si položila prst na bradu a nasadila přihlouplý a zároveň nevinný výraz. „Proč? Třeba nechtěl zpátky do Peterhead… Četla jsem tu zprávu také, tu o nabroušené kuřecí kosti, kterou ho někdo bodl do plic.“

„Myslím, že včas zjistíme, jak v tom byl Sproul zapletenej. Domnívám se, že je možná otcem Carlyina dítěte.“

Gallowayová praštila dlaní do stolu. „Já, sakra, nejsem zvědavá na domněnky, Robe. Vaše ani nikoho jiného. Zajímají mě fakta a to, co můžeme ukázat prokurátorovi, a navíc chci mít vraha pod zámkem a pohřešované dítě zpátky u jeho rodiny. Mám zájem o pořádné policejní vyšetřování, a ne o to, aby moje oddělení pomlouvali v novinách.“

Brennan vstal a zapnul si sako. „Tak to se vrátím k práci.“

Gallowayová vstala také a postavila se proti němu. „Vy uděláte, co vám řeknu, Robe.“ Obrátila se na McGuira. „Jdi a svolej tým do vyšetřovací místnosti jedna, Stevie.“

McGuire se pomalu zvedl ze židle. Pohlédl na Brennana a odpověděl: „Ano, madam.“

Vrchní superintendantka sledovala, jak McGuire odchází. Oči měla rozšířené, pronikavé. „Pověz jim, že tam budu za minutku. Chci jich tam mít co nejvíc, kolik jich dokážeš sehnat.“

McGuire zavřel dveře.

Gallowayová se naklonila nad stůl a upřela pohled na Brennana. Ten promluvil jako první: „Co to děláte?“

„Svou práci, Robe… Někteří z nás na ni ještě dbají.“

Naklonil se nad stůl také a upřel na ni pohled. „Nejste v týhle místnosti jediná, kdo bere ohled na svoji práci víc, než by se mu líbilo.“

Gallowayová se posadila. Zdálo se, že si třídí myšlenky a pečlivě volí slova. „Nevidím žádný náznak toho, že by případ spěl k nějakému brzkému výsledku.“

Brennan se odlepil od stolu a dal si ruku do kapsy. „Ten záznam z kamery vyplašil Tierneyho a Durrantovou. Až forenzní specialisti projdou jejich byt, budeme možná mít naše vrahy. To by byl podle mě docela jasný výsledek.“

Gallowayová zúžila oči. „Zatím není… A stále tu máme to pohřešované dítě.“

Brennan odvrátil pohled a pomalu vydechl. Měl hroznou chuť popadnout ji za ty prýmky a zatřást s ní, aby dostala rozum, ale ovládl se. V sázce bylo příliš mnoho. Dotáhl ten případ už dost daleko a nehodlal dovolit, aby nějaký výbuch zlosti všechno zničil. Koneckonců přesně to chtěla a on se jí hrozně nerad podvoloval.

„Tierneyho sousedi potvrdili, že v jeho bytě slyšeli brečet dítě, a možná na tý adrese viděli i Carly. Lou a Bri mají přivýst všechny Tierneyho známý. Očekávám výsledek každou chvíli.“

Vrchní superintendantka zavřela ústa a našpulila rty. Zdálo se, že si přejíždí jazykem po přední straně zubů. Určitě přemýšlela. „Víte, co je dnes za den?“

Brennan rychle odpověděl: „Dneska máte poslední pohovor na práci hlavního konstábla.“ Usmála se. „Ach, to je pravda. Ale o tom jsem nemluvila.“

Brennan pokrčil rameny. „A o čem jste mluvila?“

Znovu vstala ze židle, přešla k automatu na vodu, vzala si malý kelímek z tvrdého papíru a naplnila ho. „Dnes je den, kdy jsme uzavřeli tu přestřelku v hospodě… Nebo spíš bych měla říct, že ji uzavřel Lauder. Neslyšel jste o tom?“

Muselo jít o horkou novinku. Brennan se v duchu vyplísnil, že se po cestě nahoru nezastavil na kus

řeči s Charliem. „Opravdu?“

Gallowayová vypila vodu z kelímku a hodila ho do koše. „Ano, opravdu. Tak vidíte, že mám alespoň jeden objasněný zločin, s kterým můžu být spokojená.“

„Gratuluju,“ řekl Brennan. „Lauderův první?“

Gallowayová pohodila vlasy dozadu. „Ale, ale, Robe, opravdu byste neměl žárlit jen proto, že jeden z mých inspektorů dosáhl nějakého výsledku. A také v pravý čas, tohle oddělení potřebuje nějakou pozitivní zprávu v tisku, co říkáte?“

Brennan cítil, že mu vyschlo v ústech. Neměl slov. Hrála si s ním, provokovala ho. Zkusila všechno možné a zdálo se, že jí udělalo radost, když posledním pokusem dosáhla kýženého výsledku – Brennan zuřil.

Vrchní superintendantka si urovnala předek kabátku, oprášila rukávy na loktech a řekla: „Detektiv inspektor Lauder bude teď předávat případ prokurátorovi, ale ubylo mu hodně práce. Přemýšlím o tom, že bychom ho možná dobře využili na případu Carly Donaldové.“

Brennan si založil ruce za zády a zaťal pěsti. „Raději bych nenarušoval dynamiku týmu.“

Gallowayová se zasmála a znovu pohodila hlavou, až jí vlasy vzadu zavířily. „Ježíši, Robe, kde jste sebral tuhle manažerskou mluvu?“

Silně zaťal stoličky, pak sevření čelisti povolil. „Tak mi dovolte, abych to řekl jinak: můj tým drží při sobě a neponese dobře, pokud v týhle fázi přijde nějakej lovec slávy a přivlastní si veškerý uznání za jejich tvrdou práci.“

Gallowayová naklonila hlavu k jednomu rameni. Oči měla rozšířenější než kdy jindy, když odpověděla: „No, to jsou opravdu tvrdá slova, Robe. Možná bychom se měli zeptat týmu, co si o tom myslí… Pojďme za nimi.“

Kapitola osmatřicátá

Ve vyšetřovací místnosti vládlo ticho, když do ní vešel Brennan, dva kroky za Gallowayovou. Všiml si, že jakmile vstoupila dovnitř, začala si vykračovat pyšněji. Ta žena milovala pozornost, kterou jí dopřávala její hodnost. Pravděpodobně proto tu práci dělá, pomyslel si. Určitě ne kvůli tomu, aby chytala zločince, chránila veřejnost nebo udržovala ulice čisté.

„Dobře, poslouchejte,“ řekla Gallowayová.

Lidé v místnosti se už shromáždili kolem stolů před bílou tabulí, na které visely fotky obětí. Dvě policistky na sebe pohlédly a něco si pošeptaly, ale většina týmu hleděla na Gallowayovou s úžasem. Ta přešla před tabuli, rozhlédla se, nechala kabátek, aby se jí trochu rozevřel, pak se dotkla rukama stolu a zeptala se: „Všichni?“

McGuire kývl. „Dva týmy obcházejí byty a pár dalších lidí je tak různě.“

Gallowayová pohlédla na skupinu, zvedla bradu a pak doširoka otevřela ústa. „Nemám ve zvyku jen tak pro legraci provádět změny během vyšetřování, ale je mi jasné, že jste docela daleko od nějakého výsledku…“ V místnosti se ozvalo mumlání. „Ticho… Díky. Takže jsem tu, abych vám sdělila, že veškeré vyšetřování, které vychází z vraždy Carly Donaldové, dostává od pondělka od devíti nula

nula na starost detektiv inspektor Ian Lauder.“

Zvedla se vlna hlasů, lidé kroutili hlavami, házeli vztekle papíry na stůl.

„Dost,“ řekla Gallowayová. Místnost to neutišilo. „Dost… Ráda bych poděkovala detektivu inspektoru Robu Brennanovi za jeho usilovnou práci –“

„Jo! Jo!“ Nikdo nedokázal určit, odkud se ozval ten první mužský hlas, ale zazněl sborový souhlas.

„Dobře, Robe, máte slovo.“ Gallowayová opustila místnost. Zdálo se, že její pyšná chůze se vytratila, každé klapnutí podpatku na podlaze znělo slaběji než předešlé.

Brennan stál u kopírky a opíral se o lokty. Cítil, jak mu krk v košili nabíhá a pulzuje pod uzlem kravaty. V prvním hnutí mysli se odstrčil od kopírky a napřímil se, ale vypadalo to, že nedokáže zapojit mozek včas na to, aby se podíval do očí lidem v místnosti, kteří čekali na jeho slova. Brennan zasunul prst za kravatu, povolil uzel a rozepnul si horní knoflík u košile. Okamžitě se mu ulevilo, ale zdálo se, že vzápětí se objevila touha po nikotinu. „Tak, slyšeli jste vrchní superintendantku… Zbejvá nám posledních několik málo dní, než předáme případ Lauderovi. Jestli tomu chcete předejít, měli byste se radši sakra pohnout.“

Brennan zamířil ke své kanceláři na konci vyšetřovací místnosti. Připadalo mu, že má těžké nohy. Gallowayová ho veřejně shodila. Viděl mnoho vyšších důstojníků, kteří dávali najevo svou moc, to pro něj nebylo nic nového – sžíral ho způsob, jakým to udělala. Domníval se, že chce vidět případ vyřešený, ale předat ho jinému inspektorovi nebyl způsob, jak toho docílit. Ve skutečnosti chtěla Gallowayová jemu – a všem ostatním – ukázat, kdo je tady šéf.

Brennan prošel dveřmi do kanceláře a po dalších dvou krocích si začal zapalovat cigaretu, když dovnitř vstoupil McGuire.

„To je vtip…“

Brennan dlouze potáhl z cigarety. Pohlédl na McGuira, pak se protáhl kolem něj a zavolal na jednoho policistu: „Bene, dej mi cígo!“

Konstábl vytáhl balíček marlborek a podal ho Brennanovi. „Ano, pane.“

„Díky.“ Brennan si z balíčku jednu vzal, dal si ji do úst a zapálil ji koncem silkcutky. Chtěl balíček vrátit policistovi, ale ten zvedl ruku.

„Nechte si je, pane…“

Brennan se vrátil do kanceláře a zavřel dveře.

Detektiv konstábl Stevie McGuire teď seděl a mnul si zátylek. „Co budete dělat?“

„Co můžu dělat? Má naše koule v kabelce.“

McGuire se na židli předklonil. „Můžete podat stížnost.“

Brennan se ušklíbl. „Nebuď zatracenej hlupák. Dneska má ten pohovor s komisí kvůli povýšení, to by nám potom fakt šla po krku.“

McGuire odtáhl ruku ze zátylku, spojil ji s druhou a zakryl si jimi obličej.

„Není to tak zlý,“ řekl Brennan.

„Ne?“

„Máme ještě pár dní.“

„A pak?“

Brennan znovu potáhl z marlborky – vychutnával si její sílu. „Tak daleko dopředu nepřemejšlím.“

„Můžete se vsadit, že Ian Lauder jo…“

„Změnil jsi názor. Myslel jsem, že vy dva jste kamarádi.“

McGuire sykl. „Jenom si říkám, že jsme všichni pracovali na tom případu příliš tvrdě na to, aby sem napochodoval Lauder s Brycem a všemi svými ostatními lidmi a začali tady rozkazovat.“

Brennan si svlékl sako a přehodil ho přes opěradlo své kancelářské židle. Krátce potáhl z marlborky, pak ji položil na okraj stolu, žhavým koncem ven, a vyhrnul si rukávy. Posadil se. „Laudera nech na mně, Stevie. Mám takovej zvláštní pocit, že brzy nebude u vrchní superintendantky tak populární.“

„Eh? Jak to?“

Brennan zkřížil ruce a opřel se zády o opěradlo. „Věříš mi?“ Zvedl cigaretu ze stolu. McGuire ožil. „Ano, samozřejmě!“

„Tak o něco později, až ti dám vědět, buď připravenej mi pomoct s trošku mimoslužební akcí.“

„Jako s čím?“

„Myslel jsem, že mi věříš.“

„Věřím. Počítejte se mnou,“ odvětil McGuire.

„Dobře, tak čekej na znamení.“

Brennan držel cigaretu mezi palcem a ukazováčkem, několikrát rychle zašlukoval, pak ji típl o hřbet sešívačky a odhodil nedopalek do koše. „Jak je tým daleko se známýma Tierneyho a Durrantový?“

McGuire se podrbal na hlavě. „Moc daleko se nedostali…“

„Jak to?“

„Jsou, eh, uzavření. Žádný z těch bastardů nechce mluvit.“

Brennan přimhouřil oči a ukázal prstem na McGuira. „Dobře. Až přivezou další skupinu, chci, abys je vyslýchal ty a trochu je skřípnul… Tahle pakáž je odpad. Tierney a Durrantová patřili k tý největší spodině. Měli dealery a pasáky a znali řadu bejvalejch muklů, co by neradi šli zase sedět. Jdi tvrdě po nich, vyveď je z míry. Použij těžkej kalibr a pohroz jim, že se policie bude mimořádně zajímat o jejich každodenní aktivity, jestli nám nedají, co chceme, a postarej se, aby věděli, že nekecáme.“

McGuire se usmál. „Ano, pane.“

„Ale postupuj chytře… Žádný násilí, ať nemusíme vykládat něco o uklouznutí na schodech.“

„Pane.“

Brennan se zatahal za špičku nosu. „A kde je náš pastor?“

„Stále v Travelodge. Ví, že se nemá moc vzdalovat.“

„Dobře… Přiveď ho dneska dopoledne, co nejdřív.“

„Pane.“ McGuire vstal, otočil se zády k Brennanovi, vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

V prázdné kanceláři v Brennanovi pomalu klíčil pocit hanby. Byl blízko ztráty případu ve prospěch Laudera a věděl, že to mezi kolegy nebude vypadat dobře. Wullie mu řekl, že jakmile si lidé od

policie začnou o někom myslet, že už nedokáže splnit, co se od něj očekává, není cesty zpět. Vyprávěl mu o jednom starém mazákovi, který začal pozbývat respekt, když se u jeho manželky objevila duševní choroba. Simpson byl uznávaný inspektor, pracoval na velkých případech jako například ten s glasgowským sériovým vrahem Bible Johnem, svého času zadržel nějaké velké ryby, ale když se

jeho manželka začala toulat po městě v noční košili a pantoflích, už to nikdy nebyl stejný člověk.

„Víš, co byl Simyho problém, Robe?“ zeptal se ho Wullie.

„Co?“

„Přestal si vážit sám sebe.“

„Jak to myslíš?“

„Dostal se do stavu, kdy si začal dělat takový starosti s tím, co o něm říkají lidi, že začal pochybovat o svejch schopnostech. Mysl je zvláštní věc, Robbie, chlapče, je to celý o tom, obelstít ji, aby věřila, že ty jseš prostě borec. Když dokážeš přesvědčit sebe, kdo jinej by o tobě pochyboval?“

Brennan věděl, že Wullie má pravdu. Své obavy si musel nechat pro sebe. Kdyby začal projevovat slabost, všichni policisté by se na něj sesypali jako vlci, kteří cítí krev. V téhle práci prostě není místo pro pochyby o sobě samém – ty jsou smrtící. Musel být chytřejší, musel najít slabiny jiných, Lauderovy, a ukázat je, aby se jim ostatní mohli veřejně vysmívat.

Zvedl sluchátko a vytočil interní číslo.

Vyzváněcí tón.

Pak se ozvalo: „Detektiv seržant Bryce.“

„Zdravím, Bryce.“

„Robe, jak je?“

„Ujde to. Slyšel jsem, že se chystaj gratulace.“

Brycemu se lehce zachvěl hlas. „Jo, zlomili jsme toho bastarda pozdě v noci, plný doznání.“

„Vždycky rád slyším, že je na ulicích zas o jednoho míň. Dobrá práce, chlape.“ Bryce není špatnej, pomyslel si Brennan, jen trochu nevýraznej – jako čtyřicetiwattová žárovka v porovnání s Lauderovou šedesátiwattovou.

„Koukni, Robe, asi jsi už slyšel o tom předání případu. Musím ti říct, že to nebyl můj nápad, kamaráde.“

„Bryce, s tím si nelam hlavu. To si jen ta kráva hraje na rozděl a panuj.“ Bryce odpověděl vyšším tónem: „Staví chlapy proti sobě, je to tak.“

„Koukni, napadlo mě, že bysme o tom měli dát řeč, o tom předání, takže jestli chceš, vezmi šéfa a stavte se…“

„Mám lepší nápad, nechceš s náma večer zajít na pivo? Po práci si jich pár dáme na oslavu.“ Brennan se do telefonu usmál. „To by šlo. U Bejka, jako obvykle?“

„Jo, tak kolem šestý, sedmý…“

„Uvidíme se tam, Bryce.“ Zavěsil.

Jakmile položil sluchátko, dveře do kanceláře se otevřely a dovnitř strčil hlavu detektiv konstábl Stevie McGuire. „Pastor je na cestě, pane. Bude tady během půlhodinky.“

Kapitola devětatřicátá

Brennan přikázal McGuirovi, aby šel připravit výslechovou místnost. Musel si ještě vyřídit jeden telefonát. Věděl, že by bylo lepší, kdyby se mohl setkat s Lynne Thompsonovou osobně a položit jí otázky o její přítelkyni Carly, na něž se zdráhala odpovědět, a že s její matkou u telefonu to bude nešikovné, ale neměl na výběr. Času na vyřešení případu se mu nedostávalo a věděl, že jestli nedosáhne výsledku do chvíle, kdy ho přebere Lauder, tak v podstatě skončil.

Brennan vytočil číslo. Ozval se vyzváněcí tón.

Bylo mu jasné, že nezíská žádnou výhodu, když předvede reverendu Johnu Donaldovi, že odhalil tajemství, které se on a jeho žena tak usilovně snažili skrýt přede všemi včetně policie, ale dávalo by mu to něco, čím mohl pastora popíchnout. A to potřeboval. Brennan potřeboval mít pastora pro příští tah na hřišti. Byl si poměrně jistý, že bez něj se případ nikam neposune, určitě ne do té doby, než ho vystrnadí Lauder.

„Prosím.“

„Zdravím, paní Thompsonová, tady je detektiv inspektor Rob Brennan.“ Pomlka. „Ach, také zdravím.“

„Jak se vám daří?“ Brennan v těchto situacích nesnášel formality, lehký úvodní hovor… Život by byl mnohem přímočařejší, kdyby každý prostě řekl, co má na srdci.

„Dobře, díky… A vám?“

„Ujde to, paní Thompsonová. Určitě jste viděla zprávy.“

Odkašlání. Paní Thompsonová o něco ztlumila hlas: „Ano, viděla jsem, ehm, zprávy o panu Sproulovi.“

Brennan pozorně poslouchal její intonaci – zdálo se, že přiškrcuje samohlásky. „Při poslední návštěvě jsem se, myslím, zmínil o tom, že bych si s Lynne ještě rád promluvil.“

„Tím si nejsem jistá.“

Brennan zatahal za kabel telefonu a začal ho kroutit do malých smyček. „Opravdu?“

„Jak si dokážete představit, inspektore, je z toho všeho velice rozrušená.“

Brennan si odkašlal. „Ano, to chápu, paní Thompsonová, ale rád bych zdůraznil, jak je vaše dcera důležitá pro naše vyšetřování… Mladou dívku někdo zavraždil a její dítě se pohřešuje. Stále nemáme ponětí, kde se nachází…“ Náhle si uvědomil, že na druhém konci je ticho, a napadlo ho, jestli nemluví sám k sobě. „Haló?“

Nedostalo se mu žádné odpovědi, až pak se ozvalo: „Lynne, pojď, vezmi si sluchátko.“

„Ahoj, Lynne… Pamatuješ si mě?“

„Ano, samozřejmě.“ Dívčin hlas zněl nervózně, ale odpovídala normálně.

„A jak se ti vede?“ Opět formality, štvalo ho to.

„Myslím, že v pohodě.“

Brennan pustil šňůru telefonu a napřímil se na židli. „Lynne, nechci, abys moc přemýšlela o tom, na

co se tě chystám zeptat, dobře?“

„Dobře.“

„Asi už víš, že nic, co řekneš, ti nemůže ublížit nebo tě dostat do nějakých potíží…“

„Nejspíš ne.“

„Když budeš chtít o něčem přemýšlet, mysli na svou nejlepší přítelkyni, Carly, a na její miminko, Beth. Ty jsi o Beth všechno věděla, viď, o hodně dřív než všichni ostatní.“

Na druhé straně se rozhostilo ticho. Pomlka se příliš protahovala a Brennan si opět vzal slovo:

„Věděla jsi o Beth dřív než reverend Donald a jeho žena, viď?“ Dívka ještě tišším hlasem odpověděla: „Ano.“

Brennan zvedl oči vzhůru a děkoval nebesům. „Teď si vzpomeň, co jsem ti pověděl, Lynne – nikdo ti nemůže ublížit… Otcem byl Peter Sproul, že?“

Pomlka. Brennan si představoval, jak dívka pohlédla na svou matku a pak vzdorovitě kývla. „Ano.“

Brennan si promnul oči a usmál se do sluchátka. „Co se stalo, Lynne? Co se stalo mezi Carly a Peterem Sproulem?“

Dívka se rozplakala. Brennan se cítil velice provinile kvůli tomu, že ji tak rozrušuje. Slyšel, jak ji matka utěšuje a povzbuzuje, pak se ozvalo: „On… On… ji znásilnil.“

Brennan ztuhl. Ta skutečnost mu přišla na mysl už několikrát, ale když ji slyšel takto vyslovit, z nějakého důvodu jí to dodalo na síle. „Řekla ti o tom, Lynne?“

Pláč zesílil, ozvaly se vzlyky. „Ano. Několikrát. Chodíval za ní do pokoje… Pověděla to svým…“ Dívka se odmlčela.

Brennan ji pobídl: „Carly to pověděla svým rodičům – to jsi chtěla říct?“

„Ano.“

Pomyšlení na to, čím si Carly Donaldová prošla během posledních měsíců před svou smrtí, Brennana silně zasáhlo. Cítil bolest v hrudi, která pramenila z jejího utrpení. Přál si, aby mohl popadnout viníka a vyždímat z něj všechen život, jako ho někdo bezpochyby vyždímal z Carly. Dívka si prožila peklo.

Brennan věděl, kdo může za část z toho, a domníval se, že ví, koho vinit za zbytek.

„Tak jo, Lynne, to stačí. Běž k mámě. Vedla sis dobře. Díky.“

Dívka se opět rozplakala a poté se spojení přerušilo. Brennan položil sluchátko, vstal ze židle a vzal si sako. Něco ho přimělo, aby vytáhl z kapsy obrázek, který mu dala Lorraine. Vteřinu nebo dvě hleděl na ten důvěrně známý obrys. Byl zodpovědný za to, že přivedl na tento svět další dítě, a při tom pomyšlení ho píchlo. Dalo se vůbec nějaké dítě ochránit před bestiemi, které se potulují tam venku? Brennan schoval ultrazvuk zpátky do kapsy. Právě když vsunul paži do rukávu saka, uviděl, jak detektiv konstábl Stevie McGuire vede do výslechové místnosti reverenda Johna Donalda.

„Tak jo, pastore, uvidíme, kolik toho namluvíte teď,“ zamumlal.

Když Brennan vyšel ze své kanceláře do vyšetřovací místnosti jedna, zastavila ho policistka. „Pane, volají vám z laborky.“

„Co chtějí?“

„Myslím, že byste si to měl poslechnout.“ Brennan si vzal sluchátko. „Zdravím.“

„Rob?“

„Jo, co je?“

„Jen jsem si myslel, že bys rád věděl něco ohledně toho podezření, co jsi měl s tou municí…“

„Co je s ní?“

Výzkumníkovi přeskočil hlas o oktávu výš: „Měl jsi úplnou pravdu, ty náboje byly pozlacené.“

Brennan byl rád, že se nespletl, to se v poslední době nestávalo dostatečně často. „Takže práce profíka. Říkal jsem ti to. Díky, Mikeu.“

Ukončil hovor, předal sluchátko policistce a zeptal se: „Dostala ses někam, když jsi projela tyhle náboje přes systém?“

Policistka položila sluchátko, sáhla přes hromadu modrých složek pro jeden volný list papíru a pak pro další. „Pár shod máme, pane.“

„Kolik?“

Svěsila koutky úst a ukázala řadu mléčně bílých zubů. „Nepočítala jsem to, ale řekla bych, že v zemi, tím myslím Skotsko, celkem málo… ale ve Spojeném království a Irsku jich jsou tucty, obzvlášť v Ulsteru.“

„Tihle potížisti nám jen brání v práci.“

Usmála se. „Chcete, abych vyměnila informace přes moře, pane?“

„Je to trefa s vojenskou přesností a je v našem rajonu. Oni mají na objasnění dost vlastních, natož aby se ještě zdržovali tím, že by pomáhali nám, ale zkus to.“ Brennan na ni kývl. „Dobrá práce, konstáble.“

„Díky, pane.“

Brennan vyšel z vyšetřovací místnosti a přidal do kroku. Nechtěl, aby se pastor příliš uklidnil. Potřeboval ho mít nervózního. Když otevřel dveře, pastor stál v rohu místnosti s rukama založenýma za zády.

Inspektor promluvil jako první: „Nechtěl byste se posadit?“

„Raději bych postál, pokud mi nemáte co říct.“

Brennan pokynul k židli. „Mám vám toho hodně co říct a rád bych, abyste se cítil pohodlně, ale prosím, poslužte si.“

Pastor vytáhl z kapsy šedobílý kapesník, otřel si nos a udělal několik kroků vpřed. Když se posadil, Brennan si všiml, že má okraje nosu zarudlé. „Můžete mi, prosím, sdělit, o co jde a jak dlouho nás budete držet v domácím vězení?“

Brennan otevřel desky modré složky na stole a odvětil: „Jde o vraždu vaší dcery a o vaši pohřešovanou vnučku, to víte… Taky víte, že nejste v domácím vězení, ale pouze nám pomáháte s vyšetřováním. Za daných okolností bych si myslel, pastore, že to budete dělat víc než rád – pletu se?“

Pastor zkřížil nohy a odhalil šedé pletené ponožky. Podíval se na hodinky, zatímco Brennan se probíral papíry.

„Budete mě potřebovat dlouho?“ zeptal se.

Brennan naklonil hlavu a obořil se na něj: „Pospícháte, pastore? Musíte někde být?“

Pastor odvrátil pohled a zamračil se. V posledních několika dnech se mu pod očima objevily tmavé kruhy.

Brennan znovu začal: „Nejde snad o tu práci moderátora, že ne? Moje šéfka má taky dneska pohovor. Vím, jak z něj jsou někteří lidé nervózní.“

„Můžeme prostě pokračovat, prosím?“

Brennan plácl dlaněmi do stolu a usmál se. „Rád. Mám začít informacemi o tom, jak pokročilo vyšetřování?“ Pastor kývl a Brennan prošel události, které se staly od chvíle, kdy se spolu naposledy setkali. Sledoval staršího muže, jestli projeví nějaký zájem, ale ničeho takového se nedočkal.

Brennanovi se zdálo, že až příliš dychtí dostat se pryč. „Pro mě nejzajímavější informace, kterou jsem se dozvěděl, pastore, pocházela od Carlyiny nejlepší přítelkyně.“

„Prosím?“

„Ano, od Lynne Thompsonové.“

„Znám tu dívku, je z dobré rodiny.“

„Velmi dobré,“ přisvědčil Brennan. „Všichni jsou ze ztráty Carly zdrcení. Věděl jste, že se Carly Lynne svěřovala?“

„Byly to mladé dívky.“ Pastor překřížil nohy opačně. „Jsem si jistý, že toho spolu namluvily spoustu.“

Brennan se opřel na své židli a zvedl oči ke stropu. „Pověděla mi něco velice zajímavého o vašem muži pro všechno.“

„Máte na mysli zesnulého Petera Sproula?“ Brennan kývl. „Koho jiného?“

„Pokud vám to nevadí, o mrtvém bych raději nemluvil. Sebevražda je velmi politováníhodný čin.“

Brennana jeho obrana Sproula šokovala. „Ten člověk byl usvědčený sexuální násilník. Strávil léta za mřížemi kvůli znásilňování dětí a vy jste ho pustil k sobě domů.“

Pastor na okamžik vysunul jazyk mezi našedlé rty. Rychle ho stáhl zpět do úst a hledal slova.

„Nesoudím lidi podle minulých chyb, ale podle toho, čeho doufají, že dosáhnou v budoucnosti.“

Brennan vstal, přešel na pastorovu stranu a opřel se o okraj stolu. „Dopustil se několikrát sexuálního násilí na dětech a vy jste si ho vzal k sobě domů. Znásilnil a oplodnil vaši dceru a vy jste to nikomu nepověděl, ani když za vámi přišla…“

Pastor zůstal klidný. „Jaký na to máte důkaz?“

Brennan nevěřil vlastním uším. Naklonil se nad pastora. „Vaše dcera vám řekla, že ji znásilnil, byla těhotná – co víc potřebujete jako důkaz?“

Pastor se odvrátil. Monotónním hlasem oproštěným od emocí odpověděl: „To vám pověděla Lynne Thompsonová, mladá dívka, která něco zaslechla ve městě a jen to zopakovala?“

„Nikdo ve městě nevěděl, že má Carly dítě – odvedl jste dobrou práci, když jste to tajil.“

„To jsou všechno klepy.“

„Sproulův záznam nebyly klepy. Zabil se v pokoji vaší dcery.“

Pastor zavrtěl hlavou. „Tohle nikomu nepomáhá. Proč jste ještě nenašli mou vnučku?“ Brennan poodstoupil od okraje stolu a odvětil: „Říkal jsem si, kdy se asi zeptáte na Beth.“

Zdálo se, že vyslovení jména dítěte pastora bodlo jako kopí. Sepjal ruce a položil si je na stehna. Brennan řekl: „Po odvysílání té zprávy v televizi jsme měli dobrou odezvu.“

„Další dva lidé mrtví – tomu říkáte dobrá odezva, inspektore?“

Nechytl se na to, zastavil pastora tím, že odvětil: „Potřebujeme tomuhle případu dát nějakou tvář. Potřebujeme uveřejnit prosbu a já chci, abyste to udělal vy, dnes.“

Pastor se zvedl ze židle. „To nebude možné.“

Brennan se postavil proti němu. „Proč? Myslíte, že by vám to pokazilo vyhlídky na získání místa církevního moderátora?“

„To je směšné!“

„Myslel jsem si, že to řeknete.“ Brennan zvedl sluchátko a zavolal centrálu. „Vezmu vás za našimi lidmi pro komunikaci s médii. Projdou s vámi, co budete říkat na tiskové konferenci.“

Kapitola čtyřicátá

Melanie McArdlová se už vzdala naděje, že by se její manžel vrátil domů někdy brzy. Čekala na něj včera večer, až přinese věci pro dítě, jejichž seznam mu sepsala, a zcela ji zklamal, když viděla, že si nese jen plechovky Carlsbergu Speciál pro sebe a nic jiného. Už ji unavovalo stále čekat a stresovat se posloucháním pláče hladového dítěte. Melanie věděla, že porušuje zákaz svého manžela chodit ven s dítětem, ale také věděla, že nemá na výběr.

V garáži našla dětskou sedačku, kterou koupili před několika lety, v době, kdy Melanie otěhotněla. Vzpomínala si na ty dny, kdy ji připevňovala na zadní sedadlo auta a byla tak šťastná. McArdle nikdy nepřišel na chuť představě, že by měla dítě – obvinil ji, že se ho snaží dostat do pasti, pak popřel, že by dítě bylo jeho. Když jí začalo růst břicho, nechtěl se na ni dívat a tehdy začaly skutečné potíže.

Melanie poodstoupila od zadního sedadla, hryzala si přitom ret. Podívala se na dětskou sedačku, zkontrolovala, že drží na svém místě, ale nedokázala se ubránit slzám. Vždy, když pomyslela na dítě, o které přišla, začala plakat. Alkohol obvykle bránil tomu, aby natolik klesla na duchu, ale teď nemohla pít, když měla na starost tu maličkou.

Otřela si slzy a vrátila se do domu. Mimino v dupačkách leželo na zádech tam, kde ho nechala. Natáhla ruku a polechtala ho na bříšku. „Ty chudinko. Máš hlad?“

Dítě se široce usmálo bezzubými ústy.

Melanie holčičku zvedla, opřela si ji o rameno a vyšla s ní k autu. Když připnula malou do sedačky, pohladila si svoje břicho a vzpomněla si, jaký to je pocit být těhotná. Také si však vzpomněla, jak se cítila, když o dítě přišla. Byla si jistá, že to rozrušilo i McArdla, ale ten by to nikdy nepřiznal.

Melanie vycouvala z garáže na příjezdovou cestu. Nákupní středisko nebylo daleko, ale nevěděla, jak si dítě povede poprvé v autě, proto na něj mluvila, aby ho rozptýlila. „Neboj, jen si zajedeme do obchodu a koupíme ti pár pěkných věcí.“

Při jejím prvním pokusu vycouvat po příjezdové cestě motor zhasl, štěrk pod koly zakřupal, ale poté, co znovu nastartovala, auto plynule sjelo na silnici. „Tak, maličká, žádný problém.“

Během řízení se Melaniiny myšlenky vrátily k McArdlovi. V poslední době nebyl ve své kůži. Včera večer málem serval televizi ze zdi, pak vyrazil ven a vrátil se až po půlnoci. Šel přímo do kuchyně, pil pivo z ledničky a asi o hodinu později se svalil na pohovku. To se mu nepodobalo. Ona byla pijan.

McArdle pil pouze tehdy, když měl něco na svědomí.

„Neboj, zlatíčko, už tam brzy budeme.“ Melanie zpomalila auto u semaforu a otočila se k holčičce – ta se začala tahat za jednu ponožku. „Ne, nech si ji.“ Dítě znovu roztáhlo ústa v bezzubém úsměvu.

„Tak dobře, posluž si.“

U Sainsbury’s Melanie zajela přímo před vchod na jedno z parkovacích míst pro rodiče s dětmi. Cítila se přitom jako Někdo – mohla to udělat, protože zodpovídala za jiný život a společnost to

schvalovala. Zvedla dítě ze sedačky, rychle ho přikšírovala a sledovala, jak se malá natahuje po jejích korálích. „Ne, na to nesahej.“

Melanie si v supermarketu byla jistá, že pravděpodobně nepotká nikoho známého, ale myšlenka na to, že si vyjela ven s dítětem a bez pořádného vysvětlení, ji znepokojila. Co řekne, jestli se jí na to

někdo zeptá? Musela by lhát. Ve lhaní nikdy nebyla moc dobrá, McArdle ji vždy prokoukl. Když tak nad tím přemýšlela, nebyla vlastně nikdy moc dobrá v ničem, ale z nějakého důvodu se cítila dobře v roli matky.

„Tak, teď si něco nakoupíme,“ řekla.

Dítě si hrálo s jejími korálky a tvářilo se spokojeně. Melanie holčičce úsměv oplatila. Cítila se s dítětem šťastná, což dlouho nezažila. Pocit štěstí jí vydržel po celou dobu, kdy chodila po obchodu, kývala a vyměňovala si chápavé pohledy s ostatními matkami. Pomyšlení na to, že je šťastná, ji neopustilo ani celou cestu domů, dokud nezastavila na příjezdové cestě za McArdlovým autem. Když vystupovala z vozu, stál u okna. Chvíli na ni upřeně hleděl, a jakmile uvolnila dětskou sedačku, spustil záclonu.

Když se objevil na prahu, Melanie věděla, že zuří, ještě než promluvil. „Co to, sakra, děláš?“ Rozhazoval rukama ve vzduchu a chytil ji za paži. Odtáhla ji.

„Nesahej na mě.“

McArdle se rozhlédl. „Padej dovnitř. Tam si to vyřídíme.“

Melanie zvedla dítě a zavřela dveře auta. Nákupní tašky stály na zemi, pobrala je volnou rukou. Když kráčela ke dveřím, McArdle vypadal nervózně, popoháněl ji rukama. „No tak, pohni… Jdi dovnitř.“

„Proč ten spěch?“

„Prostě zalez do toho podělanýho baráku!“

Melanie cítila, jak se jí svírá žaludek – jakmile se McArdle takhle vztekal, bylo pravděpodobné, že si bude chtít svou zlost vybít. Nebála se o sebe, na to pocítila jeho rány už mnohokrát předtím. Obávala se o dítě. Kdyby se mu něco stalo, zdrtilo by ji to. „Nemluv tak, Devline, rozrušíš dítě,“ řekla.

Nechal ji projít, zatlačil jí na zátylek a sklonil jí hlavu. „Sklapni.“

Melanie se otočila. Našla v sobě sílu, o které ani netušila, že ji má. „Jenom se nás dotkneš a zavolám policii.“

McArdle se zatvářil ohromeně, vypoulil oči zpod velkých víček. „Co jsi to řekla?“

Melanie si stála na svém. „Myslím to vážně – zkřivíš tomu dítěti jedinej vlas, Devline, a postarám se, abys na to sakra doplatil.“ Měla pocit, jako by její slova ohnivě planula. Ještě nikdy se neodvážila postavit proti manželovi, ale myslela vážně vše, co řekla, a podle toho, jak se tvářil, viděla, že jí věří. Otřáslo to jím. Poodstoupil a zamířil k domu s rukama v kapsách džín. Když došel na práh, otočil se, nic neřekl a poté vstoupil.

Melanie svého manžela následovala, šla do kuchyně, kde odložila nákupní tašky. Vrátila se do obývacího pokoje a vložila dítě do postýlky. McArdle mlčky seděl na pohovce a svíral rukou opěrku. Chvíli na něj hleděla, pak se vrátila do kuchyně a začala vytahovat nákup. Zavolala na McArdla: „Kde jsi celej den byl?“

Neodpověděl jí.

Postavila se do otevřených dveří. „Devline, kde jsi byl?“ Tvářil se nepřítomně, jako by byl na míle daleko.

„Tu a tam… Však víš.“

Melanie zvedla karton dětského mléka. „Měl jsi přivézt věci pro malou… Co má tak asi jíst?“ Podíval se na ni, poklesla mu čelist. „Měl jsem moc práce.“

Jeho odpověď ji neuspokojila. „Devline, to nestačí. Když si přineseš k nám domů dítě a chceš, abych se o něj postarala – “

Vymrštil se z pohovky a přerušil ji: „Melanie, na co si to, do prdele, hraješ?“

„Cože?“

„Čeká se od tebe, že se o to podělaný dítě pár dní postaráš – ne že ho adoptuješ. Povídal jsem ti, abys s ním nechodila ven. Co sis myslela?“

Udělala několik kroků vpřed a postavila se proti němu. „Že pro něj potřebujeme nějaký věci.“

„Co kdyby tě někdo viděl?“

„No, kdyby mě s ním někdo viděl, tak co? O co tady jde, Devline?“ Dotkl se spánků, ramena mu poklesla. „To bys nepochopila…“

Melanie odložila dětské mléko a chytila manžela za paže. Vytrhl se, odtáhl se od ní a vrátil se na pohovku.

„Devline, nejsem blbá. Tady se něco děje a já chci vědět co.“

Zašklebil se, vypadal jako malý chlapec, který si rukama zakrývá uši, protože nechce slyšet nepříjemnou pravdu. „Sklapni!“

Dítě začalo plakat.

„Ne, ne… to neudělám. Chci vědět, co se děje.“

McArdle vstal. Hruď se mu nadmula, když popadl Melanii za paži a pohrozil jí pěstí. „Odkdy máš odvahu se mnou takhle mluvit?“

Začala kňourat: „Ubližuješ mi, pusť!“ Pláč dítěte zesílil. Melanie viděla, že holčičce rudne tvář.

„Nech mě.“

„Povídal jsem ti, sakra, abys nechodila z domu, Mel.“ Přitáhl ji k sobě a ona se po něm ohnala rukama, drápla ho do obličeje. Tři šrámy krátce bíle zasvítily na jeho pleti, než se zalily krví. McArdle pustil Melinu paži a sáhl si na škrábance. „Ty zasraná děvko…“

Náhle se ozval zvuk nárazu, Melanie ucítila bolest v břiše a zhroutila se. Zdálo se, že z místnosti

zmizel všechen vzduch, ale pak jí došlo, že to se snaží popadnout dech ona. Vzhlédla z podlahy, uviděla, že McArdle má zaťatou pěst, a v tu chvíli si uvědomila, že ji praštil. Když ruku opět napřáhl a sklonil se nad ni, přestala slyšet. Následoval záblesk bílého světla, které jako by všechen okolní svět vymazalo, potom zmizelo a vše zčernalo.

Kapitola jednačtyřicátá

Když Melanie McArdlová přišla k sobě, jako první chtěla zkontrolovat, že je dítě v pořádku. Zkusila otevřít oči, ale měla pocit, že je má slepené. Pokusila se o to znovu – nic. Promnula si víčka – cítila, že jsou pokrytá něčím, co se rozpadalo na drobné částečky, jakmile se toho dotkla. Konečně oči otevřela, pohlédla na své ruce a zjistila, že na nich má zaschlou krev. Ohmatala si hlavu po stranách a našla šrám, z něhož krev pocházela. Zdálo se, že už přestal krvácet, ale působil jí bodavou bolest, která zesílila, když se ho dotkla. Udělalo se jí špatně.

Melanie natáhla ruce před sebe a zvedla hlavu. Cítila se malátná, v ústech měla železitou pachuť, jazyk vyschlý. Nakonec se jí podařilo zvednout hlavu z koberce natolik, aby se mohla rozhlédnout po pokoji, a spatřila, že dítě sedí v postýlce. Holčička měla zrudlou tvář a červené, podrážděné oči. Byla pomočená a hladová, ale Melanii se ulevilo, že je v pořádku. Nemohla počítat s tím, že by to tak vydrželo o moc déle, to věděla.

Jakmile se Melanie zvedla na kolena, obrátil se jí žaludek a pak měla zvláštní pocit, jako by se přes ni převalila vlna a srazila ji opět k zemi. Hlava jí přistála na koberci a vidění se jí na okamžik zastřelo, zůstala však natolik při vědomí, aby slyšela, jak se jí McArdle směje. Pochopila, že ji kopl do zad.

Tyčil se nad ní a Melanie přemýšlela, co udělá dalšího.

„Tak jsi dostala lekci, co?“ řekl.

Melanie se pokusila promluvit, ale ústa ji neposlouchala, měla příliš nateklé rty.

McArdle ji překročil a šel si sednout na pohovku. Nedíval se na ni, když se znovu pokusila vstát. Dalo jí to práci. Hlava jí ztěžkla, byla mnohem těžší než obvykle a Melanie si myslela, že možná opět upadne, ale dostala se na kolena, pak se přitáhla k opěradlu pohovky, zapřela se o něj a postavila se. Chvíli tam stála a dívala se, jak McArdle namířil dálkovým ovladačem na televizi. Našel zprávy, odložil ovladač a začal si mnout zarudlé klouby na rukou.

„Na co koukáš?“ osopil se na ni. „Když už ses zvedla, můžeš mi přinýst z lednice nějaký pivo.“

Melanie na něj pohlédla, obličej ji pálil a cítila bodavou bolest na místě, kam ji uhodil – chtěla na něj zaječet. Neměla na to však sílu. Nenáviděla ho víc než kdy předtím. Zamířila do kuchyně, vlekla své zbité tělo, jako by se vydávala na pomalý pochod smrti.

U dřezu Melanie pustila z kohoutku studenou vodu a snažila se jí chytit do otevřené dlaně tolik, aby si navlhčila rty. Ruce už měla potřísněné krví, jak si protírala oči, a když je dala pod baterii, dostala zachycená voda narůžovělý odstín. Zahleděla se na studenou tekutinu a cákla si ji na obličej. Štípalo to. Při druhém pokusu už to štípalo o něco méně, ale zato teď cítila pod kůží podlitinu. Pomyšlení na zmlácenou tvář ji rozplakalo, ale pak se uklidnila a přísahala si, že nebude podléhat emocím.

Potřebovala být silnější, pokud měla ochránit dítě.

Melanie zamířila od ledničky zpět s McArdlovým carlsbergem. Z obývacího pokoje uslyšela výkřik. V panice přidala do kroku. Když došla ke dveřím, uviděla manžela sedět na okraji pohovky s hlavou v dlaních. Přesunula se mezi nyní spící dítě a manžela a otočila se k obrazovce.

Mladá hlasatelka tam mluvila o střelbě uprostřed Edinburghu, u Water of Leith. Dva drogově závislí, první z nich známá prostitutka, druhý kriminálník a recidivista, byli zastřeleni nějakým profesionálem.

Hlasatelka oznamovala: „Policie chtěla vyslechnout Barryho Tierneyho z Muirhouse v souvislosti se zavražděnou školačkou z Pitlochry, Carly Donaldovou. V případu došlo ke zvláštnímu obratu, když se dnes v časných ranních hodinách našla těla Tierneyho a jeho dlouhodobé partnerky Vee Durrantové.“

Kamera se vzdálila od hlasatelky a ukázala policisty, kteří pročesávali malou lesnatou oblast u břehu řeky. Melanie se obrátila na McArdla – kroutil hlavou v dlaních a napínal si kůži na krku tak, že se mu na zarudlé kůži rýsovaly bílé srpky.

Hlasatelka pokračovala: „Tierney byl předtím spatřen na záznamu z bezpečnostních kamer na městském autobusovém nádraží s Carly Donaldovou a její malou dcerkou Beth. Po výzvě uveřejněné ve Zprávách o šesté došlo k Tierneyho identifikaci, ale osoby z podsvětí se k němu dostaly dříve než policie a on i Durrantová zemřeli způsobem, který policisté označují jako profesionální vraždu.“

McArdle se zvedl z pohovky. „Tohle je, do prdele, úplně špatně!“

„Co je?“ zeptala se Melanie.

Pohlédl na ni, sebral jí z ruky plechovku s pivem a ukázal prstem na její nos. „Nestrkej ho do toho!“

Melanie cítila, jak se jí zrychlil pulz, když jí McArdle hrozil. Ohlédla se na dítě a pomalu se přesunula ke dveřím do kuchyně. Zastavila se v nich, stále měla výhled na manžela s křečovitě staženou a zrudlou tváří, zatímco zpráva v televizi pokračovala.

Hlasatelka nyní představila jakéhosi duchovního. Melanie se naklonila, aby lépe viděla na obrazovku, a zahlédla, že pastor sedí za stolem společně s policisty. Předčítal z papíru: „Já a má manželka ani nedokážeme popsat, jak nás zdrtila ztráta naší milované dcery Carly. Byla to krásná mladá dívka, laskavá a milovaná všemi, kdo ji znali. Nic nikdy nezaplní prázdnotu v našich srdcích, která vznikla jejím skonem, ale naléhavě vás prosíme, pokud víte něco, co může pomoci policii s vyšetřováním, kontaktujte ji. Naše vnučka Beth zmizela toho dne, kdy Carly odešla z domova, a od té doby ji nikdo neviděl. Policisté nás ujistili, že dělají, co je v jejich silách, ale nemohou být všude naráz, a proto potřebujeme pomoc vás všech, abychom Beth nalezli. Má žena a já si o naši vnučku děláme velké starosti. Policie má důvod domnívat se, že možná byla v rukou těch lidí, které dnes ráno kdosi zastřelil, a já bych opět chtěl naléhavě poprosit kohokoliv, kdo by měl nějakou informaci, jakkoliv bezvýznamnou, aby se s policisty spojil.“

McArdle vyskočil z pohovky a hrozil obrazovce pěstí. Upil z plechovky pivo a poté ji odhodil. Když se rozkřikl, Melanie couvla hlouběji do kuchyně. Už ho viděla rozzlobeného, viděla ho zuřit a ohánět se kolem sebe, ale tohle bylo jiné. Vypadal zoufale, jako zvíře zahnané do kouta. Melanie se bála.

Ustoupila ke kuchyňskému stolu a otevřela zásuvku. Upřeně hleděla dovnitř a ruce se jí chvěly, ale dokázala uchopit dlouhý nůž. Ten se pro ni náhle změnil z důvěrně známé věci, kterou často

automaticky používala, v něco, co by mohlo zvrátit vše, s čím se ve svém životě smířila. Držela rukojeť u stehna, pak ji schovala za záda a vydala se k otevřeným dveřím.

Když vstoupila do obývacího pokoje, pastor už z obrazovky zmizel a s hlasatelkou mluvil policista.

„Jsme nesmírně znepokojeni, pokud jde o osud malé Beth,“ řekl. „Víme, že nejbližší hodiny a dny jsou pro takovéto vyšetřování klíčové, a potřebujeme využít veškerou podporu, kterou nám veřejnost poskytne.“

Hlasatelka se zeptala: „Co si myslíte, že se s dítětem stalo?“

„O tom nechci spekulovat. Řeknu jen tohle: pokud máte nějaké podezření, třeba i mlhavé, musíte ihned kontaktovat policii.“

McArdle vychrlil proud nadávek a vrhl se k televizi. Stiskl tlačítko a obrazovka ztmavla, ale to ho neuspokojilo. Máchl rukou a shodil ji z držáku na zdi. Televize se roztříštila na podlaze, hluk vzbudil dítě.

„A ty, sakra, taky drž hubu!“ McArdle se otočil k dítěti a znovu zařval: „Povídal jsem, abys, kurva, držela hubu!“

Když se chystal vyrazit vpřed, postavila se před něj Melanie.

„Co se děje?“ zeptala se.

„A ty můžeš taky jít do prdele.“

„To je to jejich dítě, co?“ Pohlédla na plačící holčičku. „Ta z televize, že?“

McArdle zaťal pěsti. Na tváři se mu objevily vrásky, když se rozkřikl: „Kdo jseš, abys mě zpovídala?“

Udělal krok vpřed a natáhl ruku, aby ji popadl za krk. Melanie se ohnala nožem a zasáhla ho poblíž lokte. Vystříkla rudá krev, McArdle ucukl a chytil se za paži.

„Ty zasraná děvko!“ McArdle na ni pohlédl, oči měl rozšířené, obočí mu vylétlo téměř až k vlasům.

„Dej mi ten podělanej nůž.“

Melanie máchla nožem znovu – tentokrát ho zasáhla do otevřené dlaně. Vykřikl, krev mu stékala po prstech a kapala na bílý koberec. Na okamžik se předklonil a schoval si ruku do podpaží. Melanie sevřela nůž oběma rukama a zvedla ho nad hlavu. Rychle jím bodla dolů, mířila na místo mezi lopatkami. Cítila, že klesající čepel pohání váha celého jejího těla. Ruce měla pevně sevřené kolem střenky, bezpochyby ho chtěla zabít. Nevěděla, jestli to provedla příliš pomalu nebo byla příliš slabá poté, co ji zbil, ale zdálo se, že z jejích pohybů vyčetl, co zamýšlí. Ukročil stranou právě včas, aby čepeli uhnul. Ostří mu rozřízlo košili a zůstalo vězet hluboko v pravé paži.

Zařval bolestí.

Melanie se dívala, jak McArdle vrávorá. Shodil ze stěny obraz, pak narazil na hranu malé skříňky a ohnul stolní lampičku k zemi.

„Ty děvko! Koukni, cos provedla.“ Držel ruku na střence nože, krev mu potřísnila košili a vršek džínových kalhot.

Melanie ho sledovala pohledem, pak o krok couvla ke křičícímu dítěti. Věděla, že svou šanci promarnila. Snažila se vymyslet, co udělá dál. Podívala se na hlasitě brečící dítě a napadlo ji, že by holčičku mohla vzít a utíkat, ale McArdle stál mezi ní a dveřmi. Zabral za nůž a vytáhl ho. Z čepele odkapávala krev. Otočil se k ní a hleděl na ni vypoulenýma očima. „Ty zasraná děvko!“

Melanie se rozběhla do kuchyně. Zaslechla, že McArdle vyrazil za ní. Dostala se ke stolu dostatečně rychle na to, aby stihla otevřít zásuvku. Bylo v ní víc nožů, než si vzpomínala. Strčila ruce dovnitř a snažila se nějaký popadnout, ale prsty měla znecitlivělé. Nože hlasitě rachotily, jak se pokoušela některý z nich uchopit.

„Ty děvko! Zasraná děvko!“ zařval McArdle, když vpadl do kuchyně. Melanie se obrátila čelem proti němu a uviděla v jeho ruce nůž, z něhož stále ještě odkapávala na podlahu krev. Pohled jeho rozšířených šílených očí se do ní vpaloval. Už ho vůbec nepoznávala, vypadal jako posedlý, jako někdo, koho vidí poprvé v životě. Blížil se k ní a zdálo se, jako by rostl. Cítila, že ho nedokáže nijak zastavit, proto se obrátila na útěk.

Poslední, co Melanie McArdlová uslyšela, byl její vlastní výkřik, když jí manžel zabořil nůž do zad. Čepel do ní lehce zajela. Začala se hroutit, a když sklonila hlavu k břichu, na okamžik část nože zahlédla, a poté dopadla na tvrdou, studenou podlahu.

Kapitola dvaačtyřicátá

Detektiv inspektor Rob Brennan byl v polovině cesty po Leith Walk, když uviděl dva psy, kteří se navzájem pozorovali. Se vztyčenými ocasy se čenichy přiblížili k sobě. Na okamžik to vypadalo na boj. Pak jeden ze psů sklopil uši a uznal svou podřízenost vůči tmavému kříženci, který napínal vodítko. Brennan sledoval, jak malý hnědý teriér následně svěsil i ocas a dovolil většímu zvířeti, aby ho zcela ovládlo. Detektiva napadlo, jak se liší lidé od psů. Chování obou je o naparování se a

pózování. Když se přiblížil, díval se, jak na sebe kývají a zdraví se majitelé psů – jeden natahoval ruku a hlasitě hýkal, zatímco druhý stál klidně. Opravdu to bylo tak odlišné? Vzpomněl si na jednu radu od Wullieho, kterou od něj dostal někdy během svých začátků. K hospodské rvačce by nikdy neměli vyrážet policisté – vždycky bylo lepší tam poslat pár policistek. Měl teorii, že přítomnost ženského pohlaví s sebou vždy nese zdvořilejší chování. „Se psy je to stejný, Robbie… Když vidíš psy, jak se rvou, pusť tam fenu, to je od sebe oddělí.“

Když se Brennan blížil ke dveřím pomalovaným černým graffiti, přemýšlel, jak ho Wullie přijme. Bylo to už dlouho, možná příliš dlouho. Ale co s tím může člověk dělat? Vypadalo to teď jako obtěžování, když Wullie už nebyl u policie. Za dob, kdy spolu pracovali, si Brennan nedokázal představit, že přijde den, kdy Wullieho neuvidí, ale ty dny se protáhly v týdny, dokonce měsíce, a on se cítil provinile, že za ním jde teď. Potřeboval však jeho pomoc. Brennan věděl, že někteří lidé by v jeho situaci byli příliš hrdí na to, aby žádali o pomoc, ale on nad to byl povznesený. Wullie měl vždy po ruce odpovědi. Pokud Brennanovi něco unikalo, jakkoliv malého, Wullie to objeví.

Stiskl zvonek a poodstoupil od schodu. Nedočkal se žádné odezvy. Přemýšlel, jestli má minutu počkat, nebo to hned zkusit znovu. Z trafiky naproti přes ulici vyšel stařec a začal mincí stírat los. Výraz zdrženlivého optimismu se během několika vteřin vytratil a v jeho tváři se zračilo celoživotní zklamání. Upustil los na zem.

„Ano?“ Ozval se Wullie.

„Tady Rob.“

„Rob?“ Znělo to nevěřícně – to už to opravdu bylo tak dlouho? „Pojď dál, synu.“ Bzučák uvolnil zámek na dveřích. Brennan vstoupil.

Schodiště bylo šedivé a vlhké jako všechna v Edinburghu. Směsice jízdních kol se tísnila na podestě spolu s různým odpadem. Ve vzduchu visel pach moči a ve svítidlech na stěnách fungovalo jen několik žárovek. Jak se stane, že lidé žijí takhle? pomyslel si Brennan. V jaké fázi se všichni v téhle části země usadí v díře s jednou nebo dvěma ložnicemi, v domě s cizími lidmi, kteří s vámi nikdy nepromluví? Takové bylo bydlení v činžovním domě – většině lidí město nic jiného nenabízelo, takže co mohli dělat? Dát půl milionu liber za dům se třemi ložnicemi si nemohli dovolit.

Brennan vyšel do druhého patra, Wullieho dveře byly otevřené, ale jeho samotného nikde neviděl. Zaklepal. „Zdravím, Wullie.“

„Pojď dál.“ Hlas zněl slabě, unaveně. Brennan vstoupil do malého bytu a okamžitě ho překvapil nedostatek vzduchu. Prostor se zdál příliš vydýchaný na to, aby v něm mohl někdo žít. Prošel chodbou, díval se, jak se v paprscích světla vznáší prach, pak strčil do dveří obývacího pokoje a otevřel je dokořán. Jeden konec místnosti zabírala malá kuchyňka s hrnci a ešusy naskládanými do výše. Na druhé straně místnosti se hrbil Wullie ve starém křesle. Měl na sobě bílý nátělník a šedé kalhoty, přes nátělník se táhla dvojice černých šlí. Zdálo se, že trochu přibral, ale pouze v oblasti malého bříška nad pasem. „Ahoj, Robbie.“

Brennan se usmál. Přestože mu srdce bilo jako o závod, ovládl se. „Vypadáte dobře, pane.“

„Jdi s tím ‚pánem‘ do prdele.“

Brennan kývl. Zamířil k židli na druhé straně malého obývacího pokoje. „Jak se vede?“

Wullie dostal záchvat suchého kašle a promnul si hrudník. Brennan si všiml, že jeho ramena stále vypadají dobře vyrýsovaná, zbytek těla s nimi však nedržel krok. „Mizerně,“ odpověděl, „ale díky za optání.“

Brennan věděl, že Wullie přišel o manželku a má napjaté vztahy se svými dvěma dětmi, ale nechtěl se ho vyptávat na osobní věci. I když starý muž žil nelehký život, žil ho po svém a kdykoliv by tomu dal přednost před soucitem svých známých. „No, nikdo nemládneme“ – poplácal se po břiše – „ani si nezlepšujeme kondici.“

Wullie zaskučel: „Ha, pořád mě ještě dokážeš překvapit, kámo!“

Brennan vytáhl načatý balíček marlborek a ukázal ho Wulliemu. „Dáš si?“

„Že váháš.“ Opřel se v křesle. „Nabídnul bych ti hrnek něčeho, ale nic tady nemám.“

„To je dobrý. Už tak trávím dost času pitím čaje.“

Wullie si vzal cigaretu z nabídnutého balíčku, zapálil ji a řekl: „Slyšel jsem, že jsi měl chvíli ve službě pauzu.“

Brennan se už začínal cítit klidněji, ale ta poznámka ho zasáhla. „Já, no, měl jsem chvíli volno po bratrově smrti.“

Wullie z cigarety dlouze potáhl. „O tom jsem taky slyšel – ošklivá věc… Je mi to líto.“

„To nemusí.“

Wullie poklepal palcem na filtr. „Už s tím nějak pokročili?“

Brennan sykl. „Když na tom případu pracuje Ian Lauder? Děláš si srandu?“

„Takže se s věkem nezlepšuje?“

Brennan se ušklíbl. „Myslíš jako dobrý víno? Nepřijde mi to.“

Wullie se usmál. Jeho tvář protkaly nesčetné vrásky, které se rozbíhaly od koutků očí a pokrývaly téměř každý centimetr pleti. Zdálo se, že od chvíle, kdy se viděli naposledy, mu ztmavl obličej, ale vlasy zesvětlely, zešedivěly. Dokonce i strniště na bradě trčelo jako bílé jehličky. Při pohledu na něj si Brennan náhle uvědomil, jak čas ubíhá. V práci mu nikdy nepřišlo, že by Wullie stárl, dokonce i

když dostal přezdívku Starej Wullie, šlo to kolem něj. Teď to však byl stařec. Brennana napadlo, jestli udělal dobře, když za ním přišel. Bude chtít poslouchat, co se tam venku teď děje? Bude o to mít zájem? Stačí na to vůbec? Zatímco se Brennan zabýval těmito myšlenkami, vše se vyřešilo za něj.

„Tak, Robe, co pro tebe můžu udělat?“

Brennan natáhl ruku a oklepl popel do popelníku na krbové římse. „Dělám na případu, složitým.“

„Viděl jsem tě včera večer ve zprávách.“ Brennan se zazubil. „Konečně trochu slávy.“

Wullie si poposedl blíž k okraji křesla. „To, co máš v rukách, je teda něco. Fakt hodně špinavá věc… Když to vidím, jsem rád, že jsem z toho vypadnul.“

„To myslíš vážně?“

Wullie se zachechtal: „Ale kdepak, do prdele!“ Brennan se ironicky usmál. „Potřebuju tvoji pomoc.“

Wullie se v křesle opřel a narovnal ramena. „Nevím, jestli ti budu k něčemu dobrej…“ Přejel rukama nad svým břichem. „Vidíš, jak jsem nakynul?“

„V tomhle případu má spolu spojitost jen hodně málo věcí, Wullie. Hodně se toho děje, ale nic do sebe nezapadá.“

Starý muž se v křesle opřel ještě pohodlněji. „Pokračuj.“

Brennan mu popsal hlavní body vyšetřování, nevynechal nic, o čem si myslel, že by mohlo být k něčemu užitečné. Když mluvil, vypadal Wullie zamyšleně. Sem tam si promnul bradu a bříšky prstů projížděl vlasy po stranách hlavy. Nepřerušoval vyprávění, ale Brennan věděl, že bude mít otázky.

Když domluvil, zvedl se a protáhl si nohy před krbovou římsou. Wullie pohlédl směrem k oknu, které vedlo na ulici. Zdálo se, že se chystá promluvit, pak se zarazil a pokynul Brennanovi, aby se znovu posadil.

„Co je?“

„Ten Sproul…“

„Jo.“

„Nenašel jsi nějakou spojitost s někým z Edinburghu?“ Brennan v botách nakrčil palce. „Byl z Paisley.“

„Žádný vztahy tímhle směrem?“

„Žádný jsme neobjevili.“

Wullie zakoulel očima. „Tak to nejspíš nic.“

„Na co jsi myslel?“

Wullie si spojil ruce na břiše. „Pohřešuje se dítě a on byl bestie.“

„Bylo to jeho dítě, jsem si tím skoro jistej,“ odvětil Brennan.

Wullie dal najevo svůj nesouhlas. „Odkdy je, sakra, trápí něco takovýho?“

„I kdyby byl nějak spojenej s Tierneym – řekněme, že seděli nějakej čas spolu – tak mi to nepomůže, když je ten bastard mrtvej a nikdo jinej o něm nemluví.“

„Tak možná jeho spojení nebyl Tierney.“

Brennan se dotkl puku na kalhotách a upravil ho. „Nebo možná byl… Ale fungoval jen jako prostředník.“

Wullie na něj ukázal. „To dává větší smysl.“

„Ale nic z toho mi nepomůže. Pořád mám čtyři mrtvoly a pohřešovaný dítě.“

Wullie vstal. Protáhl si svá široká ramena a řekl: „Tak se vrať o pár kroků zpátky, Robbie… Co jsi mi před chvílí povídal o tom vyslýchání?“

Brennan si dal jednu nohu přes druhou a rukou se chytil za kotník. „No, přitáhli jsme k nám Tierneyho známý, zmáčkli jsme je… A nic.“

„Jak tvrdě jsi na ně šel?“

„Sakra tvrdě.“

Wullie se opřel rukou o stěnu, naklonil se a zdůrazňoval svá slova špičkou prstu. „Pak se musíš ptát,

proč nemluvěj.“

Brennan pustil kotník a ukázal mu dlaně. „To je jasný, nechtějí dopadnout jako Tierney.“

„Správně!“ Wullie vytáhl dlouhou cigaretu z balíčku B&H 100 a dal si ji do úst. Jak mluvil, pohybovala se. „Tierneyho spojení je vejš, než ses díval.“

„Myslíš, že bych měl popolízt kousek nahoru.“

Wullie si cigaretu zapálil a ukázal na starou televizi v rohu pokoje. „Po tom představení včera večer ten bastard možná sám poleze dolů… Ujisti se, že na něj narazíš cestou nahoru.“

Brennan položil obě chodidla na podlahu. Nespouštěl oči z Wullieho, vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo na stanici.

„Lou, tady Rob.“

„Zdravím, pane.“

Brennan mluvil věcným tónem, ale v mysli mu jiskřilo. „Nějakej posun u těch šupáků, co jste znova přivedli na stanici?“

Na druhé straně bylo chvíli ticho. „Jako kdyby jim někdo zavřel pusu, šéfe.“

Brennan kývl na Wullieho. „Dobře. Vyhoď je. Všechny najednou. Chci, aby do sebe naráželi na tý podělaný ulici, až půjdou.“

„Ano, pane.“

Nyní si dovolil přidat do hlasu nějaké emoce: „A až to uděláte, chci přitáhnout každýho dealera, kterej mohl Tierneymu třeba jen jednou prodat unci něčeho na zkouření.“

Lou nedokázal skrýt v hlase své pochyby. „To je hodně dealerů. Musí jich být tucty, od kterých mohl něco dostat.“

„Začni svrchu. S těma, o kterejch se ví, že prodávaj herák v Muirhouse. Neobtěžuj se s jejich poslíčkama, jdi přímo za těma nahoře, Lou – a jdi po nich tvrdě… Chci je vyplašit, až budou ušima cedit krev, jasný?“

„Ano, pane.“

Právě když se Brennan chystal hovor ukončit, Lou opět promluvil: „Pane, nevím, jestli na tom něco je, ale měli jsme jeden telefonát a…“ Zarazil se a zdálo se, že hledá správná slova.

„Pokračuj,“ pobídl ho Brennan.

„Volala nám jedna žena z Dean Village a povídala, že někoho viděla tu noc, kdy se střílelo.“

„A?“

„Není to nějaká velká identifikace, ale trvá na tom, že chviličku po těch výstřelech viděla kulhajícího

muže.“

Brennan měl pocit, jako by dostal ránu do břicha. „Jak moc si je jistá?“

„Hodně. A vypadá, že je důvěryhodná.“

„Dobře, Lou, předej tu informaci týmu… A všem ostatním kanálům.“

Ukončil hovor a podíval se na Wullieho. Vypadalo to, že starý muž je o krok před ním.

Kapitola třiačtyřicátá

Když Brennan vyšel na ulici, zkontroloval hodinky – blížila se půl sedmá. Bryceho oslava pro Laudera a jeho tým bude u Býka v plném proudu. Nejraději by tam nešel. Už jen z představy, že uvidí Laudera a Bryceho naplněné škodolibou radostí, se mu chtělo zvracet. Jeho mysl však zcela zaplnily myšlenky na Kulhavce. Lauder ho nikdy nevystopoval, nikdy se mu ani nepřiblížil. Brennan věděl, že je lepší než Lauder a na chycení toho bastarda mu záleželo mnohem víc, ale profesionálové umějí zmizet a tenhle chlapík je očividně dobrý, velmi dobrý.

U hospody Foot of the Walk Brennan přešel silnici. Město bylo rozkopané kvůli zavedení tramvajové dopravy, které se, jak se zdálo, nikdy neuskuteční. Chvíli zvažoval, že na Bryceho a Lauderovu oslavu nepůjde, ale určitě tím mohl získat nějakou výhodu, když se s nimi setká ve chvíli, kdy se nebudou

tak hlídat. Zamířil k Býkovi. Práce na tramvajové trati tu probíhaly už roky, některé firmy na Walk kvůli tomu zkrachovaly a teď se povídalo, že kvůli finanční krizi tramvaje nebudou jezdit dál než na York Place. Brennan pohlédl na sochu královny Victorie a zavrtěl nad tím hlavou. Co se to, sakra, s tímhle městem děje? pomyslel si.

Pitlochry mu připomnělo, že jsou i jiná místa k životu, místa s čistým vzduchem a čistými domy. Se zelení a odpadkovými koši, které se vysypávaly. S opilci bezpečně zalezlými ve svých domech pro střední třídu, místo aby se hrnuli z každého obchodu. Z města už byl unavený, vyčerpávalo ho. Když vsunul ruku do kapsy, nahmatal obrázek, který mu dala Lorraine. Pohrával si s myšlenkou, že ho vytáhne a podívá se na své rostoucí dítě, ale nechtěl riskovat, že ho někdo uvidí. Místo toho vytáhl mobil a vytočil Lorrainino číslo.

„Ahoj, Robe.“

„Začíná to být absurdní.“

„Co to?“

„Kriste, přestaň s tou psychiatrickou mluvou.“

„Když chceš.“

Brennan si přesunul mobil k druhému uchu. „Potřebuju se s tebou vidět.“

Lorraine s jistou dávkou sarkasmu odpověděla: „Konečně se ti v diáři uvolnila chvíle.“

„Řekni kdy.“

„Dnes večer?“

Brennan vzdychl. „Dneska večer nemůžu.“

„Skvělé! Proč jsi volal, Robe?“

„Podívej, opravdu tě potřebuju vidět. Jen to prostě nezvládnu dneska večer.“

„Dobře, kdy?“

„Co třeba v pondělí?“

Zvýšila hlas: „Snažíš se být vtipný?“

Pokud to tak bylo, ten vtip mu nedošel. „Co tím myslíš?“

„Robe, máš se mnou v pondělí sezení… Jsem pořád tvá lékařka, vzpomínáš?“

Na sezení úplně zapomněl, musel si ho poznamenat, než mu Gallowayová dala případ. „Dobře, takže v pondělí. Pokusím se přijít včas.“

„Nesnaž se příliš usilovně,“ odvětila stroze. „Měj se, Robe.“

Ukončila hovor. Brennan se díval, jak telefon pohasíná, potom se pomalejším krokem vydal dál.

Býk byl podzemní bar, tmavý a ošuntělý. Když dorazil, detektiv konstábl Stevie McGuire ho uviděl vcházet a vydal se ho přivítat. „Zdravím, pane.“

„Zdvořilosti můžeš vynechat, Stevie, nejsme ve službě.“

„Dobře, šéfe… Dělám si legraci! Co vám můžu přinést?“

„Půllitr piva, ale slabšího.“ Brennan sledoval, jak McGuire objednává pití, a hledal po baru známé tváře. Lauder a Bryce už měli něco vypito, byli středem pozornosti. Seděli na židlích u okna, prominentních místech, aby si jich každý všiml. Když Lauder zachytil Brennanův pohled od baru, pozvedl na pozdrav sklenici. Brennan kývl a donutil se k mdlému úsměvu. Ten bastard se bavil na jeho účet.

McGuire mu přinesl pivo a posadil se u baru, Brennan si ho vzal a upil. Při takových příležitostech vždy zůstával u jednoho piva. Nebylo dobré opít se před kolegy. Jednalo se o slabost, a to byla přesně věc, na kterou každý z týmu čekal. Wullie mu vždy říkal: „Dej si pití, užij si ho, ale ať o tom nikdo z týmu neví.“ Opít se znamenalo ztratit sebekontrolu, a když k něčemu takovému dojde, člověk dělá chyby. Brennan si ve svém postavení nemohl žádné chyby dovolit. Chyby byly pro lidi jako Lauder.

Brzy jednu udělá, a až se tak stane, Brennan hodlal být u toho a opéct mu koule na rožni.

„Už jste slyšel tu dobrou zprávu?“ zeptal se McGuire.

„O Jejím Veličenstvu?“

„Jo… To asi bude její oficiální titul, co?“

„Ona si myslí, že to je, sakra, už teď.“

„Ale stejně, pro nás je lepší, když je milá. A přesune se do nejvyššího patra… To hrozí jen malá šance, že na ni narazíme.“

„Ještě není pryč.“

„Pravda. A my taky ne.“

Brennan opět přiložil své pivo k ústům, upil další doušek a spustil ho. „Ještě máme nějaký možnosti.“ Pohlédl na sklenici v McGuirově ruce. „Kolik jsi jich měl?“

Vysunul čelist. „Dvě. Tohle je třetí.“

Brennan mu ji vzal z ruky. „Dej si pomerančovej džus.“

„Cože? Myslel jsem, že nejsem ve službě.“

„To nejseš… A rád bych, aby to tak zůstalo u nás obou, takže si dneska večer dej pomerančovej džus.“

„Ano, pane.“ McGuire sklouzl na zem.

„A o tomhle už jsem ti něco povídal.“

Odpovědí mu bylo pokývnutí a lehký úsměv provázený mrknutím.

Brennan přešel ke stolu, kde seděli Lauder a Bryce. Pivo si vzal s sebou a postavil ho na stůl, poté co je pozdravil. Bryce vstal. „Posaď se, Bryce,“ řekl Brennan. „Jen jsem se zastavil, abych týmu poblahopřál.“

Lauder odvrátil pohled a ušklíbl se. Vzal sklenici a napil se. Když ji oddaloval od rtů, zapraskal konec jeho knírku kolem okraje sklenice statickou elektřinou. „To je od tebe moc milý, Robe. Určitě to budu mít na paměti, až budu příští tejden dělat rozpis služeb.“

Kolem stolu zahlaholil smích. Brennan se podíval na Bryceho, který se tvářil rozpačitě. Byl to dobrý chlap, zato Lauder si kopal hrob.

Brennan zvedl své pivo. „Jenom se moc nenaparuj, Iane. Ještě zbejvá trocha času, než za ten stůl zasedneš.“

Lauder si uhladil konce knírku. „To si děláš legraci, co? Čekáš, že to uzavřeš o víkendu?“

„Už se staly podivnější věci.“

„Moc jich teda, sakra, nebylo. Myslím, že začínáš blouznit, synu. Chceme dát tý Fullerový silnější baterku, co ti s ní svítí do ucha.“

Pár úšklebků se změnilo ve smích, ale většina lidí kolem stolu tentokrát zůstala zticha. Tenhle Lauderův výrok byl přes čáru, věděl to Brennan i všichni ostatní. Bryce se zvedl ze svého místa.

„Pojď, Robe, koupím ti pití.“

Brennan si změřil Laudera chladným pohledem a vykročil směrem k baru. Pulz se mu pořádně zrychlil, adrenalin stoupl, ale tyhle věci se naučil skrývat už dávno.

„Omlouvám se za Iana,“ řekl Bryce. „Někdy se chová jako kokot.“

„Jenom někdy?“

„No, většinou. Podívej, neber si to tak…“

Brennan se dotkl detektivova lokte. „To je dobrý, Bryce. Jdi a užívej si večírek. Dosáhli jste dobrýho výsledku, chlapci si to zaslouží.“

Když se Bryce vrátil ke stolu, přistoupil k inspektorovi McGuire s pomerančovým džusem v ruce. „Co to bylo?“

„Tohle? Vůbec nic.“

Brennan upil další doušek piva a sledoval slovní výměnu mezi Brycem a Lauderem. Zdálo se, že jsou ve sporu. Brennan si přál, aby si býval mohl vsadit peníze na výsledek. Lauder vstal a prudce zvedl své pití ze stolu. Ke dnu sklenice zůstal přilepený tácek. Zatímco Lauder dopíjel pár posledních doušků, tácek na několik vteřin držel přilepený, ale pak se snesl k zemi. Lauder s bouchnutím sklenici postavil a rozzlobeně zamířil ke dveřím. Bryce zvedl ruce v předstírané obraně, ale odpovědí mu bylo gesto, aby toho nechal.

„Tak jo, Stevie, jsi připravenej vyrazit?“ zeptal se Brennan.

„Cože? Zrovna jsem si koupil tenhle pomerančový džus – stál mě dvě podělaný libry.“

„Koupím ti pak jinej, jdeme.“

Brennan vyšel za Lauderem na ulici. Sledoval, jak nasedá do auta a přikládá si k uchu telefon.

„Zaparkoval jsi poblíž, Stevie?“

„Jo, vzadu.“

„Dobře, jdi pro auto. Zůstaň ve spojení na telefonu, ne vysílačkou.“ McGuire pohlédl na Brennana. „Co se tady děje?“

„Prostě to udělej. A pospěš si. Já mám auto tamhle, takže se za něj pověsím. Zavolám ti, abys věděl, kam jede. Když si budu myslet, že si mě možná všimnul, předám ho tobě. Dobře?“

„Jo, dobře.“

„Tak jo. A teď pohni. Nechceme ho ztratit hned, jak se rozjede.“

Brennan přeběhl ulici a nastoupil do passatu – motor nastartoval na první otočení. Chvíli počkal, až mu to provoz umožní, pak auto na ulici otočil. Když Lauder vyjel, zařadil se asi tři nebo čtyři auta za něj.

Brennan vytáhl telefon, zasunul ho do hands-free držáku na přístrojové desce a zavolal McGuirovi.

„Stevie, to jsem já, jedu teď za Lauderem. Míří směrem na London Road…“

„Dobře, nejsem daleko za vámi – zrovna jsem na křižovatce, čekám na nějakou mezeru.“

„Tak jo, budu tě dál informovat.“

Brennan sledoval Laudera po London Road přes dvoje semafory a jedny práce na silnici. Městské služby vykácely nemocné stromy v London Road Gardens a naložily je do kontejneru, který postavily na silnici, čímž ji zúžily ze čtyř pruhů na dva. Šňůra autobusů městské dopravy se táhla po celé délce až ke křižovatce s Easter Road a řidič v čele fronty vypadal, že se chystá vrazit autobusem do kontejneru.

Brennan stále sledoval Lauderovo auto. Zdálo se, že zpomaluje. „Stevie, myslím, že zastavuje.“

„Dobře. Kde jste?“

„Zrovna projíždím kolem obchodu na rohu. Chci ho předjet – můžeš ho převzít? Vystupuje.“

„Jasně. Zastavím v pruhu pro autobusy, dokud se zase nerozjede. Zůstaňte na lince.“

„Zůstanu.“

Brennan dojel k supermarketu Sainsbury’s na konci ulice, odbočil na parkoviště a zamířil v opačném směru zpět. Byl za žlutým hyundai, když Lauder opět nastoupil do auta a pokračoval v jízdě.

„Už zase jede, pane.“

„Vidím ho.“

„Dobře, zůstanu u něj. Na světlech odbočuje, jede do kopce směrem k Regent Road.“

Brennan počkal, až přejedou dvě auta, a rychle zabočil, aby se opět připojil k pronásledování. Viděl McGuirův tmavomodrý golf jedno auto za Lauderem. Začal blikat prakticky ve stejný okamžik, kdy už přejížděl do druhého pruhu.

„Teď zahýbá na Calton Hill, pane.“

„Drž se ho.“

Když auta najela na příjezdovou cestu za Old Royal High, Brennan se podíval na park. Byl temnější, než čekal, viděl tmu jako v pytli. Světla aut ozařovala štěrkovou cestu před nimi, ale měsíc moc nesvítil. Když Lauder odbočil doleva, projel kolem památníku a zamířil na parkoviště, Brennan řekl McGuirovi, aby dál nejezdil.

„Dobře, uber, Stevie. Nech ho zaparkovat.“

McGuire zajel s golfem na travnatý okraj. Brennan ho následoval, vystoupil a přeběhl k řidičovým dveřím.

„Co chystá?“ zeptal se Brennan.

„Mě se ptejte. Chce si zaplatit nějakýho podělanýho chlapečka?“

Brennan pochybovačně stáhl koutky úst. „Lauder? Ten není na chlapečky o nic víc než já.“

„Tohle je Calton Hill. Nechcete mi něco říct, šéfe?“

„Do prdele… Pojď a vezmi tu baterku.“

Brennan vyrazil směrem k parkovišti, McGuire běžel za ním. Když míjeli Národní památník, uviděli, že Lauder zaparkoval. Brennan se otočil a mávl na McGuira, aby se zastavil. Sám se skrčil za základnou památníku.

„Co se děje?“

„Vystupuje, čekej.“ Brennan se znovu přikrčil.

„Viděl vás?“

Brennan vykoukl přes okraj. „Ne. Jen se rozhlížel.“ Brennan sledoval Laudera, jak přechází k malému hatchbacku. Znovu se rozhlédl a poté otevřel dveře spolujezdce.

„Dobře, pojď za mnou. Ale nechoď po cestě.“

Brennan šel podél štěrkové pěšiny a držel se těsně u keřů. Když štěrk skončil, zůstal na trávníku a pokračoval přikrčený k zemi. Jakmile se přiblížil k autu, spatřil, že uvnitř sedí dva lidé. Rozeznal obrysy jejich hlav, jak spolu rozmlouvají.

Opatrně se dostal ještě o něco blíž a uviděl, že to auto je malá červená astra – připadala mu vzdáleně povědomá.

„Poznáváš to auto, Stevie?“

Odpovědělo mu zavrtění hlavou. „Ne. Měl bych?“

Brennan se usmál. „Možná ne.“ Natáhl ruku. „Dej mi tu baterku.“

„Co chcete dělat?“

Brennan se podíval k autu, hlavy zmizely. „Počkej, dokud neuslyšíš vrzat péra, pak pojď za mnou.“

„Kriste, to tam má nějakou buchtu?“

„Radši doufej, že je to buchta.“

Auto se začalo pohupovat, nejprve téměř neznatelně, ale pak s větší razancí. Brzy zaskřípaly závěsy kol.

„Dobře. Jdeme.“

Brennan se rychle přesunul k autu. Teprve když se dostal ke dveřím spolujezdce, rozsvítil baterku. Zaťukal na dveře, okénka byla zapařená. Ukázal McGuirovi, aby auto obešel na druhou stranu, zároveň vytáhl služební průkaz, naklonil se a dveře otevřel.

„Zdravím.“

Dívka na zadním sedadle zaječela.

„Ježíši Kriste,“ zaklel Lauder.

Brennan se usmál a nahlédl dovnitř s průkazem v ruce. „Myslím, že by sis radši měl oblíknout kalhoty, Iane.“

„Kurva, to jseš ty!“

„Osobně, ale ne sám,“ ukázal na McGuira u druhého okénka.

Lauder se rychle ohlédl zleva doprava. Dívka na sedadle začala fňukat.

„Taky zdravím… Aylish, že? Z News, jestli se nepletu.“ Lauder se naježil: „Do prdele, já ti jednu vrazím, Brennane.“

Brennan mu odpověděl smíchem a nakloněním hlavy. „Myslím, že s tím jsi nadobro skončil, kamaráde.“

Kapitola čtyřiačtyřicátá

Brennan poodstoupil od auta, přešel na McGuirovu stranu a přikázal mu, aby začal sepisovat podrobnosti. McGuire kývl a dal se do práce. Když detektiv konstábl obcházel auto, dveře se rozlétly a Lauder vystoupil. Ztěžka se postavil a dopínal si přezku opasku. Tvář měl bílou, Brennan to ještě zvýraznil tím, že mu na ni posvítil.

„Nesviť mi tou zasranou baterkou do očí,“ štěkl Lauder.

„Dávej si pozor na tón, mluvíš se zatýkajícím policistou.“

„Ježíši, Robe, to nemyslíš vážně.“

Brennan si ho změřil pohledem od hlavy k patě. „No, radši tomu věř.“ Zahleděl se Lauderovi přes rameno do auta na rozcuchanou Aylish. „Netváří se moc šťastně. Však taky nejspíš přijde o práci.“ Přešel k McGuirovi a řekl: „Jmenuje se Aylish Dunnová… Zjisti další podrobnosti, Stevie.“

„Ano, pane.“

Lauder si zastrčil cípy košile. „No tak, Robe… Určitě si můžeme promluvit alespoň o tomhle.“ Odtáhl Brennana od astry.

Brennan se samolibě usmál. „To si snad, sakra, děláš srandu… Dával jsi týhle kočce víc než jen svýho ptáka, Laudere. Myslíš, že mám hlavu vzadu na zip?“

„To nemůžeš dokázat!“

Brennan se zasmál. „Zrovna jsem tě přistihnul až po koule v reportérce z News, přesně těch novin, co uveřejňovaly uniklý podrobnosti z nejsledovanější vraždy za posledních deset let, a ty po mně chceš důkaz. Prober se, sakra, chlape… Jenom trocha týhle špíny stačí na to, abys skončil.“

Lauderův výraz byl nečitelný. Zdálo se, jako by se mu oči stáhly do hlavy. Z obličeje se mu vytratila všechna barva. Podíval se k autu a Brennan jeho pohled sledoval. Dívka uvnitř teď vzlykala silněji, tvář měla zabořenou v dlaních.

„Předhoděj ji vlkům, Robe. Je ještě mladá – její kariéra skončí dřív, než začala.“

Brennan z reportérky nespouštěl oči. Bylo mu jí do jisté míry líto – Lauder ji využil. To on si zasluhoval, aby za to zaplatil. „Řeknu ti, co pro tebe udělám, starej kamaráde. Dám tady Stevovi víkend na to, aby sepsal hlášení. Jestli tvoje rezignace bude v pondělí ráno u Gallowayový na stole jako první, vynechám ji z toho.“

„Rezignace!“ Prsty mu vylétly k ústům, zalapal po dechu. „To je to tak zlý?“

Brennan se usmál. „Ne, kamaráde, je to tak dobrý.“ Poplácal detektiva inspektora ze strany po paži.

„Odvez tu holku domů.“

Když Lauder odcházel, Brennanovi začal zvonit telefon. „Jo, ještě jedna věc, Laudere, než odejdeš – chci všechny tvoje složky o Kulhavci.“

„Cože?“

„Slyšel jsi – všechno. A chci je hned, než podáš tu rezignaci.“ Potom přijal hovor: „Brennan.“ Byl to Lou. „Šéfe, pokročili jsme dál.“

„Povídej.“ McGuire přišel a zastavil se vedle něj, zatímco Lauder se připojil k rozrušené dívce.

„Poslali jsme patrolu k jednomu z těch dealerů na seznamu…“

„Ke komu?“

„Je to velký zvíře, jmenuje se Devlin McArdle.“

„Pokračuj.“

Louův hlas stoupal a klesal, zdálo se, že se snaží vysypat to ze sebe co nejrychleji. „Strážníci našli McArdlovu manželku na podlaze v obýváku. Doplazila se tam z kuchyně s dvaceticentimetrovým nožem v zádech.“

„Všemohoucí bože.“

„Je to ještě horší. Byla tam dětská postýlka… Hračky a pampersky. Sousedi říkali, že McArdlovi děti neměli, ale tu ženu někdo viděl včera s miminem.“

Brennan se zhluboka nadechl. Cítil, jak mu srdce buší v hrudi. „Kde je McArdle?“

„To je to, pane. Není po něm ani stopy. Ani po dítěti.“

„Ježíši…“

Louův hlas zněl teď nadšeněji: „A ještě jedna věc, šéfe…“

„Jaká?“

„Melanie McArdlová, manželka – se drží. Je na intenzivce v Královský. Ztratila spoustu krve, ale žije.“

„Mluví?“

„Ne, pane. Je v bezvědomí.“

Brennan ukázal McGuirovi k autu. „Dobře, jedu tam, Lou. Nech všude vyvěsit McArdlovu podobiznu. Chci, aby letiště a přístavy odsud až k podělanejm bílejm útesům v Doveru byly ve střehu a aby o něm dostalo zprávu každý oddělení v zemi. Hned.“

„Ano, pane.“ Ukončil hovor.

McGuire na něj tázavě hleděl. „Co se děje?“

„Máme našeho muže.“

„Cože?“

Brennan se rozběhl k autu. „Pojď. Musíme se dostat do Královský.“

Cestou do nemocnice Brennan McGuirovi tlumočil rozhovor, který vedl s Louem. Detektiv konstábl se na sedadle řidiče naklonil kupředu a sevřel volant pevněji. „Znám to jméno.“

„Říkají mu Deil… Strašnej chlap.“

„Ale je to dealer. Co chce, proboha, dělat s dítětem?“

„To by mě taky zajímalo, Stevie… To by mě taky zajímalo.“

Brennan hleděl na silnici před nimi, míhající se oranžové pouliční lampy a přední světla aut, jak se had vozidel proplétal městem. Srdce mu silně bušilo, myšlenky létaly od pohřešované holčičky a její zavražděné matky k pastorovi a k faře v Pitlochry, kde se pro ně všechno tak zvrtlo. Tohle město lidi polyká, pomyslel si. Edinburgh nasával lidi ze všech směrů a využíval je pro své vlastní účely. Nebyl

místem pro slabé, nejisté, osamělé nebo závislé. Pod lampami byly ulice jasně osvětlené, ale skrývaly se v nich i stíny a číhala temnota. Carly přijela do města, aby unikla svým strastem, a město ji přijalo, ale podle svého. Viděl, jak ji Tierney na autobusové zastávce zdraví, slibuje jí pomocnou ruku a přitom celou dobu plánuje, co by si od ní mohl vzít, co by mohl udělat s jejím křehkým mladým životem, aby mu to něco přineslo, aby získal pár liber do vlastní kapsy. To tu život měl tak nízkou cenu? Tohle nebyla žádná válkou zničená díra, ale Edinburgh, hlavní město civilizovaného národa.

Nebo se to o něm alespoň říkalo.

Brennan stáhl okénko a snažil se zachytit trochu vzduchu, nechal chladný noční větřík, aby mu vál do tváře. Cítil se unavený, opotřebovaný. Emocionálně se už zcela vyčerpal, ale věděl, že musí pokračovat. Byla to jeho práce a byl si jistý, že nikdo jiný ji nebere tak vážně jako on.

V areálu nemocnice McGuire ostře zatočil a zajel s malým volkswagenem na čáry, kde před hlavním vchodem parkovaly sanitní vozy. Muž v modrozeleném overalu na ně něco křičel. McGuire se k němu vydal a ukázal mu svůj služební průkaz, zatímco Brennan běžel na recepci.

Za přepážkou seděla zamračená žena blížící se šedesátce. Nekompromisně odmítala vzít na vědomí frontu lidí před sebou. Brennan se frontou prodral, ignoroval všechny protesty a před ženou praštil dlaní do přepážky.

„Melanie McArdlová.“

„Nemůžete sem jen tak přijít a –“

Objevil se McGuire s průkazem v ruce. „Policie!“

Žena si sundala brýle, podívala se na malý monitor, několikrát klikla myší a řekla: „Opravdu bych vás měla nechat, abyste si promluvili s –“

„Ušetřete nás toho, zlato. Prostě nám dejte číslo pokoje,“ přerušil ji Brennan.

Zavrtěla hlavou, otočila se tváří k nim a nasadila si brýle zpět. „Je to číslo 202. To je o dvě patra výš, vpravo.“

Policisté vyrazili poklusem k výtahům. Vyhnuli se pojízdnému lůžku a hnali se k posuvným dveřím, které se zavíraly. Brennanovi se povedlo mezi ně strčit ruku a rozevřít je. Výtah byl přecpaný nočními návštěvníky a sestrami. Jel jím i lékař s psací podložkou a stará žena na vozíku. Brennan cítil, jak se na páteři potí. Otřel si čelo hřbetem ruky a díval se, jak se rozsvěcují čísla pater. Když dojeli do druhého patra, protlačil se dopředu, aby vystoupil jako první.

Otočil se doprava a běžel na konec chodby, kožené podrážky jeho bot hlasitě pleskaly o dlaždice. Žena v bílém plášti se přitiskla ke stěně, když se Brennan s McGuirem kolem ní hnali ke dveřím s číslem 202. Zdálo se, že ji šokovalo, když se zastavili před malým skleněným okénkem a zahleděli se dovnitř. Pak se zeptala: „Co se to tu děje?“

„Kdo jste?“

Žena se nedala. „To bych se měla ptát já vás.“

Brennan vytáhl peněženku a mávl jí před očima svým služebním průkazem. „Detektiv inspektor Robert Brennan, edinburská policie, a tohle je detektiv konstábl Stephen McGuire.“

„Ach.“ Dala si ruku do kapsy a upravila si neposlušný pramínek vlasů, přidala ho za ucho k ostatním.

„Vy jste tady s těmi dalšími.“

„Dalšími?“

„Už tu nějací policisté jsou. Jeden je stále uvnitř.“

Brennan se obrátil zpět k okénku a zadíval se do pokoje. U postele seděla policistka. Kývl na McGuira, aby šel dovnitř. Detektiv konstábl otevřel dveře.

„Jak je jí? Myslím tím, jaký je její stav?“

„Ztratila velké množství krve a je stále v bezvědomí, ale nezjistili jsme poškození žádného orgánu. Má velké štěstí, že žije.“

Brennan si hryzal spodní ret – tohle nebyla úplně slova, která doufal, že uslyší. „Dostane se z toho?“ Lékařka se zadívala do chodby. „Na odpověď na vaši otázku je opravdu příliš brzy, inspektore.

Příštích několik hodin bude kritických…“ Vypadalo to, že něco vyhlíží, nebo spíš někoho. „Podívejte,

tohle všechno je velice neobvyklé. Nejsem si jistá, jestli byste tu vůbec měli být. Ta žena utrpěla silné trauma.“

„Víte, kdo je tam uvnitř?“ zeptal se Brennan.

„Žena, kterou někdo velice ošklivě bodl. Vím to, ošetřovala jsem ji.“

„Jestli nežijete v bublině, doktorko, víte, že se tady v Edinburghu pohřešuje dítě… Řekl bych, že ta žena, která leží tam uvnitř, se o něj starala, takže je možná naše nejlepší příležitost k tomu, abychom to dítě našli živé. Dává vám to smysl?“

Lékařka couvla. „Koukněte, musím zajít za ředitelem, nejsem obeznámená s postupy pro –“

Brennan se otočil ke dveřím. „Tak se běžte vypořádat s byrokracií, zlato – a dejte mi vědět, až s ní skončíte.“

Když vstoupil, McGuire se ohlédl a řekl: „Je v bezvědomí, šéfe.“ Brennan přešel k posteli a kývl na policistku. „Žádná změna?“

„Je pod sedativy… Trochu mumlala a maličko se pohnula, ale neřekla žádná slova,“ odpověděla policistka.

Brennan si prohlédl tvář Melanie McArdlové. Byla pohmožděná a potlučená. Na čele jí vystupovaly černé stehy a nos zakrýval bílý obvaz. Brennana napadlo, jaké hrůzy jsou asi pod ním. Ta žena byla surově zbitá. Něčím takovým by si neměl projít nikdo, pomyslel si.

Brennan se odvrátil, přešel k oknu a vyhlédl na noční oblohu. Město spalo, ale věděl, že on nebude mít klid, dokud McArdla nenajdou. Svlékl si sako a přitáhl si židli. „Běžte domů a trochu se prospěte, vy dva.“

Podívali se na sebe. „Myslím, že raději počkáme tady, pane,“ odvětil McGuire.

Brennan se posadil, dal si sako přes sebe a řekl: „Tak si poslužte.“

Kapitola pětačtyřicátá

Byla studená noc. Brennan přemítal, jak se asi cítí pacienti v nemocnici. To se v nich netopilo? Ořezaly se náklady až tak? Snažil se na židli uvelebit nějak pohodlně, ale dolní část zad ho bolela, ať se otočil jakkoliv. Pokoušel se nepřipomínat si, kolik toho závisí na tom, aby se Melanie McArdlová probrala a řekla jim, co ví… Pokud něco ví.

Ta žena téměř zemřela, brutálně bodnutá do zad – jaké byly šance, že po něčem takovém promluví? Podle Brennanových zkušeností se manželky daly přimět k výpovědi často problematičtěji než samotní zločinci. Vyžadovalo to něco působivého, co by je postrčilo přes okraj do oblasti, kde už věci jako hrdost a loajalita nehrají roli. Ocitla se tam už Melanie? Kvůli dítěti doufal, že ano, ale věděl, že pro Melanii to znamená začínat znovu od nuly. A to by v jejím věku a s její zátěží rozhodně nebylo jednoduché.

Brennan se na židli znovu zavrtěl. Pode dveřmi dýchl dovnitř průvan a ovanul mu kotníky. Zvedl

nohy a opřel si je o okraj postele. Od chvíle, kdy sem dorazil, Melanie se ani nepohnula. Přišel doktor a potvrdil, že tu mohou zůstat. Také jim řekl, že pro tu ženu už nemohou víc udělat a vše je v rukou božích. Potřebovala, aby ji nechali odpočívat a její tělo se tak mohlo samo pokusit o uzdravení. Její šance odhadoval zhruba padesát na padesát.

Inspektor vzdal snahu usadit se pohodlně a zvedl se ze židle. McGuire se probral: „Šéfe?“

„Spi dál.“

Policistka byla vzhůru, dávala pozor na pacientku. Brennan k ní přistoupil a zašeptal: „Když se začne probírat, pošlete pro mě Stevieho.“

„Ano, pane.“

„Nenechávejte ji o samotě – je to důležitý.“

Policistka odpověděla přikývnutím a lehkým úsměvem.

Brennan zamířil k bílým dveřím, stiskl kliku a vešel do oslepujícího světla na chodbě. Oči ho pálily, jak jim chvíli trvalo, než si přivykly. Zvedl ruce, aby si je promnul. Věděl, že už je příliš dlouho bez cigarety, a cítil v hrudním koši prázdné místo, které žádalo o nikotin. Sjel výtahem do přízemí a vydal se na parkoviště. Noční vzduch venku byl svěží a studený. V chladném větru poletovaly drobné kapičky a hrozilo, že možná přijde liják. Brennan vytáhl mobil a zkontroloval zprávy. Měl jednu od Sophie. Jeho dcera psala málokdy. Když uviděl v telefonu její jméno, lekl se, že se něco stalo, a rychle sms otevřel.

Zpráva zněla: „Viděla jsem tě v telce, kvůli té pohřešované holčičce. Omlouvám se, že jsem se vypařila. Máma říkala, že sis o mě dělal starosti, ale jsem v pořádku a už budu co nejhodnější. Líbá Sophie.“

Brennan věděl, že ji k tomu vybídla Joyce, ale na tom nezáleželo. Zvláštním způsobem to pro něj znamenalo víc. Měl podporu lidí, rodiny. Vzpomněl si na obrázek Lorrainina dítěte v kapse a napadlo ho, co to s nimi asi udělá. Nechtěl ublížit Sophii ani Joyce. Nechtěl ranit ani Lorraine, ale věděl, že ať udělá cokoliv, vždy tím někomu ublíží.

Brennan vrátil telefon do kapsy a vytáhl cigarety. Už mu zase zbyly jen silkcutky a jejich chuť nestačila na to, po čem toužil. Vykouřil jednu až téměř k filtru, pak si od ní hned zapálil další. Dlouze z cigarety potahoval, vdechoval kouř hluboko do plic, ale nepomáhalo mu to. Měl pocit, jako by mu myšlenky v hlavě vířily, hnaly se jako o závod jedna za druhou. Když šly záležitosti dobře, nedělal si s tímhle stavem mysli starosti, ale když se objevily potíže, pak všechno začalo jít do háje. Připadalo

mu, jako by se jeho myšlenkový proces zrychlil a probíral stále nerealističtější řešení problémů, kterými se zabýval.

Přední místo v jeho hlavě teď zaujímala situace s Devlinem McArdlem. Potřeboval vědět, kde je. Chtěl McArdla okamžitě zadržet, protože mu bylo jasné, že v tuhle chvíli McArdle uvažuje jen o tom, jak by se dítěte zbavil. Brennanovi se nelíbilo pomyšlení na způsob, jakým to chce udělat. Věděl, že existují lidé, kteří za dítě zaplatí velké peníze, ale ten typ lidí, s nimiž obchodoval McArdle, po něm netoužil kvůli tomu, aby mohl chodit kupovat plyšáky do hračkářství.

Carly Donaldová zemřela. Pak i Sproul, Tierney a Durrantová – v těchto případech nešlo o žádnou velkou ztrátu, ale nechtěl na tom seznamu vidět i jméno Melanie McArdlové. Ta se stala obětí útoku, protože překážela. McArdle očividně měl dítě u sebe doma – vytvořila si k němu Melanie citovou vazbu? Zjistila, co má v plánu s ním udělat? Ať už šlo o cokoliv, zaplatila za to, že se pokusila nějak zakročit.

Brennan upustil cigaretu a zašlápl ji. Pohlédl na noční oblohu a viděl, jak se v nízko pověšených mracích odrážejí světla města. Zavrtěl hlavou a vrazil ruce hluboko do kapes. Gallowayová vyletí jak podělaná raketa, až se doslechne o tomhle obratu událostí. Média se budou celé týdny hnát za tím, aby získala celý příběh. V práci bude blázinec. Z nějakého důvodu ho to pomyšlení netrápilo. Po té pauze se mu ten ruch ve skutečnosti zamlouval. Nechtěl však myslet na to, že by vše mohlo dopadnout špatně – snažil se zůstat soustředěný a představovat si nejlepší možný vývoj událostí.

Zaměřil se na to, aby se věci odehrávaly tak, jak chce on. Pomyslel si, že kdyby dělal cokoliv méně, měl by pocit, jako by přivolával to nejhorší. A to neudělá. Soustředí pozornost na cíl, kterého chce dosáhnout, což je dopadení McArdla, než se zbaví dítěte. Brennan chtěl předat holčičku jejím prarodičům a čerpat uspokojení z vědomí, že je v bezpečí. Její matka zemřela, s tím nic udělat nemohl, ale ubohá Beth měla ještě šanci.

Brennan se otočil a zamířil od parkoviště zpět do nemocnice. Stiskl tlačítko pro přivolání výtahu, vzhlédl a uviděl, že už jede dolů. Když dveře cinkly, málem ho porazil detektiv konstábl Stevie McGuire.

„Tady jste… Jde o Melanii. Probírá se!“

Brennan ho zatlačil zpátky do výtahu. „Tak na co čekáme?“

Poslouchali rachot strojovny, která táhla výtah vzhůru, a sledovali svítící čísla pater. Brennanovi se zdálo, že jízda trvá déle, než si pamatoval.

„Řekla něco?“ zeptal se.

„Jen pár slov.“

„Co? Co řekla?“

McGuire spustil oči z počítadla pater, pohlédl na Brennana, pak se zadíval zpět na počítadlo.

„Poprosila o vodu… Měla velkou žízeň.“

„Kdo je s ní teď?“

„Ta policistka.“

„Budeš muset zavolat doktora.“

„Už se stalo, je na cestě.“

„Dobře.“

Výtah zpomalil, pak zastavil. Brennan postoupil o krok blíž ke dveřím, naklonil se a čekal, až se objeví mezera. „No tak. No tak.“

Jakmile se začaly otevírat, rychle se jimi protlačil na chodbu.

Brennan se rozběhl k pokoji. Oslňující světla mu tentokrát nevadila. Když vpadl do místnosti, uviděl muže v bílém plášti, který se skláněl nad pacientkou. Otočil se a střelil po nich pohledem svých velkých hnědých očí. „Můžete mi dát chvilku, prosím?“

Brennan kývl.

Lékař se napřímil. „O samotě s pacientkou, prosím.“

„Rád bych ji viděl, jestli to nevadí.“

Lékař zvedl ruce, jednu ruku položil Brennanovi na loket a druhou McGuirovi na rameno. „Ven! Hned. Budete mít dost času se na pacientku podívat, až ji prohlédnu. A teď vás, pánové, prosím o trochu slušnosti, jestli vám to nevadí.“

Brennan s McGuirem couvli ke dveřím, kterými právě vešli. Lékař je za nimi zavřel.

„Ježíši,“ řekl McGuire.

„Jen dělá svou práci.“

„Ale stejně, musel být tak odměřený?“

Brennan došel ke stěně, opřel se o ni zády a patu stočil k podlahové liště. „Jak vypadala?“ McGuire rozmrzele odpověděl: „Moc skvěle ne. Co čekáte?“

„Dává jí šanci padesát na padesát, že se z toho dostane.“

McGuire přešel ke stěně vedle Brennana a opřel se o ni ramenem. „To si myslím, že jí dává ještě hodně. Nevzpomínám si, že bych někdy viděl někoho hůř zbitého.“

Brennan kývl. „Vypadá, jako by ji přejel parní válec.“

Chvíli tam stáli a hleděli na dveře, pak se klika pohnula a objevil se lékař. Dával si pero do horní kapsy a svlékal si bílý plášť. Pokynul jim a přehodil si plášť přes rameno.

„Za tamto se omlouvám, pánové. Rád dělám tyhle věci po svém – člověk začne být trochu nevrlý, jak stárne.“

Brennan kývl a zamrkal. „Jak je na tom?“

Lékař stáhl koutky úst a vzdychl. „Nemohu říct, že by došlo k nějakému zlepšení. Přichází k sobě a má velké bolesti. Něco jsem jí na to dal, ale ztratila hodně krve a u někoho, kdo utrpěl tak ošklivé zranění, je toho vždycky tolik, co zkrátka nemůžete vědět…“

„Co nám tu říkáte?“

„Inspektore, má štěstí, že žije.“ Lékař udělal několik kroků po chodbě, pak se otočil. „Nebuďte tam déle než pět minut – potřebuje odpočívat.“

„Ano, doktore.“

Brennan znovu vešel do místnosti. Policistka seděla vedle Melanie McArdlové, ta měla hlavu otočenou k oknu. Zdálo se, jako by byla sešněrovaná napnutými bílými prostěradly a přikrývkami.

Jako první promluvil McGuire: „Melanie, jmenuju se detektiv konstábl Stephen McGuire a tohle je detektiv inspektor Brennan. Rádi bychom si s vámi promluvili o tom, co se stalo.“

Brennan detektiva konstábla gestem umlčel, přesunul se na druhou stranu postele, posadil se před Melanii a zakryl jí tím výhled z okna. Viděl, že má krvavé oči, což způsobovala tmavá změť popraskaných žilek. Měla v nich i slzy, sbíraly se za duhovkami a čekaly, až se budou moci skoulet po tváři.

„Zdravím, Melanie,“ řekl Brennan. „Můžete mluvit?“ Otevřela ústa a pomalu zašeptala: „Ano.“

„Nechci vás vyčerpat, takže mi dejte vědět, pokud žádám příliš… Můžete mi povědět – tohle vám udělal Devlin?“

Zdálo se, jako by se při vyslovení manželova jména stáhla hlouběji do sebe. Oči se jí zamžily, potom jí po tváři skanula slza. „On… Mě bodnul.“

Brennan sledoval její pomalý dech. Vypadalo to, jako by pro ni byl každý nádech utrpením. Přisunul se k ní blíž. „Co se stalo?“

Melanie při dýchání začala sípat. „Dítě…“

„Co je s dítětem?“

Pohlédla přímo na Brennana. „Kde je holčička?“

Brennan zachytil McGuirův pohled. Obrátil se zpátky k Melanii. „Nevíme.“

Melanii se zkrabatil spodní ret, vteřinu nebo dvě se třásl, pak se zdálo, jako by se jí začalo chvět celé tělo, když se rozplakala.

Policistka se nad ni naklonila a dotkla se její ruky. „To je v pořádku, Melanie, to je v pořádku.“

„Ne, on ji odnesl… Odnesl ji.“

„Kam ji odnesl, Melanie?“ zeptal se Brennan. Odmlčela se. Pak odpověděla: „Nevím.“

Brennan viděl, jak trpí. Viděl, že je pro ni bolestivé myslet na to, co McArdle s holčičkou určitě udělal. „Máte nějakou představu?“

„Ne. Ne.“ Plakala dál.

„Melanie, musela jste něco zaslechnout. Musela jste něco vidět… Pro koho tu malou měl?“

Melanie odstrčila policistce ruku, sáhla si k očím a otřela si slzy. „Zprávy… Viděl televizní zprávy a začal šílet. Panikařil.“

„Co se stalo pak?“

Zdálo se, že se Melanie snaží vrátit v duchu zpět. „Bojovali jsme, kvůli dítěti. Měla jsem nůž – vzal mi ho.“

„Pokračujte.“

Nyní Melanie mluvila s větší jistotou. „Hnal se za mnou, bodnul mě.“

„Co potom?“

Vypadalo to, že se jí dech zklidnil. „Upadla jsem. Ležela jsem na zemi. Cítila jsem nůž v břiše.“

„Kde byl Devlin?“

„V kuchyni, pak v obýváku… Křičel, mluvil s někým telefonem.“

„S kým mluvil?“

Melanie ohnula prsty a dotkla se rtů konečky svých nehtů. „Byl to Němec… Günter.“ Brennan kývl na McGuira. Ten si jméno poznamenal. „Pokračujte, Melanie, vedete si dobře.“

Odtáhla ruku a pohlédla na Brennana. Zdálo se, jako by se jí za očima míhaly myšlenky a vzpomínky.

„Povídal… že jede do… Liverpoolu.“

„Do Liverpoolu?“

Melanie se otočila obličejem k polštáři. Vypadala vyčerpaně. „Ano. Slyšela jsem ho, jak o tom mluví – měl se v Liverpoolu sejít s tím Němcem.“

Brennan se zvedl ze židle. Dotkl se Melaniiny ruky. „Vedla jste si skvěle, lásko. Teď odpočívejte.“ Ještě otevřela oči, měla je však jen jako úzké škvíry, když se zeptala: „Co dítě?“

Na to jí Brennan nedokázal odpovědět.

Kapitola šestačtyřicátá

Devlin McArdle ujížděl nocí s křičícím dítětem a s pocitem, že na něj padá celý svět. V průběhu několika hodin pohodlný život, který vedl v Edinburghu, skončil. Věděl, že není cesty zpět. I když se zbaví dítěte, dostane celou částku a pojede dál, bude na útěku roky. Prosba, kterou v televizi pronesl pastor, se mu v hlavě přehrávala stále dokola. „Zasraná televize,“ zařval. „Jde po mně zasraná televize.“

Pevně sevřel volant. Lehce mrholilo a slunce už vyšlo, což ho znervóznilo ještě víc. V noci se díky temnotě člověk cítí bezpečnější. Pomyslel si, že nikdy nepochopí lidi, kteří se bojí tmy. Tma je dobrá, nikdo vás v ní nevidí. Naopak, když je nějaké místo celé osvětlené, když lidé začnou vycházet do ulic, tehdy by měl člověk být nervózní – tehdy vás chytí.

„Ty bastardi to na mě ušili!“

Proklínal Tierneyho a Vee, že ho do toho zatáhli. Byla to všechno jejich vina. Říkal Tierneymu, že jestli něco chystá, bude to poslední trik, který kdy zkusil, a měl pravdu. „Povídal jsem ti to, Barry, co? Povídal jsem ti, že s Deilem si nikdo zahrávat nebude.“

Tierney a Vee dostali, co si zasloužili, pomyslel si.

Hloupej párek bastardů, vyrazej si do města na tah, když se o nich mluví v televizi. Pijou a rvou se. Co si mysleli?

Kdyby policie ty dva chytila, za pár hodin by se sesypali a žadonili by o dávku. Řekli by chlupatým všechno, na co by se jich zeptali. Věděli, že on něco takového nebude riskovat.

„Ani nápad. Ani nápad.“

McArdle sjel z dálnice a silnice před ním se zúžila. Sledoval okolí a hledal orientační body, aby neminul odbočku, o které mu řekli. Někde na téhle cestě měla být čerpací stanice BP s restaurací Little Chef, velkým parkovištěm a servisem. Až to najde, jeden z jeho problémů se tím vyřeší.

„Sakra, zavři hubu!“ zařval na dítě na zadním sedadle. Holčička začala křičet ještě víc a kopat nožičkama.

Věděla to? Poslouchala jeho telefonní hovory s Günterem?

„O co ti jde?“ McArdla napadlo, jestli neblázní, nepřichází o rozum. Samozřejmě že tomu to dítě nemohlo rozumět – nemělo ponětí, co dělá.

Ale on to věděl.

„To není můj problém. O mě se taky žádnej zmetek nestaral.“

Život byl tvrdý, takže člověk musel být také takový. Nemohl si dovolit přemýšlet o tom, co dělá. Šlo o přežití těch nejschopnějších. V minulosti tu frázi někde slyšel a dávala mu smysl. Život byl celý o přežití.

Když McArdle spatřil ceduli značící odbočku, podřadil na čtyřku a zpomalil pod osmdesát. Překvapilo ho, kolik potkává aut a kamionů. Spoustu řidičů kamionů. Líný bastardi, tyhle kamioňáci, pomyslel si. Všichni ti šílení vrazi, o kterých četl v novinách, byli řidiči kamionů. Bestie a vrazi. Museli to být šílenci, aby se stali řidiči kamionu a trávili čas ježděním sem a tam po stejný silnici, den za dnem. A potom spali v prostoru o rozměrech zatracený záchodový kabinky. Všichni to byli bestie a vrazi a nic jinýho.

Když se tahle myšlenka vytratila, vrátil se McArdle v duchu k okamžiku, kdy vrazil nůž Melanii do zad. Na vteřinu k ní něco cítil – byl to stud? Bolest?

Zahnal tu vzpomínku. „Ta děvka si o to řekla!“ Dítě zakřičelo hlasitěji.

Otočil se a zařval: „Sklapni! Sklapni!“

Řekla si o to, Melanie. Vytáhla na něj nůž, to nemohl nechat jen tak. Byl Devlin McArdle, Deil. Lidé ho znali. Nemohl dovolit, aby ho ztrapnila vlastní manželka.

Ale co by o něm lidé řekli, kdyby to věděli?

„Nic. Já jsem Deil! Kdo by si se mnou zahrával?“

V hlavě slyšel hlas, který se mu posmíval. Dobíral si ho kvůli tomu, co udělal. Zabil svou manželku, Melanii. Zabil i Tierneyho a Vee. A sebral mimino, o kterém vůbec nic nevěděl, a chystal se ho předat gangu pedofilů.

„A kurva co? To není moje starost! Není to moje dítě!“ Záleželo na tom, čí je to dítě?

Nepřemýšlel o miminu, které si vzal od Tierneyho a Vee, dvou feťáků a ztroskotanců z Muirhouse. Proč by to dělal? Tak co na té holčičce bylo tak odlišného? To, že se o ní mluvilo v televizi? Pastor ve zprávách. Policie, všichni to dítě hledali. To byla velká událost – velká, velká událost.

McArdle se praštil rukou ze strany do hlavy. „Ne. Ne.“

Chtěl, aby se tok myšlenek zastavil. Věděl, že jestli ho teď chytí, tak skončil. Šel by do Peterhead.

Dali by ho k bestiím.

„Já nejsem žádná zasraná bestie!“

Dali by ho k bestiím, protože by o něm řekli, že je jedním z nich. Museli by ho oddělit od ostatních vězňů, protože by se ho každý den snažil někdo zabít, bodnout. To se stávalo bestiím.

„Já nejsem žádná zasraná bestie!“

McArdle zpomalil pod padesát a vjel na parkoviště. Little Chef měl otevřeno, ale zdálo se, že uvnitř nikdo není. Přejel k čerpací stanici BP. Tam stála zelená škodovka, do níž něco nakládal muž v šedém obleku. Obchodní zástupce. Na těchto místech se vždy nějaký našel, bez ohledu na denní dobu. Když McArdle muže uviděl, trochu ho to uklidnilo – představoval spojení s bezpečným, normálním světem. Zástupce, prostě obchodník. Někdo jako on, svým způsobem. Kvůli témuž vlastně přijel i on – provedení obchodu. On předá dítě, vezme si peníze a pak zmizí. Jde jen o obchod, to je celé.

Přejel k odpočívadlu pro kamiony a spatřil, co hledal. Stříbrný citroën kombi s německou poznávací značkou. Uviděl za volantem Güntera, který hleděl na svět přes ty své tmavé brýle. Na rukou měl řidičské rukavice z hnědé kůže se hřbety z řemínků. Když zahlédl McArdla, zvedl ruku a zamával.

McArdle kývl, sešlápl spojku a zařadil trojku.

Němec už se nepohnul, když McArdle zajel vedle něj a stáhl okénko.

„Güntere,“ křikl.

Němec dál upíral pohled dopředu, jen stiskl tlačítko pro spuštění okénka.

„Dej ho dozadu k Frankovi.“

Dítě křičelo. McArdle se k holčičce nechtěl přibližovat, ale na druhou stranu se jí chtěl zbavit. Odepnul si pás a otočil se, aby otevřel dveře. Když vystoupil, cítil, že se mu podlamují kolena. Měl nohy unavené po dlouhé cestě, ale dupáním je trochu vzpamatoval.

Když rozepnul pásy na dětské sedačce, holčička se rozkřičela ještě hlasitěji. Měla rudý obličejík a vyvalené oči z toho, jak kvílela. „Všemohoucí Kriste, nemůžeš, sakra, držet hubu?“ Už byl skoro konec, chystal se dítě předat. Cítil úlevu – proč jen nemůže být zticha? Mimino zaječelo tak, že to rvalo uši. Jak může něco tak malého nadělat tolik hluku? A proč? Věděla to? Proč na to stále myslel? Proč ho ta myšlenka stále tížila?

Muž na zadním sedadle citroënu se naklonil a otevřel dveře. McArdle mu podal křičící holčičku. Když si ji muž jménem Frank přebíral, měla tvář už nachově červenou. McArdle zahlédl, jak se na dítě usmál, pak si navlhčil rty a zlehka holčičku políbil na ústa. Po tomhle už se McArdle dozadu nedíval. Z pohledu na vřeštící dítě s rudým obličejem a usmívající se bestii byl nesvůj.

Přešel ke Günterovi. „Tak a je to.“

„Ano?“ opáčil Němec.

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že jste nás zapomněl informovat o té současné situaci s policií.“ Günter se dotkl okraje brýlí, skla měl ušpiněná.

„Koukněte, chtěli jste zasraný dítě, dostali jste ho, a teď navalte prachy, nebo budu muset bejt nepříjemnej.“

Günter pohlédl do zpětného zrcátka. Vypadalo to, že je s křičícím miminem vzadu spokojený. Sáhl pod přední sedadlo a vytáhl malý balíček. „Tady to je. Méně, než jsme se dohodli.“

„Tak to by, kurva, radši bejt nemělo –“

Günter zvedl ruku. „Budeme mít nějaké výdaje kvůli tomu, abychom se na zpáteční cestě vyhnuli policii – musíme se vracet přes Francii. Odečetli jsme si ty náklady navíc a něco za naše nesnáze.“

McArdle se naklonil a chytil ho za krk. „O tom jste, sakra, nikdy nic neříkali.“

Němec zasípal: „A vy jste nikdy nic neříkal o policii. Jestli chcete, můžeme vám dítě vrátit a každý si pojedeme svou cestou.“

McArdle se naposledy letmo podíval na holčičku. Jak křičela, tvářičky jí ztmavly a prstíky se jí svíraly ve vzduchu. Rychle pohled zase odvrátil. McArdle měl chuť tu bestii na místě uškrtit, ale víc než to chtěl zmizet. „Táhněte mi, kurva, z očí.“ Popadl peníze, o krok ustoupil a pak prudce postrčil Němcovu hlavu proti volantu.

Citroën rychle vyrazil. McArdle sledoval, jak z jeho výfuku stoupají výpary. Zastrčil si balíček bankovek pod bundu a zamířil zpět ke svému autu. Rozpršelo se hustěji.

Kapitola sedmačtyřicátá

Devlin McArdle pozoroval kamion, který se proplétal parkovištěm. Vypadalo to nemotorně, když couval svým velkým přívěsem více uličkami, než dokázal spočítat. Sledoval, jak se řidič usilovně snaží náklaďák srovnat, aby mohl někde zastavit. McArdle cítil úlevu. Určitě byl z nejhoršího venku. Už u sebe neměl dítě, stačilo jen, aby se na nějakou dobu někam zašil, a pak mohl promýšlet další postup. Měl nějaké peníze a neomezovaly ho žádné vazby. McArdle věděl, že si vždycky vedl dobře,

když jednal na vlastní pěst. Melanii nepotřeboval. Ve skutečnosti bylo lepší, že se jí zbavil, protože by jen šla žvanit na policii.

„Dostala, sakra, co si zasloužila,“ zamumlal si pro sebe. „Bez tý čubky je to lepší.“

McArdle nastartoval a pomalu se rozjížděl, dokud nenarazil na síť silniček propojujících stanici. Spatřil restauraci Little Chef – měl hlad – a stočil volant k ní. Viděl, že je tam i okénko pro podávání jídla do auta, ale bylo ještě příliš časně zrána na to, aby v něm seděla obsluha. Zaparkoval, na okamžik se zaposlouchal do zvuku chlazení motoru a potom vešel dovnitř.

Restaurace se mu okamžitě zdála povědomá, ačkoliv v ní nikdy nebyl. Připomínala tisíce jiných podobných zařízení. Laminátová podlaha se vzorem světlého dřeva, geometricky rozestavené stoly a

židle a všudypřítomná zalaminovaná menu. Uviděl znak pro pánské záchodky a zamířil tam kolem něčeho, co vypadalo jako umělá rostlina, aby se opláchl.

Toalety byly jasně osvětlené, prudká světla se odrážela v bílých dlaždicích. Nejprve se tu necítil dobře, jako by stál v záři reflektoru, ale poté, co si ulevil, omyl si krk a obličej a nastříkal si trochu vody na temeno, začal se cítit klidněji, opět víc ve své kůži.

Obvaz, kterým si ošetřil ruku, začal znovu prosakovat krví. Sevřel prsty v pěst a díval se, jak se červená tekutina dere zpod bavlny. Věděl, že by obvaz chtěl vyměnit. Řezná rána pravděpodobně potřebovala zašít – ta nejhorší na paži určitě – ale přežije i bez toho. Nemohl riskovat, že půjde do nemocnice a personál se ho začne vyptávat, jak přišel k tak vážným zraněním.

McArdle strčil ruku pod vysoušeč, aby horký vzduch odstranil vlhkost. Když byl spokojen, sklonil pod vysoušeč hlavu a několik minut si teplými proudy vzduchu nechal masírovat bolavý krk. Jeho ruka však stále žádala pozornost. Vydal se do kabinky, sundal roli toaletního papíru a omotal si dlouhý kus kolem ruky. Vypadala teď dost objemně. Zkusil si na ni připlácnout papírový utěrák, ale ten nedržel. Podíval se na sebe do zrcadla. Jako by měl nataženou jednu bílou boxerskou rukavici. To ho rozesmálo. Postavil se čelem proti svému odrazu v zrcadle a začal naznačovat boxerské údery. „Jo!

Rocky! Rocky!“ Znovu se zasmál, když si zkusil poslední hák cestou ke dveřím.

Personál restaurace stál za dlouhým pultem. Přistoupil k němu a pročetl si menu. Našel v něm mnoho kombinací jídel k snídani: fazole, slaninu, toast, vajíčka. Při vybírání si všiml, že po levé straně hraje televize, taková malá, jakou mívala Melanie v kuchyni. Snažil se na domov nemyslet, ale když se otočil, aby se podíval, nemohl si pomoci, aby si na něj nevzpomněl.

Personál Little Chefa se shromáždil na konci pultu a sledoval, jak hlasatel v ranním pořadu prochází zprávy. McArdla to zajímalo jen pramálo, občas zalétl očima k obrazovce, když mladý reportér mluvil o pátrání po vrahovi v Liverpoolu. Kdyby řekl v Edinburghu, možná by ho to zajímalo víc, ale kdo věděl, že je v Liverpoolu?

„Hej! Obsluhuje tady někdo?“

Všichni členové personálu se naráz obrátili od obrazovky, pak se z malého hloučku oddělila jedna dívka, šourala se k McArdlovi a ohlížela se přitom po ostatních.

„To je dost,“ řekl. „Moje břicho už si myslí, že mi někdo podříznul krk.“

Objednal si, ale servírka měla problém s jeho silným skotským přízvukem, takže musel objednávku opakovat.

„Fazole. Toast. Slaninu.“ Vyslovoval pomalu, jako by mluvil s dítětem nebo imbecilem. „A kafe… Máte to všechno, nebo chcete, abych vám to napsal?“

Zakoulel očima a všiml si, že zbytek personálu se na něj dívá. Zvýšil hlas, aby zaujal jejich pozornost. Dívali se na něj, když zvedl ovázanou ruku v pozdravu, dotkl se pravého oka, usmál se, pak se přikrčil a začal uhýbat imaginárním ranám. „Hele, Rocky!“

Buď jeho vtip nepochopili, nebo se jim nezdál zábavný.

Skupina se o něj nezajímala, byli příliš zaujati sérií tragických událostí, o kterých mluvil hlasatel, a obrátili se zpět k obrazovce.

„Poslední obětí spojenou s jedním z nejsledovanějších případů vraždy v zemi je čtyřiatřicetiletá žena, která dnes časně ráno zemřela v nemocnici.“

McArdle se opřel o pult a čekal, až dostane snídani. Servírka, která přijala jeho objednávku, se vrátila k ostatním na druhé straně místnosti, přitahovaná televizí.

„Policie ženu nejmenovala, ale říká, že byla přímo spojená s případem Carly Donaldové, zavražděné školačky z Pitlochry.“

To jméno McArdle okamžitě poznal. Otočil se, všechny smysly měl v pohotovosti.

„Zohavené tělo školačky se našlo na edinburském sídlišti zkraje tohoto týdne, ale její miminko, Beth, je od té doby nezvěstné. Policie poskytla tento snímek muže, kterého ve spojitosti s vraždou hledá.

Devlin McArdle je údajně velice nebezpečný a veřejnost by se k němu neměla přibližovat.“

Když McArdle uslyšel své jméno a uviděl na obrazovce svou fotografii, podlomila se mu kolena. Jako by mu srdce přestalo bít v hrudi a vyskočilo mu až do krku. Měl pocit, že se mu kolem hrdla stahuje řemen, když se díval, jak zprávy pokračují záběry na ozbrojené policisty hlídkující na různých místech ve městě a okolí.

„Policie tvrdí, že má jednoznačnou informaci o přítomnosti McArdla v Liverpoolu. Zvýšila proto počet hlídek v centru, kolem centra a na hlavních dopravních uzlech.“

McArdle na svou snídani nepočkal. Vycouval od přepážky, nejprve pomalu, pak se otočil a rozběhl se. Uháněl k autu, ani se neohlédl. Srdce mu opět začalo bít v hrudi, avšak mnohem rychleji než kdy předtím. Když otevřel dveře u auta, chvěl se tak silně, že měl problém zasunout klíčky do zapalování. Snažil se o to, ale třesoucí se prsty ho neposlouchaly a on upustil celý svazek k pedálům.

„A kurva!“ vykřikl. Musel znovu otevřít dveře a vystoupit, aby klíčky našel. Jakmile se mu to povedlo, oběma rukama nahmatal otvor v zapalování a poté znovu nastoupil. Pneumatiky se mu při rozjezdu protočily, vyjel z parkoviště a uháněl spletí spojovacích silnic zpátky k dálnici. Při jízdě cítil, že se na sedadle stále chvěje. Sevřel levou rukou řadicí páku a snažil se přeřazovat na vyšší stupně. Věděl, že riskuje dopadení za překročení rychlosti, ale také věděl, že se potřebuje dostat daleko od Liverpoolu.

„Do prdele!“ Praštil hlavou o volant.

Jak ho našli? Kdo o něm věděl? Nikdo kromě bestií. To už je dostali? Nedokázal jasně myslet. Už mu nic nedávalo smysl. McArdle se chtěl jen ukrýt, najít nějaké místo, kde ho nikdo nedostane.

Předjel pekařskou dodávku, která mířila ven z města, pak se zařadil zpátky do levého pruhu. Setrval v něm však jen několik vteřin, než se přiblížil k nissanu před sebou natolik, že přečetl text na jeho samolepkách, a poté z pruhu opět vyjel. Rozhodl se, že zůstane v prostředním pruhu tak dlouho, jak jen to půjde – doprava ještě byla poměrně řídká, ale houstla. Viděl, že sídliště na okraji města se začínají zaplňovat, ale tihle řidiči mířili do centra, zatímco on z města prchal.

Jak McArdle svíral volant, začalo jeho zranění na ruce opět mokvat. Viděl, že mu teče krev po zápěstí k rukávu košile. Pohled na rudý potůček ho znervóznil, ale nevěděl proč. Neměl pro to žádný skutečný důvod. Vypadalo to, že se proti němu vše spiklo. Měl pocit, že ho osud chytil do pasti.

Minul nadjezd a všiml si značky pro sjezd z dálnice. Přejel do rychlého pruhu, aby umožnil plynulé najetí vozidlům, která by odtamtud přijížděla. Zdálo se však, že žádné takové není. Vypadalo to, že

má dálnici jen pro sebe. Po několik následujících minut jel vyšší rychlostí, upíral pohled před sebe a čekal. Předpokládal, že uvidí další auta, ale žádná se neobjevovala. Brzy se z pohledu na prázdnou silnici začal cítit nesvůj. Kde jsou všichni?

„Proč je ta zasraná silnice prázdná?“ zamumlal.

Minul další sjezd a pak před sebou něco uviděl – co to je? Jak se blížil, myslel si, že ho asi šálí zrak. Na okamžik se McArdlovi zdálo, že vidí dvě naprosto stejná auta, zrcadlové obrazy, které blokují dálnici před ním. Snažil se zaostřit zrak a v tu chvíli na další z jeho smyslů zaútočil hlasitý zvuk sirén, který se ozval za ním. Když se McArdle podíval do zpětného zrcátka, viděl, že blikající modrá světla, která se ženou nájezdem na dálnici, jsou policejní auta. Upřel pohled znovu před sebe a poznal, že ta dvě auta, jež blokují cestu před ním, jsou také policejní vozy.

„Kurva! Kurva! Kurva!“

McArdle se snažil přemýšlet, ale jeho mysl odmítala spolupracovat.

Kapitola osmačtyřicátá

Detektiv inspektor Rob Brennan si nevzpomínal, kdy byl na edinburském letišti naposledy. Jestli se tam ocitl kvůli dovolené, nedokázal si vybavit kvůli které. Z nějakého důvodu se tyhle chvíle – ty, pro které všichni ostatní žili – nikdy neusadily v jeho paměti poblíž tlačítka pro opětovné přehrávání.

Stále si dokázal vybavit letní prázdniny, které trávil s Andym, když byli ještě chlapci – výlety na Banff, projížďky na loďkách přes vodu do Arranu. Ale ty si pamatoval ze zcela jiného důvodu. Když Andy žil, nebyl jeho myšlenkám tak blízký, a pocit viny Brennana pálil každý den.

Podíval se na hodinky – detektivové z Liverpoolu by tu už měli být. Povedlo se mu dostat se ze stanice, aniž by narazil na někoho z té smečky od tisku, a byl za to vděčný, ale nechtěl, aby ho někdo viděl, jak se potlouká na takovém veřejném místě příliš dlouho. Brennan s sebou v neoznačeném antonu přivezl tři detektivy a čtyři strážníky. Vůz měl neprůhledná okna, a to se mu líbilo, brzy bude fotek McArdla kolovat dost a dost.

Liverpoolská policie říkala, že vězeň je zkrocený a nemusejí si s ním vůbec dělat starosti, ale Brennan věděl, že nedělali tu těžkou práci, která spočívala v páčení informací. V tomto ohledu byl připravený na dlouhou noc. Udělá cokoliv, co bude třeba, aby toho bastarda přiměl mluvit.

McGuire se k němu přitočil, rozhlédl se a řekl: „Trvá to příliš dlouho.“

„Klídek, Stevie,“ odpověděl Brennan.

Pohlédl na Loua a Briana, oba nervózně přešlapovali.

„Nemůžu uvěřit, že jsme ho sebrali,“ pokračoval detektiv konstábl. Brennan kývl. „Bylo trochu nejistý, jak to dopadne.“

„Já bych spíš řekl, že šlo o čiré štěstí.“

„Myslíš?“

„Buď to, nebo nad námi někdo bděl.“

Brennan tu myšlenku odmítl, otočil se čelem proti McGuirovi. „Ten blbej bastard napochodoval k Little Chefovi a začal se chovat, jako by mu to tam patřilo, zatímco jeho fotku vysílali v televizi. Kdo nebo co myslíš, že nad náma bdělo – duch kouzelníka Tommyho Coopera? To bylo zatraceně směšný.“

McGuire se uchechtl. „Když to řeknete takhle, tak jo.“

Brennan nevěděl, kdo z nich má pravdu a kdo se mýlí, a bylo mu to jedno. Měl McArdla ve vazbě a každou chvíli ho bude mít ve výslechové místnosti.

„Liverpoolci povídali, že nemluví,“ řekl McGuire.

„O to se postaráme.“

„Musí vědět, že půjde sedět minimálně za vraždu Melanie.“ McGuire se poškrábal v týle a vzdychl.

„Vděčíme jí za hodně.“

Brennan souhlasil. „Kdyby nebylo jí…“ Zarazil se. Jaký to mělo význam? Brennan nepatřil k lidem, kteří se šťourají v „co kdyby“. „Koukni, toho bastarda jsme čapli, a jestli ví, co je pro něj dobrý, tak nám to dítě pěkně rychle vydá.“

McGuire odvrátil pohled, sklopil ho ke špičkám svých bot. „Vy myslíte, že je ještě naživu?“

„Ježíši Kriste, Stevie… O tomhle nesmíme spekulovat. Nic nenaznačuje, že by nebylo.“ McGuire zvedl hlavu. „Nic nenaznačuje, že je, pane.“

Brennan neměl čas odpovědět – objevili se detektivové z Liverpoolu se spoutaným McArdlem. Prohlížel si vězně přes letištní bariéru. Každý krok Brennanovi prozrazoval, že je to neřád. Jeho vzezření to jen potvrzovalo. Podsaditá postava. Široká ramena a zavalitý krk. Vězeňské tetování na pažích. Patřil k lidskému odpadu. Chladnokrevně zabil vlastní manželku a pak utekl s nevinným dítětem, aby ho prodal v té nejzvrhlejší obchodní transakci na světě. Brennan zaťal zuby. Měl chuť praštit McArdla pěstí do oka, ale odolal. Měl s ním jiné plány – co nevidět bude za své činy trpět.

Detektivové přivedli vězně a kývli na Brennana. „Je váš, inspektore.“ Natáhl ruku, aby převzal papíry. „Díky, chlapi.“

McGuire udělal krok vpřed a pokynul Louovi s Brianem, aby McArdla odvedli. Už se stihl shromáždit slušný dav lidí, kteří se chtěli podívat, co se děje.

Brennan se znovu obrátil k detektivům z Liverpoolu a řekl: „Šťastnou cestu domů, chlapi. A ještě jednou díky.“

„Bez obav, kamaráde. Jsme rádi, že je tenhle sympaťák pryč z našeho rajonu.“

Brennan si vyměnil krátký pohled s McGuirem, pak oba sledovali, jak Lou s Brianem vedou vězně halou směrem k čekajícímu antonu.

„A teď ta těžká část, Stevie.“

„Nebyly těžké všechny, pane?“

Brennan kývl, detektiv konstábl měl pravdu. Už teď to byl nejsložitější případ v jeho kariéře – a to ještě neskončil. Snažil se nemyslet na to, jak by se to mohlo vyvinout – jak obtížné bude dostat z McArdla nějaké informace a jak obtížné bude najít Beth.

Když dorazili zpátky na stanici, čekající detektivové a strážníci začali oslavovat. Brennan zvedl ruku, McGuire ho poplácal po zádech. Brennanovi to připadalo trochu předčasné – to všichni zapomněli na Beth? Po Carlyině smrti určitě žádný důvod k oslavě nebyl. Pak následovala smrt dalších a pohřešované dítě. Ať se stalo cokoliv, minimálně jedna dobrá rodina byla zničena.

Dveře do výslechové místnosti vypadaly stejně jako vždy, ale z nějakého důvodu před nimi Brennan zaváhal, než vzal za kliku. V mysli mu bzučelo, jak posuzoval vyhlídky na úspěch toho, co se chystal udělat. Tohle byl vrah. Potřeboval ho poslat do vězení, ale také potřeboval, aby jim pověděl, kde je Beth. Neexistovala žádná přímá cesta, jak toho dosáhnout, žádná příručka, z níž by mohl čerpat.

Jestli to s McArdlem vezme za špatný konec, může to zkazit. Mohlo by to stát holčičku život – pokud je tedy ještě naživu. S podobnými zločinci už měl co do činění předtím a našel si způsob, jak se jim dostat na kobylku, nějaké slabé místo nebo společný zájem. Doufal, že se mu to povede znovu.

Brennan si oprášil ramena a narovnal kravatu. Klika dveří byla studená a tvrdá, když ji stiskl. McGuire čekal uvnitř zády k němu, jeho ramena zakrývala McArdlův obličej. Brennan zavřel dveře, svlékl si sako a pověsil ho na opěradlo židle vedle detektiva konstábla. Nalil si sklenici vody a položil nový balíček cigaret, marlborek, na stůl před místo, kam si chtěl sednout. Na okamžik uvažoval, že si vyhrne rukávy, ale pak si to rozmyslel. Pomalu si odsunul židli, nechal působit ten zvuk jejích nohou tažených po podlaze. Sedl si a zahleděl se McArdlovi do očí. Vězeň odvrátil pohled. Brennan vyndal ruce zpod stolu a otevřel modrou složku před sebou.

„Mluv,“ řekl Brennan.

„Cože?“ McArdle svraštil tvář a ušklíbl se.

Brennan položil ruce na otevřenou složku a roztáhl prsty. „Dávám ti šanci.“ Pohlédl na McArdla, aby se ujistil, že ho sleduje. „Šanci se zachránit.“

McArdle si odfrkl. „To bude, sakra, určitě pravda.“ Inspektor poklepal prsty na stránky. „Víš, co to je?“ Vězeň pokrčil rameny, neodpověděl.

„Je to příběh, příběh o mladý holce ze severu, která sem přijela se svým dítětem, doufala v novej život a skončila v kontejneru na konci tmavý uličky s uřezanýma nohama a rukama.“

McArdle praštil pěstí do stolu. „To má hovno co dělat se mnou.“

Brennan pokračoval: „Dítě tý mladý holky se ztratilo, pořád se pohřešuje a postupem času zemřeli

další čtyři lidi. Poznáváš ten příběh?“

McArdle roztáhl ústa, vycenil zuby a odpověděl: „Tuhle zasranou věc mi nemůžete přišít…“ Zvedl se, naklonil se nad stůl a ukázal prstem. „To bych chtěl sakra vidět, jak něco takovýho zkoušíte.“

McGuire vstal ze svého místa, přešel za vězně, chytil ho za ramena a donutil ho, aby se posadil.

McArdle setřásl ruce detektiva konstábla, snažil se utvrdit sám sebe ve svém počínání. McGuire zavrtěl hlavou.

Brennan se podíval na stránky, otočil jednu, pak další. Nechal McArdla, aby se trochu uklidnil, a poté ho vyzval: „Pověz mi o Tierneym a Durrantový.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

McGuire si odfrkl a odvrátil pohled. Brennan přečetl něco ve složce. „Tady se píše, že jsi jim roky prodával drogy, dokonce sis za to něco odseděl.“

„Kecy…“

„Mám svědectví slušnýho množství lidí.“ Brennan se koutkem úst ušklíbl. „Zvláštní – na začátku vyšetřování nikdo nechtěl mluvit, ale když ses stal veřejným nepřítelem číslo jedna, nemohli jsme je umlčet.“

McGuire se zasmál. „Jo, zvláštní. Vypadá to, že tvoje popularita o něco klesla, co ses začal bratříčkovat s bestiema.“

McArdle znovu vstal a plácl dlaní do stolu. „Tak počkat –“

„Sednout!“ zařval Brennan. „Ještě jednou vstaneš z tý židle a předhodím tě vlkům, McArdle. To jseš tak blbej? Dělám ti laskavost.“ Brennan se zvedl a obešel stůl, aby mohl křičet McArdlovi do ucha.

„Zabil jsi vlastní manželku – za to půjdeš sedět. Nedochází ti to? V tý stěně nejsou žádný dveře, který vedou do kouzelnýho království, kde si začneš žít jako v pohádce. Je konec! Jdeš bručet. Bavíme se tu jenom o tom, jestli půjdeš sedět na dlouho, nebo ne.“ Zvedl složku a praštil jí o stůl před McArdlem.

„O ničem jiným! Nechápeš to? Jseš tak zatraceně natvrdlej, chlape?“

McArdle si položil ruce před sebe a začal si hrát s prsty. Už nevraštil tvář ani se neušklíbal, když odpověděl: „Nejsem bestie.“

„To rozhodne soud,“ odvětil McGuire.

Brennan kývl, napřímil záda a o něco si povolil kravatu. „Když běháš se psy, chytneš blechy. Tak se to říká, co, Stevie?“

„Přesně tak.“

McArdle se podíval na cigarety. „Můžu jednu dostat?“

Brennan převrátil balíček a díval se, jak si McArdle zapaluje. Když potáhl z cigarety, ruce se mu chvěly. Detektiv inspektor řekl: „Pověz mi o Tierneym… Znal Sproula?“

„Koho?“ McArdle znovu potáhl.

„Peter Sproul – chlápek z Paisley a pořádnej pedofil. Seděl v Peterhead… Na tohle místo se možná brzy podíváš taky, jestli se ti nerozváže jazyk.“

„Já – nikdy jsem o něm neslyšel, nevím. Znal jsem jenom Tierneyho a – a Durrantovou.“

„A co jejich příběh? Od začátku a nic nevynech, protože poznám, když to uděláš, a udržuju si přehled.“

McArdle oklepl cigaretu o popelník. Rozsypaný popel zametl prstem a přesunul do popelníku. Zdálo se, že jeho zlost opadla, ale svaly na krku se mu napjaly. „Ehm, co chcete vědět?“

Brennan se vrátil na svou stranu stolu. Jeho židle zůstala odsunutá, opět se posadil a přisunul ji. „Jak zabili Carly Donaldovou?“

McArdle vzhlédl. Chvěl se mu spodní ret. Přes zuby ho nasál do úst. Snažil se odpovědět, ale slova jako by se v něm zadrhla. Ze strany se dotkl hlavy, ovázané prsty se mu třásly. Potom si sáhl na ústa a začal si masírovat koutky, jako by se snažil sám sebe přimět k řeči. „To, ehm, byla to Vee… Zabila ji.“

„Vee Durrantová… Jak?“

McArdlova ústa se začala křečovitě stahovat, oba rty nyní nasával do dutiny, která se mu otevírala pod nosem. „Nějak se porvali. Chtěli jí dítě vzít – mysleli si, že se s ní rozdělí a…“ Vzhlédl. Zdálo se, že si uvědomuje vážnost situace a svých slov. Pak pokračoval: „Pokusila se s holkou odejít, v noci, když spali, ale Vee se probudila a došlo k boji.“

„Vee ji praštila? Čím?“

„Žehličkou… Byla to napařovací žehlička, víc mi Barry nepověděl.“ Znovu vzhlédl, v rozšířených očích měl prosebný pohled. „Nebyl jsem tam… Kápnul božskou tu noc, kdy jsem…“

Brennan si všiml, že se McArdle zarazil. Věděl, co se chystal říct, ale nechal to být. „Kdo dostal ten nápad ji rozsekat?“

McArdle znovu pozvedl cigaretu k ústům. „Barry… Povídal, že se tak tělo líp přenášelo… Já jsem s tím neměl nic společnýho. Přísahám, sakra, že kdybych to věděl…“ Znovu se odmlčel. Tentokrát ho však Brennan chytil za slovo.

„Kdybys to věděl, nikdy bys nesouhlasil s tím, že to dítě prodáš.“

McArdle mlčel. Zdálo se, jako by před Brennanovýma očima zamrzl. Seděl, chvíli upřeně zíral na konec cigarety a pak řekl: „Chci vědět, že o mě bude postaráno, jestli povím víc.“

Brennan se otočil na McGuira, detektiv konstábl kývl. „Přimluvíme se u prokurátora… Když budeš spolupracovat.“

McArdle upustil cigaretu, vylétlo z ní několik zbloudilých jisker, dopadly na stůl a vyhasly. Rukama si zakryl oči. „Nejsem bestie. Nejsem žádná zasraná bestie. Nenávidím je. Kurva, nenávidím je.“

Brennan sledoval McArdlův vnitřní boj. Nepřinášelo mu to žádné potěšení. Nesoustředil se na nějakou pomstu nebo odplatu – takové věci ovlivňují úsudek. Brennan chtěl spravedlnost a nalézt Beth a obojí si žádalo chladnou hlavu. „Pověz nám, komu jsi to dítě předal.“

McArdle si odkryl oči, na chvíli zastrčil ruce pod stůl, pak je zase vytáhl. V čelisti mu škubalo, když s obličejem skloněným ke stolu odpověděl: „Jmenuje se Günter. Příjmení neznám.“

„Němec?“

McArdle kývl. „Z Berlína.“

McGuire si začal zapisovat podrobnosti. Brennan pokračoval v otázkách: „Kde jsou teď?“

„Nevím.“

Brennan praštil dlaní do stolu. „To nestačí!“

„Nevím… Myslím, že na cestě zpátky.“

„Jak… Vlakem? Letadlem?“

McArdle odvrátil pohled. Přejel očima zleva doprava, jako by hledal cestu ven. Když žádnou nenašel, otočil se zpět k detektivům. Pomalu, váhavě odvětil: „Autem. Jedou domů přes Francii, říkal mi to.“

„Značka auta?“

„Eh, citroën… Stříbrnej. Kombík.“

McGuire si informace zapsal, vstal a vyrazil ke dveřím.

Brennan se naklonil k McArdlovi a drsným tónem opáčil: „To je ono? Hledám podělanej citroën ve Francii – to mám použít? Z toho mám bejt šťastnej, McArdle?“

Vězeň se mu nedokázal podívat do očí. „Já – já nevím,“ zafňukal. „Nevím.“

„Ne. Ani já ne.“ Brennan se zvedl.

Porazil svou židli, jak letěl ke dveřím, kterými právě vyběhl McGuire. Utíkal do vyšetřovací místnosti a v hlavě mu vířily myšlenky. McGuire už telefonoval a zbytek týmu ho napodobil.

„Calais. Jedou do Calais… Ať prověří každý auto, každýho pasažéra s dítětem, všechny. Chci seznam cestujících, chci prohledat loď a chci, aby Francouzi svoji stranu uzavřeli. A chci to všechno hned.

Tak do toho. Okamžitě. Všichni pohyb!“

Kapitola devětačtyřicátá

Brennan nechal tým pracovat a vrátil se do své kanceláře. Vešel dovnitř, když vtom se u vchodu objevila hlava jednoho strážníka, který se zeptal: „Co chcete, abych udělal s McArdlem, pane?“

„To ode mě opravdu chceš odpověď? Zavři ho do cely.“

Brennan přehodil sako přes židli. Obsah kapes se vysypal na podlahu. Šel a sebral cigarety i malý černobílý obrázek, který mu dala Lorraine. Snažil se na něj nedívat, ale neovládl se. Vrchní část fotografie zabírala černá oblast, kde nebylo nic vidět, ale o něco níž se rýsovala bílá skvrna, která vypadala jako míček. Hlavička dítěte. Brennan přejel po obrázku prstem a hleděl na něj. Držel ho před sebou dost dlouho na to, aby si uvědomil, že je to jeho dítě a co to znamená. Měl potomka, který brzy přijde na tenhle svět. Věděl, že kdysi ho to pomyšlení naplňovalo radostí a nutilo k úsměvu, ale nyní se nedokázal přimět, aby něco cítil. Nechtěl tu přivítat další duši, protože to není vhodné místo pro takový mladý, nevinný život. Vsunul obrázek zpátky do kapsy a šel se posadit.

U stolu si Brennan zapálil cigaretu. Vdechoval tmavomodrý kouř do plic, marlborka chutnala dobře. Nosní dutiny se mu zúžily, když vyfoukl velký teplý oblak kouře a vychutnával si ho znovu, jak opouštěl jeho nosní dírky. Přemýšlel, jestli nepotřebuje něco silnějšího, tvrdšího, ale vypadalo to, že vyhlídka na nějaké pití je dost vzdálená.

Brennan pohlédl na stůl a překvapilo ho, když uviděl modrou složku se žlutým lístkem s nápisem Poslat přilepeným na deskách. Byla od Laudera – podrobnosti o Kulhavci, které žádal. Brennan ji otevřel a zahleděl se do ní. Už ty záznamy viděl, to bylo však před odchodem na nucenou dovolenou z psychických důvodů a během těch měsíců se k nim nemohl dostat. Přelétl pohledem obsah. Bylo tam jen velmi málo detailů, o kterých ještě nevěděl. Výpovědi svědků – nějakého snobského bastarda, který místo slova kulhání používal klaudikace, pak popisy, odhady výšky, váhy, tělesné stavby. Ráže použitých zbraní a metody zabití. Všechno mu to bylo povědomé, působilo to na něj depresivně.

Potom Brennan uviděl něco, na co nebyl připraven – novinový výstřižek s fotografií svého bratra. Stejný výstřižek s sebou neustále nosil v peněžence, tento se lišil pouze tím, že v něm byly Lauderovy výroky podtrhány červenou propiskou.

„Kokot.“

Toho za celou dobu dosáhl? Ocitovali ho v novinách? Překvapovalo ho, že to nenapsala Aylish Dunnová.

Brennan modrou složku obrátil. Znovu potáhl z cigarety. Jeho bratr zemřel, zavraždili ho a policejní vyšetřování selhalo. Informace o Kulhavci se omezovaly na pár cárů papíru, výpovědi svědků, které nikam nevedly. Chladnokrevně zabil a pak zmizel. Jaká společnost dovolí, aby v jejích ulicích působili nájemní vrazi? Jeho bratr byl nevinný, připletl se do cesty zabíjení v podsvětí a zaplatil za to kulkou v hlavě. To už se ulice tak vymkly kontrole, že se klidně děje něco takového a nikdo to nezarazí?

Inspektor poklepal prsty na složku a vstal. Típl cigaretu, zvedl sluchátko telefonu na svém stole a stiskl nulu.

„Dejte mi cely, prosím,“ řekl. Spojení bylo navázáno. „Zdravím.“

„Berte, tady Rob. Už se tam u tebe McArdle uklidnil?“

„Je jako beránek.“

„Dobře, jdu dolů. Chci s ním prohodit pár slov o samotě.“

„Jsi si tím jistý, Robe?“

„Naprosto.“

Brennan věděl, že toho nemá v ruce moc, co by spojovalo Kulhavce s jeho případem. Neměl žádný důkaz, že jde o téhož vraha, který zabil jeho bratra, ale instinkt mu napovídal něco jiného. Potřeboval důkaz? Takhle si vrah chodil na svobodě. Kdyby ho dostal za Tierneyho a Durrantovou, nestačilo to? Brennan věděl, že by mu měl pravděpodobně poděkovat za to, že ty dva odstranil z ulic, ale nemyslel si, že by mu za to chtěl potřást rukou. Neměl naději na propojení Kulhavce s Andyho vraždou, to věděl – ale záleželo na tom? Hrálo to roli pouze v jednom ohledu – zda to nějak ovlivní probíhající vyšetřování smrti Carly Donaldové. Byl si jistý, že to nemůže riskovat, ale musel myslet na svého bratra.

Když Brennan scházel dolů k celám, pohrával si s myšlenkou, že by to udělal podle pravidel, zavolal by McArdla do výslechové místnosti a položil by mu otázky v přítomnosti Stevieho nebo Loua. Ale jakou měl šanci, že by pak dospěl k nějakému výsledku? McArdle byl ostřílený kriminálník. Přimět ho, aby lynčoval sám sebe, bylo něco zcela jiného než přimět ho, aby někoho udal.

Brennan stál přede dveřmi cely a věděl, že má jedinou šanci dostat se k vrahovi svého bratra. Pokud odtamtud vyjde bez jména, pravděpodobně ho nikdy nenajdou. Kývl na žalářníka, naslouchal chřestění klíčů a zaskřípání těžkých železných veřejí. Vstoupil do cely.

McArdle seděl na okraji svého lůžka. Většina muklů jeho úrovně se naučila v cele vychladnout, ale tenhle byl celý napjatý.

„Co zas?“ zeptal se.

Brennan kývl, aby žalářník zavřel dveře. McArdle ho pozorně sledoval, začal vstávat. Otřel si přední stranu džínových kalhot, pak dal ruce za záda. Svěsil koutky úst.

„Sedni si.“ Brennan mu položil ruku na hlavu a odstrčil ho. Přecházel po malé cele a vnímal McArdlův strach. „Víš, už jsem viděl všechny možný neřády a sráče, co jich chodí po světě, McArdle, ale ty jseš teda mezi nima sakra jedinečnej exemplář.“

McArdle sklonil pohled k podlaze. „Smíte tady bejt?“

„Zavři klapačku.“ Brennan přešel k lůžku a opřel si chodidlo o jeho okraj. „Pedofilové jsou jedna věc, ale prodávat děti, to je něco jinýho. Jseš jako obchodník, bestiální prodavač.“

„Nejsem bestie.“

„To řekni soudci.“

„To řeknu. Řeknu.“

Brennan se k němu naklonil. „A myslíš, že tě bude poslouchat?“ Zasmál se a sledoval, jak se McArdle odvrátil, pak ho chytil rukou za tvář a zakroutil. „Viděl jsi někdy v poslední době svůj záznam? Teď v

něm přibyla vražda, a kdo ví, co se tam, kurva, ještě do večera objeví.“

„Dal jsem vám všechno, co jsem měl… Povídali jste, že mi pomůžete.“

Brennan ho pustil, sundal nohu z postele a přešel na druhý konec cely. „Francouzský auto v podělaný Francii, McArdle… To jsi mi dal.“

„To je všechno, co mám. Koukněte, co ode mě chcete?“ Snažil se Brennana sledovat, ale nevydržel jeho pohled. Stále klopil oči, hlava se mu pohupovala na masitém krku, jako by už neunesl její váhu.

„Děláš si prdel, přesně to děláš.“

„Nedělám,“ odpověděl prosebně a zvedl ovázanou ruku dlaní vzhůru.

Brennan se k němu přiblížil a ukázal na něj prstem. „Víš, co jsi udělal a jak to dopadne.“ McArdle znovu sklopil oči. „Nechte mě samotnýho. Prostě mě nechte.“

Brennan se zasmál. „Nechat tě samotnýho? Nemyslíš, že budeš mít dost soukromí v Peterhead, v oddělení pro bestie?“

„Nejsem bestie.“ McArdle vstal a vypjal hruď.

Brennan udělal několik kroků a zastavil se proti němu. „Tak to bys radši měl začít spolupracovat, jinak si soud i všichni ostatní v týhle zemi budou myslet přesně tohle. Devlin McArdle – překupník dětí. Manželkovrah. Bestie!“

Všechna energie z McArdla vyprchala. Posadil se zpět, jeho tělo jako by se zmenšilo. Byl zlomený, přišel o veškerou bojovnost. „Co ode mě chcete?“

Brennan se podíval ke dveřím, přistoupil k McArdlovi a sedl si na bobek. „Vím, jak to tam venku funguje, jak lidi jako ty pracujou. A ty víš, jak pracuju já.“ McArdle vzhlédl. Brennan pokračoval:

„Vím, že kdybych si tě vytáhnul nahoru do výslechový místnosti s detektivem konstáblem jako svědkem, nepověděl bys mi vůbec nic, co můžu použít, protože existuje možnost, že by se to dostalo ven k lidem, co tě znají.“ Brennan ztišil hlas. „Proto jsem přišel sem dolů sám.“ Naklonil se blíž k němu. „Dej mi něco, co můžu použít, a nikdo nemusí vědět, odkud to mám.“

McArdle zavrtěl hlavou. „Dal jsem vám všechno. Co víc vám můžu dát?“ Brennan zklidnil nervy a řekl: „Dej mi Kulhavce.“

Kapitola padesátá

Před celou se detektiv inspektor Rob Brennan opřel zády o dveře. Cítil tupou bolest uprostřed čela, kde se mu sbíhalo obočí. Pulz v jeho spáncích držel krok s rychle bušícím srdcem. Chvíli tam stál a snažil se nasadit výraz, který by alespoň zdánlivě svědčil o tom, že uvažuje, ale nedařilo se mu to.

Když se odlepil ode dveří, cítil, že ho kolena sotva nesou. Cesta do přední části stanice mu připadala delší než obvykle, každý krok vyžadoval větší úsilí než předešlý. Cítil se, jako by nesl nějaký velký náklad, břemeno.

Ve vstupní hale Charlie vzhlédl od svých Daily Record a něco řekl, ale Brennan jeho slova nezachytil. Pálení v hrudi začalo vyžadovat zchlazení, uklidňující účinek nikotinu, a nic nemohlo tuhle touhu zmírnit. Jakmile otevřel dveře, zchladil mu tvář svěží vzduch a pot nad rtem mu stekl k ústům – ucítil slanou chuť, zašklebil se a setřel ho hřbetem ruky. Pocit prázdnoty, který doprovázel strach z toho, že nikdy nenajde odpověď na otázky, jež ho dlouhou dobu tížily, náhle zmizel. Necítil euforii – to nikdy – ale byl to konec a v mlhavém toku života to určitě představovalo něco, čeho se mohl přidržet. Netoužíme po něčem takovém snad všichni, každý den? Po nějakém jasném obrysu na jednotvárné cestě, kdy jsme lapeni v síti, která nás vleče šedivou bídou našeho života. Každodenní zpochybňování takového života způsobuje nedostatek řádu, nepřítomnost nějaké struktury. Neexistuje žádný zákon. Žádný účel. Žádná spravedlnost. Vesmír se nezajímá o ztráty na životech, o střílení náhodných kolemjdoucích, rozřezávání mladých dívek, o zvrácené obchodování s nevinnými nemluvňaty. Každá příležitost, kdy mohl zastavit tuhle rutinu a byť na krátký okamžik si dopřát pauzu, mu připomínala, že je naživu a boj pokračuje.

Když konečně vytáhl z balíčku cigaretu, všiml si, jak bílé má ruce. Tmavé chlupy u kloubů ještě zvýrazňovaly mrtvolný vzhled prstů. Na okamžik na ně hleděl, roztáhl je. Začaly se chvět.

„Je všechno v pořádku, Robe?“

Zaslechl ta slova a otočil se, byl to Charlie. Držel dveře na stanici otevřené a hleděl Brennanovi do očí. Detektiv inspektor cítil, že mu cigareta vyklouzla z úst. Sledoval, jak spadla, kousek se odkutálela a pak ji odnesl vítr. To ho vrátilo do reality.

„Dobrý. Všechno v pohodě.“

Brennan se protáhl kolem seržanta a zamířil ke schodům. Náhle měl každý krok nový smysl. Tok myšlenek se mu zrychlil, uvědomil si, že dlouhé období pochyb skončilo.

Brennan došel do vyšetřovací místnosti jedna a uviděl chumel lidí shromážděných kolem televizní obrazovky. Okamžitě věděl, že došlo k nějakému zvratu. Když se něco takového přihodilo, kolektivní duch týmu se okamžitě změnil. Výrazy tvrdošíjného odhodlání ve tvářích nahradila naděje – zkušenost Brennana naučila, že bývá lepší obejít se bez ní. Jakmile vstoupil dovnitř, měl chuť tlesknout rukama a zeptat se, co se děje. Cítil se přehlížený, byl pouhý divák.

McGuire se otočil, všiml si ho a zvolal: „Tady je!“ Detektiv konstábl se k němu rozběhl. „Kde jste byl?“

Ta otázka Brennana překvapila, zahnala ho do defenzivy. „Nikde.“ Jakmile to řekl, okamžitě se cítil hloupě. Uvědomil si, že šlo o zcela nevinný dotaz. „Co se děje?“

McGuire se zazubil jako školák a popadl Brennana za paži. „Pojďte. Chytili je!“

Brennan nerozuměl. Věděl, co chce, aby ta slova znamenala, ale nebyl si jistý, jestli je pochopil správně. Od chvíle, kterou strávil s McArdlem, se jeho mysl přenesla zpět k vraždě bratra. Uvědomil si, že má ještě další případ, který musí vyřešit, a to ho vrátilo do současné reality. Protlačil se do čela davu a zahleděl se na televizi. „Můžete někdo zesílit zvuk?“

Na obrazovce se objevil malý žlutý trojúhelník. Číslo vedle něj stoupalo, jak zvuk sílil. Šlo o mimořádnou zprávu. Brennan cítil, jak všude kolem něj vzrůstá napětí. Vyšetřovací místnost připomínala fotbalový stadion, na kterém fanoušci vedoucího mužstva čekají na závěrečný hvizd. Umlčel tým. Místnost ztichla a oči všech se upřely na obrazovku.

„A připomínám, že se jedná o přímý přenos…,“ řekl reportér.

Záběr ukazoval město, které Brennan nepoznával – snažil se zaostřit zrak a přijít na to, co vidí, vstřebat tu informaci. Pozorně si prohlížel ulice a tváře v davu. Ve spodní části obrazovky si všiml pruhu, který mu potvrdil, v co doufal: PŘÍPAD POHŘEŠOVANÉHO DÍTĚTE… ŽIVĚ Z CALAIS. Chvíli mu trvalo, než tu informaci zpracoval. Myšlenky se mu rozutekly, polapila je síť emocí. Chtěl mávnout pěstí do vzduchu, praštit do stolu nebo nějak jinak dát najevo úlevu, ale ovládl se, musel.

„Ježíši, máme je!“ Když tu větu vyslovil, jeho mysl se uklidnila. Cítil se téměř bezstarostně. Po tváři se mu rozlil úsměv – nedokázal ho skrýt. V televizi se objevil záběr na francouzské policisty obkličující stříbrné auto. Kamera se chvěla, záběr se chvílemi rozostřoval, ale Brennan upíral pohled na policisty v černém, kteří se přibližovali k autu ozbrojeni automatickými puškami. Francouzští policisté byli rychlí, rázní a schopní. Znali svou práci a při zásahu neriskovali. Vytáhli z auta dva muže a ze zadního sedadla pak malý balíček, který vztekle rozhazoval ručičkama a nožičkama.

Brennanovi se sevřela hruď a stáhlo se mu hrdlo.

„Podívejte, to je to dítě,“ řekl jeden policista.

„Mají ji! Je naživu!“

Místností se rozlehl hlasitý jásot. Policisté zvedali ruce, vyhazovali do vzduchu modré složky. Brennan se otočil k McGuirovi a popadl ho za ramena. „Zvládli jsme to! Kriste, my jsme to zvládli!“

Chumel těl se začal vlnit, jak se strážníci a detektivové objímali a radostí poskakovali. Odsouvali stoly a židle, přecházeli po místnosti a vrhali se jeden druhému kolem krku. Brennan se zasmál, když viděl, jak Lou plácl Briana po pivním bříšku, a pak zazněl hromadný jásot. Je to jak nějaká oslava, pomyslel si Brennan, a přestože hleděl na uvolněné a usměvavé obličeje, věděl, že toho ještě mají dost na práci.

Případ byl obtížný, vyžádal si hodně sil od jeho týmu i od něj samého. Brennan věděl, že už se nikdy nebude dívat na svět stejně. Přišel o další část svého já, které z něj dělalo člověka. Ale jak se s tím vypořádá, to byl problém na jindy. Otočil se k odchodu, právě když radost v místnosti ještě zesílila.

„Kam jdete?“ zeptal se McGuire.

„Musím zavolat na pár míst. Nedělej si starosti – pokračujte beze mě. Užijte si tu chvíli.“

Brennan za sebou zavřel dveře do kanceláře a přešel ke stolu. Stále slyšel hluk zvenčí, když si na monitoru svého počítače zobrazil mezinárodní adresář a začal vytáčet číslo na Gardu Síochánu v Dublinu. Myšlenky na oslavu se mu okamžitě vypařily z hlavy, když se představil telefonistce a požádal o přepojení na speciální vyšetřovací tým. Vždy ho překvapilo, jak rychle se věci nakonec zběhly. Bez ohledu na to, kolikrát se to přihodilo, detektiv inspektor si nikdy zcela nezvykl na ten náhlý přechod od rozpačitosti k oslavám úspěšného výsledku vyšetřování. Jako by se celé to období předtím, rutinní a tvrdá práce, nikdy nestalo. Vynaložené úsilí a daň, kterou si na každém vyžádalo, vypadaly v porovnání s úspěchem bezvýznamné. Věděl, že pak přijde propad – platba za ten skvělý

pocit – ale to v tuhle chvíli nehrálo roli. Dovolil si úsměv, kradmý obdiv takového výsledku.

Brennan se stále usmíval do sluchátka, když jeho hovor přepojili. Po čtyřech zazvoněních ho někdo zvedl.

„Zdravím, tady Wylie.“ Přízvuk mu byl povědomý, rozeznával silné keltské tóny.

„Ano, zdravím… Detektiv inspektor Robert Brennan, edinburské kriminální oddělení.“

„A co pro vás můžu udělat, pane?“

Brennan sevřel sluchátko pevněji, přemýšlel, jak to vyjádřit, a poté řekl: „Jde spíš o to, co můžu udělat já pro vás.“

„Ach, skutečně…“ Gardista se odmlčel, pak jeho hlas naznačil změnu tématu: „Podle zvuku to vypadá, že tam u vás máte pěkně veselo.“

„Právě jsme uzavřeli velký případ… Tým oslavuje.“

„Gratuluji,“ odpověděl gardista. Okamžik pominul, vrátil se zpět k práci. „Povídal jste, že pro mě něco máte…“

Brennan mu sdělil podrobnosti, které se v cele dozvěděl od McArdla. Mluvil tlumeně a vážným tónem, když mu popisoval, kde se Kulhavec nachází.

„To místo dobře znám,“ odvětil Ir. Odkašlal si a zašustil papíry. I on dál udržoval bezvýrazný tón.

„Hned se do toho pustím.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Brennan.

„Budeme potřebovat víc než jen štěstí… Podle toho, jak to zní.“

„Čekal bych, že bude ozbrojený a určitě pěkně nebezpečný.“

Ozvalo se odfrknutí a gardista mírně zvýšeným hlasem odpověděl: „To ano. Taky bych řekl.“

Brennan položil sluchátko, podíval se přes sklo do vyšetřovací místnosti a viděl, že oslava bude pravděpodobně ještě nějakou chvíli pokračovat. On se na oslavování necítil. V poslední době se toho přihodilo příliš, co způsobilo, že si připadal dost nespolečenský. Měl pocit, jako by se stahoval z tohoto světa. Cítil, že v jeho mysli přibývá doby, kterou věnuje analýze. Vždy se objevily skutečnosti, které musel nějak přežvýkat a strávit. Žádné „proč?“ nebylo nikdy definitivní, to dobře věděl. Ale nebránilo mu to v tom, aby se stále pokoušel najít odpověď. Mohl se z toho nějak poučit? Něco se dozvědět o lidském chování? Pochyboval o tom. Budou to jen hodiny přemítání, další data, která se přidají k celkovému množství jeho vědomostí, ale rozumět jim bude jen pramálo. Záhady, kterými se zabýval, byly nevyzpytatelné a stálé jako edinburský déšť.

Při pomyšlení na irské policisty zatýkající Kulhavce Brennan sáhl do peněženky a vytáhl novinový výstřižek, který s sebou nosil tak dlouho. Položil tenký papír před sebe na stůl a znovu si přečetl titulek. Dokázal to – našel bratrova vraha, ale necítil takovou radost, v jakou doufal. To je problém téhle práce, pomyslel si Brennan. Veškeré pocity úspěchu přicházely poté, co se odehrála nějaká tragédie – a to, co se stalo, nemohl nikdo změnit. Nebyla žádná medaile, kterou by si mohl připnout

na hruď. Jak mu kdysi dávno řekl Wullie: „U policie se nevítězí, tam jsou jen různý stupně proher.“

Brennan zvedl výstřižek, dotkl se jeho zkroucených okrajů, přejel prstem po zrnitém obrázku svého bratra. Pak ho zmačkal do kuličky a zahodil do odpadkového koše pod stolem. Vstal, přešel ke kartotéce na druhé straně místnosti, vytáhl ze spodní zásuvky láhev whisky Talisker a dal si ji do podpaží. Vzal si sako, zhasl světlo a vyšel z kanceláře, aby se připojil k týmu.

McGuire s rozšířenýma očima, zrudlou tváří a celý rozzářený Brennana zastavil, hned jak prošel dveřmi. „Co to je?“ Ukázal na láhev. „Odměna pro vašeho oblíbeného detektiva konstábla?“

Brennan kývl. „Jo, něco takovýho.“ Předal mu whisky. „Užijte si ji. Protože ráno začínáme s papírováním!“

McGuire zvedl talisker, otočil se na patách, pak si strčil láhev do podpaží a okázale rozlomil pečeť. V koutě místnosti někdo vykřikl: „Třikrát sláva šéfovi!“

Brennan se odvrátil a gesty to odmítal. „Ne. To ne…“ Zamířil ke dveřím, když provolávání slávy začalo.

McGuire za ním zavolal: „Vy tady nezůstanete na skleničku, pane?“

„Ne, musím se za někým stavit.“

„Tajné dostaveníčko, co?“

Zlehka se zasmál. „Jo, něco na ten způsob.“

Brennan zabořil jednu ruku do kapsy, druhou jim zamával. Byl rád, že vidí tým tak rozradostněný, vedli si dobře. Navzdory všemu dosáhli něčeho, na co mohli být hrdí. Na okamžik chtěl být součástí toho všeho, ale pak si vzpomněl, kým je a jakou pozici zastává v hierarchii. „A nebuďte vzhůru moc dlouho. Zejtra bude velkej den.“

„Poslouchejte taťku,“ řekl McGuire.

Brennan zamířil ke dveřím. Jednou nebo dvakrát se otočil, když mu někdo blahopřál, ale jakmile vyšel ven, sklonil hlavu a soustředil se na každý krok. Potřeboval se dostat pryč, změnit vzduch.

Na parkovišti si Brennan vybral passat, stiskl tlačítko na klíčcích a odemkl ho. Musel udělat ještě jednu zastávku, než pojede domů. Byla to další z těch zastávek, do nichž se mu nechtělo, ale věděl, že ji musí absolvovat. Ten případ vyžadoval jeho pozornost, zanedbával kvůli němu všechno a všechny ostatní, ale teď přišel čas znovu se soustředit na oblasti, které předtím ignoroval.

Když Brennan vyjížděl z parkoviště před stanicí, rozhlas právě vysílal zprávu o zatčení v Calais. Zítra to bude všude na prvních stranách. Noviny to nazvou dobrým výsledkem. Jeho nadřízení budou potěšeni. Brennan však cítil jen chlad. Na začátku zemřela mladá dívka a pak ji následovalo několik dalších lidí. Věděl, že příliš mnoha lidem ublížily události, které měly svůj počátek ve zmizení Carly Donaldové, a že všem z nich se dalo předejít. Nevěděl, komu to klást za vinu nebo proč se věci vyvinuly tak, jak se vyvinuly, ale cítil úlevu, že už je konec. Zabíjení přestane a Beth byla v bezpečí.

Hlas v rádiu začal shrnovat podrobnosti případu od začátku, kdy se tělo Carly Donaldové našlo v kontejneru v Muirhouse. „Ten hrozný nález učinila školačka Trish Brownová, která prohlásila, že na

ten výjev do konce života nezapomene.“

Brennan věděl, jak se cítí. I on v duchu stále viděl bledé, zmrzačené tělo, opuštěné uprostřed odpadků, z kterého vyprchal život jako z vyždímaného hadru.

„Otec zavražděné oběti, reverend John Donald, už sdělil, jakou má radost, že se jeho vnučka Beth našla v pořádku. Jako někdejší uchazeč o vrcholnou pozici ve skotské církvi pastor potvrdil, že už o pozici moderátora neuvažuje a bude své úsilí věnovat rodinnému životu.“

Brennan zaklel. „To se rozhodnul sám, nebo ho k tomu dotlačili?“ Naklonil se a rádio vypnul.

„Kretén.“

Kapitola jednapadesátá

Před domem doktorky Lorraine Fullerové detektiv inspektor Rob Brennan prudce zastavil, otočil klíčkem v zapalování a poslouchal, jak motor utichá. Byla chladná noc a vál mírný vítr, když otevřel dveře a kráčel po pěšině. V obývacím pokoji viděl světlo. Zazvonil, pohnula se záclona a v okně se objevila Lorraine. Tvářila se zmateně, nečekala, že uvidí jeho, ale pak došla ke dveřím, zachrastila řetízkem a zámkem a otevřela.

„Co tady děláš?“ zeptala se. „Sezení máme až zítra.“ Brennan se nenechal vyvést z míry. „Můžu dál?“

Otevřela dveře víc a gestem ruky mu pokynula, aby vstoupil.

V obývacím pokoji si Lorraine založila ruce na hrudi. „Jsi tu jen na skok, nebo ti mám nabídnout něco k pití?“

Brennan neodpověděl, svlékl si sako a posadil se.

„Víno může být?“

Kývl. Lorraine si nikdy nepotrpěla na zdvořilostní fráze a on byl za to vděčný, ale věděl, že si musejí promluvit.

Televize hrála, ale měla ztlumený zvuk. Brennan několik vteřin sledoval pořad Antiques Roadshow – starý muž přinesl sbírku korbelů zhotovených do tvarů různých obličejů a škubl sebou pokaždé, když moderátor některý zvedl. Brennan to vydržel téměř celou minutu, pak se rázně zvedl a televizi vypnul.

Lorraine se vrátila se sklenicí vína. „Buď tady jako doma.“

Brennan si sklenici vzal. „Chci, abys věděla, že tohle je první příležitost se u tebe zastavit, kterou jsem měl od chvíle, kdy jsem vzal ten případ.“

Lorraine upírala pohled na pomerančový džus ve své sklenici, zakroužila jím po dně. „Viděla jsem zprávy. Takže to skončilo?“

Brennan vzdychl. „Doopravdy.“

„Co tím myslíš?“

Usrkl vína. „Nic.“ Natáhl ruku, aby postavil sklenici na stůl, a poté sáhl na opěradlo pro sako. Chystal se vytáhnout obrázek, který s sebou nosil, ale něco ho napadlo. „Vzpomínáš si na ty naše sezení, jak jsme na nich mluvili o mým bratrovi?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Dostal jsem ho… Andyho vraha.“

„Cože? Tedy chci říct – jak?“

Brennan si pohrával s knoflíkem saka, slova mu uvízla v hrdle. „Na tom vlastně nesejde.“

Lorraine odložila svou sklenici a přisunula se blíž k němu. „Stále o tom nerad mluvíš. Víš, jestli jsi v sobě našel nějakou bariéru, tak je možná čas, abys mi o tom pověděl.“

Bariéru? Co to bylo? Cvokařská mluva. Brennan pohlédl na Lorraine. Vlasy měla sepnuté a nebyla nalíčená. Sotva ji poznával. „Dobře. Co chceš vědět?“

„Cokoliv mi budeš chtít říct.“

Brennan se na chvíli odmlčel, vybavil si události posledních čtyřiadvaceti hodin a smísil je s tím, co věděl o Andym.

„Byl jeden chlap, Grady…,“ řekl.

„Pokračuj.“

Brennan se nadechl, zaváhal, ale potom mluvil dál: „Byl to podnikatel, jeden z těch, co mají prsty v mnoha věcech. Párkrát jsem jeho jméno viděl, když… no… záleží na tom?“

Lorraine se naklonila a vzala ho za ruku.

„Andy dostal tu práci, nahazování omítky, byla to pro něj velká zakázka, ale na něco takovýho potřebuješ vhodný počasí, takže… Nudím tě?“

Zavrtěla hlavou.

„Říkal mi o tom a ukázalo se, že je to pro Gradyho.“ Brennan stiskl Lorraininu ruku pevněji. „Povídal jsem Andymu, aby tu práci nebral. Říkal jsem mu, že Grady je nepříjemnej, jeho jméno se ve vyšetřováních objevovalo pořád dokola. Měl nějaký spojení na Ulster a –“

„Vypadá to, že Grady je někdo vážně důležitý.“

Brennan se zamračil. „Spíš to značilo vážný potíže. Ale Andy to nechtěl slyšet. Vzal tu práci a

pohádali jsme se. Řekl jsem mu, že má rodinu, na kterou by měl myslet, a že to neměl dělat… tvrdý věci. Neposlouchal mě.“ Brennan v duchu slyšel, jak jeho hlas slábne, když si tu vzpomínku přehrával. „Hádali jsme se a hádali, až nakonec Andymu došla trpělivost. Všechno to na mě vychrlil – jak mi zazlíval, že jsem odešel z domova a donutil ho tím, aby se vzdal svý touhy malovat a místo

toho převzal rodinnou firmu. Vyčetl mi, že musí tu práci dělat, protože já jsem ji nedělal… Dával mi za vinu všechno. Předtím nikdy nic takovýho neřekl.“

Lorraine položila volnou ruku Brennanovi na tvář, chladila. Uklidňovala ho: „To je v pořádku. Lidé neustále říkají věci, které ve skutečnosti tak nemyslí.“

Brennan cítil, že v něm znovu narůstá bolest. „Ne. Andy to myslel vážně. Poznal jsem to. A víš, co jsem udělal já? Nic. Vykašlal jsem se na to. Už jsem neřekl ani slovo. Měl jsem ho od toho kšeftu odtáhnout třeba holýma rukama, ale nechal jsem svoje ego, aby mi v tom zabránilo.“

„Robe…“

Brennan Lorraine odsunul. Vstal. „Mohl jsem Andyho zachránit, ale byl jsem zatraceně zabedněnej. Dopustil jsem, aby ho zabili.“

Lorraine vstala také, v očích měla slzy. Brennan se bříšky prstů dotkl její tváře a jednu kapku otřel.

„Tohle nikomu nepomůže.“

„Proč mi to vyprávíš teď, Robe?“

„Ptala ses.“

„Ne. Myslím tím, proč právě teď?“

Brennan sledoval, jak si bere papírový kapesníček z poličky u zdi. Potom se šla znovu posadit, on se naklonil, zvedl své sako a vytáhl z něj obrázek. „Možná je to součást tady toho.“

Lorraine na okamžik ztuhla, pak po obrázku chňapla a roztrhla ho vejpůl.

„Tobě to nedochází, viď, Robe?“

Sledoval, jak dva kusy obrázku, který nosil u sebe, padají na podlahu. Stočil pohled k ní. „Lorraine?“

Ramena se jí chvěla, jak plakala do dlaní. Brennan byl na okamžik zmatený, pak se v něm něco hnulo, když Lorraine zvedla hlavu a ukázala mu své zrudlé tváře. „Žádné dítě není.“

Myslel, že se přeslechl. „Cože?“

Otočila se a zaječela na něj: „Vytiskla jsem si ho! Je to jenom obrázek!“ Ta slova mu nedávala smysl. „Lorraine, co mi to tu povídáš?“

Vstala a obrátila se tváří ke stěně. Sledoval, jak si otírá oči rukávem svetru. „Chtěla jsem ti ublížit. Ty jsi ublížil mně. Chtěla jsem, aby sis dělal naděje a pak tě zklamat, jako jsi to udělal ty mně.“

Brennan poslouchal, ale nemohl tomu uvěřit. Když mu to celé došlo, věděl, že už se na ni nedokáže ani podívat. Sebral své sako a zamířil ke dveřím.

Lorraine vyběhla za ním. „Robe, spletla jsem se.“

Uvolnil západku a zatáhl. Lorraine se postavila před něj, zatarasila dveře. „Robe, spletla jsem se. Byla to chyba. Omlouvám se.“

„Jdi mi z cesty.“

„Je mi to líto.“

„To mně taky.“

„Robe, já – neuvědomila jsem si –“

Chytil ji za paži a mrštil jí zpátky do chodby. „Ani já ne.“

Na ulici Brennana zaštípal v očích chlad. Vzduch byl teď vlhčí. Když nastoupil do auta, ohlédl se a viděl Lorraine na zápraží. Stále plakala, otírala si slzy rukama. Odvrátil pohled a nastartoval.

Provoz nebyl hustý. Brennan zrychlil až na hranici povolené rychlosti. Pak ucítil, že mu stoupá teplota. Sáhl si na čelo – potil se. Ruce na volantu měl vlhké a nedostávalo se mu dechu. Jel v řadě aut až k semaforu, projel kolem něj a odbočil do obytné oblasti, kde to neznal. Na okamžik si připadal ztracený, ale bylo mu to jedno.

Zastavil, zhasl motor a vystoupil.

Došel na konec ulice a vydal se potemnělou pěšinou, která vedla ke hřištím. Pršelo. Při chůzi cítil, že se jeho horké čelo ochlazuje. Předek košile měl mokrý. Když došel k travnaté oblasti, usmála se na něj žena s west highland teriérem na vodítku. Odvrátil pohled a zamířil k lavičce pod lampou veřejného osvětlení. Došel k ní, posadil se a snažil se nějak utřídit tu směs myšlenek, které mu vířily v hlavě. Věděl však, že je to nad jeho síly.

Jak? Proč? Neměl už žádné odpovědi.

Brennan cítil, jak se mu do paží zařezává vítr, vlasy a košili měl už celé promočené. Sako nechal v autě, dokonce ani nevytáhl klíčky ze zapalování. Vstal, ohlédl se k pěšině a znovu vykročil. Zdálo se to snadné, tak pokračoval, šel dál. Začal mu zvonit telefon. Vytáhl ho a podíval se, kdo mu volá – byla to Sophie.

„Ahoj, lásko,“ řekl. „Jsem na cestě domů.“