 Robert Bloch

 PSYCHO II

Vydání první

Copyright© Robert Bloch 1982 All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1858. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Psycho II vydaného nakladatelstvím

Wings Books, New York (USA) v roce 1993

Český překlad © 2014 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, 

Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-847-7

BARONET Praha 2014

1

Norman Bates hleděl z okna knihovny a ze všech sil se snažil nevnímat mříže.
Ignorovat je prostě, v tom spočíval ten trik. Schopnost ignorovat, to je základ dokonalého štěstí. Jenže tady, kde nyní byl, se štěstí nedařilo a ani žádné triky tu nefungovaly. Zde, za mřížemi státní nemocnice. Kdysi se to jmenovalo Státní nemocnice pro duševně choré zločince. Dnes žijeme v osvícenějších dobách a už se tomu tak neříká. Jenže mříže v oknech zůstaly, a on byl pořád ještě uvnitř. A díval se ven.
Vězení, to nejsou stěny z kamene, a klec, to nejsou železné mříže. Takhle to napsal básník Richard Love-lace kdysi v sedmnáctém století. Od těch dob uplynulo hodně času. A spousta času uplynula rovněž od chvíle, kdy Norman přišel sem. Ne, nebylo to tři sta let, jenže on měl pocit, jako kdyby to celá staletí byla.
Pokud tady ale musel žít, pak knihovna nejspíš byla nejlepším místem a sloužit jako knihovník nepředstavovalo žádnou těžkou práci. Jen velice málo pacientů se staralo o nějaké knihy, a on měl tudíž spoustu času, aby šije sám četl. Tak narazil i na Richarda Lovelace a všechny ty další. Sedával tady, nikým nerušen, v klidném přítmí knihovny, den za dnem. Dali mu dokonce i vlastní stůl, aby ukázali, jak mu věří. Věděli, zeje odpovědný.
Norman jim za to byl vděčný. Jenže ve chvílích jako tahle, když v ulicích venku zářilo slunce a zpívali ptáci, si uvědomoval, že Lovelace mu lhal. Ptáci byli svobodní, ale Norman se nacházel v kleci.
Doktoru Claiborneovi tohle nikdy nepověděl, protože ho nechtěl rozčílit, ale nedokázal se tomu pocitu ubránit. Bylo to nespravedlivé. Ani trochu fér.
Ať už se stalo cokoli, co jej dostalo až sem - tedy ať už se podle jeho tvrzení stalo cokoli, pokud to byla pravda —, událo se to všechno kdysi hodně dávno. Odehrálo se to kdesi v jiné zemi a to děvče bylo mrtvé. On už nyní věděl, že je Norman Bates, nikoli jeho matka. Už nebyl blázen.
Jistě, dnes už nebyl šílenec nikdo. Nikdo, bez ohledu na to, co snad někdy provedl, nebyl cvok. Jen duševně postižený. Jenže kdo by nebyl postižený, když ho zavřou do jedné klece s bandou pošuků? Claiborne jim tak neříkal, ale Norman blázna poznal na první pohled. A za ty roky jich viděl hodně. Slabomyslní, tak se jim kdysi říkávalo. Jenže dnes měla poslední slovo televize. Mešuge, paka, kreténi, blbečci. Jak to říkal tehdy ten komik o těch chudáčcích, co jim kape na karbid a co jim v životě nepadla zrovna dobrá karta?
S těmi kartami měl pravdu. Namíchali mu je pěkně mizerně. Ale on stejně odmítal tuhle žertovnou terminologii, která se používala pro popis vážných onemocnění. Bylo to divné, jak se každý snažil kamuflovat pravdu pomocí jakýchsi nesmyslů. Jako ty slangové výrazy pro smrt: natáhnout bačkory, usnout navěky, sejít ze světa, odplout na věčnost. Ocitnout se v zemi věčného světla, kde neznají strach.
Co ale záleží na jménech? Hole a kameny mi zpře-rážejí kosti, ale jména mi nemohou ublížit. Další citát, tentokrát nikoli od Richarda Lovelace. Tohle říkala matka, když byl Norman ještě malý chlapec. Jenže matka teď byla mrtvá, a on stále ještě žil. Byl naživu a v kleci. A fakt, že to věděl a dokázal pohlédnout tváří v tvář pravdě, dokazoval, že je duševně zdravý.
Kdyby jim to došlo, obžalovali by ho z vraždy, shledali vinným a odsoudili do vězení. Pak by ho po několika letech zase pustili ven. Maximálně tak po sedmi nebo osmi. Místo toho jej ale označili za psychotika. Jenže on jím nebyl. To oni byli blázny, když strčili nemocného člověka pod zámek a vrahy nechávali běhat na svobodě.
Norman vstal a přešel k oknu. Když se k němu přitlačil blíž, už mu výhled neomezovaly mříže. Teď již viděl dolů na zem třpytící se v zářivém slunečním světle jarního odpoledne. Také ptačí zpěv zněl jasněji, konejšivě a melodičtěji. Slunce a zpěv v jedné harmonii. Hudba sfér.
Když sem přišel poprvé, neviděl žádné sluneční světlo a neslyšel ani zpěv. Jen temnota a jekot. Temnota se rozprostírala v jeho vlastním nitru, což bylo místo, kde se ukrýval před skutečností. A jekot, to byly hlasy démonů snažících se jej najít, aby na něj dotírali s hrozbami a obviněními. Jenže doktor Claiborne přišel na způsob, jak ho v té temnotě objevit, a všechny démony zahnal. Byl to jeho hlas, hlas zdravého rozumu, jenž utišil onen jekot. Trvalo dlouho, než Norman vyšel ze své skrýše a začal naslouchat hlasu rozumu. Hlasu, který mu připomínal, že on není svá vlastní matka, nýbrž že je zkrátka — jakže mu to říkali? - svébytná osoba. Nemohlo tedy být ani řeči o jakékoli vině. A nikdo jej neměl právo z ničeho vinit. Pochopit tohle znamenalo vyléčit se. Přijmout tuto pravdu bylo lékem.
A on se vyléčil. Žádná svěrací kazajka, žádná polstrovaná cela, žádná sedativa. Coby knihovník měl přístup ke knihám, které miloval. Televize mu pak otevírala další okno do světa. Okno bez mříží. Život zde byl pohodlný. A on byl na samotu zvyklý.Jenže ve dnech jako tento mu chyběl kontakt s jinými lidmi. Se skutečnými lidmi z masa a kostí, nikoli s literárními postavami nebo s obrázky na obrazovce. Kromě Claibornea se s ostatními lékaři a sestrami vídal jen velmi zřídka. A nyní, když ukončil svou práci s ním, trávil i doktor Claiborne více času s jinými pacienty.Tohle by Norman nedokázal. Teď, když byl zase sám sebou, se nedokázal stýkat s těmi blázny. Jejich mumlání, grimasy a posunky v něm vyvolávaly neklid a před jejich společností dával přednost samotě. Na tom nedokázal Claiborne nic změnit, třebaže se nepochybně hodně snažil. Byl to ostatně rovněž Claiborne, kdo přemluvil Normana, aby se zapojil to zdejšího ochotnického divadelního programu. Nějakou dobu to byla zajímavá výzva. Když už nic jiného, cítil se aspoň na jevišti v bezpečí, jak jej tam světlo reflektorů oddělovalo od obecenstva. Tam na jevišti se jej zmocňoval pocit, že má věci pod kontrolou. Dokázal druhé podle své vůle přimět, aby se smáli či plakali. Největší vzrušení prožíval, když dostal hlavní roli ve hře Charleyova teta. Hrál v ženských šatech a hrál tak dobře, že ostatní jeho výkon odměnili aplausem. Jenže po celou tu dobu věděl, že to je jenom divadlo. Předstírání. Klam.Tohle mu pověděl doktor Claiborne, když představení skončilo, a teprve tehdy si Norman uvědomil, že to vše bylo záměrně nastrojeno, že to byl předem připravený test jeho schopnosti normálně fungovat. Měl byste být sám na sebe hrdý, řekl mu Claibome.
Jenže tady bylo i něco, co si Claibome neuvědomil. Něco, co mu Norman neprozradil. Ten okamžik strachu, který nastal těsně před končen představení, l esně předtím, než je odhalen hrdinův převlek. Ten okamžik, kdy se Norman, zatímco se na jevišti culil, koketoval a pohazoval vlasy, ve své postavě doopravdy ztratil. A v tu chvíli byl Charleyovou tetou. Až na to, že v rukou již netřímal vějíř, ale nůž. A CharIyova teta se stala skutečnou živou ženou. Starší ženou, jakou byla i jeho matka.Byla to chvíle strachu. Anebo snad okamžik pravdy?
Norman nevěděl. Nechtěl to vědět. Chtěl jen s amatérským divadlem nadobro skončit.
Nyní, když se díval z okna, si vširnl, že sluneční svit se rychle vytrácí a že se obloha zatahuje. Na obzoru rozeznával bouřková mračna a stromy lemující parkoviště se chvěly v poryvech zvedajícího se větru. Trylky opeřenců ustoupily šelestu třepotajících se křídel, když ptáci vzlétli z pohupujících se větví a zamířili vzhům k obloze nabírající temnou barvu.Nebyla to ale blížící se mračna, která je vyplašila. Vzlétli, protože se objevila auta a zajížděla na parkoviště dole pod nimi. A pak uviděl i liči, kteří v těch autech dorazili. Vykročili směrem k hlavnímu vchodu do nemocnice, jako to dělali každou neděli, když nastala doba vyhrazená pro návštěvy.
No ne, mami! Podívej se na toho legračního chlápka!
Ale no tak, juniore, takové věci nesmíš říkat! A pamatuj si, co jsem ti povídala: blázny je zakázáno krmit!
Norman zavrtěl hlavou. Nebylo správné takhle uvažovat. Ti návštěvníci byli přátelé a rodinní příslušníci. Chodili sem, protože jim na někom lady záleželo.Jenomže na něm ne.Před lety sem chodili novináři, ale doktor Claiborne mu nedovolil, aby se s nimi setkal. A nedovolil to ani poté, co se z toho Norman dostal. A teď už sem za ním nechodil nikdo.Většina lidí, které kdy znal, byla mrtvá. Matka. Ta dívka Craneová a taky ten detektiv Arbogast. Zůstal sám a jediné, co mu zbývalo, bylo dívat se, jak sem přicházejí cizí lidé. Pár mužů, několik dětí, ale většinou ženy. Manželky, milenky, sestry, matky. Přinášely sem dárky a lásku.
Norman se na ně zamračeně zadíval. Tihle lidé pro něj nic neznamenali. Jemu nic nenosili. Jediné, co udělali, bylo, že vyplašili ptáky. A to bylo kruté, protože jemu se vždycky líbilo mít ptáky kolem sebe. Třeba i vycpané a preparované jako před mnoha lety, když se o preparování zajímal. Nebyl to ale jenom koníček. Měl ptáky opravdu rád. Svatý František z Assisi.A teď byli ptáci skoro přesně pod ním. Dva velcí černobílí tučňáci, kolébající se po chodníku směrem ke vchodu. Možná sem vážili cestu až od jižního pólu, jen aby ho navštívili.
Ale to byla bláznivá představa.A Norman už nebyl blázen. 

2

Tučňáci vešli do nemocnice a zamířili k recepčnímu pultu ve vstupní hale. Ten menší a s brýlemi, který kráčel jako první, byla sestra Cupertine. Vysoký a mladší tučňák byl sestra Barbara.

Sestra Barbara si o sobě nemyslela, že je tučňák. V dané chvíli si o sobě nemyslela vůbec nic. Její myšlenky byly soustředěné na lidi zde. Na ty nešťastné chudáky.Nic jiného nejsou, na to nesměla zapomínat. Zádní zločinci, ale v podstatě lidé, kteří jsou namnoze stejní jako ona sama. Tohle byla jedna z věcí, které jim zdůrazňovali na přednáškách z psychologie, a nepochybně se jednalo i o základní poučku při přípravě na její poslání v řádu. Kam zamířím, tam jdu z vůle Boží. A pokud ji vůle Boží zavedla sem, musí sem přinášet Jeho poselství spolu s útěchou.Sestra Barbara si ale musela přiznat, že právě v této chvíli se příliš příjemně necítí. Byla v řádu koneckonců nová a nikdy předtím ani nebyla nikde na návštěvě podnikané jen z křesťanské lásky k bližnímu. Natož aby ji takové poslání dokonce zavedlo do ústavu pro duševně choré.

Byla to sestra Cupertine, která navrhla, aby se sem vydaly společně. Důvod byl zřejmý. Potřebovala někoho, kdo by ji sem dovezl. Sestra Cupertine sem chodila už celý rok jednou měsíčně se sestrou Lo-rettou. Jenže sestra Loretta měla právě teď chřipku. Tak drobná žena a tak křehká. Bůh jí dopřej rychlé zotavení.

Sestra Barbara si pohrávala s růžencem a děkovala Bohu za své vlastní pevné zdraví. Taková velká holka, zdravá jako řípa, říkávala vždycky máma. Pro velkou zdravou holku jako ty by neměl být problém, aby sis našla slušného manžela, až tady nebudu. Jenže máma byla až příliš laskavá. Tahle velká zdravá holka byla nemehlo postrádající hezkou tvář i postavu, nebo aspoň to základní, co by každá žena měla mít, aby k sobě přilákala pozornost nějakého muže.Máma zemřela, a ona zůstala sama. Dokud nezaslechla ono volání. Tehdy se pro ni nečekaně otevřely nové dveře, ona na volání odpověděla, úspěšně zvládla noviciát a našla své poslání. Díky Bohu za to.A díky Bohu za sestru Cupertine, která se s takovou sebejistotou pozdravila s malou recepční za přepážkou a představila je, zatímco čekaly, až ze své kanceláře přijde ředitel ústavu. Právě teď ho spatřila, když vyšel z chodby úplně vzadu. Na sobě měl šedivý svrchník a v levé ruce nesl malé příruční zavazadlo.

Doktor Steiner byl nevelký holohlavý muž, který si pečlivě udržoval proužek huňatých kotlet, aby tak vyrovnal nepřítomnost vlasů. Kromě toho se mohl honosit velkým břichem, jež odvádělo pozornost od jeho malé výšky. Kdo ale byla sestra Barbara, aby jej směla soudit, či snad odhadovat jeho motivy? A nebyla už ani studentkou psychologie. Loni, po matčině smrti, školy nechala, a tak už musí na všechny podobné úvahy jednou provždy zapomenout.Ve skutečnosti se ukázalo, že doktor Steiner je docela příjemný člověk. A coby profesionál nepochybně rozpoznal její nesmělost a dělal vše, co bylo v jeho silách, aby jí všechno usnadnil.

Byl to ale až ten druhý muž, druhý lékař, který přišel ze své kanceláře a přidal se k nim, komu se to opravdu povedlo. Jakmile jej sestra Barbara spatřila, ulevilo sejí.

„Vy doktora Claibornea znáte, že?“ zeptal se Steiner sestry Cupertine. Starší žena souhlasně přikývla.

„A tohle je sestra Barbara." Steiner se obrátil k ní, načež posunkem ukázal k vysokému kudrnatému muži. „Sestro, rád bych vás seznámil s doktorem Claibornem, svým kolegou."

Vysoký muž k ní natáhl ruku. Měl srdečný stisk a stejný úsměv.

„Doktor Claibome je cosi, s čím se moc často nesetkáte," pokračoval Steiner. „Nefalšovaný psychiatr nežidovského původu."

Claiborne se vesele ušklíbl. „Zapomínáš na Junga," prohodil.

„Zapomínám na spoustu věcí." Steiner letmo pohlédl na hodiny na stěně za recepcí a zatvářil se zamyšleně. „V tuhle chvíli jsem už měl být v polovině cesty na letiště."

Obrátil se a přendal si příruční zavazadlo do pravé raky. „Budete mne muset omluvit," řekl. „Zítra ráno mám domluvenou schůzku na ministerstvu. A let o půl páté je jediná možnost, jak to mohu tak brzy ráno stihnout. S dovolením vás tady nechám s doktorem Claibornem. V tuto chvíli zde má všechno na povel."

„Samozřejmě." Sestra Cupertine pohodila hlavou. „Beze všeho můžete vyrazit."

Steiner pohlédl na mladšího muže a zamířil k východu. Doktor Claiborne vykročil s ním a oba se přede dveřmi ještě na okamžik zastavili. Steiner ještě tichým hlasem cosi rychle prohodil ke svému společníkovi, pak kývl hlavou a odešel.Doktor Claiborne se otočil a vrátil se k sestrám. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat,“ řekl.

„Není třeba se omlouvat." Sestra Cupertine mluvila srdečným hlasem, ale sestra Barbara si všimla, jak se čelo její společnice za obroučkami silných brýlí zachmuřilo. „Možná bychom měly raději odložit svou návštěvu na příště. Určitě tady máte dost práce i bez toho, abyste si musel dělat starosti ještě s námi.“

„Žádný problém." Doktor Claiborne sáhl do kapsy saka a vytáhl malý zápisník. „Tady je seznam pacientů, o který jste telefonicky žádala." Vytrhl první list a podal ho starší ženě.

Zamračený výraz se jí vytratil z tváře a ona se dala do čtení jmen načmáraných na bílém obdélníku. „Tuckera, Hoffmana a Shawa znám," řekla. „Kdo je ale Zander?"

„Přišel sem nedávno. Předběžná diagnóza. Involuční melancholie."

„Ať už to znamená cokoli..." V hlasu sestry Cupertine se mihl náznak navracející se podrážděnosti. Než si to sestra Barbara stačila uvědomit, sama promluvila.

„Těžká deprese," vylétlo jí z úst. „Pocit viny, úzkosti, somatické potíže —“

Uvědomila si, jak se na ni doktor Claibome najednou zahleděl, a její hlas se vytratil. Starší sestra se na doktora omluvně usmála. „Sestra Barbara studovala psychologii na koleji."

„A dělala to opravdu dobře, řekl bych."

Sestra Barbara zjistila, že se červená. „Vlastně ani ne. Mě prostě jenom vždycky zajímalo, co se děje s lidmi... Tolik různých problémů —“

„Ale tak málo řešení.“ Claiborne přikývl. „Proto jsem tady.“

Ústa sestry Cupertine se stáhla a mladší žena si v duchu přála, kéž by ona sama raději předtím udržela ta svá zavřená. Byla chyba, odsunout starší sestru takhle do pozadí.

Napadlo ji, jestli doktor Claiborne dokáže číst řeč tčla. Vlastně na tom ani nezáleželo, protože sestra Cupertine už sdělovala, co si myslí, nahlas pomocí slov.

„A proto jsem tady taky já,“ pronesla. „Možná toho nevím moc o psychologii, ale občas si myslím, že několik laskavých slov dokáže vykonat více dobra než všechny ty učené řeči.“

„Přesně tak.“ Úsměv doktora Claibornea zvítězil nad jejím zachmuřeným výrazem. „Já si toho vážím a vím, že naši pacienti to oceňují ještě více. Návštěvník zvenčí může pro jejich morálku učinit během několika hodin někdy více, než jsme schopni my tady dosáhnout za celé měsíce analýz. Proto bych byl tak moc rád, kdybyste dnes zašly za panem Zanderem... Až se zastavíte za pacienty, s nimiž se pravidelně vídáte. Pokud zatím víme, nemá žádné příbuzné. Jestli chcete, mohu vám dát kopii jeho záznamů.“

„To nebude nutné.“ Sestra Cupertine se už opět usmívala. Zase byla ve své kůži. Znovu tou, která je zvyklá rozhodovat. „Prostě si popovídáme, a on mně o sobě všechno řekne. Kde ho najdu?"

„Číslo čtyři sta osmnáct. Hned naproti Tuckerovu pokoji," odpověděl doktor Claiborne. „Řekněte sestře, která má službu na patře, aby vás pustila dovnitř."

„Děkuji." Hlava v závoji se otočila. „Pojďme, sestro."

Sestra Barbara zaváhala. Věděla, co by chtěla říct. V duchu si to nacvičovala po celou cestu sem. Měla by ale riskovat, že znovu vyvolá nelibost sestry Cupertine?

Tak dobře. Teď, anebo nikdy.

„Napadlo mě, jestli by vám nevadilo, kdybych tady zůstala s doktorem Claibornem? Ráda bych se ho zeptala na několik věcí souvisejících s jeho terapeutickým programem

A bylo to tady, varovné zachmuření. Sestra Cupertine ji rychle přerušila. „My se opravdu nesmíme takhle vnucovat. Možná později, když nebude mít pan doktor tolik práce.“

„Ale prosím...“ Doktor Claibome zavrtěl hlavou. „Na návštěvní hodiny nemáme nic naplánované. S vaším dovolením rád zodpovím sestře její dotazy."

„To je od vás velice laskavé," odtušila sestra Cupertine. „Jste si ale jistý —“

„S potěšením," přerušil ji doktor Claiborne. „Nemusíte si dělat starost. Pokud vás pak tady sestra nenajde nahoře, můžete se setkat zase v pět hodin dole ve vestibulu."

„Tak dobře." Sestra Cupertine se otočila. Udělala to nicméně až poté, co její oči za tlustými skly brýlí vyslaly k její společnici jasný vzkaz: po setkání v sedmnáct nula nula bude následovat kázání na téma plnění povinností a zachovávání poslušnosti vůči představeným.

Odhodlání sestry Barbary na okamžik zakolísalo. Pak ale hlas doktora Claibomea učinil její nerozhodnosti konec.

„Tak dobře, sestro... Chcete, abych vás tady krátce provedl? Anebo se chcete dát raději hned do práce?"

„Do práce?"

„Porušujete pravidla," uculil se doktor Claiborne. „Pouze kvalifikovaný psychiatr smí odpovídat na otázku jinou otázkou."

„Omlouvám se.“ Sestra Barbara sledovala starší ženu, jak vstupuje na konci chodby do výtahu. Pak se obrátila s úsměvem prozrazujícím úlevu znovu k doktoru Claiborneovi.

„To nemusíte. A klidně se mě zeptejte na to, co jste chtěla celou tu dobu vědět.“

„Jak jste to poznal?“

„Pouze odborný odhad.“ Úsměv v jeho tváři se ještě roztáhl. „Další výsada, které se těší kvalifikovaní psychiatři." Udělal posunek. „Tak do toho."

Znovu na okamžik zaváhala. Měla by? A smí? Sestra Barbara se zhluboka nadechla.

„Vy tady máte pacienta jménem Norman Bates?"

„Vy o něm víte?" Úsměv vymizel. „Většina lidí o něm nemá ani tušení. Jak bych s radostí podotkl."

„S radostí?"

„To byla jenom fráze." Doktor Claiborne pokrčil rameny. „Ne. Abych řekl pravdu, Norman je speciální případ, který vydá na celou knihu. Což už fráze není."

„Vy jste o něm nějakou knihu napsal?"

„Mám to v plánu. Jednou. Shromažďuji materiál od chvíle, kdy jsem převzal od doktora Steinera jeho léčbu."

Opustili již vestibul a zatímco spolu mluvili, vedl ji doktor Claiborne do chodby na pravé straně. Minuli místnost pro návštěvy s prosklenou stěnou. Všimla si tam jedné rodiny. Matka, otec a skoro dospělý chlapec. Nejspíš bratr. Všichni v hloučku kolem světlovlasé dívky na kolečkovém křesle. Dívku, jež tam tiše seděla a jejíž bledá tvář se usmívala na návštěvníky, kteří pořád něco povídali, by mohl někdo bez problémů považovat za zotavující se pacientku v normální nemocnici. Jenže tohle normální nemocnice není, připomněla si sestra Barbara. A ta bledá usmívající se tvářička ukrývá nějaké temné tajemství, jež bude pramálo úsměvné.

Šli ale stále dál a ona zase obrátila pozornost k doktoru Claiborneovi. „O jakou léčbu šlo? Elektrokon-vulzivní terapie?"

Doktor Claiborne zavrtěl hlavou. „To doporučoval Steiner, když jsem ten případ převzal. Nesouhlasil jsem. Jaký to má smysl, když je pacient tak jako tak pasivní, až na hranici katatonie? Problém spočíval v tom, dostat Normana ze stavu amnestické fugy, a ne ještě posilovat příznaky.“

„Takže jste přišel na jiný způsob, jak ho léčit."

„Norman není vyléčen. Ani z klinického, ani z právního hlediska. Zbavili jsme se ale některých symptomů. Stará dobrá regresivní hypnóza. Nemusíme používat drogy ani nějaké omezující prostředky. Prostě jednoduchý postup: otázky a odpovědi. Samozřejmě že jsme se za poslední roky dověděli hodně nového o mnohočetných poruchách osobnosti a o disociativních reakcích."

„Chápu to tak, že teď říkáte, že Norman si už nemyslí, že je svoje matka."

„Norman je Norman. A myslím, že sám sebe jako takového přijímá. Pokud si vzpomínáte, tak ve chvílích, kdy nad ním přebírala vládu osobnost jeho matky, páchal všechny ty vraždy oblečený jako trans-vestita. V současnosti šije toho vědom, byť stále ještě nedisponuje vědomými vzpomínkami na ony epizody. Tyto zážitky u něj vyplouvají na povrch ve stavu hypnózy a společně jsme o nich hovořili po našich sezeních. Nikdy si ale doopravdy nevzpomínal, co se tehdy dělo. Nyní ale jde o to, že již nepopírá realitu. Prošel katarzí."

„Ale aniž by došlo k psychickému uvolnění."

„Přesně tak." Doktor Claiborne se na ni pozorně zadíval. „Vy jste si to pravdu nastudovala, že?“

Sestra Barbara přikývla. „A jaká je prognóza?"

„Už jsem vám to řekl. S intenzivními analýzami jsme přestali. Nemá smysl očekávat, že by došlo k nějakým dalším zásadním průlomům. V současné době je ale schopen fungovat, aniž bychom ho museli nějak fyzicky omezovat nebo mu podávat sedativa. Samozřejmě nemůžeme riskovat, že bychom ho pustili, aby se procházel někde venku. Dal jsem mu lady na starost knihovnu. Tak má aspoň nějakou míru svobody kombinovanou s jistou odpovědností. Většinu ěasu tráví čtením."

„To mi připadá jako samotářský život."

„Ano, jsem si toho vědom. Ale my tady pro něho o moc víc udělat nemůžeme. Nemá žádné příbuzné, žádné blízké přátele. A v poslední době, vzhledem k přetlaku pacientů, už s ním ani já nemohu trávit moc času. Kromě příležitostných návštěv."

Prsty sestry Barbary se zatoulaly k růženci. Znovu sc zhluboka nadechla.

„Mohla bych ho vidět?"

Doktor Claiborne se zarazil a podíval se na ni.

„Proč?"

Přiměla se pohlédnout mu do očí. „Říkal jste, že je pořád sám. Není to samo o sobě důvod?"

Zavrtěl hlavou. „Věřte mi. Já dovedu pochopit váš soucit —“

„Mně jde o něco víc. Je to naše poslání. Důvod, proč jsme se sestrou Cupertine tady. Pomáhat bezmocným. Poskytnout přátelství těm, kdo přátele nemají."

„A třeba je obrátit na vaši víru?"

„Vy neuznáváte náboženství?" zeptala se sestra Barbara.

Doktor Claiborne pokrčil rameny. „Moje víra je irelevantní. Nemohu ale riskovat, že by něco rozrušilo mé pacienty."

„Pacienty?“ Aniž by to sama čekala, začala její ústa chrlit proud slov. „Pokud byste měl trochu soucitu, neuvažoval byste o Normanu Batesovi jako o pacientovi! Je to lidská bytost. Ubohá a osamělá lidská bytost, která ani nechápe důvod, proč ho sem kdosi zavřel. Jediné, co ví, je fakt, že na něm nikomu nezáleží.“

"Mně ano."

„Vážně? Tak mu dejte šanci, aby poznal, že na něm záleží i jiným.“

Doktor Claiborne se pousmál. „Dobře. Zavedu vás k němu.“

„Děkuji vám.“ Když ji vedl hlavní chodbou a pak do další, vedlejší, její hlas zjihl. „Doktore —“

„Ano?“

„Omlouvám se, že jsem na to tak tlačila."

„To nemusíte." Hlas doktora Claibornea nabral rovněž na vlídnosti. V přítmí chodby si najednou připadal vyprahlý a vyčerpaný. „Občas pomáhá, když člověka někdo trochu setře. Aspoň se začne zase vyplavovat adrenalin."

Usmál se a pak se zastavil, když došli ke dvojitým dveřím na opačném konci chodby. „Jsme tady. Knihovna."

Sestra Barbara se potřetí onoho dne zhluboka nadechla. Nebo se o to aspoň pokusila. Vzduch byl vlhký a teplý, naprosto nehybný. A přesto zde byl kdesi pohyb. Pulzující bušící rytmus, natolik intenzivní, že se jí na okamžik zmocnila závrať. Aniž by to chtěla, začala se její ruka znovu probírat korálky růžence a v tu chvíli si uvědomila, co je zdrojem onoho pocitu. Srdce jí bušilo.

„Jste v pořádku?" Doktor Claiborne se na ni rychle podíval.

„Samozřejmě."

Uvnitř si ale sestra Barbara nebyla tak jistá. Proč na tom tak trvala? Byl to skutečně soucit, co ji pohánělo? Nebo jen pošetilá pýcha — pýcha, která předchází pád?

„Žádné strachy," uklidňoval ji doktor Claiborne. „Půjdu tam s vámi."

Bušení srdce polevilo.

Doktor Claiborne se obrátil a otevřel dveře.

Načež se oba ocitli v pavučině.

Přesně tak mi to připadá, říkala si v duchu sestra Barbara. Police s knihami rozbíhající se od středu místnosti jí připadaly jako vlákna pavoučí sítě.Kráčeli jednou z uliček ponořených do stínu, lemovaných po obou stranách policemi a ústícími na konci do volného prostoru. A tam, pod mdlým světem jediné lampy na stole, se nacházel střed oné pavučiny.A z něj také vyrůstalo tělo pavouka.Srdce sejí opět rozbušilo. Jen matně na jeho pozadí slyšela zvuk hlasu doktora Claibomea.

„Sestro Barbaro... toto je Norman Bates."

3 

Na krátký okamžik, když spatřil tučňáka vcházejícího do místnosti, si Norman pomyslel, že možná nakonec opravdu je blázen.Pak ale ten okamžik pominul. Sestra Barbara nebyla pták a doktor Claibome nepřišel, aby jej obtěžoval kvůli duševnímu zdraví či jeho nedostatku. Jednalo se o ryze společenskou návštěvu.

Společenská návštěva. Jak si má ale někdo hrát na hostitele v blázinci?

„Prosím, posaďte se.“

Měl dojem, že říct něco takového se rozumí samo sebou. Jenomže jakmile se posadili ke stolu, nastala chvíle rozpačitého ticha. Norman si najednou s překvapením uvědomil, že jeho návštěvníci se cítí trapně. Ze nevědí o nic lépe než on, jak by měli zahájit konverzaci.No dobře, vždycky je tady počasí.

Norman se letmo podíval k oknu. „Kam se podělo všechno to světlo? Vypadá to, že se nám ještě dá do deště.“

„Typický jarní den. Víte, jak to chodí," odtušil doktor Claiborne. Jen ta jeptiška mlčela.Konec zpráv o počasí. Možná to bude nakonec přece jen tučňák. O čem by se měl ale člověk asi tak bavit se svými roztomilými opeřenými kamarády?Sestra Barbara upírala pohled na stůl před ním. „Doufám, že jsme vás od ničeho nevyrušili.“

„Vůbec ne. Jenom si tak krátím čas.“ Norman zavřel knihu a odsunul ji stranou.

„Smím se zeptat, co čtete?"

„Životopis Morena."

„Toho rumunského psychologa?" Otázka sestry Barbary donutila Normana, aby k ní rychle zvedl pohled.

„Vy ho znáte?"

„Vlastně ano. Není to ten člověk, co přišel s metodou psychodramatu?"

Vážně to není tučňák. Usmál se na ni a přikývl. „Správně. Dnes už je to samozřejmě jen dávná historie."

„Norman má pravdu," přerušil ho chvatně doktor Claiborne. „My tento přístup ve skupinové terapii více či méně opouštíme. Třebaže nadále podněcujeme k vyjadřování vlastních fantazií ve slovní rovině."

„A to až do fáze, kdy se pacienti nechávají vyjít na jeviště, aby tam ze sebe dělali blázny," podotkl Norman.

„To už je dnes ale taky jen dávná historie." Doktor Claiborne se usmíval, ale Norman cítil jeho obavy. „Přesto si dodnes myslím, že vaše vystoupení bylo vynikající. A přál bych si, kdybyste v té skupině zůstal."

Sestra Barbara se tvářila zmateně. „Obávám se, že vás nestačím sledovat."

„Hovoříme o zdejším amatérském divadelním programu," vysvětlil jí Norman. „Předpokládám, že to je vylepšení Mořenových teorií tady podle doktora Claibornea. Každopádně mne přemluvil, abych se toho zúčastnil, a nevyšlo to." Předklonil se. „Jak jste —?“

„Omluvte mne.“

To přerušení bylo tak nečekané, že se Norman zamračil. Do místnosti vstoupil ošetřovatel. Otis. Byl zde nový, původně pracoval ve druhém patře. Došel k doktoru Claiborneovi, jenž k němu zvedl pohled.

„Ano, Otisi?“

„Máme meziměstský hovor pro doktora Steinera.“

„Doktor Steiner je mimo město. Vrátí se až v úterý ráno.“

„Přesně to jsem jim říkal. Ale ten člověk chce mluvit s vámi. Tvrdí, že to je velice důležité."

„Jako vždycky," povzdechl doktor Claiborne. „Řekl vám, jak se jmenuje?"

„Pan Driscoll."

„V životě jsem o něm neslyšel."

„Tvrdí, že je producent v nějakém filmovém studiu v Hollywoodu. A odtamtud taky volá."

Doktor Claiborne odsunul svou židli. „Tak dobře, vezmu to." Když vstával, usmál se na sestru Barbaru. „Možná bude chtít, abychom mu sehráli psycho-drama." Došel k sedící jeptišce, připraven pomoci jí vstát. „Omlouvám se, ale budeme to muset přerušit."

„Opravdu?" zeptala se sestra Barbara. „A co kdybych tady na vás počkala, až sem zase přijdete?"

Norman cítil, jak se vrací to staré napětí. Cosi mu našeptávalo, aby nic neříkal, ale místo toho se soustředil na jinou myšlenku. Ať ji tady nechá. Chci si s ní povídat.

„Jestli chcete."

Doktor Claiborne následoval Otise mezi policemi s knihami ke dveřím. Tam se ještě zastavil a ohlédl se. „Nebude to trvat dlouho," řekl.

Sestra Barbara se usmála. Norman jen seděl a pozoroval koutkem oka oba odcházející muže. Doktor Claibome cosi šeptal Otisovi, který přikývl a následoval ho ven na chodbu. Na okamžik Norman viděl jejich stíny na protější stěně chodby. Pak se jeden stín pohnul a zmizel, zatímco druhý tam zůstal. Otis hlídal za dveřmi.

Normanovu pozornost upoutalo slabé cinknutí. Jeptiška si pohrávala s korálky růžence. Její ochranný závoj, pomyslel si. Ale ona tady chtěla zůstat. Proč?

Naklonil se k ní. „Odkud víte o psychodramatech, sestro?“

„Z přednášek na koleji.“ Její hlas se tiše nesl nad cinkáním růžence.

„No jistě.“ Rovněž Norman mluvil tiše. „A tam jste se dověděla o mně?“

Cinkání ustalo. Nyní již upřela veškerou pozornost výhradně na něj. Měl navrch. Poprvé po celých letech kontroloval nějakou situaci. Byl to nádherný pocit, když se mohl jen tak opřít na židli a nechat pro změnu někoho jiného, aby se kroutil! Třeba tuhle velkou urostlou neohrabanou ženskou, která se ukrývá v masce tučňáka.

A pak si najednou uvědomil, že přemýšlí o tom, co přesně by našel pod tím jejím hábitem. Jaké tělo tam asi bude. Teplé a pulzující. V duchu si představoval její siluetu, jak pokračuje od velkých trčících prsů k zaoblenému bříšku a trojúhelníku tam dole. Jeptišky si holí hlavy. Ale jak je to s ochlupením kolem pohlaví? Holí se i tam?

„Ano,“ řekla sestra Barbara.

Norman zamrkal. Copak mu čte myšlenky? Pak si uvědomil, že jen odpověděla na otázku, kterou předtím vyslovil nahlas.

„A co o mně říkali?“

Sestra si neklidně poposedla na židli. „Vlastně to byla jen poznámka pod čarou. Jenom pár řádek v jednom z našich studijních materiálů."

„Jsem učebnicový případ, je to tak?“

„Ale prosím... Já vás nechtěla uvádět do rozpaků.“ „Tak jak jste to myslela?" Je zvláštní dívat se na někoho jiného, jak se chce z něčeho vykroutit. Po celé ty roky byl on tím, kdo se o to snažil. A pořád není venku, a nikdy nebude. Pryč z toho prokletého místa tady! Norman se usmál, aby zakryl své pocity. „Proč jste sem přišla? V zoo mají v neděli zavřeno?"

Už to dělala zase, cinkala těmi zatracenými korálky. Zatracené korálky spočívající na tom zatraceném místě. Opravdu tam bude vyholená?

Sestra Barbara zvedla pohled. „Myslela jsem si, že bychom si mohli popovídat. Víte, po tom, co jsem narazila na vaše jméno v té knize, jsem si prošla články v novinách. A co jsem četla, mne zaujalo —" „Zaujalo?"Normanův hlas se nehodil k jeho úsměvu. „Byla jste šokována... Nebo ne? Šokovaná, zděšená, zhnusená... Co z toho to bylo?"

Hlas sestry Barbary byl jen sotva něco víc než jen šepot. „V té době, kdy se to stalo, jsem si o vás myslela, že jste cosi jako netvor. Zrůda, která se plíží temnotou s nožem. Měsíce poté jsem vás nedokázala zahnat z mysli, ze svých snů. Ale teď už to tak není. Všechno se to změnilo." 

„Jak?"

„Těžko se to dá vysvětlit. Cosi se stalo. Se mnou. Poté co jsem vstoupila do řádu. Noviciát, rozjímání, probírání vlastních tajných myšlenek, tajných hříchů. Myslím, že svým způsobem je to jako psychoanalýza.44 „Psychiatrie nevěří na hříchy."

 „Ale věří v odpovědnost. A to moje víra rovněž. Postupně jsem si začala uvědomovat pravdu. Vy jste si nebyl vědomý toho, co jste dělal. Jak vás tedy mohl kdokoli hnát k odpovědnosti? Byla jsem to já, kdo jsem zhřešila, když jsem vás soudila, aniž bych se pokusila to doopravdy pochopit. A když jsem se dověděla, že sem dneska pojedeme, věděla jsem, že se s vámi musím vidět. I kdyby mělo jít pouze o projev kajícnosti."

„Vy mne žádáte, abych vám odpustil?** Norman zavrtěl hlavou. „Buďte upřímná. Přivedla vás sem zvědavost. Přišla jste se podívat na zrůdu, nebo ne? No tak se podívejte a povězte mi, co jsem."

Sestra Barbara zvedla pohled a dlouze se na něj ve světle zářivky podívala.

„Vidím šedivějící vlasy, vrásky na čele, stopy utrpení. Ale nikoli utrpení, které jste způsobil druhým, nýbrž utrpení, které jste uvrhl sám na sebe. Vy nejste netvor,“ řekla. „Jen člověk."

„To je velice lichotivé."

„Jak to myslíte?"

„Nikdo mi ještě nikdy neřekl, že jsem člověk,“ odpověděl Norman. „Dokonce ani moje vlastní matka ne. Myslela si o mně, že jsem zženštilý slaboch.

A všichni kluci o mně říkali, že jsem změkčilý. Při míčových hrách —“ Hlas se mu přiškrtil.

„Při míčových hrách?" Sestra Barbara na něj znovu hleděla. „Povězte mi to, prosím. Chci to vědět.**

Ona chce. Opravdu chce.

Norman znovu nalezl ztracený hlas. „Byl jsem neduživé děcko. Nosil jsem brýle na čtení. Až do doby před několika lety. A nikdy jsem nebyl dobrý v žádném sportu. Po škole jsme na hřišti hrávali baseball. Nejstarší kluci dělali kapitány. Střídali se a po jednom si vybírali chlapce do svých družstev. A já jsem vždycky zůstal jako poslední.“ Zarazil se. „Ale tomu byste nerozuměla."

Sestra Barbara nespouštěla pohled z jeho tváře. Teď už na něj ale tak necivěla. Přikývl a její výraz zjihl.„Mně se stávalo totéž,“ pronesla.

„Vám?“

„Ano." Její levá ruka se zatoulala ke korálkům růžence, sklopila pohled a usmívala se. „Chápejte, jsem levák. Holky taky hrají baseball. A já byla dobrá nad-hazovačka. Vybírali si mě jako první.“

„To je ale přesný protiklad toho, co jsem prožíval já.“

„Je to protiklad, ale jde o totéž.“ Sestra Barbara si povzdechla. „S vámi zacházeli jako se slabochem. A se mnou zase jako s nějakou divoškou. Když mě vybírali jako první, zraňovalo mne to stejně jako vás, když jste zůstal poslední.“

Vzduch byl nehybný, lepkavý. Oknem se plížily stíny, které jako by se oddělovaly od přítmí vzadu a stahovaly se k sobě kolem kruhu ozářeného světlem lampy.

„Možná to byla část mého problému," řekl Norman. „Víte, co se mi stávalo. Jak jsem se choval jako transvestita. Vy jste měla štěstí. Aspoň jste unikla ztrátě identity. Ztrátě pohlaví."

„Myslíte si to?“ Sestra Barbara nechala růženec spadnout do klína. „Jeptiška žádné pohlaví nemá. A nemá ani skutečnou identitu. Seberou vám dokonce i křestní jméno.11 Usmála se. „Nelituji toho. Ale když se u toho zastavíte a zamyslíte se, tak vy a já toho máme v jádru hodně společného. Jsme spřízněné duše."

Na okamžik jí Norman skoro uvěřil. Chtěl uvěřit. Chtěl přijmout myšlenku, že existuje taková podobnost. Ale v ostrůvku světla na podlaze spatřil stín, který je rozděloval. Stín mříží v okně.

„Až najeden rozdíl," pronesl. „Vy jste sem přišla, protože jste chtěla. A až si to budete přát, tak ze své svobodné vůle odejdete."

„Svobodná vůle neexistuje." Sestra Barbara zavrtěla hlavou. „Jen vůle Boží. On mne sem poslal. Přicházím a odcházím jen podle Jeho rozhodnutí. A vy lady zůstáváte rovněž jen proto, abyste sloužil témuž Božímu záměru."

Zarazila se, když namodralé světlo ozářilo místnost. Norman se podíval na jeho zdroj v temnotě, která se tak náhle rozlila za oknem. Hrom zatřásl mřížemi.

„Vypadá to, že tady máme bouřku." Norman se zamračeně podíval na sestru Barbaru. „Co se děje?"

Odpověď na jeho otázku byla až příliš zjevná. Obličej jeptišky byl ve světle lampy smrtelně bledý. Oči měla zavřené a zase křečovitě svírala růženec. Nikde nebyl ani náznak po duchovní jistotě, ani stopy po odvážné holce, která by byla spíš jako kluk. Hrubé, skoro mužské rysy se rozplynuly a odhalily strach, jenž se skrýval v hloubi pod nimi.Norman rychle vstal a zamířil k oknu. Podíval se ven a letmo zahlédl zasmušilou oblohu klenoucí se v dálce nad zemí. Tmu nad parkovištěm rozčísl další blesk a rozzářil se na okamžik jako svatozář nad stojícími osobními automobily a také nad dodávkou, kterou přijely jeptišky. Zatáhl závěsy, aby zakryl zelenavou záři, a pak se odvrátil od okna, když venku potřetí výhružně zaburácel hrom.

„Lepší?" zeptal se.

„Děkuji vám." Ruka sestry Barbary klesla znovu k růženci.

Cosi zacinkalo. Korálky. Zahleděl se na ně.Všechny ty žvásty o psychologickém vhledu, všechny ty nesmysly o Boží vůli, to vše vymizelo spolu s prvním zahřměním. Byla to jenom vystrašená ženská, která se bojí vlastního stínu.

Nyní byly stíny všude kolem nich. Schovávaly se v koutech, plížily se mezi hrozivě se tyčícími policemi s knihami, které se táhly ke vzdáleným dveřím. Když se tam Norman podíval, uvědomil si, že chodba za dveřmi je prázdná. Stín, jenž tam předtím byl, zmizel. Samozřejmě že znal důvod. Kdykoli vypukla bouřka, začali blázni vyvádět. Bůh musel odeslat Oti-se pryč, aby uklidnil své svěřence nahoře.

Norman se obrátil k sestře Barbaře, když se znovu ozvalo cinkání. „Určitě jste v pořádku?" zeptal se.

„Samozřejmě." Mezi prsty jí ale dál cinkaly korálky a hlas se jí třásl. Měla strach z hromů a blesků. Nakonec prostě jen bezbranná ženská.

Najednou Norman ke svému překvapení pocítil vzrušení dole v bedrech. Zkusil s ním bojovat jediným způsobem, jaký znal. Slovy, jež na jeho jazyku zněla hořce.

„Prostě si vzpomeňte na to, co jste mi sama řekla. Pokud vás sem poslal Bůh, pak sem On seslal rovněž tuhle bouři."

Sestra Barbara k němu zvedla pohled. Korálky růžence teď volně visely a chrastily. „Takové věci nesmíte říkat. Copak nevěříte v Boží vůli?"

Venku za zdmi znovu zaburáccl hrom. Norman měl pocit, jako kdyby udeřil do jeho lebky a zatřásl mu mozkem. Pak za závěsy vzplálo světlo, které ozářilo vše kolem. Boží vide. Modlil se a jeho modlitby byly vyslyšeny.

„Ano," řekl Norman. „Věřím."

Jeptiška vstala. „Raději už půjdu. Sestra Cupertine by si mohla dělat starosti."

„Není důvod k obavám," namítl Norman. Současně ale mluvil sám k sobě. Tu dávnou noc, kdy to všechno začalo, také pršelo. A nyní to přichází znovu. Déšť z nebes. Boží vůle se projevila.

Zaburácel hrom, načež začal do vnější zdi místnosti tonoucí ve stínu bubnovat déšť. Ale Norman jej neslyšel.

Jediné, co vnímal, bylo cinkání korálků růžence sestry Barbary, když vykročil za ní, do stínů mezi policemi.

4

Sestra Cupertine nedostala možnost navštívit nového pacienta na pokoji číslo 418. Byla stále ještě v pokoji u Tuckera, když propukala bouře. Ve chvíli, kdy od něj odcházela, bubnoval venku déšť.
Co nejrychleji prošla zmatkem na chodbě, mezi strkajícími se rozrušenými pacienty, kteří se v doprovodu přátel a rodin vraceli na oddělení, kde mívali volnost pohybu. Kolem zatím chvátali zřízenci a ošetřovatelky reagující na výkřiky vycházející ze zamčených pokojů na konci chodby. Když se dostala ke dveřím výtahu na třetím poschodí, tlačila se před nimi už spousta nervózních a netrpělivých lidí.
Pak výtah přijel a návštěvníci se nahrnuli dovnitř. Sestra Cupertine chtěla popojít dopředu, ale kabina výtahu již byla plná. Dveře se s klapnutím zavřely a ona tam zůstala stát spolu s půltuctem dalších opozdilců.
Nikdo se ani nepokusil udělat jí v kabině místo a nikdo z těch, kteří zůstali venku, rovněž nevěnoval sestře Cupertine ani nejmenší pozornost. Už žádná úcta. Ani ta nejmenší. Panno Maria, odpusť jim — k čemu jenom ten svět dnes spěje? 
Sestra Cupertine našpulila rty, když si odříkávala růženec za tohle urážlivé chování, jež zde musela přetrpět. Starý pan Tucker dnes prožíval jednu ze svých nedůtklivých nálad, v nichž odmítal její nabídky, aby se společně pomodlili. Na její pokárání pak reagoval oplzlými výrazy. Svým způsobem se cosi podobného dalo samozřejmě od člověka v jeho stavu čekat. Žádná omluva ovšem neexistovala pro chování sestry Barbary. Její odmítnutí jít s ní nahoru bylo očividným porušením subordinace. Možná bude nezbytné prohodit několik slov o jednání dotyčné sestry s matkou představenou, až se vrátí do kláštera.
V okamžiku, kdy znovu přijel výtah, zaburácel hrom. Tentokrát byla sestra Cupertine mezi prvními, kteří nastoupili. Nic se tím ale neurychlilo. Sestup kabiny byl přerušen ve druhém poschodí a pak opět v prvním, kde se dovnitř nacpali další lidé. Malá sestra Cupertine se ocitla pramálo pohodlně vmáčknutá do kovového korzetu levého zadního rohu zdviže. A když se nakonec v hale v přízemí otevřely dveře, byla nucena počkat, dokud nevystoupí všichni ostatní. Cítila, jak jí pod hábitem stékají po těle perličky potu. Skla brýlí se jí v lidským teplem vyhřáté kabině výtahu zamlžila.
Sundala si je, otřela si čočky do rukávu a vzápětí byla skoro sražena na zem dvojicí, která se motala kolem ní spěšně směrem k východu z budovy. Zasunula si nožičky brýlí pod závoj, nasadila si brýle a přelétla pohledem vestibul. V tu chvíli se už u recepce zdržovalo pouze několik lidí. Sestru Barbaru ale nikde neviděla.
Sestra Cupertine zvedla pohled k hodinám na stěně za recepčním pultem. Pět hodin a deset minut. Venku už byla tma jako v pytli, lilo jako z konve. Milosrdná Matko Boží, než se dostanou k autu, budou promočené. Kde je ta holka?
Zamířila k přepážce a recepční zvedla pohled. „Mohu vám nějak pomoci?"
Sestře Cupertine se podařil úsměv. „Hledám tady Zahřmění hromu přehlušilo její otázku a část odpovědi.
před minutkou viděla vyjít."
„Ona už šla? Jste si jistá?"
„Ano, sestro." Dívka se zatvářila znepokojeně. „Něco není v pořádku?"
„Ne, ne. Děkuji vám."
Sestra Cupertine se obrátila a vykročila k východu. Doznání viny: byla to dobře míněná lež. Nepochybně. Té dívce po tom nic nebylo a nemělo smysl ji zneklidňovat. Cosi tady ale bylo velice v nepořádku, pokud došlo k tak křiklavému případu neposlušnos-li. Matka představená o celé záležitosti bezpochyby uslyší dřív, než dnešní večer skončí.
Kéž by to už bylo. Ještě je čeká utrpení v podobě dlouhé jízdy touhle úděsnou bouří. Sestra Cupertine se na okamžik zastavila, zadívala se přes skleněnou tabuli dveří a přemýšlela o prudkém lijáku tam venku, kterému dodával na síle ještě i vítr. Rychle se pohybující kužely předních světel protínaly temnotu spolu s tím, jak parkující automobily opouštěly parkoviště. Záblesk rozřízl tmu a ozářil siluety dodávky, stále stojící kousek od vjezdu na parkoviště. Díky nebesům za drobnou laskavost! A díky nebesům rovněž za ochranu v podobě jejího hábitu.Otevřela dveře a vyšla ven. Kolem těžkých bot jí cákala voda a déšť promáčel závoj. Byla v polovině cesty napříč parkovištěm, když těžké dešťové kapky pokryly čočky jejích brýlí a takřka dokonale rozmazaly svět kolem ní.Když si strhla brýle z očí, aby si je otřela, zkroutil se jí kotník a ucítila bodavou bolest. Zaklopýtala
a vykřikla. Pak bolest milosrdně polevila a ona znovu nabrala rovnováhu. Až v tu chvíli si ale uvědomila, že jí brýle vyklouzly z prstů.Sestra Cupertine bezmocně pohlédla k zemi a pokusila se rozeznat brýle ve vodou promáčené černi kolem na zemi. Nemělo to smysl. Brýle byly pryč. Díky bohu, že má v klášteře druhé. Nejlepší bude přestat se kvůli tomu trápit a dostat se co nejrychleji z toho deště.
Znovu vykročila poslepu vpřed. Vítr s kvílením škubal za její vodou nasáklé rukávy a třepotající se sukni.
Najednou rozmazaný svět kolem ní vzplál dalším bleskem a do kvílení větru se ozval zvuk startujícího motoru.
Zvedla pohled a uviděla, že se dodávka pohybuje. Pro všechno na světě — copak sestra Barbara chce odjet bez ní?
„Počkej!“ Brodila se směrem ke zdroji světla. „Počkej na mě!“
Sestra Cupertine lapala po dechu, když se natáhla k boku auta a sáhla po klice na dveřích. Auto trochu zpomalilo. Dveře sebou švihly dopředu a ona se vyškrábala na sedadlo spolujezdce.
Motor zaburácel a dodávka vyjela z parkoviště ven. Než zabočili na silnici, spustila již sestra Cupertine tirádu, o které věděla, že jí bude později litovat.
„Kde jsi byla, sestro? Proč jsi nečekala v hale? To nemáš žádné ohledy? Když už jsi musela odejít sama, mohla jsi aspoň zajet ke vchodu a vyzvednout mne tam.“
„Omlouvám se —“
Odpověď přerušilo zadunění hromu. Ne že by na tom snad záleželo, protože sestra Cupertine ještě neskončila.
„Podívej se na mě — jsem promočená jako myš!A ještě jsem na parkovišti ztratila brýle. No vážně, to je... Dávej pozor!“
Dodávka se smýkla po silnici k zejícímu příkopu. Sestra Barbara strhla volant právě včas, aby zabránila katastrofě.
„Prosím, dívej se, kam jedeš —“
Sestra Cupertine zmlkla. Náhle jí došlo, že není správná chvíle na další výtky. Rozptylovat řidiče uprostřed takového lijáku mohlo být nebezpečné.
Zmlkla, hleděla dopředu, zatímco stěrače rytmicky odhalovaly pohled do rozostřeného prostoru před nimi. Sestra Barbara na ni letmo pohlédla, ale nic neříkala. Ve tmě bylo nemožné z její reakce cokoli vyčíst. Po chvíli se zase odvrátila a soustředila se na to, aby udržela dodávku na kluzké dlažbě. Déšť bubnoval na střechu.
Sestra Cupertine hleděla dopředu. Jen mlhavě rozeznávala skupinu stromů, jejichž větve se ohýbaly ve větru. Hned za nimi byla vedlejší silnice vedoucí zalesněnou oblastí. Dodávka nyní zpomalila a zabočila doleva, do ještě hlubší tmy.
„Jedeš špatně!" snažila se překřičet zvuk hromu. Sestra Barbara ale jela dál a dodávka pokračovala tunelem z ohnutých větví. Sestra Cupertine ji zatahala za rukáv. „Neslyšela jsi mě? Spatně jsi odbočila!"
Tentokrát sestra Barbara přikývla a zastavila u krajnice úzké silnice. Její pravá ruka se natáhla a vypnula zapalování. Pak se předklonila a levicí sáhla dolů na podlahu dodávky, mezi své nohy.Sestře Cupertine se na chvilku zdálo, že ta rozmazaná sehnutá postava vedle ní jí připomíná jakéhosi ptáka. Dravého ptáka. Ale to trvalo jen krátkou chvíli.Pak se ta postava napřímila a obrátila se k ní. Právě ve chvíli, kdy se zablýsklo.
V záři blesku spatřila sestra Cupertine křečovitě staženou tvář pod závojem a zvednutou ruku třímající lesklý montážní klíč na pneumatiky. Ruka švihla dopředu.Zahřmění hromu už nikdy neslyšela.

5 

Nahoru a dolů. Nahoru a dolů. Vzadu v dodávce měl spoustu místa. Dostatek prostoru, aby z ní stáhl všechno to oblečení a roztáhl nohy, z nichž už vyprchal život. Ta druhá, sestra Barbara, to tam možná měla vyholené, ale tahle se neholila. Byla to ta druhá, kterou doopravdy chtěl. Od okamžiku, kdy za ní vykročil mezi police s knihami. Jenže neměl dostatek času. A neměl ani čas, aby se podíval. Všechno to musel udělat tak rychle. Tahle byla stará, jenže teď měl čas, a pokud zavřel oči, nemusel sejí dívat do tváře.

Ten pocit bylo jediné, na čem mu záleželo. Nahoru a dolů. Vhánět život do mrtvého těla. Poloha matky představené.

Matka?Byl to incest, ale on věděl, že sestra Cupertine nebyla jeho matkou. Nebo snad ano? Se zavřenýma očima neviděl její tvář. Přirážet. Teď už tvrději a rychleji. Matko, ach Bože, Bože, Bože —

Norman se odvalil na bok a posadil se. Zpocený, stále prudce oddechoval. Ale teď už bylo po všem. Díky Bohu. Bůh mu seslal ty jeptišky, aby jej zbavil zla. Nevěsta Kristova byla nyní jeho. Nebo před chvílí byla. Cítil se jako v té dávné historii — jako Norman Dobyvatel.Tiše se ve tmě zachichotal, když neobratně zápolil s nezvyklým oblečením ve snaze znovu se upravit. Dokonalá kamufláž. Přelstil sestru Cupertine stejně jako všechny ostatní, když se dostal ven. On měl ovšem s touhle rolí zkušenosti. Celý svět je jeviště... a každý člověk odehraje spoustu rolí. Kdysi hrál ženu a nyní sehrál muže. Matka o něm vždycky říkala, že je slaboch. Možná si nemyslela, že se kdy dokáže vzchopit. Ale teď už to ví. Co ty na to, matko? Matko Boží -

Jeho chichotání se vytratilo ve zvuku hromu, který jej vytrhl z přemýšlení a přiměl znovu vnímat realitu. Když pak vzplál další blesk, nedokázal Norman uniknout pohledu na groteskně roztaženou postavu vedle sebe. Odvrátil oči, rychle stáhl černou sukni přes nahá, obscénní pocity vyvolávající stehna a lýtka.

Teď už to nepotřebuje. Nyní bylo nutné se všeho co možná nejdříve zbavit. Jak ale?Pohlédl dopředu přes sedadlo a deštěm zkrápěné čelní sklo. Mezi silnicí a stromy se táhl úzký příkop. Mohl by tělo ukrýt tam, schovat je pod hromadu větví, ale to by nebylo řešení na dlouho. Někdo sem mohl přijít a zahlédnout ji tam. Pokud by ovšem nevykopal hrob.Norman se obrátil a počkal, dokud nezazářil další blesk a umožnil mu, aby se aspoň letmo podíval, co se nachází vzadu v dodávce. Právě tady našel montážní klíč na pneumatiky. Lopatu ale nikde neviděl, bylo by pošetilé očekávat, že by ji s sebou vozily. A on nemohl docela určitě kopat v tom bahně holýma rukama.Norman si najednou uvědomil, že se chvěje, a nejen zimou. Musí existovat nějaký jiný způsob. Bože, musí být —

Pohnul se dopředu ke kabině dodávky. Když to udělal, cosi pod ním zařinčelo. Sáhl tam a nahmatal rukama jakousi kovovou nádobu. Její obsah vydával šplou-chavý zvuk. Kanystr. Zvedl ho k očím, aby se podíval na štítek, který na něm byl. Ale ještě dříve, než to udělal, mu jeho nos prozradil to, co potřeboval vědět.

Benzin. Kanystr s benzinem, pro případ něčeho mimořádného.Výborně, tuhle mimořádnou událost by to mohlo vyřešit. Spálit tělo, spálit i dodávku. Zakrýt všechny stopy.Dokonalé řešení. Kdo hledá, ten najde. Normanova ruka zašmátrala po podlaze dodávky a hledala krabičku sirek.Najednou se ale znovu roztřásl, protože žádné zápalky nemohl najít. Nikdy tady nebyly. Ani sirka. A proč by taky měly být? Za normálních okolností byly stejně málo potřebné jako lopata. Pokud je samozřejmě neměly v přihrádce na rukavice.Přelezl zpátky na sedadlo řidiče a škubl za malý obdélníkový kryt na palubní desce. Vyklopil se a odhalil obsah ukrývající se uvnitř. Normanova ruka se začala přehrabávat ve věcech. Prázdná krabička od ubrousků, automapa, malý šroubovák, doklady od auta v plastovém obalu, baterka falického tvaru. Ale zápalky žádné.Žádné zápalky. Našel jsi sobě rovného soupeře.Norman seděl jako paralyzovaný a poslouchal ty hlasy. Zajíkaly se, křičely a naříkaly.

Ten koktající hlas byl ale jeho vlastní. Pomoz mi — prosím. Pomozte mi někdo!Křičící hlas byl ozvěnou hlasu doktora Claibornea. Uvolni se. A nezapomínej, že já to za tebe všechno dělat nemohu. Je to dlouhá cesta, kterou musíš zvládnout, aby sis dokázal pomoci sám.Naříkající hlas nebyl ve skutečnosti vůbec žádným hlasem, byl to jen zvuk deště bubnujícího na střechu nad ním.Doktor Claiborne měl pravdu. Z dlouhodobého hlediska si musel pomoci sám. Jenže teď nikam daleko nemohl. Rozhodně ne v téhle bouři. Musel zůstat v dodávce. Jediný způsob, jak si mohl pomoci, bylo přestat se třást. To, co musel udělat, vyžadovalo klidné nervy a klidné ruce.

Vzpomněl si, že vzadu zahlédl deku, která v pravém zadním rohu zakrývala náhradní kolo. Norman se otočil a prolezl až dozadu, musel se protlačit kolem té věci, co tam ležela. Kolem té věci, co byla matkou nebo snad sestrou, a teď civěla bez jediného slova vzhůru. Bylo divné, že nedokázal snést pomyšlení na to, že by se toho měl znovu dotknout nebo se na to ještě podívat.Ve chvíli, kdy tak ale učinil, zazářil další blesk a vytvořil kolem té ohyzdné hlavy svatozář. Svatá matko!Zavřel oči, sáhl po dece, vytáhl ji a v šíleném chvatu rozložil. Když oči znovu otevřel, byla ta nehybná hrouda už přikrytá. Opatrně zastrčil okraje deky a pak si prohlédl výsledek své snahy. Nedalo se poznat, co se pod dekou skrývá. Nikdo by to nepoznal. A kdyby se někdo pokusil -

Normanova ruka nahmatala montážní klíč na místě, kam ho odhodil. Přímo pod sedadlem. Vzal si ho s sebou, když lezl zpátky do kabiny, a položil si ten těžký dlouhý kus železa mezi nohy. Aspoň tohle měl na svou obranu, kdyby snad cosi podobného potřeboval.Jenže nic takového potřeba nebude, pokud si dokáže počínat opatrně. Teď už se mu ruce netřásly a mohl zase řídit. Právě to musel udělat. Vyrazit. Pryč odtud.

Otočil klíčem v zapalování a motor zareagoval.Potmě vyjel s dodávkou znovu na silnici. Projížděl mezi stromy, až je nechal za sebou a projížděl po otevřené pláni. Už samotné řízení mu dodávalo na sebedůvěře. Řízení dodávky v něm vyvolávalo pocit, že slcjně dokáže kontrolovat i sám sebe. A kdo má kontrolu sám nad sebou, má kontrolu i nad budoucností, /bývalo už jedno jediné. Naplánovat si, co podnikne dál.

Někde cestou zastaví u obchodu nebo pumpy. A obstará si zápalky.Tady na místní spojce ale neměl velkou šanci, že narazí na obchod u silnice. Nejlepší bude, když najede na hlavní silnici. Norman našel místo, kde předtím odbočil, a zamířil ke křižovatce.Jakmile se ocitl na širší silnici, uvolnil se. Lepší silnice, lepší šance před ním. Nebo si to aspoň myslel, dokud se plandající rukáv jeho hábitu neotřel o volant. Sklopil zrak ke svému oděvu a zachmuřil se.Tam v nemocnici to byla jeho spása. Během té krátké chvíle, kdy spěchal uprostřed všeho toho zmatku po chodbě a dál do tmy tam venku, mu nikdo nevěnoval vůbec žádnou pozornost.

Jenže tady byl tentýž oděv prokletím. Nemohl doufat, že v něm vejde do nějakého venkovského obchodu, aniž by si jej někdo všiml. I sama sestra Barbara by se zde stala terčem zvědavých pohledů. A zajet k benzinové pumpě by bylo stejně nebezpečné.V jeho mysli se rychle vykreslil ten obrázek. Deštivý nedělní večer, kdy není žádný provoz a nejsou ani žádní zákazníci. Nějaký kluk, který tam pracuje jako obsluha, sedí se svým tátou v kanceláři, čte si komiks a poslouchá rádio. Pak se zamračí, když uslyší, jak ho zvuk klaksonu nutí vyjít do deště. Kriste pane, to je snad nějaká jeptiška! A ona nechce benzin. Chtěla by

sirky. Na co ke všem čertům potřebuje jeptiška sirky? To je vážně psina. Hej, táto, možná by ses chtěl taky podívat, co to -

Obraz vymizel a on se zase podíval na rukávy. Jen klid. Prostě uvažuj a jed’ dál. Kam ale? Kam mohl jít v takovém oblečení?Běž do kláštera.Takhle to říkal Hamlet.Jenže Hamlet byl blázen.

Udělat tohle by bylo bláznovstvím. Co jiného mu ale zbývalo? Ani svléci tenhle hábit nebylo řešení. Modrá uniforma z nemocnice by prozradila jeho totožnost, kdekoli by se objevil. Volba byla na něm. Mohl být buď pacientem na útěku, nebo stvořením v hábitu. Potřeboval zápalky, to ano, ale ještě více potřeboval normální oblečení. Šaty dělají člověka.Zaburácel hrom. Šokovaný a výsměšný současně. Hlas Boží. Jenže Bůh by se mu nevysmíval. Teď ne. Ne poté, co ho provedl bezpečně všemi nástrahami až sem. Pán se o něj postará. Bůh mu sešle znamení.A pak se znovu zablesklo. Jen na okamžik, ale záblesk trval dost dlouho, aby Norman spatřil postavu choulící se pod osamělým stromem u hlavní silnice před ním. V rukou držela čtverec lepenky, na němž bylo velkými písmeny načmárané jediné slovo.Bůh mu poslal znamení. A to znamení říkalo Fairvale.

 6

Doktor Adam Claiborne si neuvědomoval, jak je unavený, dokud nedošel do Steinerovy kanceláře a neposadil se do křesla za stolem. Bylo to manažerské křeslo s koženými opěrkami na ruce a s opěradlem. Polstrovaný sedák až nadměrné velikosti byl konstruován tak, aby poskytoval dostatek místa pro stejně měkkou a rozměrnou zadnici. Trůn.Momentální vyčerpání vystřídal podrážděný pocit, když se mu vybavil kontrast mezi tímto pohodlím a tvrdými, strohými liniemi laciného nábytku z plastu a překližky, který měl ve své malé kanceláři na téže chodbě. Nebylo divu, že byl vyčerpaný, když dělal dvojité směny, zatímco Steiner vydával rozkazy z polstrovaného křesla nebo se ztrácel na schůzky placené z tučného reprezentačního fondu...

Claiborne si povzdechl, sáhl po sluchátku telefonu, které na něj čekalo na stole. Chvilka sebelítosti skončila.

„Haló, tady je doktor Claiborne. Omlouvám se, že jste musel čekat."

„To je v pohodě." Hlas na druhé straně linky byl hluboký a dostatečně hlasitý, aby jej bylo slyšet i přes

zvuk sterea, které znělo v pozadí. „Tady je Marty Driscoll. Enterprise Productions. Volám kvůli tomu filmu."

„Kvůli filmu?"

„Filmu. Copak vám Steiner nic neřekl?"

„Obávám se, že ne."

„To je legrační. Mluvil jsem s ním ve čtvrtek a všechno mu to vyložil. Dostal už ten balíček?"

„Jaký balíček?"

„Posílal jsem to doporučeně, jako expresní zásilku. V pátek ráno." Driscollovu větu ukončilo slabé cvaknutí a zvuk sterea v pozadí se vytratil. „Už by to měl mít."

Claiborne přikývl, ale pak se zarazil. Proč lidé vždycky kývají hlavou, když s někým telefonují? Takovou věc by člověk čekal od některého z pacientů. Možná je psychóza nakažlivá. Člověk nemusí být blázen, aby tady mohl pracovat. Pomáhá to ale.

„Já o žádném balíčku nic nevím," řekl. A pak ještě dodal: „Počkejte chvilku."

Zatímco mluvil, všiml si hnědé obálky ležící v drátěném košíku na druhé straně stolu. Nyní si ji vytáhl a přečetl si zpáteční adresu v pravém horním rohu. „Váš balíček dorazil. Má ho tady na stole."

„Otevřel ho?"

Claiborne prozkoumal obálku. „Ano."

„Tak proč to otálení? Sliboval, že mi zavolá, jakmile si přečte scénář."

Do jejich rozhovoru zahřmělo a Claiborne si nebyl jistý, jestli správně rozuměl. „Mohl byste to prosím zopakovat? Máme tady zrovna bouřku a —“

„Scénář." Driscollův hlas zaburácel ještě hlasitěji se zdůrazňovanou netrpělivostí. „Musí tam být. Mrkněte do té obálky a uvidíte."

Claiborne obrátil obálku a její obsah se vysypal na stůl. Tři lesklé fotografie osm na deset plus objem-

ný rukopis scvaknutý dohromady sešívačkou, v koženkových deskách. Letmo pohlédl na strojem napsaný název na kartičce připevněné uprostřed přední strany desek.

„Šílená,“ přečetl nahlas.

„To je ono. Líbí se vám ten titul?“

„Nijak zvlášť."

„Ani Steinerovi ne.“ V Driscollově hlasu zazněla pobavená shovívavost. „Žádné strachy, my na tom nelpíme. Možná byste se mohli sejít s Amesem a vymyslet něco lepšího."

„S Amesem?"

„Roy Ames. Můj scenárista. Rád bych vám ho tam poslal, aby s vámi strávil pár dní. Aby nasál atmosféru pro případ, že podělal nějaké odborné detaily. Vím, že Bates je pořád trochu mimo, ale možná že kdyby s ním mohl mluvit —“

„Já vás nestačím sledovat. Vy teď mluvíte o Normanu Batesovi?"

„Jasně. O tom cvokovi."

„Ale co má společného s —“

„Klid, doktore." Driscoll se uchechtl. „Já pořád zapomínám na to, že jste ten scénář ještě nečetl. My tady děláme film o Batesově případu."

Claiborne pustil koženkové desky na stůl. Šílená. Strnule na ně hleděl. Cože to říkal sestře Barbaře, když mluvili o psychodramatu? Nemusíte být blázen, abyste tady mohla pracovat, ale pomáhá to.

„Doktore, jste tam?"

„Ano."

„Tak něco řekněte. Co vy na to?"

„Chcete znát můj profesionální názor?"

„Jistě, přesně tak."

„Tak mne pozorně poslouchejte. Jako praktický psychiatr si myslím, že jste se pomátli."

Driscollův smích burácel ještě silněji než jeho hlas, dokud ho Claibome nepřerušil. „Myslím to vážně. Nemůžete natáčet film o Normanu Batesovi."

„Žádné strachy, naše právní oddělení to všechno prověřilo. Celá ta slátanina je založená na veřejně přístupných informacích. Jako případ Bostonského škr-tiče nebo Charlieho Mansona „Tohle je ale něco jiného.“

Jenže Driscoll neposlouchal. „Věřte mi. Tímhle je všechny naprosto rozdrtíme. Já to vidím na uvedení koncem podzimu. Bude to bomba.“

„To, co děláte, je jen laciná senzacechtivost —“ „Laciná? Zatraceně! Tohle je velká věc! Máme rozpočet sto patnáct milionů dolarů. Nejméně.“

„Já nemluvím o penězích"

 „Správně. To je moje parketa." 

„A moje je zase blaho mých pacientů."

„Přestaňte se bát. My nestojíme o žádný brak o nic víc než vy. Proto jsem vám poslal scénář. Abyste měli šanci odchytit všechny omyly."

„Pokud chcete znát můj názor, pak je omyl celý tenhle nápad."

„Ale no tak, doktore. Vy jste to přece ještě ani nečetl!"

 Ze sluchátka duněl zvučný hlas. „Co kdybyste se na to podíval a udělal tak nám oběma laskavost? Jenom mějte na paměti, že pokud by se mělo něco měnit, musíme to udělat nejpozději do týdne od tohoto pondělí. Takže máme jenom pár dní na to, abychom to prošli, a na přípravu. Jediné, co od vás chci, je trocha spolupráce. A jestli myslíte, že by měl Ames na pár dní přijet k vám a rozhlédnout se tam, stačí říct." 

„A doktor Steiner s tím vším souhlasí?"

 „Říkal mi, že se ozve, jakmile si přečte scénář. Takže kdybyste mu vyřídil, ať mi zavolá, až se objeví —“

 „To udělám."

„Díky.“ V pozadí se znovu rozeznělo stereo a naznačilo, že rozhovor se chýlí ke konci. „Rád jsem s vámi hovořil," řekl Driscoll. „Přeji hezký den.“

Claiborne zavěsil sluchátko a opřel se v křesle. Přeji hezký den. Na okamžik si představil, jak asi vypadá hezký den Martyho Driscolla. Nejspíš mu volal od bazénu v Bel Air. Vyhříval se na sluníčku zářícím jako v barvách systému Technicolor a poslouchal zvuk stereo Dolby.Tady u nich slunce nesvítilo. Kolem byla jen temnota rozvířená bouří. A žádné zvuky kromě hromů a deště.Představil si Steinera, jak si blazeované hoví na sedadle první třídy v letadle. Proč se mu ani nezmínil o scénáři? Copak si neuvědomuje důsledky? Jak mohl třeba jen uvažovat o tom, že by podpořil podobný projekt, který ohrožuje důvěryhodnost jejich profese a který by postavil jeho pacienta do nedůstojného světla? Nezáleželo mu na tom, jak se bude Norman cítit. Steinerovi záleželo jen na jeho veledůležité schůzce v St. Louis. Co se dělo tady, to pro něho nemělo žádný význam. Jenže tak to chodí v šoubyzny-su, kde hvězdám patří ovace, zatímco ostatní musí odvést veškerou práci.

Claiborne zavrtěl hlavou. Předsudky. Jsi příliš unavený, než abys dokázal logicky myslet. Ve skutečnosti vůbec nevíš, co si Steiner myslí. A ani jsi nečetl ten scénář .

Odsunul koženkové desky stranou a podíval se na fotografie osm na deset pod nimi. První z nich byl atraktivně působící záběr hlavy a ramen atraktivního muže s atraktivním úsměvem. Okamžitě ho poznal. Paul Morgan, jedna z největších hvězd. Muž, který dokázal - jakže se to říká? - dělat peníze. Snad ho ale nechtějí obsadit do role Normana?Jednalo se však o jediný snímek, na němž byl nějaký muž. Na druhých dvou fotografiích byly záběry ženy, kterou Claibome neznal. Nebo snad ano? Pod usměvavou tváří s doširoka rozevřenýma očima nebyl žádný popisek. Přesto mu ale připadala jaksi podivně povědomá.Najednou si uvědomil, kde tu tvář v minulosti viděl. Hledívala na něj přece z nekvalitních reprodukcí okopírovaných ze starých novinových výstřižků, jež byly součástí spisu Normana Batese.Byla to Mary Craneová!

Nemožné. Mary Craneová byla Normanovou obětí. Jednalo se o ženu, kterou zabil ve sprše.Našli tedy její dokonalou dvojnici.Při pohledu na dívku na fotografii se Claibor-nea zmocnil pocit, jaký znal jen ve snech. Ve snech, v nichž mu něco hrozilo nebo jej cosi pronásledovalo. Něco zlého, co ale nedokázal identifikovat. Věděl však, že to po něm jde a že musí utíkat, dokud nepadne - třebaže útěk není možný. A pak, právě ve chvíli, kdy se to cosi neznámého přiblížilo, se vždy probudil. Nyní se mu však žádný sen nezdál. Pocitu hrozby se ale přesto nedokázal zbavit. Něco —

„Doktore Claiborne!"

Otis stál ve dveřích a ztěžka oddechoval.Claiborne k němu zvedl pohled a nechal fotografie dopadnout na stůl. „Ano?“

„Pospěšte... knihovna... něco se stalo —“

Něco.Spěšně vyrazil. Jako ve svých snech, ale tentokrát před ničím neutíkal. Běžel k čemusi. Utíkal po schodech, nečekal na výtah. Běžel za Otisem.Když pádili dolů po schodišti, zavolal na něho: „Co se stalo?"

„Já nevím... Já jsem tam nebyl —“

„Vy chcete říct, že jste je tam nechal samotné?"

„Ta bouřka! Musel jsem zkontrolovat oddělení C. I ostatní pacienty na pokoje. Nikdo jiný tam neměl službu."Otis lapal po dechu a šachta schodiště jeho supění ještě zesilovala. „Když jsem odcházel, jenom si povídali. Nebyl jsem pryč déle než pět minut. Ale když jsem se vrátil, byl on pryč."

„Norman?"

Otis doběhl do přízemí, rozrazil dveře a Claiborne jej následoval do chodby.

„Řekl jsem recepci, aby upozornili všechna poschodí. U bezpečnostní služby je teď Allen. Prohledává celý prostor venku."

Blížili se ke knihovně a Claiborne už sotva supěl. Jeho kroky duněly chodbou a v hlavě se mu stejně silně rozléhal jeho vlastní hlas. Norman je pryč. Utekl. A ty utíkáš taky. Utíkáš vstříc čemusi.

Běžel dál. Proběhl dveřmi do temné místnosti, mezi hromady knih tonoucí ve stínech, kde na něj cosi čekalo.

Claiborne se zastavil s pohledem upřeným k zemi.

„Sestro Barbaro —"

Tohle ale nebyla sestra Barbara. Už ne. Teď už to byla jenom věc. Nahá věc. Studená, nehybná a ležící na podlaze. Její nevidomé vypoulené oči na něj hleděly, vystupující zpoza jakési masky.

Musela to být maska, neboť celé její tělo bylo přízračné bílé. Maska nahoře nad ním měla odporně fialovou barvu. Maska, řekl si Claiborne. Co jiného by to mohlo být?

Pak se sklonil a uviděl odpověď. Zaříznutou do napuchlého těla. Růženec, pevně utažený kolem krku sestry Barbary.

7

Do Keller musel na tom místě stát už skoro půl hodiny. Trčel tam v tom pitomém dešti.Za celou tu dobu projela kolem jen dvě auta a ani jedna z těch mamin mu nedala šanci. Bylo jedno, jestli tak strašně spěchaly, nebo měly příliš velký strach zastavit.Fajn. Možná je odradily jeho vlasy a vousy a taky zálesácký klobouk. Možná ho odhadly jako cvoka, možná byly nervózní z jeho bundy. Možná si myslely, že si vyjel ven s nějakou motorkářskou partou.Zatraceně. Kdyby to tak bylo, nemusel by tady teď trčet na dešti! Ale jednou se mu to už skoro povedlo. Před dvěma lety chtěl vyrazit s Pekelnými anděly do Tulsy. Jenže neměl svůj vlastní chopper. Takže sorry, brácho. A měj se.No ale žádný problém. Vytipoval si jednoho obchodníka, který prodával hondy, a naplánoval to na Svátek práce. Všichni budou na víkend pryč. Brnkačka. Zámek na zadním vchodu byla hračka. A uvnitř už jen valil oči na zatraceně největší motorku, jakou tam měli. Super mašina, s kompletními doplňky, promazaná, jenom vytlačit ven. Jak by si mohl ke všem čertům všimnout toho tichého poplašného systému? Za chvíli lam byli a všechno to hodili na něho. Řvali, ať se ani neline, a tak se nepohnul. Zatracení parchanti. Hned ho sebrali. Druhé porušení zákona. Dva roky natvrdo.Ho se třásl pod stromem. Snažil se, aby cedule v jeho ruce zůstala suchá. Ne že by měl v téhle bouři moc šancí. Kdyby byl chytrý, mohl jet autobusem. Když ho včera pustili, dali mu lístek.Prodat ho byla obrovská chyba, ale dostal aspoň to, po čem tak toužil. Šest jointů a pak chvilku u toho černého zajíčka, co ho zahlédl na zastávce. A dneska, když se trhl, se zdálo, že nebude vůbec problém doslat se někam stopem. Nejprve měl štěstí s tím náklaďákem, co měl namířeno k vrtné plošině. Řidič mu řekl, že jede rovnou na Fairvale, takže by ho mohl vyhodit přímo u Jacka. Jenže pak se přihnala ta mizerná bouřka a ten chlapík se z toho podělal. Je mi lilu. kúmo, ale já nebudu riskovat. Počkám tady v Rock ( enter, dokud se to nevybere.A bylo po všem. Skončil na hlavní silnici a v dešti, lako kdyby byl na potoku a neměl pádlo. Jenom tu zatracenou ceduli z lepenky na kusu klacku.Jenže on se musí dostat do Fairvale dneska večer, než se starý Jack sebere a zamíří k pobřeží, jak o tom psal minulý měsíc. Jack mu dlužil nějaké prachy a možná by ho vzal s sebou. Musí ho vzít, protože tady kromě něho není nikdo, kdo by měl páru, co sc s ním stalo. Byl jeho jediná šance. S půl krabičkou špačků od cigaret a sedmatřiceti centy v kapse to byla jediná šance.Vítr teď foukal tak silně, že déšť pršel skoro do strany a stát pod stromem moc nepomáhalo. Bo sc třásl a držel ceduli před obličejem jako štít. Člověk by se mohl tady, uprostřed téhle pustiny, docela klidně utopit. Pokud teď něco potřeboval, byl to deštník.Ani náhodou. Pokud teď něco doopravdy potřeboval, byla to šance. Měl by se podívat pravdě do očí. Fairvale je díra a starý Jack troska. Ale kdyby dostal šanci, dost velkou na to, aby schrastil pořádnou hromadu peněz a vlastní fáro .Uviděl, jak se na pravé straně třepetá jakési světlo. Nebyl to blesk, tahle záře se neztrácela. Po silnici přijíždělo nějaké auto.Bo vystoupil před strom a zvedl ceduli. Když se světla vozu přiblížila, zamžoural a rozeznal siluetu dodávky.

Zastav. Zastav, ty par...Auto poslechlo. Dodávka zastavila a Bo přistoupil ke dveřím.Řidič se na něj podíval ze tmy na druhé straně kabiny.

„Potřebujete svézt?“

A co si zatraceně asi tak myslíš, proč tady stojím, ty debile? Až na to, že tohle se říci nechystal. Zkus to slušně.

„Jedete do Fairvale?"

„Správně."

Bo hodil lepenkovou ceduli do příkopu a vylezl dovnitř. Žuchl sebou na sedadlo, když se dodávka rozjela. Bylo tady příjemně. Topení hřálo a ve voze bylo sucho. Opřel se na sedadle a po očku se podíval na řidiče.Asi tak minutu měl dojem, že mu přeskočilo. Kdo asi tak jezdí v dodávce a nosí u toho velký černý hábit, jaký člověk uvidí snad jenom ve filmech o Drákulovi?Pak se podíval na hlavu řidiče. Na tu kutnu nebo jak tomu vlastně říkají... a hned věděl. Řidič byla jeptiška.Bo nepatřil k těm fanatikům, kteří nemyslí na nic jiného než na to, kdy se znovu zrodí Ježíš. Takové blbosti ho nebraly. V tuhle chvíli ale mčl pocit, jako kdyby někdo vyslyšel jeho modlitby. Jeptiška řídící dodávku. Mohl by mít vlastní fáro. Ted’ hned. Stačilo |cnom, aby vymyslel, jak to provést. Hlavně slušně. Netlač na pilu.Dodávka jela dál. Postava v hábitu se na něj podívala, ale pouze na vteřinu. Ne dost dlouho na to, aby Ho dokázal ve tmě pořádně rozeznat její tvář. Usmál se na ni. Jen tak pro případ, kdyby ji začal odpuzovat |eho zevnějšek.Většinu času se dívala na silnici, ale věděl, že současně pozoruje i jeho. Aspoň koutkem oka. A najednou začala mluvit, trochu chraplavým hlasem, jako kdyby přecházela nachlazení.

„Vy bydlíte ve Fairvale?“

„Nikoli, sestro.“ V klidu! „Jenom projíždím. Mám tam přítele."

„Takže znáte to městečko?"

„Trochu. Vy odtamtud pocházíte?"

Přikývla. „Vyrůstala jsem kousek odtamtud. Ale už |sem tam celé roky nebyla."

„Řekl bych, že když je člověk v klášteře, tak se ven moc často nedostane."

Zachichotala se. Legrační zvuk, když vyšel z úst jeptišky. „To je pravda."

„No o moc jste nepřišla. Vsadím se, že ve Fairvale je to stejné, jako když jste odcházela."

Déšť zesílil a ona se zadívala na silnici před sebou. „Říkal jste, že máte ve městě přátele?"

„Jo."

„Napadlo mě jenom... Jestli náhodou neznáte pana Loomise. Co? Sama Loomise?"

„Mám dojem, že jsem to jméno slyšel," řekl Bo. „Je to ten chlapík, kterému patří železářství?"

„Takže tam pořád žije?"

Bo přikývl. „Je to, jak jsem říkal. Nic moc se tam nemění."

Jenže hodně se toho změnilo právě tady a teď. Po celou tu dobu, co spolu mluvili, se snažil vymyslet, jak to udělá. A pak, když tahle stará coura vyrukovala s tou poslední otázkou, kápl na řešení.Sam Loomis. Zatraceně že o něm slyšel. Byl to důvěřivec, který se před lety přimotal k té příšerné vraždě. Tehdy jak čapli toho cvoka, co vraždil v tom starém motelu. Batesův motel. Zapadákov na místní spojce County Trunk A. Celé to tam vyhořelo, ale silnice tam pořád vede. Od doby, kdy tady postavili nový hlavní tah, ji sotva kdo používá. A docela určitě tam nikdo nepojede dneska v noci.Jak dlouho už jedou? Pokud si dobře pamatoval, měla by se odbočka na starou cestu objevit už za chvíli. Bo se zadíval přimhouřenýma očima přes přední sklo, ale déšť byl tak silný, že stěrače nestíhaly udržovat okno čisté. A navíc byla všude kolem tma. Uslyšel zahřmění a pak temnotu nad silnicí roz-čísl blesk. Trvalo to právě dost dlouho, aby poznal, kde jsou. Jen klid!

„Sestro

„Ano?“

„Vidíte to rozcestí před námi? Pokud tady zahnete doprava, je to zkratka do města."

„Děkuji vám."

Měl halucinace, nebo se ozvalo znovu to zachichotání? Nc, tohle znělo spíš jako kašlání.

„Vy jste nachlazená?"

Sestra zavrtěla hlavou. „Nic mi není."

Raději s tím počítat. Zdála se docela statná, skoro tak velká jako on. Věděl ale, že si s tím dokáže poradit. Jeden správný švih rukou, jen aby ji uspal, a pak ji vyhodit ven vedle cesty. Pak sednout za volant, vykašlat se na Fairvale a namířit si to na Ravenswood, přes hranice státu. Plout s proudem.Kodrcali teď na staré venkovské silnici. Poskakovali ve tmě na obrovských výmolech. Na okamžik ho napadlo, že mu za nápad se zkratkou vynadá, ale nic neříkala. Bouře ztrácela na intenzitě a déšť možná ustane.Nyní šlo o to, donutit ji, aby zastavila. Před nimi se rozkládal les. Hezký a tmavý. Skvělé. Nadešla chvíle, aby se do toho dal.Když otevřel ústa, zdálo se, že to je on, jehož hlas /.ní, jako kdyby byl nachlazený. V krku měl sucho a škrábalo to v něm. Cítil, jak se v něm všechno stahuje. Jenom klid, zatraceně!Sáhl do kapsy bundy a vytáhl z krabičky nedopalek cigarety. „Vadilo by vám, kdybych si zapálil?" zeptal sc.Cukla prudce hlavou, jako kdyby právě pronesl nějakou oplzlou poznámku. Bylo ale dost světla, aby viděl, že se ve skutečnosti usmívá.

„A zápalky máte?" zeptala se.

Ježíši, co to je za debilní otázku? Místo odpovědi je vytáhl, aby se mohla podívat. Pak přikývl.

„Kdybyste mohla na chvilku zpomalit, abych si zapálil

„Samozřejmě."

S těmi slovy zajela ke krajnici a zastavila v sousedství stromů. Nádhera!Chvilku nic nedělal a v duchu se ujišťoval, že si dobře promyslel následující kroky. Nejprve zapálit špačka, potom jí ho rychle vrazit do obličeje. Ona se-bou cukne a zvedne ruce. A v tom okamžiku to od něho schytá. Rovnou do žaludku. A pak, až její ruce klesnou dolů, dostane druhou ránu přímo na čelist. I Uide v limbu a ven s ní.Bo zastrčil nedopalek mezi rty, škrtl sirkou a udělal z dlaní komoutek kolem plamene. Když se zápalka rozhořela, rozplynula se mu jeptiška v její záři. Trvalo to ale jen vteřinu či dvě.Pro ni to ale bylo dost dlouho, aby se předklonila a zvedla cosi, co leželo na podlaze mezi jejíma nohama. ..

 8

Claiborne ztratil pojem o čase.Zdálo se, že trvalo celou věčnost, než dorazila po-licejní hlídka. Když pak konečně přijeli na parkoviště před nemocnicí, déšť ustal.V autě seděli tři muži. Řidič zůstal uvnitř za volantem, zatímco dva zbývající vystoupili a zamířili ke vchodu, kde stál Claiborne a čekal na ně.Vzájemné představení šlo rychle. Velký šedovlasý muž se silným krkem byl kapitán Banning. Hubený policista se jmenoval Novotný. Claiborne se přistihl, jak se při pohledu na něj neubránil úvahám, proč jsou mezomorfní lidé vždycky šéfy a ti ektomofní zase indiány?Ne že by snad Banning nepůsobil schopně. Začal na Clajbornea pálit otázky ještě dříve, než vstoupili do haly. Pak nařídil Novotnymu, aby zůstal tam a vyslechl Claru, která měla službu na recepci.Banning a Claiborne zamířili rovnou k výtahu. „Omlouvám se za zpoždění," promluvil Banning, když přijela kabina. „Slyšel jste o té nehodě?"

„O jaké nehodě?"„Autobus se čelně srazil s návěsem a převrátil se.Těsně za Montrose. Zatím sedm mrtvých a asi dvacet dalších cestujících je zraněných. Skoro všichni naši chlapi z okresu tam v tuhle chvíli jsou. Muži z úřadu šerifa, ambulance a taky naši lidé. A na dovršení toho všeho máme problémy s výpadky proudu kvůli bouřce. Měl jste štěstí, že jste se k nám vůbec dovolal. Zatracený bordel.“Claiborne poslouchal a v patřičných intervalech pokyvoval hlavou. Ve skutečnosti ale kapitánova slova nevnímal. Jemu záleželo na tom, co se stalo tady u nich. V knihovně.

A když tam přišli, začaly znovu padat otázky.Na Claiborneův příkaz přikryl Otis tělo prostěradlem, ale jinak se nikdo ničeho nedotkl. Nyní je Banning oba vyslýchal a rychle si zapisoval jejich odpovědi do bloku. V polovině výslechu poslal Otise, aby přivedl Allena. A když se muž z ochranky objevil, začalo další kolo výslechu.Ano, celé okolí nemocnice bylo prohledáno. Všechno včetně přístřešků na uskladňování materiálu a ubytoven pro zaměstnance. Na Claiborneův příkaz byla současně sice v klidu, ale zato důkladně prohledána i celá nemocnice. Pokoje pacientů, záchody, kuchyně, prádelna, a dokonce i kumbál na uskladnění košťat.

„Ztráta času,“ prohlásil Banning a rázně zaklapl blok. „Ten váš chlapík na sebe natáhl šaty oběti a vyšel ven hlavním vchodem. S největší pravděpodobností si to namířil rovnou k dodávce, kterou sem k vám ty dvě sestry přijely."

„Ale sestra Cupertine odjela rovněž," namítl Claiborne. „Copak ona by ho nepoznala?"

„Kapitáne —“

Banning se obrátil, když dveřmi do knihovny vstoupil další muž v uniformně. Byl to policista, který předtím zůstal v hlídkovém voze. Banning mu vykročil naproti uličkou mezi policemi s knihami. Příchozí se zaslavil a čekal. „Co se děje?“ zeptal se Banning.Policista mu cosi polohlasem řekl. Když ale jliinning znovu promluvil, udělal to nahlas a bylo mu dokonale rozumět.

„Ježíši  Kriste!" řekl.

Claiborne k němu přešel. „Co je za problém?"

„Ta dodávka," zamračil se Banning. „Nějaký obchodník ji zrovna teď viděl, když jel po County Truck A, Měl v autě telefon, takže hned volal hasičům —“

„Hasičům? Co se stalo?"

Banning strčil blok do kapsy. „Až to zjistím, dám vám vědět."

Hasiči. Claiborne měl zase ten pocit jako ve snu. Inko když ho Otis volal do knihovny. Zase ta noční inůia s pocitem, že na něho cosi čeká. Že nemá smysl nikam utíkat, protože dříve či později se tomu musí člověk postavit tváří v tvář. A až pak se smí probudit.

„Můžu jet s vámi?" zeptal se Claibome. „Mám auto venku."

„Dobře, jestli chcete jet za námi." Banning zamířil ke dveřím.

 „Pokud bych se vám ztratil, je to County Truck A...“

„Žádné strachy, neztratíte se mi," řekl Claiborne.

Stalo se to však.Zatímco dával Otisovi pokyny, aby jej zastupoval, a varoval ho, ať personál nemluví o tom, co se stalo, vyjíždělo již Banningovo auto z parkoviště.Dva policisté zůstali na místě, aby vyslechli další zaměstnance nemocnice a zavolali ambulanci pro tělo sestry Barbary. Banning s sebou ale nikoho nepotřeboval. Než Claibome vyjel na silnici, pomrkávala koncová světla hlídkového auta již kdesi v dálce před ním.Vytočil motor do obrátek a sledoval, jak rafička tachometru stoupá až přes sto kilometrů v hodině. Nemělo to ale smysl. Vůz před ním musel jet sto třicet nebo ještě více. Nemohl doufat, že by s ním dokázal na mokré silnici držet tempo.Za okamžik hlídkový automobil vjel do zatáčky a zmizel mu docela. Claiborne zpomalil na devadesátku, ale i taková rychlost vyžadovala stále plné soustředění, aby nedostal smyk. V důsledku toho minul odbočku a musel se vracet, sotva si uvědomil omyl. Pak ale, když najel na County Truck A, už nepotřeboval nikoho, aby mu ukázal, kam má zamířitNa hlavním tahu byl večerní, deštěm pročištěný vzduch chladný a čerstvý. Tady se v něm však mísil štiplavý pach s čímsi odporně nasládlým. Když se podíval dopředu, pochopil Claiborne, kde je zdroj tohoto zápachu.Očekával, že uvidí hasičské vozy, ale stály tam jen dva automobily zaparkované u krajnice. Kužely světel z jejich předních reflektorů mířily na třetí automobil.Claibome tu dodávku či snad to, co z ní zbylo, poznal. Přední sklo bylo pryč a v ohořelé střeše kabiny zela dira. Dveře vozu visící na ohořelých pantech byly otevřené. Zadní část shořela úplně a odkryla pohled na změť roztaveného kovu, z něhož stále stoupal kouř mísící se s pachem benzinových výparů. Pod roztavenými pneumatikami se válely střepy skla a jakési neidentifikovatelné trosky.Obchodník, který vše oznámil, se opíral o kufr svého vozu a hlasitě zvracel do příkopu. Hlídkový automobil stojící na opačné straně silnice byl prázdný, ale když Claiborne zaparkoval a vystoupil, uviděl Banninga, jak se otáčí od kabiny dodávky. Zvedl pohled. Jeho tvář, na niž dopadalo světlo, byla sinalá.

„Vybuchla nádrž,“ řekl.

„Nehoda?“

„Nedokážu říct, mohlo se jednat o úmysl. Hasiči by to měli poznat, pokud se sem dokážou dostat." Banning se zamračeně zadíval na silnici.

Vzduch byl plný nepříjemného pachu. Claiborneovi sc obracel žaludek. „A jaká je vaše teorie?" zeptal se.

„Něco se mi tady nezdá - Ta dodávka byla zaparkovaná, když se to stalo. Brzda je pořád ještě zatažená. A zdá se, že oheň začal vpředu. Podle mě měli čas, aby se dostali z auta ven, než nádrž vybuchla."

Claibome ztuhl. „Oni?"

Došel k otevřené kabině, ale Banning mu položil ruku na rameno a zastavil ho. „Nemá smysl se na to dívat." Kývl hlavou ke zvracejícímu obchodníkovi na druhé straně cesty. „Vsadím se, že on si teď přeje, aby to nikdy nedělal."

„Já to musím vědět."

„Dobře, doktore." Banningova ruka klesla a policista ustoupil dozadu. „Neříkejte ale, že jsem vás nevaroval."

Claiborne se předklonil a nahlédl do kabiny. Kůže na sedadlech shořela a umělá hmota na palubní desce se slila do jednoho kusu. Nasládlý pach tady byl silnější než předtím, skoro se už nedal vydržet. Nyní viděl jeho zdroj.Na rámu podlahy spatřil zuhelnatělou hroudu se dvěma pahýly na obou stranách. V páchnoucí mase sc dalo jen sotva rozpoznat lidské torzo. Zakulacená věc nahoře vypadala spíš jako zuhelnatělá černá koule, ze které zmizely všechny rysy. Oheň je sežehl. Bez očí, bez nosu. Nezůstala žádná kůže ani vlasy. A to, co bylo předtím ústy, bylo teď už jen zejícím otvorem bez jazyka. Otevřeným a staženým do grimasy v lichém výkřiku.Obrátil se. Dusil se tím pachem a z toho pohledu. Zadíval se dolů dovnitř kabiny, do prostoru za sedadla.Ve stínu tam ležela další hrouda. Bez končetin, osmahnutá z jedné strany jako maso na grilu. Neviděl žádnou hlavu. Exploze nádrže podle všeho rozdrtila lebku. Jen jeden anatomický detail prozrazoval, že se jednalo o ženu. Zuhelnatělá dutina vagíny. V tom místě se odloupl jediný proužek kůže a odhalil kus narůžovělého masa pod ním.Claiborne couvl od kabiny a zhluboka se nadechl. Věděl, že ho Banning pozorně sleduje, a ze všech sil se snažil udržet kontrolu nad výrazem obličeje i nad svým hlasem.

„Máte pravdu. Tohle není k ničemu. Budete potřebovat kompletní pitvu.“

„To bude nějakou dobu trvat,“ řekl Banning. „Po té bouračce autobusu u Montrose bude mít koroner plné ruce práce." Přejel si dvěma prsty po šedivějícím strništi na bradě. „Já to vidím tak, že sestra Cupertine byla buď omráčena nebo zabita a pak odklizena mimo dohled do zadní části dodávky. Pak chtěl najít nějaké misto mimo hlavní silnici a —“

„Počkejte moment." Claiborne se zamračil. „Nejdříve mi říkáte, že nevíte, jestli to byla nehoda, nebo ne. A teď mi tvrdíte, že došlo k vraždě."

„Pokud jde o tuhle část, nikdy jsem ani na okamžik nepochyboval," odpověděl Banning. „Tolik z toho těla vzadu poznáme. Pokud by nebyla mrtvá nebo aspoň v bezvědomí, pak by se sestra Cupertine zvedla a snažila by se dostat ven z kabiny, když vypukl ten požár."

„Stále ale netušíme nic o tom, co způsobilo, že dodávka explodovala," řekl Claiborne.

Obchodník přešel vedle něj. Mlčel a vypadal otřeseně. Banning se sklonil k zemi ve stínu a zvedal jakýsi zčernalý kovový válec.

„Tady máte odpověď," řekl. „Našel jsem tady nu silnici tenhle kanystr od benzinu, zatímco vy jste nc díval dovnitř. Byl to úmysl, to je jasné. Pachatel • lilčl polít benzinem tělo a dodávku, pak to všechno /upálit a zbavit se tak stop." Banning přikývl. „Ale někde v průběhu toho všeho se něco zvrtlo, a on zůstaI uvězněný v kabině."

„Váš pacient. Norman Bates."

Uvězněn. Ta věc tam vpředu v dodávce byl Norman. Samozřejmě. Musel to být on.

„Ne!"

„Jak to myslíte?"

Claiborne hleděl na Banninga a neodpovídal. Protože žádná odpověď neexistovala. Jen přesvědčení, /lozené díky rokům profesionální zkušenosti. Díky rokům práce s pacienty.Také obchodník na něho hleděl. Zmateně. Banning zaukroutil hlavou. „Takhle to ale dává smysl, doktore. Víme, že Bates ujel s dodávkou a sestra Cupertine musela odjet s ním. Chápete? Ona ho nejprve nepoznala v tom hábitu jeptišky. A když ho poznala, bylo to příliš pozdě. Zmlátil ji a přijel sem. Jak jsem říkal. Pak rozlil ten benzin. Jasné? Co jiného se mohlo asi tak stát?"

„Já nevím," řekl Claibome. „Nevím."

„Věřte mi. Bates je mrtvý—"

Zbytek jeho slov přehlušilo kvílení sirény.

Trojice mužů zvedla pohledy a spatřila zdroj zvuku. Po silnici před nimi se blížila blikající světla. Zahvízdání brzd ohlásilo příjezd hasičské stříkačky. Prudce zastavila a ozářila celou scénu.Banning se otočil a vyrazil k hasičům. Obchodník jej následoval. Claiborne zaváhal. Sledoval muže v uniformách, jak vystupují a míří k vraku dodávky.Hasičský kapitán bez přilby na hlavě čekal vedle stříkačky a dal se do řeči s Banningem. Pak se k nim přidal i obchodník.Od této chvíle se bude o všem mluvit. Hodně mluvit, protože nic jiného už se nedalo dělat. Přijede také ambulance, aby odvezla zuhelnatělé hroudy. Mluvení ale bude pokračovat. Zbytečné mluvení, které k ničemu nepovede. Už teď to nemělo žádný smysl a nebyl ani důvod, aby to Claibome znovu poslouchal. Poskytl svědectví a jeho přítomnost zde nikdo nevyžadoval. Ohledání mrtvých nech koronerovi. Ty jsi jen nevinný náhodný divák.Došel ke svému autu a posadil se za volant. Nikdo si ho nevšímal a nikdo se ho nepokoušel zastavit, když se rozjel, obrátil se a zamířil zpátky k hlavní silnici.Pach i zvuk se postupně vytrácely. Aspoň venku. Ten pohled ale přetrvával. Obraz toho, co viděl, se mu vznášel před očima v živějších barvách než silnice před ním. Pohled na zčernalé zkroucené torzo. Pohled na zuhelnatělá těla na místě činu.Žádné ohledávání mrtvých. Nevinný náhodný divák.Jenže kdesi hluboko v jeho mysli ohledávání mrtvých pokračovalo. A protesty, že on je nevinen, umlkaly.Protože Norman byl mrtev.Norman byl mrtev a Claiborne byl vinen. Vinen špatným úsudkem, když dovolil, aby se Norman sešel se sestrou Barbarou. Provinil se nedbalostí, když nechal ty dva společně samotné. A stejným způsobem byl nepřímo vinen i smrtí sestry Cupertine. Ale především zavinil Normanovo selhání. Jeho profesionální omyly v diagnóze a prognóze byly skutečnými zločiny.Claiborne dojel na hlavní silnici a takřka automa-heky zahnul. Čistý vzduch mu pomohl vyčistit plíce i hlavu.Nyní už dokázal pohlédnout tváří v tvář faktům.Dokázal pochopit podstatu své neochoty uznat, že Norman zemřel. Protože svým způsobem to nebyl Norman, kdo zemřel tam v hořící dodávce. Byl to sám Claiborne. Byl to obraz, který sám o sobě vytvářel, co shořelo, a který byl nyní k nepoznání. Jeho plány, jeho naděje, jeho sny. To všechno explodovalo. Tam v tom dýmu skončil jeho život.Už nebude žádná kniha. Žádná vědecká a tak trochu sebeoslavná studie o tom, jak navrátil zdravý rozum zdánlivě nevyléčitelnému psychotikovi. Bez použití elektrošoků, psychochirurgie nebo sedativ. Věděl, že právě tohle bylo jeho cílem. Napsat knihu, udělat si jméno a vysloužit si slávu. Vystoupit ze Stei-norova stínu, zbavit se téhle práce, která nikam nevede, a získat slušné zaměstnání. Tam v nemocnici byl stejným vězněm jako Norman. A kdyby všechno vyšlo, mohli být nakonec oba svobodní.A on se přitom dostal blízko, tak blízko. Blízko k úspěchu, blízko k samotnému Normanovi. Tak dlouho spolu pracovali. Znal toho člověka, nebo si aspoň myslel, že ho zná. Jak se mohl dopustit takového omylu?Přílišné sebevědomí.Pýcha. Víra v nadřazenost vědy, ve všemohoucnost intelektu. To byla jeho osudová chyba.Občas bývá lepší věřit svým pocitům. Takovým, jaké měl, když ze sebe skoro vychrlil slova o tom, že Norman není mrtev.A pak si uvědomil, že ten pocit stále má.Co když je to pravda?Samozřejmě že to nedávalo vůbec smysl, jenže to,co se stalo s tou dodávkou, smysl rovněž nedávalo. Banning přeskakoval fakta, aby dospěl k závěru. Také on trpěl přílišným sebevědomím. Chtěl snadné odpovědi. Proč by ale měl Norman rozlít benzin a zapálit ho, aniž by předtím z dodávky vystoupil? Bez ohledu na to, čím vším možná Norman byl, nejednalo se rozhodně o sebevraha ani o hlupákaMusela existovat nějaká jiná odpověď. Co když se do toho všeho zapletl ještě někdo jiný? Kdosi třetí?Ale kdo?Tohle nedávalo smysl rovněž. Nic nedávalo smysl kromě jeho neodbytného pocitu. Až na to, že se jednalo jen o zbožnou myšlenku, žádající znovu a znovu o pozornost. Norman je naživu, naživu, naživu —

Claiborne zamrkal a donutil se soustředit plně na hlavní silnici před sebou. A bylo to právě tehdy, přesně v té chvíli, kdy uviděl to, co leželo v příkopu na levé straně vedle cesty. Uviděl to, zpomalil a zastavil.Vystoupil z vozu a přešel silnici, aby se na to podíval zblízka. Možná ho jen šálil zrak.Když ale zvedl promáčenou ceduli z lepenky upevněnou na provizorní tyči, věděl, že nejde o žádný omyl. Písmena se dala stále jasně přečíst.

Fairvale.

Claiborne tam stál a díval se na tabulku. Najednou mu všechno zapadalo na správná místa. Pohlédl na krajnici silnice vedle sebe.Dodávka tady mohla zastavit a nabrat stopaře.Pokud tomu tak bylo, měly by být v blátě otisky kol. Přistoupil blíž, aby se podíval, ale jediné, co viděl, byla kaluž vody. Samozřejmě. Déšť musel smýt všechny stopy. A vlastně na tom ani nezáleželo. Nezáleželo na ničem kromě pravdy. Důvěřuj instinktům. Nakonec tam byla nějaká třetí osoba.A pokud u toho byl ještě někdo třetí, pak bylo možné úplně všechno. Norman možná vylákal stopaře na místo, kde chtěl zniěit dodávku. Udeřil jej do hlavy a nechal ho shořet v plamenech poté, co z něho předtím stáhl šaty. Zatímco Norman -Claiborne sebral ceduli a odnesl ji do auta. Opatrně ji pak položil na zadní sedadlo a vzápětí vyhnal mo-tor do otáček. Jeho mysl se rozběhla stejně rychle.Obrátil vůz do protisměru. Fairvale leželo na hlavní silnici, kousek za odbočkou. A právě tam mohl Norman zamířit poté, co odešel od shořelé dodávky. Muž, který byl schopen zabít nevinné osoby, které neznal, by v manickém stavu jistě neváhal zavraždit ty, které znal a pokládal za nepřátele.Sam Loomis a jeho manželka Lila. Žili ve Fairvale.Před nim se objevila odbočka. Claiborne na okamžik zaváhal. Neměl by odbočit a upozornit Banninga? Jenže to by znamenalo mluvit a zase mluvit. A on už teď věděl, jaká reakce by následovala, pokud by mu řekl, jaké má podezření.Tak dobře, ale kde máte důkaz? Jediné, co máte, je jakási cedule, kterou jste našel ležet v příkopu. A vy očekáváte, že na základě toho uvěřím tomu všemu, že Norman zabil jakéhosi stopaře a strčil jeho tělo do dodávky? A i kdyby to udělal, jak víte, že půjde po Loomis ových? Možná jste cvokař, ale to ještě neznamená, že umíte číst myšlenky. Podívejte, doktore, jste unavený. Proč se nevrátíte do nemocnice a neodpočinete si? A nenecháte policejní práci na nás?

Banningův hlas. Hlas plný arogance.

Claiborne zavrtěl hlavou. Opravdu se cítil unavený, naprosto vyplivaný. Až potud to byla pravda. A nebyl telepat. Jak by mohl přesvědčit Banninga, že to ví, že ví s jistotou, na co myslí Norman?Nijak. A nemá na to ani čas.Vůz projel kolem odbočky a nabíral rychlost, jak Claibomeova noha stiskla v náhlém odhodlání plynový pedál.Když míjel po pravé straně silniční ukazatel, přečetl, aniž by zpomalil, co je něm napsáno. Fairvale — 20km.Vůz se řítil dál.Nyní byl ten pocit ještě silnější než kdy dříve. Pocit, že se pohybuje ve snu, vstříc jakémusi strašlivému cíli.Jenže tohle nebyl sen.A neměl ani čas.

9

Norman kráčel ulicí ve městě. Byla jako po vymření.Postaraly se o to bouře a nedělní večer. Každé městečko má svou Hlavní ulici, a když přijde nedělní západ slunce, nastane chvíle vymírání. Obchody zavřou, parkoviště se vyprázdní, a pokud zde vůbec přetrvá nějaký život, stáhne se do okolních domů. Ukryje se za jejich okenice.A tam budou i Sam a Lila. Budou se skrývat v jednom z těch domů. Sam, který je majitelem železářství. A Lila. Jeho manželka. Byla to sestra Mary Cra-ncové a kdysi sem přijela, aby pátrala po Mary poté, co ta zmizela. Přijela tenkrát za Samem, protože věděla, že on a Mary jsou milenci.Nikdo by se nikdy nedověděl, co se stalo, nebýt toho, že do všeho strkali nos. Mary Craneová a ten detektiv, který se ji tehdy snažil najít, byli oba mrtví. A Sam s Lilou měli rovněž skončit v hrobech. Místo toho přijeli do Batesova motelu a našli tam Normana. A pohřben pak byl on. Pohřben zaživa, celé ty roky, v ústavu pro duševně choré.Zavřít ho tam byl horší trest než smrt. Trest za zločiny, které nikdy nespáchal. Byla to matka, kdo to všechno udělal. Přebírala vládu nad jeho myslí i tělem a manipulovala s ním tak, aby vraždil. On za to nenesl odpovědnost. Všichni to uznávali. Kdyby byl vinen, musel by proběhnout nějaký proces.

Jenomže žádný proces nebyl. Jen dlouhá léta trestu, zatímco Sam s Lilou si žili na svobodě. A pak se vzali a celou tu dobu si šťastně žili.Až do této chvíle.Dnes v noci to skončí. Ne snad proto, že by on byl blázen. Nyní už byl zase duševně zdravý a bude to on, nikoli matka, kdo se stane mstitelem. Díky Bohu za to.Ne, Bohu neděkuje. Díky doktoru Claibomeovi. On byl jeho Spasitelem. Člověkem, který ho zachránil ze šílenství. Nebýt doktora Claibomea, Norman by zde nebyl.A možná by zde ani neměl být, protože doktor Claibome by s tím nesouhlasil. Všechny ty roky, které spolu strávili. Všechno to spolu rozebírali a on mu pomáhal, aby zase našel sám sebc. Aby se zbavil matky, aby se zbavil strachu i nenávisti. Báječný člověk. Tolik vlídnosti a starostlivosti. Tolik empatie. Kdyby se věci ubíraly jiným směrem, možná by se sám Norman stal lékařem.

Jenže věci se jiným směrem neubíraly. A ani nemohou, dokud nedostane průchod spravedlnost. Spravedlnost, nikoli pomsta. To musí i doktor Claibome jistě pochopit.Spravedlnost nenastane, dokud budou Sam a Lila naživu. Byli to oni, kdo vypálili Normanovi svou výpovědí cejch. Oni mohli za jeho trest. Kdo ale byli, aby směli soudit? Lila, která poskytla své vlastní teplé tělo, aby ukojila chtíč milence mrtvé sestry. A Sam, jenž vydělával na krvi nevinných. Prodával střelné zbraně a nože. Lovecké zbraně, jimiž se střílejí bezbranná zvířata, a nože, kterými se kuchají. Byl to vrah. Řezník. Obchodník se smrtí. Proč tohle nikdo neviděl?Doktor Claiborne by to nikdy nepochopil, ale Norman ano. Ti, kdož žijí s mečem, musí mečem sejít. Dnes v noci.Hlavní ulice ale byla jako po vymření a domy v bočních uličkách se nořily do tmy. Sam a Lila se před ním ukryli. Ukryli se za okenice. Kde? Ve kterém domě? Nemohl obcházet kolem a klepat na dveře. Jak by je mohl najít?Norman se zastavil na rohu a zamračil se. Nikdo jej tam neviděl, jak stojí pod pouliční lampou, ale dříve či později si ho někdo všimne. Byl na útěku a oni jej začnou hledat. Pokud měl v úmyslu jednat, musí to být hned. Neměl čas -Pak si všiml telefonní budky. Stála ve stínu vedle benzinově pumpy. Samozřejmě, tam najde odpověď. Stačí podívat se do telefonního seznamu.Prošel kolem opuštěné benzinové pumpy a vešel do prosklené budky. Stál tam, oči upřené na rezavý drát kývající se jen tak volně vedle telefonu.Seznam chyběl. Musí zavolat na informace.Norman sáhl po sluchátku, ale pak ruku zase odtáhl. Nemohl nikam telefonovat. Nikdo se neptá na adresu. I kdyby mu ji operátorka dala, zapamatovala by si to. Na takovém místě, jako je tohle, si každý všímá cizinců. Hned poté, co by zavěsil, by operátorka nejspíš volala Samovi a Lile a řekla by jim, že se po nich kdosi shání. Tohle by nikam nevedlo a jeho naděje by zemřely. Zemřely. Jenže on mrtvý není a ani nebude, pokud si dá pozor. Musí ale jednat rychle. Není čas -Norman vyšel z budky, zmizel z prostoru ozářeného světlem lampy, přešel přes roh ulice a minul bar. Jeho okna byla díky vyhlášce o nedělní zavírací hodině již temná. Všechna okna v celé ulici. Až najedno.Průčelí jednoho obchodu bylo osvětlené. Nedokázal je jasně rozeznat, dokud nepopošel víc dopředu. Pak se zadíval přes ulici na vývěsní štít.Loomisovo železářství.Světlo, které viděl, byla výloha. Pak ale uviděl ještě jedno, které bylo nyní důležitější. Mdlé světlo vycházející odkudsi zezadu z obchodu.

Kdosi tam uvnitř byl.Norman vykročil přes ulici. Pak zpomalil.Nyní musí postupovat opatrně, zastavit se a uvažovat. Být obezřetný. Tady ale nemůže zůstat stát. Musí přejít za roh a projít kolem obchodu dozadu. Kdyby se někdo díval. Zůstat ve stínu. Sejde z oči, sejde z mysli.Norman přikývl sám sobě a pak se rychle pohnul. Až když se dostal do skrytu stínu na úzkém chodníku mezi obchodem a sousedním domem, začal se tiše hihňat. Musel, protože to staré přísloví nemělo pravdu. Když prošel k zadním dveřím a začal se zabývat zámkem, sešel druhým z očí.

Zapomenout na něj se jim ale nepodaří.

 10

Lila Loomisová byla doma, když se to stalo. Seděla v obývacím pokoji, jenž se mezitím ponořil do tmy, a sledovala jakýsi přihlouplý televizní pořad. Normálně by si ten program nevybrala, ale kvůli bouřce měli špatný příjem signálu a Kanál 5 byl jediný, na který- se dalo dívat. Aspoň že ten pořad dokázal rozptýlit její pozornost od toho, co se dělo venku.

Už posté si uvědomila, že se diví, na co se to vlastně dívá. Ta soutěž byla hloupá a otázky, které dostávali soutěžící, ještě hloupější. A nyní nabízíme gi-gantický jackpot. Tisíc dolarů v hotovosti, zbrusu nový Ford Galaxy a týdenní dovolenou s plnou penzí v nádherném hotelu Hilton v Acapulcu... jak se jmenovala Jackie Onassisová za svobodna?

„Minnie Schwartzová," zamumlala Lila. Pak, když si uvědomila svou reakci, se musela usmát nad vlastní hloupostí. Bavit se s obrazovkou nemělo vůbec smysl, ale v poslední době se z toho stal zvyk. A nebyla jediná. Zdálo se, že i další lidé si zvykli takhle odpovídat na otázky v televizních kvízech, moderátorům televizních show, a dokonce i těm anonymním idiotům vykřikujícím reklamní slogany na pozadí nevidítelného chóru andělských hlasů, aby vychválili tekuté hnojivo. Ještě pár roků a všichni skončí tak, že budou mluvit sami se sebou.

Lila se už chystala, že se zvedne a půjde do kuchyně, když začaly večerní zprávy. Znovu se posadila a začala s vděčností naslouchat. Normální hlas a gestikulace hlasatele nabízela vítanou úlevu po té hrané hysterii moderátora televizní soutěže a ukřičených reakcích křenících se soutěžících.

Většina příspěvků se týkala nedávné bouře a hlavní zpráva byla o strašlivé nehodě autobusu u Montrose. Naštěstí pro uchování Lilina klidu se neobjevily žádné záběry přímo z místa, i když hlasatel sliboval, že v jedenáct večer je televize nabídne. V duchu si udělala poznámku, aby v tu dobu onen kanál nezapínala. Možná to od ní bylo dětinské, ale nedokázala snést pohled na smrt nebo utrpení.

Lila zavrtěla hlavou a odmítla takovou kritičnost vůči sobě. Tohle nebyla žádná pošetilá dětinská reakce. Ze všech lidí na světě měla právo na takové pocity - po tom, co musela kdysi prožít. Jistě, uplynulo už mnoho let, jednalo se o starou historii a ona sama ani nebyla u toho, když ten maniak zabil její sestru a toho detektiva. Jenže Lila vídala Normana Batese ve svých snech. Jak k ní přichází s nožem v ruce. A strach přetrvával. Občas se jí to všechno ve snech vracelo, začala se třást a plakat, dokud ji Sam nevzal do náruče a nezačal ji konejšit. Zlato, všechno je v pořádku. Pak rozsvítil světlo vedle postele. Vidíš? Nikdo tady není. Měla jsi jen noční můru.

Dokonce i nyní by si Lila přála, aby tady Sam byl s ní. Bylo už po sedmé a on stále ještě trčel v obchodě a trápil se s těmi čísly. Samozřejmě že musel, protože se blížil termín kvartálních daní a nedělní odpoledne byla ideální doba, kdy se mohl věnovat účetním knihám. Jenže to zmařilo její plány na příjemnou večeři. A uvažovat o tom, že by vyrazili někam ven později, nemělo vůbec smysl.

Ne že by se jim snad právě teď chtělo, po téhle bouřce. I tak ale chvála bohu, že už skončila. Zprávy o místních škodách a o výpadcích elektrického proudu v okolí ji ve skutečnosti ani nezajímaly. Lila už poslouchala jen na půl ucha, když hlasatel začal mluvit o důrazné výstraze kvůli pacientovi, který uprchl odpoledne ze státní nemocnice poté, co zavraždil jednu návštěvnici.

„Úřady se domnívají, že uprchl v dodávce, která patřila jeho zavražděné oběti, jež byla členkou církevního řádu Sestřiček milosrdné lásky. Zmíněný pacient, Norman Bates, stále nebyl dopaden.“

Norman Bates.

Lila ztuhla.

Vraždil. Uprchl. Stále nebyl dopaden.

Nedokázala se pohnout. Zrak jí vypověděl službu stejně jako sluch. Všechno kolem ní ztuhlo právě tak, jak to prožívala ve svých nočních můrách. Nyní ale byla vzhůru. A Norman -

Jakýmsi způsobem sejí podařilo obnovit schopnost vnímat, co se děje kolem, a pozorně se zaposlouchala do hlasu hlasatele, který už četl další zprávu. „Blesk udeřil pozdě odpoledne do skleníku ve Weilandově zahradnictví v Rock Center. Škody se odhadují na

A Jo bylo všechno? Konec zprávy o Normanu Bate-sovi už neslyšela, protože se jí zmocnila panika. Ale zatraceně, ona měla na takovou paniku nárok. A pokud měl ten ignorant čtoucí zprávy v hlavě nějaký mozek, pak se ho musela panika zmocnit taky. Tohle není prostě jen tak nějaká zpráva! Norman je na svobodě!

Už zase mluvila s televizní obrazovkou. Mluvila sama se sebou. Ve chvíli, kdy by měla mluvit se Samem.

Lila vstala, přešla k televizi a vypnula ji. Pak, když procházela temným pokojem, se obrátila, aby rozsvítila lampu. Včas se ale zastavila.

Žádné světlo! Co když je on tam venku?

Jak by ale mohl být? I kdyby Norman věděl, kde bydlí, neexistoval žádný reálný důvod myslet si, že by měl přijít právě sem. Až na to, že jednání lidí jako Norman neřídí racionální důvody ani realita.

Lila pořád ještě stála vedle lampy, když uslyšela jakýsi zvuk.Náhle ostražitá, napjala uši. Teď už ale bylo zase ticho. Jenom nervy. Výplod vlastní představivosti.

Pak sebou cukla, když se to ozvalo znovu. Tlumené zaskřípání.Kroky?

Nedokázala ten zvuk identifikovat. Byla schopná pouze lokalizovat, odkud zaznívá. Přicházel odkudsi zvenku.

Teď se ozval ještě jednou. Ticho. Ticho a tma. Neslyšela nic, ani nic neviděla. Lila se sunula k oknu. Ruka se jí třásla, když na jedné straně nadzvedla roletu. Pomaličku, jen o několik centimetrů, aby mohla vyhlédnout ven a ...

Nic.Chodník. Trávník. Ulice za ním. Všechno bylo teď v noci prázdné.

Zvuk se ozval znovu, když se strom vedle domu zakymácel ve větru a jeho horní větve se otřely o okap na jejich střeše.Norman tady nebyl.Lila si ani nevšimla, že zadržuje dech, dokud si najednou neuvědomila, že úlevou vydechuje. No vidíš, byla to jenom tvoje fantazie. Proč by ti měl Norman chtít ublížit? Ty nejsi jeho nepřítel. Sem by nechodil.Pak ale, když nechala konec rolety, aby se zhoupl zpátky dolů na původní místo, úleva vymizela a na její místo se nasunulo náhlé poznání.Samozřejmě že není tady. V Normanově mysli patří role nepřítele někomu jinému. On by šel po Samovi.Ve chvíli, kdy se Lila ocitla u stolu a sahala po telefonu, se už zase chvěla. Šmátrala potmě, pak se přiměla soustředit, poslepu odpočítávala číslice na přístroji a začala vytáčet číslo do obchodu.Čekala, až začne telefon na druhé straně vyzvánět, ale slyšela jen bzučení. Obsazeno? Ne, tohle byl jiný tón. Cože to říkali ve zprávách o výpadku elektřiny?

Když pokládala sluchátko zpátky do vidlice, ozval se zvenčí znovu ten šramot. I když už znala jeho zdroj, znovu se jí zatajil dech. Jako kdyby nyní v pozadí za ním zaslechla ještě jeden, jiný zvuk. Zvuk motoru auta. Samův vůz blížící se ulicí. Zajíždí na příjezdovou cestu —

Ticho.Pokud Sam poslouchal v obchodě zprávy v rádiu, zaslechl by cosi o tom, co se stalo, a přijel by za ní. Jenže žádné auto venku nebylo a on nic neslyšel. Nic nevěděl.Letmo pohlédla na hodinky. Svítící ručičky na ciferníku jí prozradily, že je osm.Osm hodin. I kdyby nic neslyšel, měl by už být touhle dobou doma. Pokud ovšem -

Nemělo smysl, aby tuhle myšlenku dál rozvíjela. Musela udělat jedno jediné: doklopýtat přes pokoj do kuchyně, poslepu najít na servírovacím pultu kabelku a dojít k zadním dveřím. Tam se opatrně podívala oknem ve dveřích, na chodník venku, aby se ujistila, že tam nikdo nestojí.Chodník byl prázdný. Pomaličku otevřela dveře vedoucí z kuchyně a vyšla ven. Do tváře jí zafoukal noční vítr, když se otáčela a přejížděla pohledem dvůr za domem, trávník na boku vedle domu a chodníček táhnoucí se k ulici. Nikde nikdo nebyl.

Sevřela kabelku, zavřela dveře a vykročila po chodníčku. Přelétla pohledem k temné siluetě sousedního domu. Možná by měla říci Dempsterovým. Požádat Teda, aby ji zavezl do obchodu. Pak si ale vzpomněla, že sousedi jsou pryč. Říkali cosi o tom, že chtějí o víkendu navštívit provdanou dceru v Ravenswoo-du. A sousedé přes ulici odjeli ráno na dovolenou u jezera.Lila vyšla na ulici. Tam zpomalila a pozorně přejížděla pohledem po chodníku po pravé straně. Nic se tam nehýbalo kromě stínů pod stromy. Ale ve stínech -

Jen žádnou paniku. Prostě dávej pozor a nespěchej. Jsou to jenom tři bloky.

Znovu a znovu si to opakovala, ale navzdory tomu všemu si nakonec Lila uvědomila, že kráčí chvatným krokem. Stíny však nebyly ničím jiným než stíny a noc byla klidná - až na kvílení větru a stále zrychlující klapot jejích podpatků na vlhkém betonu chodníku.Když pak zabočila na Hlavní ulici, spatřila Lila čelní světla automobilu, který se k ní blížil z levé strany.

Sam?

Zastavila, připravená zamávat, ale vůz, který projel kolem ní, nebyl jejich kombík a ani tvář za volantem neznala. Možná měla i tak zamávat, ale teď už bylo příliš pozdě, neboť vůz zabočil za roh a pokračoval dál doprava. Hlavní ulice zůstala zase prázdná.

Lila vykročila vpřed. Ještě jeden blok. Už se blížila k obchodu. Stočila pohled dopředu, aby se podívala přes zářící výlohu.Světlo však bylo zhasnuté.Zpomalila a hleděla přes sklo do temného obchodu za ním.

Jen žádnou paniku. Možná tu právě zavřel a odešel ven k autu.

Lila vykročila po chodníku po straně budovy. Kráčela pomalu, opatrně. Ušla jen několik metrů, když zahlédla kombík zaparkovaný vzadu u výjezdu z boční uličky. Dveře vozu byly zavřené a sedadlo řidiče prázdné. Sam tedy z obchodu neodešel.

Proč je pak ale zhasnuto?Možná tam usnul. Nebo možná -

Ted’ jí to došlo. Ta druhá možnost, kterou se stále snažila vytlačovat z mysli. Samova návštěva u doktora Rowana minulý měsíc a lékařská zpráva. Ten elektrokardiogram. Nic vážného, jen drobný šelest, nedělejte si kvůli tomu starosti. Jenže doktoři nevědí všechno a tyhle zprávy se v polovině případů mýlí. Co když měl Sam infarkt? Jen žádnou paniku.Lila opatrně pokračovala po chodníku. Pohybovala se tiše a pouze ticho ji uvítalo, když zahnula za roh a došla k zadnímu vchodu. Rolety na oknech byly stažené a dveře zavřené. Když zkusila vzít za kouli na dveřích, zjistila, že je zamčeno.

V kabelce měla klíč, ale nesáhla po něm. Děsivá zkušenost, kterou prodělala před lety, ji naučila jednu věc. Nehazardovat. Neriskovat, pokud je člověk sám. A pokud se Samovi opravdu něco stalo, nemohla s tím stejně nic dělat, pokud nesežene pomoc. Jen žádnou paniku.Lila. se obrátila a prošla kolem prázdného kombíku do boční uličky za ním. Pak se zastavila a podívala se do ní na obě strany. Neslyšela žádný zvuk, ani žádný pohyb.

To ji uspokojilo a vykročila uličkou doprava. Na jejím konci vyšla do jiné, širší boční ulice. Prošla jí a dostala se na náměstí, kde stála budova soudu. Zamířila k ní. Rychlým krokem minula mokré prázdné lavičky a žulovou siluetu památníku obětem válek. Budova před ní tonula ve tmě. V přístavbě ale byly odemčené dveře a z chodby za nimi se linulo světlo.

Lila vešla dovnitř, vystoupala po schodech a pokračovala dál chodbou. Zmocnil se jí ten pocit - jakže se tomu říká, dějá vu či vue. Jako když člověk něco prožívá a má pocit, že už se mu to jednou v minulosti stalo.

Pak se Lila opravila. Tohle byla vzpomínka, nikoli pocit. Tohle už se jednou opravdu stalo. Před lety. Když se Samem pátrali po vrahovi její sestry. Přišli sem jednoho nedělního rána za šerifem Chamb-ersem a ten úředník - jak se jmenoval? - Peterson, starší muž jménem Peterson, jim pověděl, že šerif je v kostele. Peterson i Chambers už mezitím zemřeli a ona tady teď byla sama. Podobnost s tím, co prožívala tehdy, ji ale zneklidnila. Lila přidala do kroku, když překročila práh u kanceláře na opačném konci chodby.

Za stolem tam seděla malá, již postarší Irene Grovesmithová a četla si nějaký časopis. Odložila jej stranou a zamžourala na Lilu jako sova zpoza brýlí ke čtení. Pak návštěvnici poznala a kývla hlavou.

„Lilo."

„Ahoj, Irene. Má šerif Engstrom moc práce?“

„Lépe jsi to ani nemohla vyjádřit." Irene nesouhlasně přimhouřila oči za tlustými skly brýlí. „Jsou to už více než tři hodiny, co odjel. Musel do Montro-se kvůli té bouračce autobusu. Slyšela jsi o tom? Slíbil mi, že se vrátí nejpozději do sedmi, ale teď už je po půl deváté. Vysílačka je pokažená a nefungují ani telefony. Měli by to už spravovat."

„Takže neexistuje žádná možnost, jak bych se mohla se šerifem spojit?"

„Právě jsem ti to vysvětlovala —“ Irene se zarazila, sundala si brýle a v rozpacích si odkašlala. „Promiň. ('o se stalo?"

Už bylo skoro načase, aby ses zeptala, ty stará sůvo. Lila zamaskovala myšlenku za náznak úsměvu a potřásla hlavou. „Mám trochu obavy o Sama. Celé odpoledne byl v obchodě a nepřijel na večeři domů. I'eď jsem tam právě byla, jeho auto tam stojí, dveře obchodu jsou zamčené a všude je tam pozhasínané."

„A ty nemáš klíč?"

„Mám. Jenom se mi moc nezdálo, abych tam chodila sama." Lila zaváhala a uvažovala, kolik by toho měla prozradit. Irene stačilo říct jediné slovo, a zítra ráno to bude vědět celé město. Na tom ale právě nyní nezáleželo. Důležité bylo jen to, co je se Samem. Jestli se mu něco stalo —

„Ve zprávách hlásili jednu věc," pokračovala Lila. „Mluvili o tom, že ze státní nemocnice dnes odpoledne uprchl jeden pacient."

„Norman Bates?"

Lila zalapala po dechu. „Ty jsi o tom slyšela?"

Irene přikývla. „Chuck Merwin tady hledal šerifa asi před půldruhou hodinou. Byl tady s tím chlapem od hasičů. Davem, takovým vysokým, tmavým klukem. Se špatnými zuby —“

„Jasně, znám ho. Co se stalo?"

„Zrovna odtamtud přijela hasičská stříkačka a chtěli taříct šerifovi, než pojedou zase do Montrose. Nemohli se s ním spojit rádiem."

„A odkud vlastně přijeli?"

„Poznačila jsem si to." Irene vylovila zpod časopisu zápisník. „Tady to mám." Nasadila si brýle a sklopila pohled ke stolu. „Chuck uvedl, že našli dodávku, ve které ten šílenec uprchl. Na silnici County Trunk A, kousek od města. Vypadalo to, že došlo k explozi benzínu. Na které stěně je - na levé, nebo pravé? Legrační, že si nedokáže vzpomenout na tak prostou věc.

Zašmátrala rukou po omítce napravo. Našla vypínač a otočila jím, jenže se nic nestalo. Shořela žárovka? Norman shořel, připomněla si. Takže žádnou paniku.

Možná za všechno mohl výpadek proudu, což by vysvětlovalo tmu zde i vpředu. Lila se přiměla počkat, dokud si její zrak nezvykl na tmu uvnitř. Pak začala přejíždět očima po věcech v místnosti. Protější stěnu lemovala kartotéka, po obou stranách se tady táhly police a místo uprostřed zabíral stůl a židle. Na stole viděla neuklizené účetní knihy, kartotéční lístky, ale židle byla prázdná. Sam by nikdy neodešel a nenechal za se-bou takový nepořádek. Musel proto jít někam dopředu.

Lila kráčela kolem stolu ke dveřím vedoucím do obchodu. Tma nabývala na intenzitě. Na prahu se zastavila a snažila se proniknout pohledem do stínů před sebou.

„Same?“

Ve stínech panovalo dál ticho.

„Same!“

Proboha — něco se stalo — to jeho srdce — Hleděla před sebe, obešla roh zadního pultu a tam ho našla.

Ležel na zádech na podlaze a civěl na ni.Lila od něj nedokázala odtrhnout pohled. Měla pravdu. Bylo to srdce.

Právě z něj trčel nůž, jenž zanechal v Samově hrudi zející zakrvácenou díru.Na okamžik si pomyslela, že snad není mrtev. Nemohl být, protože zaslechla zvuk dechu.

A pak, když se zpoza pultu za ní pohnul jeden ze stínů, se Lila otočila a shora švihl nůž.

A znovu.

A ještě jednou...

11 

Když Claiborne zastavil před železářstvím, parkoval před obchodem už šerifův automobil.

Pohled na něj ho přiměl, aby dupl na brzdy. Vylezl ven a zamířil k rozsvícenému otevřenému vchodu.

„Počkejte moment, prosím.“

Claiborne zůstal stát, když ven vyšel drobný muž a zastoupil mu cestu.

Skoro automaticky si sám pro sebe neznámého profesionálně ohodnotil. Vyhublá, bledě zažloutlá tvář, řídké hnědé vlasy odpovídající odstínu očí, precizně zastřižený knírek. Na sobě měl muž tmavý oblek, bílou košili a tmavě šedou kravatu. Typický nedělní úbor typického obchodníka z malého města. Jakmile Claiborne dospěl k tomuto závěru, pocítil náhlou úlevu a usmál se.

„Sam Loomis?" zeptal se.

Malý muž zavrtěl hlavou. „Milt Engstrom,“ odpověděl. „Okresní šerif.“

Claiborneův pocit úlevy se vytratil. Až nyní si všiml detailu, který předtím přehlédl. Nablýskané vysoké boty do špičky, čouhající z konzervativně působících kalhot s manžetami.

Tolik tedy o preciznosti jeho psychologického odhadu. A tolik rovněž, pokud šlo o jeho ožívající naději.

Claibome zvedl pohled, až se zastavil na šerifově Iváři. Věděl, na co se musí zeptat, a v duchu si představoval odpověď.

„Kde je pan Loomis? Stalo se mu něco?“

Oči postrádající jakýkoli výraz se ani nepohnuly. „Pokud by vám to nevadilo, otázky budu klást já. Pro začátek byste mi, dejme tomu, mohl říct, kdo jste a co tady děláte."

Claiborne pocítil, jak mu svaly na nohou prolétla křeč, když přešlápl z nohy na nohu, aby nějak zvládl vlastní vyčerpání. Jak dlouho už to je, kdy měl naposledy možnost si odpočinout? Už během cesty do města, poté co sjel z hlavního tahu, si uvědomil, že za volantem dřímá. Příliš mnoho napětí si vybíralo svou daň. V tuhle chvíli už toužil jen po tom, aby se mohl posadit a odpočinout si.

„To je na dlouhé vysvětlování," řekl. „Mohli bychom jít dovnitř a —“

Šerif se zamračil. „Spusťte," řekl. „Nemám na to celou noc."

Než Claiborne vyložil Engstromovi, kdo je a co se stalo v nemocnici a pak na silnici, skoro už padal únavou. Na rozdíl od Banninga si šerif nic nezapisoval. Nebylo ale pochyby, že si pečlivě ukládá do paměti všechno, co slyší. Nakonec přikývl, což znamenalo, žc jeho imaginární poznámkový blok se právě zavřel.

„Možná byste teď měl jít dovnitř," řekl Engstrom. „Došlo tady k neštěstí."

Po těch slovech se šerif pmdee otočil a vešel do obchodu, aniž by dal Claibomeovi čas, aby cokoli řekl. Nyní ale, zatímco následoval Engstroma dovnitř uličkou mezi regály, měl možnost mluvit.

„Je Loomis mrtev?“

Šerif se zastavil před zadním pultem a ukázal k podlaze po své levé straně.

„Vy jste doktor," řekl. „Předpokládám, že mi to povíte."

Claibome popošel dopředu a sjel pohledem v oblouku k místu, kam ukazovaly šerifovy prsty.

Chvíli stál, aniž by cokoli řekl. Cítil, jak se mu do zad zavrtává pohled Engstromových chladných očí. Ten malý sadista —jak si to užívá! Co ode mě čeká, že udělám? Ze budu zvracet jako ten obchodník u dodávky? Já jsem doktor. A násilnou smrt jsem už viděl.A viděl už taky dřív Sama Loomise. Právě to ho na tom všem zneklidňovalo. Jak mu byly povědomé ty deformované rysy mrtvoly. Pak si ale něco uvědomil. V materiálech, které studoval, byly výstřižky. Výstřižky z novin s fotografiemi lidí, kteří měli něco společného s Normanovým případem.

Normanův případ. Claibome se přiměl zvednout pohled a podívat se Engstromovi do očí. Nemohl se měřit s neosobním chladem jeho pohledu. Ze všech sil se ale snažil, aby právě tak zněl jeho hlas.

„Ten řez je dost velký," řekl. „Očividně provedený nožem s extrémně širokou čepelí. Vzhledem k síle krvácení bych předpokládal, že došlo k narušení aorty. Pravděpodobně byla přeříznutá. Chcete, abych provedl ohledání těla?"

Šerif zavrtěl hlavou. „Jede sem můj člověk z okresu. Nebo sem zamíří, až se dostane z toho zmatku tam u Montrose. Mám dneska nedostatek lidí. Nemůžu už ani vzbudit žádného dalšího zástupce." Engstrom se obrátil a přešel za pult. „Zatímco tady budeme čekat, mám tu ještě něco, na co byste se možná chtěl podívat."

Claiborne obešel pult z druhé strany a pak pohlédl dolů.

Šerif se mýlil. Na tohle se dívat nechtěl. Nestál o pohled na výsledek téhle odporné ruční práce, natažený nyní na zádech za rohem pultu, v krvi snad z tuctu ran rozevírajících se jako rudá ústa na bílém těle.

Z toho, co viděl, nemělo smysl snažit se o určování totožnosti, ale ještě než Engstrom promluvil, věděl to.

„Lila Loomisová," řekl šerif. „Samova manželka."

Claibome se odvrátil. Bez ohledu na jeho vůli se mu udělalo zle. Jako když se medik setká s první pitvou. Když se mu vrátila řeč, zmohl se jen na zamumlání.

„Takže on je zabil oba.“

„On?“

„Norman Bates. Ten pacient, o kterém jsem vám říkal."

„Možná."

„O tom ale není vůbec pochyb. Věděl jsem, že mám pravdu. Hned po tom, co zapálil tu dodávku, zamířil sem. Pamatujete si, co jsem vám říkal o tom stopaři, kterého musel nabrat na cestě?"

„Musel? Mám dojem, že v té své logice děláte hezky velké skoky."

„Mám v autě jeho ceduli." Claibome se obrátil. „Pojďte, ukážu vám ji —“

„Později." Šerif přešel ke konci pultu. „Chci, abyste se podíval nejdřív na tohle."

Když ho Claibome následoval, ukázal šerif na otevřenou zásuvku pokladny na pultu. „Prázdná," řekl. „Odpoledne tam byly devět set osmdesát tři dolary a teď je to všechno pryč."

„Jak znáte tu sumu?"

„Tady to jsme našli na podlaze." Engstrom vytáhl z kapsy saka kousek papíru. „Vkladový lístek připravený na zítřek ráno na uložení peněz do banky."

„Pak ty peníze vzal Norman."

„Někdo je vzal, to je jisté." Šerif se obrátil. „Pojďte. Je toho ještě víc."

Sáhl pod sklo kryjící horní stranu pultu a vysunul zásuvku s vystaveným zbožím. V zářezech na ní ležel rozmístěný tucet řezbářských nožů různých velikostí s kostěnými rukojeťmi. Ocelové čepele se na světle jen blyštěly.Ne, tucet jich nebyl. Claiborne je rychle spočítal a opravil se. Bylo zde jedenáct nožů a jedno prázdné místo na opačném konci.

Engstrom jej pozoroval a pak přikývl. „Jeden chybí," řekl. „Vražedná zbraň." Otočil se a zamířil k zadní místnosti. Claibomeovi, který jej následoval, ukázal na světlo visící ze stropu.

„Když jsem sem přijel, abych se podíval po paní Loomisové, zadní dveře byly odemčené a světlo nesvítilo. Nejprve jsem si myslel, že žárovka shořela. Pak jsem si ale všiml žárovky ležící na stole. Zašrouboval jsem ji zpátky, ajak sám vidíte, nic jí není."

„No samozřejmě." Claibome si všiml stolu a židle. „Norman vklouzl do obchodu a zabil Loomise, který právě dělal účetnictví tady u stolu. Odvlekl jeho tělo dopředu do obchodu, kde by bylo mimo dohled. Podívejte se, tady je vidět krev na podlaze. Potom se vrátil sem. Odšrouboval žárovku a čekal na paní Loo-misovou, až přijde do obchodu —“

„Jak mohl vědět, že přijde?"

„Musel to očekávat, že se tady objeví, protože bude hledat manžela. Nechápete to? Proto sem přišel. Aby je oba zabil."

Engstrom pokrčil rameny. „Dejme tomu, že by-cliom to teď zkusili zase s mou verzí," řekl. „Uvažujme o zloději. O normálním zloději. Mohl by to být někdo tady z okolí nebo třeba i ten stopař, o kterém jste vy tvrdil, že uhořel v té dodávce. Ať už to ale byl kdokoli, měl v plánu vykrást obchod. Možná předtím zkusil i pár jiných, ale nedokázal se do nich dostat. Pak tady uvidí světlo. Zkusí zadní vchod a není zamčeno. Beru to, co jste říkal o tom, jak vklouzl nepozorovaně dovnitř. Ale to je taky všechno."

„A co zbytek? Co na tom nesedí?"

„Nesedí na tom jen to, že vy nejste zrovna velký detektiv." Engstrom sklouzl pohledem k podlaze. „Jistě, je tady krev, ale jenom několik kapek. Já bych řekl, že je z nože, jak si ho sem zloděj nesl. On Sama neubodal, když seděl tady u stolu. Ta rána jev jeho hrudi, ne v zádech. A ten zloděj navíc ani neměl nůž, když sem vnikl. Vzal si ho z pultu v obchodě."

Claibome se zamračil. „Já si ale pořád myslím, že —“

„To je fuk. Nechte mě to dopovědět." Engstrom udělal posunek ke dveřím. „Já si to představuji tak, že Sam se chystal zhasnout světla v obchodě, když se zloděj dostal dovnitř. Šel sem pro peníze, ne aby vraždil. Chtěl se jen schovat, než Sam odejde. Tady vzadu se není kde ukrýt, a tak šel do obchodu, aby se tam schoval ve tmě za pultem. Jenže tam se pak něco podělalo. Sam ho buď uviděl, nebo uslyšel. Zloděj popadl nůž a nechal nám Sama tady.

Zloděj vezme peníze z pokladny. Chystá se utéct zadním vchodem, když tu se v uličce za obchodem ukáže Lila. Zamkne dveře, protože si myslí, že ona jen zkusí, jestli je zamčeno, a zase odejde.

Jenže se dočká překvapení. Lila měla klíč. Takže má tak právě čas na to, aby vyšrouboval žárovku, aby si nemohla rozsvítit. A když pak vejde dovnitř, počká si na ni vpředu ve tmě s nožem v ruce."

Claibome se zamračil. „Viděl jsem její tělo,“ řekl pak. „Možná že někdo, kdo spáchá v návalu paniky jednu vraždu, by mohl udeřit i podruhé, aby zabránil svému dopadení. Ale ne takhle. Ona nebyla prostě jen zavražděna. Ona byla doslova rozsekána. Stejně jako Norman rozsekal tehdy ve sprše její sestru —“

Odmlčel se, neboť si uvědomil, že jeho slova vlastně nikdo nevnímá. Nikdo mu nebude věřit. Neuvěří mu, pokud nenabídne důkaz. Jasný nevyvratitelný důkaz.

„Žádné strachy,“ řekl Engstrom. „Pokud je Bates skutečně naživu, nedostane se daleko."

„Ale teď už má peníze."

„A my zase máme jeho popis, fotografie a veškeré záznamy. Nedokáže se dlouho ukrývat. Kam by mohl jít?"

Claibome neodpovídal. Žádná odpověď neexistovala.

A pak, když přelétl pohledem po změti účetních knih a složek s dokumenty válejících se na stole, uviděl noviny ležící až na samotném kraji. Byly částečně složené, jako kdyby je tam někdo mrskl a chtěl vyhodit. Titulek nad článkem přes dva sloupce zcela nahoře na stránce byl ale jasně viditelný.

Hollywoodský producent chystá film o Batesově případu.

A teď už věděl, kam by Norman zamířil.

12 

Jan Harperová si zkontrolovala v zrcadle v koupelně, jak je nalíčená, načež došla k závěru, že dokonale. Pak na vlastní obraz na skle vyplázla jazyk.

Tak fajn, holka. Ať nám tahle show hezky pokračuje.

Vzala z toaletního stolku kabelku, otočila se a po špičkách vyšla ven. Taková opatrnost nebyla nezbytně nutná. Connie ve druhé ložnici na opačné straně chodby pořád ještě chrápala. Janina spolubydlící nebude nejspíš vědět o světě až do poledne. A bude si přát, aby o něm nic nevěděla, ani až se probudí. S opicí a plná výčitek svědomí kvůli zábavě, již si dopřála poslední noc.

Když ale došla na konec chodby ke dveřím vedoucím ven z domu, zahlodala v Jan závist. Connie nebude muset dřít jako mezek před zrcadlem. Až vstane, bude jí stačit studená sprcha a rychle se učesat. Nemá důvod dělat si starosti kvůli dokonalému nalíčení, rozhodně ne s tím velkým frňákem a malými kozami. Pokud chce někdo v téhle branži prorazit, potřebuje hezky malý nosík a pořádné dudy. Což je důvod, proč zůstává Connie mimo. Jan se najednou zastyděla. Neměla právo odsuzovat Connie za to, jak vypadá. Aspoň je upřímná a nesnaží se nějak to maskovat s tím nosem nebo si pomáhat polystyrenem tam dole. Snažila se co nejlépe uspět s tím, co měla, což si zasluhovalo ocenění. A ne ji shazovat.

Jan pokrčila rameny. Vyšla ven a zamkla za sebou dveře. Connie to zvládne. Právě teď ale bylo načase, aby ona zvážila své vlastní cíle. Což byl důvod, proč strávila hodinu líčením. A proto na ni na kryté garážovací ploše čekala maličká toyota. Kdykoli jen pomyslela na měsíční splátky, zachvěla se. Pokaždé, když pak ale otevřela dveře a ucítila závan nádherné vůně nového auta, vrátil sejí zase optimismus.

Toyota nebyl žádný luxus, pouze součást jejího zevnějšku. Její image. A vůně zbrusu nové kůže byla stejnou nezbytností jako chanel, jímž se nasprejovala, když vyšla ze sprchy. I když za benzin začínala dávat víc peněz než za parfémy. Pokud se chcete dostat na špici, nemůžete jezdit autobusem.

Nastartovala motor a opatrně vycouvala. Pak vyjela na silnici a zahnula na východ na Mulholland Drive. Podél kroutící se cesty se choulily shluky domů. Většinou ji ale lemovaly skalní útesy a křoviska. V mlhavém pondělním ránu se tady ještě dali tu a tam zahlédnout sysli, kojoti, kondiční běžci a další formy života náležející do divočiny.

Jan to všechno ignorovala. Její pohled byl upřený do údolí San Femando po levé straně silnice. Ve stoupající nažloutlé šmouze smogu tam dokázala rozeznat velké zvukotěsné haly filmového studia Coronet, tyčící se v půli cesty mezi studiem CBS a černou věží společnosti Universal.

Nyní toyota znovu odbočila doleva a začala klesat. Jan se zhluboka nadechla, jako to dělala vždy těsně předtím, než zahájila sestup v serpentinách do smogu. Ten zatracený sajrajt se už začal zažírat do chro-mu její toyoty. Jen sám Bůh ví, co všechno dokáže dělat s lidskými plícemi. Když ale člověk míří na samotný vrchol, musí občas sestoupit až dolů do propastí.

Projela křižovatku s Venturovým bulvárem a pokračovala na sever k bráně studia po pravé straně. Předjel ji nablýskaný rolls. Pak zastavil u budky strážného, ale jen na kratičký okamžik. Pruhovaná závora blokující vjezd se rychle zvedla, muž v uniformě u brány se vesele zašklebil a zamával, když se řidič rozjel. Rolls pokračoval na parkoviště.

Když přijela ke strážní budce Jan, klesla závora zase dolů na své místo. Strážný se na ni zadíval.

Usmála se na něho. „Jan Harperová," řekla.

Na jeho výrazu — či na tom, že žádný výraz ve tváři neměl — se nic nezměnilo. „S kým byste si přála se vidět?"

„Já tady natáčím. Patřím k Driscollovi."

„Moment, prosím."

Strážný se otočil, vešel do budky a procházel seznam na polici u dveří. Pak vyhlédl ven a přikývl. „Měla byste jim říct, ať vám dají nálepku."

„Díky. Udělám to."

Závora se zvedla a Jan projela. Doufala, že její úsměv působil upřímně. Tomu chcípákovi v roll-su strážný skoro salutoval, zatímco v jejím případě si po všech těch týdnech ani nepamatoval, jak se jmenuje.

Klid, holka. Až jednou budeš touhle bránou projíždět, natáhnou ti odtud až do Driscollovy kanceláře červený koberec.

Jan kolem té kanceláře právě projížděla. Nacházela se v administrativní budově po její pravé ruce, ale nezastavila tam. Všechna parkovací místa zde byla označena úhledně psanými tabulkami, které je rezervovaly pro členy vedení. Takhle celý systém fungoval. Lidé z exekutivy měli místa nejblíž ke kancelářím. Herecké hvězdy a režiséři si zase vybírali parkovací místa u zvukotěsného studia. Špičkám z produkce patřila stání u jejich reprezentačních prostorů.Všechny ty tabulky se ale daly také smazat a pak se na ně napsala zase nová jména. A podle toho, jak to v téhle branži chodilo, byli jediní, kdo měl jisté místo, písmomalíři.

Jan pokrčila rameny a zamířila k parkovacím místům na konci areálu. Míjela poslíčky na kolech, stárnoucí producenty na golfových vozítkách, řidiče dodávek a náklaďáků s rekvizitami a kamerami. Pak její toyota dojela k úzkému vjezdu mezi mobilními šatnami a návěsy a zastavila před studiem, kde zářilo červené světlo signalizující, že právě běží natáčení, jež by mohly zvuky aut narušit.

Odtud již tenhle průmysl své výrobky vyhnal pryč.

Kdysi dávno byly tyto ulice ve studiu přeplněné kouzelnými výjevy. Toulali se zde lidé hrající štěky, odění v orientálních róbách zrozených snad v nějakých arabských nočních můrách. V oděvech pirátů, v plesových šatech z doby francouzského empíru nebo oblečení jako kavalcristé konfederační armády. Postavy v kostýmech s vysokými klobouky a ocasy, sboristky producírující se jako pochodující duha. Indiánští náčelníci ve válečných barvách a hvězdy westernů v bílých oblecích i stetsonech stejné barvy se mísili s představitelkami hlavních rolí, třpytícími se v kreacích navrhovaných těmi nej lepšími salóny.

Všechny tyhle filmy plné kostýmů ale vymazaly obchodní ztráty. Valentinův Šejk by dnes byl malý kšeftař s ropou v obleku, slunečních brýlích a zašpiněném hábitu. Pirátské lodě skončily na dně, plesové sály nahradily diskotéky a konfederační armádu odvál čas. Fred a Ginger navždy pověsili taneční střevíčky na hřebík. Indiáni nosili aktovky, když vyráželi na nové válečné stezky vedoucí na slyšení v Senátu. Kovbojové vypadali jako vousatí univerzitní studen-li. A většina hereček v hlavních rolích hrála hlavně postelové scény, při nichž na sobě neměly vůbec nic. Když člověk dorazil do studia dnes, nemělo smysl rozhlížet se po starém lesku. Místo toho bylo třeba hledat místo k parkování.

Jan dojela do zadní části parkoviště a podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na deset. Stále ještě měla patnáct minut. Parkoviště ale bylo plné. Nebo skoro.

Objížděla ho dokola, až našla volné místo až na samotném konci. Začala tam zajíždět, ale pak musela dupnout na brzdy, když se najednou prudce otevřely dveře auta po pravé straně a do cesty jí pozpátku vstoupila jakási postava.

Zatroubila a vykřikla: „Hej, dívej se na —“

Postava se otočila a Jan poznala Roye Amese.

Zamával na ni a ustoupil nalevo, když pokračovala v parkování. „Omlouvám se, nevšiml jsem si, že sem jedeš.“ Otevřel jí dveře a podal ruku, když vystoupila.

Jan potlačila zakabonění, ale to, co ji napadlo, potlačit nedovedla. Co to je s tímhle člověkem? Ani po všech těch týdnech kontaktu s ním si nedokázala zvyknout na jeho snahu neustále všem pomáhat. Zdvořilost se v současnosti příliš nenosila. Většina mužů nechávala ženy vystupovat z auta bez pomoci. A velká většina z nich by ji ještě plácla po zadku.

Roy Ames byl problematický případ. Nepodobal se ani většině ostatních scenáristů, které znala. Pro začátek bylo třeba říci, že chodil upravený. Ne snad že by byl nějak mimořádně hezký, ale ani zdaleka se nepo-

dobal těm typům s dlouhými vlasy a brýlemi s kostěnými obroučkami. V jeho šatníku se nevyskytovaly džínsy a podle všeho se naučil psát na stroji, aniž by kvůli tomu musel nosit vysoké boty. Neviděla ho ještě ani jednou pod parou nebo zfetovaného. A pokud měl nějaké jiné problémy, dařilo se mu je skrývat.

Skrývat. Tihle čestní poctivci zpravidla něco skrývají. Odkud sem vlastně přišel on? Co vězí za těmi jeho staromódními způsoby a upřímným kukučem?

A odkud ses tady vzala ty? Jan se přistihla, jak uvažuje, co se to s ní vlastně děje. Proč takového člověka, jako je Roy, automaticky podezřívá, místo aby k němu cítila respekt? Neměla k tomu jediný důvod. Nejspíš byl stejně otevřený jako ona.

Přešli parkoviště a vykročili po ulici hemžící se agenty a klienty mířícími na porady které se zde v pondělí ráno konaly. Mezi nimi se proplétali tesaři pracující na kulisách a poslíčkové s oběžníky. To všechno dohromady vytvářelo obvyklý organizovaný chaos.

„Už jsem ti dneska volal,“ řekl Roy. „Connie říkala, že jsi odešla."

„Jak ti připadala?"

„Vzteklá. Řekl bych, že jsem ji vzbudil."

„Žádné strachy. Ona ten šok přežije. Já to dokázala."

Roy se na ni podíval. „Takže pak o tom víš."

„O čem mám vědět?"

„Copak jsi to neslyšela ve zprávách? Norman Bates utekl."

„Proboha."

„V těch zprávách říkali, že se pustil do dalšího vraždění. Pět obětí. Nejsou si jistí, ale možná je stále ještě na svobodě."

Jan se zastavila. „Tak proto chtěl Driscoll, ať přijdeme? Myslíš si, že se chystají ten film zastavit?"

„Možná."

„To ale nemůžou —“ Jan položila dlaň na Royovu paži. „Musíme jim v tom zabránit. Slib mi, prosím, že mi pomůžeš."

Hleděl na ni. Proč nic neříkal?

Zhluboka se nadechla a zkusila nej silnější argument, jaký ji napadal. „Nemám strach jenom o svoji roli. Ty ten film potřebuješ taky. Úspěch toho bijáku je tvoje budoucnost. Nezahazuj ji.“

Royovy oči byly jako led. Pak se ale jeho tvář najednou zkřivila a jeho hlas vylétl do výšky. „Co to s tebou zatraceně je? Jeden šílenec uteče a zavraždí pět nevinných lidí, ale ty nemáš strach o nic jiného než o jeden podělaný film!"

Cuknutím uvolnil ruku. Ten pohyb byl tak rychlý, že si Jan na okamžik myslela, že má v úmyslu ji uhodit. Místo toho se ale jen otočil a rázným krokem odešel pryč. Zůstala tam stát. Šokovaná a celá se třásla.

Aspoň se ale se svým odhadem trefila. Za těmi jeho dobrými způsoby a přátelským úsměvem se skutečně cosi skrývalo. Teď už věděla, co to tam je.Násilí.

Kupodivu jí ale nenahánčl strach. Když ale opadl prvotní šok, překvapila ji emoce, jež zůstala po něm. Zklamání.

Zatraceně. Roy na ni musel zapůsobit více, než si až dosud vůbec uvědomila. Ani teď ho nedokázala zcela zavrhnout. Možná nebyla tak racionální, jak předstírala, protože část jejího já slyšela na to, co pan Milý řekl.

Možná byl jeho vztek oprávněný. Jak se staral o ty zavražděné, mohl to myslet upřímně. A pokud to bylo

Jan zavrtěla hlavou. Byla jeho osobní věc, v co věří. Ona v tom s ním ale nepojede. Dřela příliš dlouho a příliš tvrdě, aby toho všeho dosáhla.Celý svůj život od doby, kdy byla malá holčička, dívala se do zrcadla na tvář poznamenanou akné a přemýšlela, jestli někdy vyroste a najde někoho, kdo si o ní bude myslet, že je hezká, a kdo ji bude milovat, pracovala. Na tom, aby se z ní stal člověk, jenž si zaslouží pozornost. Aby se z ní stal někdo takový jako ti, které vídala ve filmech a v televizi.A teď už byla dospělá, objevovala se v televizi a dostane sc i do filmu. Všichni ji budou milovat. Ne jenom nějaký jeden jediný, ale všichni. Zvládne to. A nejenom sama pro sebe. Byl to dluh, který u ní měla ta holka s poďobanou tváří u zrcadla. Holka se svým velkým snem.

Jan sledovala Roye, jak vchází do administrativní budovy, a narůstalo v ní nové odhodlání. Ani veškeré násilí, co ho na světě je, v ní právě teď nedokázalo probudit pocit viny. Lítost kvůli obětem, ať už byli ti lidé kdokoli, jim nepomůže. Oni byli mrtví, ale ona živá. A to, co jsi ty, Royi, nazval „podělaný film“, byl pro ni onen průlom, kvůli kterému tak dřela a na který čekala. Ona a ta malá holčička.

Ať už se stalo cokoli, Jan nedovolí, aby ten film zastavili.

13 

Anita Kedzieová používala stejně dobře pravou i levou ruku.

Seděla v Driscollově sekretariátu s výtisky časopisů Variety a Hollywood Reportér na svém stole. Lis-lovala současně v obou dvou, hledala věci, které by mohly zajímat jejího zaměstnavatele, a zakroužková-vala je červeným fixem —

Jan už tenhle rituál viděla dříve a nikdy nedokázala pochopit, jak slečna Kedzieová dokáže číst oba časopisy současně. Člověk ale nesměl zapomínat na to, že tahle žena je trochu divná. Každý, kdo dokázal vzít práci sekretářky producenta, musel být trochu divný. Tak trochu jako hmyz, snad. Neexistují náhodou druhy hmyzu, jejichž oči fungují nezávisle na sobě, takže se dokážou divat na dvě strany najednou?

Oprava: na tři strany. Neboť aniž by zvedla pohled od stránek před sebou, slečna Kedzieová řekla: „Běžte, prosím, rovnou dál. Pan Driscoll přijde za moment. Má dneska ráno malé zpoždění.“

Jan přikývla, prošla kolem stolu a pak do dveří za ním.Má dneska ráno malé zpoždění.

A jaká další novinka je čeká? Podle svých sekretářek mají producenti vždycky malá zpoždění. Jako laciné hodinky. Což je trefné přirovnání, protože člověk je musí pořád sledovat, ale v některých případech se stejně za celý den nedoví nic, co by mělo nějakou cenu.Samozřejmě že existovaly výjimky z pravidla. Našli se lidé, jejichž talent a vkus byly mimo jakoukoli pochybnost a kteří byli nenahraditelní. Bez nich by tahle branže nepřežila.

Jenže dnes si může producent říkat úplně každý. Stačilo pustit do světa pár článků v časopisech o nákupu práv na budoucí filmování, najmout kanceláře, dát si jméno na dveře a čekat, až začnou chodit holky a budou si samy lehat.Marty Driscoll díkybohu podle všeho do této kategorie nepatřil. Nikdy na ni nic podobného nezkoušel a nepochybně to tady měl působivě zařízené.

Jan se rozhlédla po jeho osobni kanceláři, do níž právě vstoupila. Na stěnách viděla reprodukce Daumiera, podél nich mohutné rohové sedačky a také obrovský konferenční stolek ze skla. Kromě toho zde byl masivní pracovní stůl z ovocného dřeva, na kterém stál domácí telefon a fotografie současné manželky a dvou usmívajících se dětí ve stříbrných rámečcích.

Působivé to nepochybně bylo, ale stoprocentně přesvědčivé vlastně nikoli. Cosi na téhle kanceláři v ní vyvolávalo neklid.Podle toho, co o Driscollovi věděla, by nerozeznal francouzskou grafiku od francouzské pohlednice. Moderní zařízení, bez ohledu na vytříbenost a vysokou cenu, neříkalo nic konkrétního o jeho vkusu. Kromě toho, že má stále tak trochu zdržení. Samozřejmě. Portréty členů rodiny v drahých rámečcích byly standardní součástí interiéru. Všechno to sem mohli klidně nastěhovat přes noc odněkud ze skladu studia. Což znamenalo, že to mohlo docela dobře zase přes noc zmizet, jakmile Driscoll přijde o své parkovací místo. Což bylo přesně to, co dělalo Jan starosti. Dočasnost toho všeho.Jan tu myšlenku rychle zahnala. Driscoll není hochštapler. Jako producent měl za sebou dlouhou řadu snímků, které hodně vydělaly. Nebo si za ně aspoň připisoval zásluhy a to se počítalo. Znal tenhle byznys. Věděl, kde jsou penize. Jako detektiv, který ví, kde jsou zakopaná těla.

Těla. Pět obětí, říkal Roy. Nemysli na to.

Přelétla pohledem po místnosti a uviděla Roye, který už seděl v koutě, zády ke dveřím. Jejího tichého příchodu si nevšímal, byl předkloněný a hovořil s Paulem Morganem, jenž měl hrát ve filmu spolu s ní jako hlavní mužská hvězda...Ale no tak, pomyslela si. Ty žádná hvězda nejsi. Velké peníze tady bere on.

A proč ne? Paul Morgan byl skoro instituce. Stál tam, silueta jeho profilu se rýsovala proti světlu proudícímu dovnitř oknem a vypadal jako miniaturní model obrovského obrazu na filmovém plátně. Stále nedokázala pochopit, jak mohl vzít tak neobvyklou roli, jakou byla postava Normana Batese.

Právě tak byl ale nejspíš zmatený on, že jeho partnerkou v ženské hlavní roli má být ona, a nikoli některá herečka hvězdného jména. Možná proto ji nyní, když vešla dovnitř, ignoroval. Když o tom tak uvažovala, Paul Morgan nepromluvil od chvíle, kdy tuhle roli dostala, přímo s ní ani tucet slov.Ať už byl jeho důvod jakýkoli, měla by s tím raději něco udělat. A rychle. Trochu do něho hučet a zalichotit mu. Jasně mu naznačit, že ten důležitý je tady on a že ona se jenom na chvilku sveze.

Jan zamířila k oběma mužům, ale pak ji zastavil dotyk ruky, která ji vzala kolem pasu. Současně ji udeřila vlna nasládlého pachu.Ještě že měla ve tváři úsměv připravený pro Morgana. Nyní jím mohla obšťastnit Santa Vizziniho. Ne že by si on sám její úsměv nezasloužil. Byl to koneckonců on, díky němuž tuhle roli dostala. Při pohledu na tohoto muže s knírem jako housenka ale bylo těžké cítit jakékoli příjemné emoce. Šířil kolem sebe odér silného parfému a při doteku jeho prstů, které se začaly pohybovat dolů k jejím stehnům, přeběhl Jan po zádech mráz.

Rychle se otočila, snažila se udržet úsměv a doufala, že se tak vyhne dalším dotykům. „Pane Vizzini —“

„Santo.“ Housenka se dala do pohybu, když se rty pod ní rozevřely. „Prosím, není důvod držet se nějakých obřadností.“

Jan přikývla. Já jsem to pochopila, kamarádíčku. Ty bys ale nejraději, abych se hlavně přestala držet na nohou a rovnou si lehla.

Neřckla to ale. Naštěstí nemusela říkat nic, protože veškerou konverzaci přerušil hlas Martyho Driscolla, který se rozlehl sekretariátem.

„Vyřizujte všechny telefonáty za mě,“ nařídil.

Byla to součást rituálu. Klasická formulace, která znamenala, že porada, schůzka či jakýkoli jiný obřad již každou chvíli začne.

Dalším krokem bylo zjevení se samotného Martyho Driscolla, když vešel do místnosti. Tlustého, holohlavého producenta následoval vysoký, hubený stín, jenž tiše vplul za ním a zavřel dveře, zatímco se už Driscoll uvcleboval v polstrovaném křesle za velkým pracovním stolem. Jméno onoho stínu znělo George Ward. Vlasy i vousy mu během dlouhých let ve službách Driscolla coby jeho šedé eminence stačily sku-léčně zešedivět. A teď stín doplachtil ke konci stolu a čekal na signál.

Ten přišel, když se Marty Driscoll předklonil, se širokými rameny ohnutými pod váhou tlustého krku a těžké hlavy. „Posaďte se všichni,“ vyzval ostatní.

Roy Ames a Paul Morgan usedli na pohovku obrácenou ke stolu. Vizzini se uvelebil na sedačku po pravé straně, kousek od George Warda. Jan se posadila na židli po levé straně.

Nyní čekala, kdy Driscoll pronese další standardní větu. „Chce někdo kávu?“ Místo toho ale jen tiše seděl. Buddha s vyholenou hlavou. Jeho oči s víčky těžkými jako z olova hleděly na desku stolu. Možná meditoval o nekonečnu, anebo rozjímal o vlastním pupku, ale Jan o tom pochybovala. Z toho, co o Dris-collovi věděla, nebyl ani mystikem, ani členem sekty pozorovatelů pupíků. Jediné, co ve skutečnosti dělal, bylo, že ji znervózňoval. A možná to byl i jeho záměr. Rychlým pohledem na ostatní v místnosti se přesvědčila, že se při čekání na to, až Driscoll ukončí ticho, cítí stejně nepříjemně jako ona.Pak se najednou jeho hlava zvedla a oči rozšířily.

„Všichni víte o tom, co se stalo včera,“ řekl Driscoll. „A já od té doby přemýšlím o našem filmu.“

Přemýšlí. Jeho hlas zněl místností a Jan se zavrtěla. On to chce odpískat. Roy měl pravdu.

A právě Roy nyní promluvil. „Nejste jediný. Právě jsem říkal Paulovi totéž. Máme problém.“

„Já to nechápu,“ skočil mu Paul Morgan rychle do řeči. „Útěk Normana Batese nemá s naším příběhem nic společného. Pokud se scénář drží faktů —“

Roy zavrtěl hlavou. „Ale teď se fakta změnila."

„No tak změníme scénář." Vizzini mluvil rychle. „Trochu se to upraví. Možná pár stránek. Pořád ještě máme týden. A jelikož scény s postavami Loomisových natáčíme za sebou, budeme potřebovat Steva Hilla a tu holku Gordonovou až další měsíc, kdy přijedou z New Yorku.“

„Co to má jako být? Porada o scénáři?" skočil mu Roy netrpělivě do řeči. „Zapomeňte na scénář! Dokud byl Bates v blázinci, bylo všechno bez problému. Náš přiběh byl jenom pohádka. Něco, co se stalo kdysi dávno. Divákům by bylo fuk, jestli se jedná o fakta, nebo smyšlenku. Jenže teď máme co dělat s realitou."

„Přesně tak."

Driscoll přikývl a Jan cítila, jak sejí žaludek stahuje do uzlu.

Producent dostal strach. Což znamenalo, že film je mrtvý. Mrtvá byla i ona a stejně tak i všechny její řeči o tom, že jim nedovolí, aby film zastavili.

„To nemůžete!" Její hlas vylétl do výše a ona se současně s tím postavila. Ignorovala jejich překvapené pohledy. Ignorovala všechno, kromě nutkání, které cítila. „Nemůžete s tím teď skončit."

„Jan, prosím Roy se pohnul směrem k ní. Jeho oči se na ni utrápeně dívaly a natáhl ruku k její paži. „Teď není chvíle na hysterii —“

„Tak se přestaňte chovat jako hysterky!" Vyškubla se a ignorovala ho. Soustředila se jen na holohlavého muže za stolem. „Co to s vámi je, lidi? Chováte se jako hejno starých babek! Bylo by šílenství skončit s tím! Copak nevidíte, co tady máme? Sedíte rovnou na zlatém dole, a nechcete to zlato vykopat!"

Jan zaváhala, když se Driscollovy ruce zvedly ze stolu, s dlaněmi obrácenými k sobě. Na okamžik si myslela, že chce udělat gesto, jako kdyby se modlil. Pak, když se ozval ten zvuk, ale pochopila, že Driscoll tleská.

„Bravo!" zvolal. „Tohle by se dalo tesat."

„To není žádná legrace, zatraceně!" Jan cítila, jak jí tváře rudnou, když její vztek hledal cestu ven. „Já lady nehraji žádnou roli. Já vám říkám pravdu. Pokud se aspoň na chvíli zamyslíte, dojde vám, jaká je to reklama

Driscoll ji gestem umlčel. „Zadržte," řekl. „A dějíc mi možnost, abych taky řekl, na co jsem myslel." Obrátil se a ukázal tlustým prstem na George Warda. „Máte slovo. Povězte jí to."

Šedá eminence přikývla. „Jak vám už pan Driscoll řekl, uvažoval, co dál s naší produkcí. Ty zprávy nás zprvu zneklidnily. Podobně jako tady pana Amese. Uvažovali jsme o problémech, které to může způsobit. A pak jsme dospěli k tomu, o čem jste hovořila vy. Jakou cenu ta zpráva má. Jako reklama. A došli jsme k jistým řešením. Útěk Normana Batese by mohl být pro Šílenou to nejlepší, co se mohlo stát. Díky tomu máme zajištěné titulky na prvních stranách. Publicitu v televizních i rozhlasových zprávách po celé zemi. Jistě, Bates je mrtvý, ale jeho příběh bude žít dál. Ty vraždy se budou vyšetřovat ještě měsíce. Taková pozornost médií je něco, co bychom si nikdy za žádné peníze nemohli koupit. Každý posun v téhle kauze je reklama zdarma pro náš film."

Uzel v Janině žaludku začal povolovat. „Znamená to, že máte v úmyslu pokračovat?"

„Plnou parou," odtušil Driscoll. „Takže rychle do toho, ať to máme pod střechou a ať se pak už můžeme jenom smát cestou do banky."

Jan cítila, jak se uzel rozvázal.

„Skvěle!" Paul Morgan se vesele zašklebil na Roye. „Říkal jsem, že se není čeho bát."

„Zatraceně že je!“ Roy se postavil a ignoroval Morgana. Zůstal stát před stolem, tváří k Driscollovi. „Zapomínáte na scénář. Co se stalo včera, totálně zlikvidovalo jeho zakončení."

„Já nezapomínám," Driscoll bodl prstem do vzduchu před sebou. „Jak říká Santo, máte týden na změny. Pokud to nedokončíte do příštího pondělí, zůstanete tady i po datu začátku natáčení. Předěláme plán natáčení a nové scény natočíme až jako poslední."

„No tak moment. Já jsem se k ničemu takovému nezavázal —“

„Váš agent ano. Volal jsem mu dneska ráno a dohodli jsme se.“

Jan naslouchala a usmívala se. Uzel v žaludku byl pryč.

„Žádné strachy." Santo Vizzini popošel k Royovi. „Je to jenom pár stránek. A já bych měl pár nápadů. Pomyslete na ten materiál, se kterým teď můžeme pracovat. Nové vraždy. A Normanova smrt."

Roy se zamračil, ale když promluvil, byl jeho hlas tichý. „A kde berete takovou jistotu, že je Norman mrtvý?"

14 

"Samozřejmě že je mrtvý.“

Doktor Steiner zamáčkl cigaretu o bok popelníku na Claiborneově stole. „Podívej se, Adame. Já vím, jak se cítíš —“

 „Vážně?“

„Pro smilování boží, přestaň se chovat tak defenzivně! Nikdo tě neobviňuje kvůli tomu, co se stalo. Tak proč si to dáváš za vinu ty sám?“

Claiborne pokrčil rameny. „To není otázka sebeobviňování,“ řekl. „To, oč tady jde, je odpovědnost."

„Hra se slovíčky." Steiner si vytáhl další cigaretu. „Sebeobviňování, anebo odpovědnost, jaký je mezi lim rozdíl. Pokud bys to chtěl brát takhle, pak je Otis odpovědný za to, že nechal Batese samotného s tou jeptiškou. A co Clara? Byla na recepci, když Bates proklouzl. Pokud bychom měli někomu dávat za vinu jeho útěk, tak jsou to ti dva."

„Jenomže já jsem měl to všechno na starost."

„A já jsem zase ten, kdo ti to na starost dal." Steiner sáhl do kapsy pro zápalky. „Jestliže se chceš dopátrat konečné odpovědnosti, tak odpovědnost padá na mne." Zapálil si cigaretu, hodil zápalku do popelniku a vyfoukl spirálu kouře ke stropu. „Když jsem říkal, že vím, jak se cítíš, nemyslel jsem to jenom jako frázi. Proč myslíš, že jsem zrušil tu schůzku a upaloval jsem zpátky, jakmile jsem se o tom všem dověděl? Reagoval jsem úplně stejně jako ty. Nejprve šok, potom pocit viny. Díkybohu jsem měl chvilku času během letu, abych o tom všem mohl přemýšlet. Přiznávám, že jsem stále ještě traumatizovaný tím vším, co se stalo. Jako jsme všichni. Ale to je za daných okolností naprosto pochopitelné. Pocit viny ale zmizel.“

„V mém případě ne.“

Doktor Steiner mávl cigaretou. „Podívej se, nikdo není dokonalý. Všichni děláme chyby. Neříkáváme snad právě tohle pacientům při psychoanalýzách? Není ale možné, abychom kráčeli životem s tím, že budeme sami sobě dávat vinu za omyly, jichž se dopouštíme z poctivých úmyslů. A ten včerejšek, to byla komedie plná omylů. Nebo tragédie, pokud bys to vyjádřil raději takto. Podstatné ale je, že nikdo z nás - Otis, Clara, ty ani já - jsme nemohli předem vědět, co se stane. Jediné, z čeho je nás možné vinit, jako jednotlivce nebo jako celek, je z toho, že nejsme neomylní.“

„Teď si zase hraješ se slovíčky ty,“ odtušil Claibor-ne. „Nezáleží na tom, jestli jsem neomylný, nebo ne. Měl jsem práci a selhal jsem.“

„Selhal," pronesl Steiner přemýšlivým tónem. „Jako když chlapeček upadne, roztrhá si punčošky a přemýšlí, co asi poví tatínek, až přijde domů? Nech už toho, Adame, nejsi přece dítě! A já nejsem tvůj otec."

„Ježíši, Nicku, pokud si se mnou chceš hrát na doktora —“

„Nech mě to dopovědět." Steiner se předklonil a hleděl na kolegu skrze šedivý oblak kouře. „Tak jo, jsi vinen. Ale čím? Udělal jsi jenom to, že jsi dal Otisoví pokyn, aby hlídal knihovnu, než vyřídíš telefonát. To je celý rozsah.

Nemohl jsi vědět, že Otis odejde. A nemohl jsi ani vědět, že Norman plánuje útěk. A od té chvíle už máme co dělat s tvrdými fakty. Byl to Norman, kdo zabil sestru Barbaru a ukradl její dodávku. A byl v té dodávce, když explodovala. Jeho činy vyústily ve smrt sestry Cupertine a jeho samotného —“

„Ale to je právě ono.“ Claibome vstal. „Norman v té dodávce nezahynul. Cestou nabrali toho stopaře. Vím to, protože jsem našel u silnice tu ceduli. Norman se zbavil jeho i sestry Cupertine, podpálil dodávku a pak pokračoval do Fairvale za Samem a Lilou. Tohle ti Engstrom neřekl?"

Steiner přikývl. „Ano. Slyšel jsem všechno o tvé teorii, když jsem s ním dneska ráno mluvil. Ale držme se faktů. On je přesvědčen, že Loomisovy zabil někdo třetí. Zloděj, který tam nepozorovaně vnikl. Možná to byl ten stopař, o kterém mluvíš —“

„Přesvědčený?" zeptal se Claibome. „A na základě čeho? Jaká jsou ta jeho fakta? Všechno, co má on, je jen další teorie. Hezká, pohodlná teorie, do které se to všechno hezky zabalí. Tedy v případě, že jsi ochoten přijmout smrt Loomisových jako pouhou shodu okolností.No a to já rozhodně nejsem. Podle mého názoru byli zavražděni zcela záměrně jediným člověkem na světě, který měl motiv." Claibome přecházel v úzké mezeře mezi stěnou a stolem. „Pokud hledáš tvrdá fakta, zamysli se nad tímhle: Sam a Lila nebyli prostě jen zavražděni. Byli doslova zmasakrováni. Dej si k sobě motiv a metodu provedení a vyjde ti z toho jasný obrázek Normana Batese v akci."

Doktor Steiner zamáčkl druhou cigaretu. „Nic nebude jasné, dokud nebudeme mít kompletní pitevnízprávu," řekl. „Engstrom mluvil s Rigsbym z koronerova úřadu. Předpokládá, že nám sdělí do konce týdne, co zjistí —“

„Do konce týdne?" Claibome se zastavil, obrátil se a zamračeně pronesl: „Co to je s těmi lidmi? Nicku, já nevím ani zbla o forenzních postupech. A nebyl jsem dokonce ani na pitevně od doby, co jsem studoval. Ale nech mě s tou mrtvolou na tři hodiny a vsadím se, že budeme znát se stoprocentní jistotou totožnost."

Steiner přikývl. „To by Rigsby svedl taky, kdyby měl čas. Jenže Engstrom mi říkal, že to tam teď je jako jeden velký blázinec." Rozpačitě se pousmál. „Jestli omluvíš tohle freudovské prořeknutí se.“

„Myslíš kvůli té nehodě autobusu?"

Doktor Steiner povzdechl. „Včera měli sedm obětí. Dva ze zraněných zemřeli během noci. To už je devět. Celkem čtrnáct, když k tomu přidáme ještě ty, kteří dělají starost nám."

„Mně dělá starosti jenom jeden," řekl Claibome. „Nemohl by Engstrom zatlačit na Rigsbyho, abychom dostali přednost?"

„Zkoušel to. Ale nezapomínej, že okresní koroner je volený úřad."

„Což znamená?"

„Znamená to, že Engstrom je jeden člověk, zatímco rodiny obětí představují několik desítek lidí. Oni na něj tlačí taky a jsou to všechno současně voliči. Tolik tedy o Rigsbyho prioritách." Doktor Steiner vytáhl další cigaretu. „Zrovna teď bych byl strašně nerad na jeho místě. Bude makat ve dne i v noci. A dokud se nedostaneme na řadu, budeme to muset nějak přečkat."

„Protože politika je důležitější než vražda?" Claiborne zavrtěl hlavou. „Možná tomu Engstrom a Rigsby včří, ale já ne. A nikdy jsem si nemyslel, že bys tomu věřil i ty.“

„Já ne.“ Doktor Steiner zvedl ruku. „Podívej se na tohle! Třetí za patnáct minut!" Smutně se zamračil a hodil nezapálenou cigaretu do popelníku. Pak se posadil zpátky na židli. „Věř mi, jsem z toho právě tak nervózní jako ty. Jenže nemáme jinou možnost. Musíme zachovat trpělivost, dokud nedostaneme výsledek pitvy."

„A zatímco je Norman na útěku?"

Doktor Steiner pokrčil rameny. „Dobře. Já tomu stále nevěřím, ale dejme tomu, že je naživu. Engstrom mi říkal, že jeho lidé spolupracují s kapitánem Banningem. Vydali upozornění pro všechny policejní útvary, vyzývají možné svědky, aby se přihlásili, přezkoumávají dostupné stopy. Dokud ale nebudou mít něco konkrétního, nemůžeš jim bránit, aby měli na celou tu věc svůj vlastní názor. O nic víc, než bys mohl zabránit těm lidem v Hollywoodu, aby si natočili ten svůj film."

Claiborne se na něj podíval s otázkou v očích a doktor Steiner přikývl.

„Zapomněl jsem se o tom zmínit. Mluvil jsem s producentem. S tím, se kterým jsi ty mluvil včera."

„Marty Driscoll?"

„Telefonoval dneska ráno. Hned poté, co jsem se vrátil. Říkal, že zaslechl, co se stalo, a chtěl více podrobností o tom, k čemu tady včera došlo."

„A ty jsi mu je dal?"

„Samozřejmě že ne." Steiner se zamračil. „Nemám v úmyslu mu pomáhat. Nikdy jsem neměl. Nečetl jsem ten scénář a nechci mluvit ani s tím jeho autorem. A vzhledem k okolnostem jsem mu poradil, aby ten film úplně zastavil."

„Souhlasil?"

„V podstatě mi pověděl, ať táhnu k čertu. Myslí si, že tohle všechno je skvělá reklama. S natáčením chtějí začít příští pondělí.“

„To ale nemůžou!" Claiborne zavrtěl hlavou. „Nicku, my musíme něco udělat."

„Samozřejmě." Doktor Steiner odsunul svou židli od stolu a vstal. „Já mám v úmyslu dát se do práce. A ty si vezmi pár dní volna. Trochu si odpočiň."

„Já nechci —"

„Nezáleží na tom, co chceš. Přesně tohle teď potřebuješ. Tenhle týden přeberu tvoje povinnosti. Jsi přetažený a přehnaně reaguješ."

„Přehnaně reaguji?"

„Vem si tu záležitost s filmem. Když na to nakonec přijde, proč by na tom mělo záležet, jestli se do toho pustí, nebo ne? Myje zastavit nemůžeme."

„Možná ne," přisvědčil Claiborne. „Jenže pokud je nezastavíme my, tak Norman ano."

15

Byla chyba cokoli Steinerovi říkat.
Claibornovi to mělo dojít v témže okamžiku, kdy Nick začal mluvit o jeho přehnaných reakcích. Jenže mu hned nesepnulo, jaký mají tato slova skrytý význam. Mluvil proto dál a vysvětloval, jak uviděl mezi věcmi v železářství noviny. Jak je Norman musel vidět, kam podle jeho názoru Norman zamíří a co tam udělá. Mělo mu dojít, že Steiner nic z toho nepochopí. Ted’ už ale bylo příliš pozdě.
Teď ho už měli v nemocnici.
Bůh ví, jak vlastně zněla diagnóza. Nic mu neřekli a ani neměli v úmyslu mu nic povídat. Sestry a zřízenci nezapomínali, aby ho oslovovali „doktore". Chovali se velice zdvořile, ale současně i velice neústupně,-
Claiborne chápal potřebu neústupnosti. Byl to nezbytný prostředek, profesionálni postup, který on sám využíval. Něco, co sám přijímal coby součást práce, kterou musel dělat. Jenže nyní prováděli tytéž věci jiní lidé na něm. A to on nedokázal snášet.Nedokázal si zvyknout na to, že je pacient, kterého jiní buzerují a s nímž se zachází jako s dítětem. Zkoumali ho. Vyšetřovali a zkoumali, jako kdyby byl nějaký kriminálník. A tak mu říkali tady se postavte, tady se posaďte a servírovali mu jídla na tácku.
A do toho ještě všechny ty zvuky. Údajně konejšivá, jakoby prefabrikovaná hudba, sladká jako sirup, přerušovaná bzukotem hlasů vydávajících rozkazy. A do toho hučení, které žádná hudba nedokázala zamaskovat. Hučení, jež spouštělo vibrace v jeho hlavě. Tlak, ze kterého mu zvonilo v uších. Ani když zavřel oči, nedokázal Claibome před tím vším utéct. Nebylo útěku.
Protože ho přivázali.Opravdu ho to vzalo, když zjistil, že se nemůže hýbat. Omezili jeho osobní svobodu!
Claiborne se začal třást. Vší silou se napjal. Jeho tělo se vzepřelo proti nepoddajným popruhům. Jenže popruhy držely, byly pevné a lidé kolem neústupní. Na útěk nebylo ani pomyšlení. Musel se odtud dostat, pryč odtud —
Jeho oči se otevřely a podíval se dolů.Na bezpečnostní pás.
Uklidni se. Jsi v letadle.
Zabořil se znovu do sedadla. Uvědomoval si, že se usmívá. Cítil úlevu a současně se styděl. Steiner měl pravdu. Byl utahaný a to byl důvod, proč během letu usnul. Jeho přehnané reakce pak dostaly průchod v podobě noční můry.Její jednotlivé prvky se zdály naprosto zřejmé. Zdravotní sestry a zřízenci byli letištní a palubní personál. Průchod bezpečnostní kontrolou na letišti se ve snu proměnil v tělesné vyšetření. Příkazy — když mu říkali, aby počkal na odbavení, aby zůstal sedět a zapnul si pásy - hovořily samy za sebe. A samozřejmě že mu zde podávali jídlo na tácku.
Sterilní hudba a hlášení pilota zaznívala z palubního rozhlasu. Nyní už bylo slyšet jen hučení motorů, neboť letoun zahájil dlouhý klouzavý sestup. Vibrace ale byly naprosto reálné a cítil rovněž tlak v uších.
Cítil tlak. Tečka. Teď ale nebyl čas o tom rozjímat. Nyní byla chvíle zůstaňte, prosím, sedět, dokud letoun nedojede k terminálu. Claiborne si ovšem všiml, že cestující kolem něj se už přehrabují v přihrádkách na věci nad svými hlavami, vytahovali odtamtud zavazadla a tlačili se uličkou mezi sedadly, poháněni soutěživým nutkáním být první v řadě.Právě teď byla chvíle vzít vlastní kufr a projít východem. Projít zkouškou ohněm mechanických úsměvů a automatických pozdravů na rozloučenou z úst potících se letušek stojících u východu z letadla.Vítejte na mezinárodním letišti Los Angeles.V horní hale letiště vítali přátelé a rodiny jeho spolucestující. Claiborne v jedné chvíli přistihl sám sebe, jak pozorně prohlíží tváře v davu stojícím v půlkruhu kolem bran pro přílety a odlety. Rozpačitě se usmál. Koho tady ke všem čertům hledal? Norman u terminálu nečeká, aby mu řekl ahoj. Pokud samozřejmě vůbec někde čekal. Co když měl Steiner pravdu a tohle všechno byla naprosto bláznivá cesta?Existoval ale jen jeden způsob, jak to mohl zjistit. Claiborne vykročil dopředu. Rameny si prorážel cestu davem a pak sjel na pohyblivých schodech do nižšího podlaží. Nyní ztěžka vykročil nekonečnou chodbou vedoucí do vnější haly.Symboliky těchto pohybů si nemohl nevšimnout. Bylo to, jako kdyby tady znovu přehrávali proces porodu. Jakmile se ocitli v chodbě, zmocnila se všech netrpělivost. Nemohli se dočkat, až se ocitnou u východu a vystoupí jako znovuzrození do nového světa tam za ním.Skutečný porod byl ale jednoduchou věcí ve srovnání s tím vším, co musel absolvovat zde. Uzavřítsmlouvu na půjčení auta, koupit plán města, najít zavazadla a ulovit je z pojízdného pásu. To všechno vyžadovalo čas, kladlo nárok na trpělivost a zvyšovalo podrážděnost.
Kolik času muselo uplynout, aby se cestování proměnilo z příjemného zážitku v nekonečné utrpení? Možná měl nízký práh bolesti, anebo byl možná jen příliš unaven. Ať už byl důvod jakýkoli, nesnášel kontroly a houfování, všechny ty strkanice u zavazadel. Ani největší dávka uspávajícího zvuku nemohla zastřít nepohodlí - ať již vycházel z letištních reproduktorů, nebo z televizních reklam opěvujících požitek z letu.
Utéci odtud. Jediné, co chtěl, bylo uniknout pryě. Ale i poté, co se dostal k vypůjčenému autu, nacpal do něj zavazadla, prostudoval si mapu, zorientoval se na přístrojové desce a nakonec se rozjel, zůstal před ním problém, jak vlastně opustit letiště. Zatímco se pohyboval v provozu nárazník na nárazník po centimetrech vpřed, snažil se luštit setrvale zmatené orientační tabule a bojoval s ostatními při přejezdech do jiného pruhu, dojel Claiborne na Century Boule-vard a plížil se východním směrem k dálnici na San Diego. Na ní, už zcela vyčerpán, našel nájezd k severu, zahnul na něj a odbočil doleva mezi dunící tahač s návěsem a karavan. Jízda v rychlém pruhu sice nebyla taky žádný med, ale aspoň nyní mířil správným směrem.
Nebo aspoň doufal.Už samotný pohyb konstantní rychlostí a možnost fungovat zase jako relativně nezávislý prvek mu ale pomohla, aby se trochu uvolnil. Ted’ už byl dostatečně klidný, aby dokázal objektivně posoudit situaci.Nemělo smysl dávat Steinerovi cokoli za vinu. Nick mu ve skutečnosti projevoval maximální pod-póru, jakmile zjistil, že Claiborne si stojí pevně za svým názorem, odložil stranou vlastní skepsi a plně s ním spolupracoval. Možná nedal tomuhle výletu bezvýhradné požehnání, ale pomohl při rezervaci letenky, nařídil Otisovi, aby odvezl Claibomea na letiště, a slíbil, že zůstane v kontaktu, a jakmile to bude možné, předá mu informace o výsledku pitvy nebo jakémkoli dalším vývoji v případu.
Nejlepší ze všeho ovšem bylo, že přestal s trapnými pokusy o analyzování Claiborneových motivů. Možná to ovšem Steiner učinil, neboť věděl, že tuhle práci udělá Claiborne za něj.
A on ji dělal. Právě teď.Pokud šlo o noční můru v letadle, tak rozluštění, /.jakých prvků se skládala, bylo vážně snadné, jenže taky nedůležité. To, na čem doopravdy záleželo, byl smysl, jenž se za těmito prvky skrýval.
Jeho sen o uvěznění byl ve skutečnosti snem o trestu. Nikdo jej nepotrestal za to, že nechal Normana uprchnout, a tak se potrestal sám.Výlet, který ve skutečnosti podnikal, byl výrazem jeho pocitu viny. Podnikl let. A let byl symbolem útěku pryč. On ale neutíkal před svou odpovědností.
Právě v tomhle bodě se rozcházel jeho názor se Steinerovým. Protože on byl odpovědný. Pokud by sem Norman dorazil, musí ho najít, a to rychle. Možná neměl žádný pevný důkaz, o který by se jeho názor mohl opřít, ale Steiner a Engstrom neměli ani žádné jiné, o něž by mohli opřít své důkazy. Aspoň zatím ne. A dokud se ten či onen důkaz neobjeví, musí se nechat vést svými instinkty, svým přesvědčením a svými odbornými znalostmi.Tolik tedy o jeho profesionální reakci. Bylo v tom ale současně i cosi více. Norman ale nebyl jen další pacient. Pokud se s někým člověk vídá den co den po celé roky, dělí se s ním o své důvěrné myšlenky, dovídá se jeho největší tajemství, radí mu a pomáhá ve chvílích stresu, pak existuje jen jediné slovo, které by takový vztah mohlo popsat. Norman byl jeho přítel.Přítel v nouzi. K čertu s profesionální reakcí. Byl tady, protože Norman potřebuje jeho pomoc.Claiborne odbočil doprava a najel na mimoúrovňovou křižovatku, aby pak pokračoval východně po Venturově dálnici. Přečetl nápisy na tabulích nad silnicí, nabral směr na Laurel Canyon, pokračoval necelý kilometr a odbočil doleva na Venturův bulvár.Studio Coronet mělo být ještě o zhruba půldruhého kilometru dál po téže ulici. Jeden blok severněji. V tuhle chvíli ale nepotřeboval přesněji lokalizovat jeho polohu. Právě teď si musel najít nějaké místo, kde by se mohl ubytovat.Jel pomalu. Pohledem hodnotil spoustu motelů podél bulváru. Většina z nich byla jeden vedle druhého hned u chodníku, promíchaná s klinikami pro domácí mazličky, bary a parkovišti. To, co tady viděl, jej ale nelákalo. Bez ohledu na vyhřívané bazény a barevné televize. Chtěl místo, jež by se nacházelo stranou od hluku rušné dopravní tepny.A pak něco podobného spatřil po své pravé ruce.Motel Úsvit.Reklamní tabuli už poznamenalo působení počasí a totéž by se dalo říct i o nenápadné stavbě s půdorysem ve tvaru písmene L za ní. Obojí se ale nacházelo příjemně stranou, v zadní části plochy představující kombinaci terasy a parkoviště. Nikde neviděl žádný bazén a na parkovišti stál jediný automobil, kousek od vchodu do kanceláře. Což naznačovalo, jak doufal, že tam bude panovat klid a ticho.Claiborne zajel k motelu, vypnul motor a vystoupil. Když zamířil ke dveřím kanceláře, nohy jej zaboley, aby mu připomněly, jak moc je unavený. Zamrkli do paprsků pozdně odpoledního slunce. Otevřel dveře a vstoupil do příjemně chladného a tlumeně osvětleného prostoru za nimi.Na chvíli se mu všechno rozostřilo, ale pak si jeho zrak zase zvykl a on kolem sebe viděl malou provizorní recepci. Židle z umělé hmoty se zde choulily kolem otlučeného konferenčního stolku, na němž byl uprostřed hromady starých časopisů položený kovový popelník. U pravé stěny se tyčila obvyklá trojice automatů, nabízejících unaveným poutníkům na výběr mezi kyselinou citrónovou nasycenou kysličníkem uhličitým, zvětralými čokoládovými tyčinkami a předraženými cigaretami. Po levé straně se nacházel recepční pult, za nímž ale nikdo nebyl. Za ním, obklopeny shlukem zarámovaných a blednoucích fotografií, visely na stěně hodiny, jejichž hlasitý tikot k sobě přitáhl Claiborneovu pozornost.Hleděl na ciferník a ručičky hodin. Proč si vlastně Čas tak personifikujeme? Je tomu tak proto, že máme strach přiznat, že naše životy jsou měřeny jakousi abstraktní silou, která nic neví o tom, když se narodíme, a když potom zemřeme, a ani se o to nestará? Čas je náš záhadný vládce. Když jej vybavujeme tváří v podobě ciferníku hodin a přidáváme i cosi jako ruce, pokoušíme se ho měnit ve svého sluhu.Claiborne pokrčil rameny. To by stačilo. Bylo teprve šest hodin, ale on už se cítil unavený. Hodinová ručička ukazovala na šestku, třebaže jeho náramkové hodinky trvaly na tom, že už je osm. Přetočil si je na místni čas, což ale nezměnilo nic na tom, že jeho vnitřní chronometr běžel dál beze změny. Potřeboval pořádný noční odpočinek, aby vyrovnal důsledky přechodu do jiného časového pásma a únavu.Kde je recepční?Cestou k recepčnímu pultu si všiml kovového zvonku a ukazováčkem zazvonil.

Pak od pultu zase odstoupil a čekal. Zatímco tam stál, bloudil jeho pohled po fotografiích na stěně. Hodiny dál odtikávaly, ale na fotografiích kolem nich jako kdyby se Čas zastavil.

Sluneční světlo už dávno vybílilo pozadí na fotografiích a rozmazalo inkoustem psané věnování, ale tváře v rámečcích se dál odvážně usmívaly z bezpečí své již tak temné a vzdálené minulosti. Pózy a části oděvu naznačovaly, že tito lidé měli něco společného se šoubyznysem, byť Claiborne poznal jen jediného z nich. Jediný neusmívající se obličej, který na něj hleděl ze stínů.

Dveře vedoucí na terasu se otevřely a dovnitř vešel recepční a postavil se za přepážku.

Byl vysoký, štíhlý, s vlasy připomínajícími chmýří bavlny. Jeho tmavě snědá tvář byla rozpraskaná vráskami táhnoucími se po ní jako vyschlá říční koryta. Věk mu ale nevymazal z obličeje úsměv. Jeho šedozelené oči si držely ostražitost a zvědavost.

Claiborne se nedokázal ubránit, aby muže automaticky neohodnotil. Rychle ale takové myšlenky zavrhl a soustředil se na rutinu spojenou s pronájmem pokoje.

Ano. Čtyřicet dolarů za noc je v pořádku. Očekává, že zůstane do neděle. Sporák a lednička? Výborně, třebaže nemá v úmyslu nic vařit. Pravděpodobně bude většinu času mimo. Pokud je číslo šest vzadu, pak si myslí, že mu bude vyhovovat.Když se zapisoval do knihy hostů, potlačil Claiborne impulzivní nápad uvést falešné jméno. Hm na špiony ale neměl zapotřebí. A navíc očekával, že zde bude přijímat telefonáty. Vyhnul se ale tomu, aby za jménem uvedl i lékařský titul. Když pak letmo pohlédl na fotografie na stěně, jediná neusmívající se tvář znovu přitáhla jeho pozornost.

„Není to Karl Druse?“ zeptal se.

Starší muž přikývl.

„Myslel jsem si, že ho poznávám." Claiborne si pozorně prohlížel portrét. „Úžasný herec. Spolu s Chaneyem seniorem pravděpodobně největší hvězdy prvních hororů."

„Přesně tak." Ostražité oči se rozjasnily. „To ale bylo v dobách němého filmu. Jak je možné, že ho znáte? Vy jste z branže?"

Claiborne zavrtěl hlavou. „Ne. A vy?"

„To už je dávno." Recepční mávl rukou ke shluku fotografií. „Znal jsem je v dobách, kdy jim tohle měs-lo patřilo. Teď už tady jenom visí na stěně a já si tu pořád ještě chodím kolem nich. Je legrační, jak se věci vy vrbí."

„Vy jste byl herec?"

Jedna z rýh brázdících jeho obličej se rozšířila do úsměvu. „Kdybych byl, můžete se vsadit, že moje Ibtka by byla až nahoře a větší než všechny ostatní." Muž za přepážkou potlačil smích. „Ne, nikdy jsem nehrál. Jenom spisovatel. Dneska se jim říká scenáristé. Dělal jsem to tady kousek dál na téhle ulici. Ve studiu Coronet."

„Coronet?" Claibome se na něho rychle podíval. „To je zajímavé, pane —“

„ Tom Post."

„To musíte vědět hodně o tom, jak to v téhle branži chodí, pane Poste."

„Dnes už ne. Když se objevil zvukový film, já jsem odešel. Vyšoupli mě, pokud chcete znát pravdu." Tom Post se znovu zachichotal.

„Nevypadá to ale, že byste byl z odchodu do penze nešťastný."

„A kdo říkal, že bych měl být?“ Úsměv z Postovy tváře vymizel. „Než jsem vybudoval tady tohle, provozoval jsem autobazar v Encinu. Nic velkého, ale aspoň mám co dělat. Nikdy práce nenechám. Aspoň ne teď.“ Udělal gesto kostnatým prstem. „Víte, co to dnes znamená důchod? Starý chlap s nemocnými plícemi, který chytá otrávené ryby ve znečištěné řece.“

Claibome se vesele zašklebil. „Vidím, že jste pořád ještě spisovatel."

„Jenom starý pšouk, kterému to jde ven pusou, pokud omluvíte tuhle kombinovanou metaforu." Tom Post sáhl do zásuvky pod pultem a vytáhl klíč připevněný ke kousku dřeva. „Prosím. Chcete pomoct se zavazadly?"

„Nemusíte se obtěžovat. Já to zvládnu."

„Číslo šest je na konci, vedle uličky."

Claiborne přikývl „Ještě než odejdu, rád bych si vyřídil pár telefonátů."

„Na pokoji máte telefon."

„Výborně."

„A kdybyste cokoli potřeboval, bez obav se ozvěte."

„Děkuji."

Claiborne vyšel z recepce a zamířil k autu pro tašku a aktovku. Pak je odnesl po chodníku přes terasu k číslu šest.

V pokoji to bylo jako v přehnaně velké mikrovlnné troubě. Na okně ale našel tennostat klimatizace a nastavil jej na maximum. Zařízení, které již mělo svůj věk, zareagovalo stařeckým zavrzáním. Sundal si sako, natáhl se na dvojpostel a zvedl telefon.

Bylo něco po půl sedmé, nejspíš příliš pozdě, než aby zastihl kohokoli ve studiu Coronet. Zkusil to ale a zavolal operátorovi, aby se zeptal na číslo. Pak zatelefonoval do studia a dívka v ústředně jej přepojila do Driscollovy kanceláře. K svému značnému překvapení uslyšel cvaknutí, jak kdosi na druhé straně /vedl sluchátko.

„Prosím?" Hluboký hlas Martyho Driscolla poznal okamžitě.

„ Je tady je Adam Claiborne, pane Driscolle."

„Kdože?" V otázce slyšel spíše lhostejnost a podráždění než skutečný zájem.

„Doktor Claiborne. Mluvili jsme spolu v neděli, když jste volal do nemocnice."

„No jasně, doktore. Už si vzpomínám." Rozmrzelost z Driscollova hlasu zmizela. „Rád vás slyším. Možná byste mi mohl vysvětlit, co se přesně děje."

„Rád. Když si domluvíme termín schůzky."

„Schůzky?" Krátká pauza. „Vy jste tady ve městě?"

„Právě jsem dorazil. Doufal jsem, že bychom se mohli setkat někdy během zítřka —“

„Kdykoli si řeknete. Budu tady celý den."

„Ráno v devět?"

„Domluvme se na devět třicet. Na bráně budete mít propustku."

„Může být," řekl Claiborne. „Devět třicet."

„Počkejte ještě," skočil mu Driscoll rychle do řeči. „ fen váš šéf, doktor Steiner... Já jsem mu volal včera a dostal jsem od něho pořádný kartáč. Jak je to doopravdy s tím Normanem Batesem?"

„Přesně o tom bych s vámi chtěl zítra mluvit." Claiborne začal pokládat sluchátko, ještě když mluvil. „Takána shledanou zítra."

Zavěsil a nechal Driscolla na hluché lince. Laciný trik, ale účinný. Nebo aspoň doufal. Bylo dobré vědět, že producent má obavy. Až dosud se nezdálo, že by si kdokoli dělal z toho, co se dělo, těžkou hlavu.

Do místnosti se vkrádalo šero, zatímco klimatizace úpěla v tichém protestu. Claibome chvilku uvažoval, než rozsvítil lampičku u postele. Jediné, po čem ve skutečnosti toužil, by bylo natáhnout se a prospat celý den. Tady bylo sedm večer, což znamenalo, že doma mají devět. A on slíbil Steinerovi, že zavolá, až se dostane na místo.

Znovu zvedl sluchátko a vytočil soukromé číslo. Uslyšel vyzváněcí tón. Komu to zvoní hrana. Po desátém zazvonění zavěsil. Unaveně to zkusil ještě jednou, tentokrát na normální linku do nemocnice. Zvedla mu to Clara v recepci.Oznámila, že Steiner je mimo. Cosi s nějakou společenskou večeří s rotariány z Fairvale.

Dobrá reklama na veřejnosti, všechno jako obvykle. Copak ty to nechápeš, Nicku? Ta hrana zvoní tobě.

S námahou se snažil udržet hlas pod kontrolou, když diktoval Claře adresu motelu a telefonní číslo. Řekl jí, že doktoru Steinerovi zavolá někdy v průběhu zítřka. Nemělo smysl se jí ptát, co se děje v nemocnici, protože ona by byla ta poslední, kdo by něco věděl. A s velkou mírou pravděpodobnosti se nedělo nic, pokud měl Steiner pocit, že si může odejít pryč a cpát se s rotariány gumovým kuřetem.

V okamžiku, kdy znovu zavěšoval sluchátko, se jeho rozmrzelost vytratila jakoby společně s posledními paprsky zapadajícího slunce. Na okamžik uvažoval, jestli se nezajde někam trochu najíst, ale pak ten nápad zavrhl. Ať si Steiner sám prohání hrášek z konzervy kolem talíře. Pokud šlo o Claibornea, byl právě nyní důležitější odpočinek.

Odskočil si na toaletu a zvažoval, jestli se osprchuje. Pak se ale rozhodl, že to počká do rána. Převlékl se do pyžama, vrátil se do pokoje a stáhl nejprve rolety a pak přehozy pokrývající postel.

Když s tím byl hotov, všiml si své aktovky na psacím stole a vzpomněl si na její obsah. Scénáře Šílené se v letadle ani nedotkl. Mohl by si ho přečíst teď, ale jaký by to mělo smysl? Nehodlal se s Driscollem setkat, aby se spolu bavili o scénáři. Zítřejší schůzka měla jiný účel.

Claiborne ztišil klimatizaci, ulehl do postele a zhasl lumpu na nočním stolku. Zítřejší schůzka. Jak to chce s Martym Driscollem zvládnout? Jaký přístup by měl v tomto případu zvolit?

Přístup k případu. Jistě, to je ono. Využít vlastní síly. Vytvořit vztah lékař-pacient. Doktor Claiborne, postava disponující autoritou. A zbavit se všech těch latinských a řeckých slovíček. K tomu směřovala jeho terapeutická metoda: nechat pacienta mluvit. Proniknout slupkou jeho reakcí.

Nechat Driscolla, aby argumentoval svým chraplavým hlasem o omračujícím potenciálu toho filmu. O penězích, které by mohl vydělat. Naslouchat mu stejně, jako když člověk poslouchá muže stojícího na římse výškové budovy, který je připravený skočit.

A pak, teprve potom, mu vysvětlit vlastní názor, l en film by jistě byl omračující podívanou a přitáhl by k sobě pozornost. Stejně jako když někdo vyskočí /, okna ve velké výšce. A pravděpodobně by vydělal spoustu peněz. Jenže pokud byl člověk, který vyskočí z okna, pojištěný, znamenalo by to spoustu peněz rovněž. Problém spočívá jen v tom, že už nebude naživu, aby šije užil.

Takže se předtím, než skočíte, rozhlédněte. Podívejte se dolů do temnoty pod sebou a uvidíte to, co vidím já. Normana Batese, který tam na vás čeká. Dejte na má slova, on čeká, až do toho skočíte. Dal bych na to krk. A právě to je důvod, proč varuji vás, abyste nedával v sázku ten svůj —

Dám na to krk.Ozvěna fráze se nesla jeho myslí, stále uvažoval o Normanovi jako o svém příteli. Ale co si myslel Norman? Pro něj mohl být Claiborne nepřítelem.A možná to byla pravda. Svým způsobem. Jeho vlastní sen mu vzkazoval, že sem míří, aby potrestal sám sebe. Ve skutečnosti ale možná chtěl potrestat Normana za to, že utekl. Ze zničil jeho plány.

Jeho knihu. O tu tady šlo. Kniha byla klíčem k celé té věci. Doufal, že ji napíše jako záznam. Jako zprávu o pěti letech úspěšné terapie. A že si vyslouží reputaci.K čertu s pověstí! Na té už v tuhle chvíli vůbec nezáleželo! Na čem záleželo, bylo to, co se stalo těm nevinným lidem ve Fairvale a těm, kteří je přežili.

Claiborne se zamračil do tmy. Nadešla chvíle, aby si přestal dělat starosti sám o sebe, aby se přestal strachovat, jestli byl Norman jeho přítel, pacient nebo nepřítel. Důležité bylo trauma rodin obětí, jejich utrpení. Oni byli těmi, kdož si zasloužili starost a potřebovali pomoc. A bylo jeho povinností jim to nabídnout. Ne proto, že je psychiatr. K čertu i s tím! Ale protože je slušná lidská bytost, která se zajímá o druhé.

Minulost nemohl změnit, ale aspoň se mohl pokusit zmírnit část jejich utrpení a úzkosti v budoucnu. Zachránit je před zneužíváním a zhoršováním toho všeho. Ulevit jim od strachu z dalšího nebezpečí. Proto musí zastavit ten film. Proto musí najít Normana a přivést ho zpátky. I kdyby byl v sázce jeho život —

Ten zvuk byl tak slabý, že ho Claiborne sotva zaslechl. Jen fakt, že jeho oči si již přivykly na tmu, mu nabídl vodítko. Ležel na boku, tváří ke dveřím, a nyní viděl, jak se kulová klika začala otáčet.

Klap.Ozval se tupý úder, jak Claiborneovy bosé nohy narazily do země, když vyskočil z postele. Zareagoval zcela impulzivně. Nebyl čas, aby přemýšlel, protože za okamžik již mohlo být příliš pozdě. Bleskově odemkl dveře a prudce je otevřel —

Ve dveřích se tyčil stín.

„Promiňte, nechtěl jsem vás vylekat." promluvil Tom Post.

„Co vás to napadlo? Mohl jste přece zaklepat."

„Myslel jsem, že spíte." Otočil se. Světlo z terasy dopadalo na jeho poloprofil. Hrubá ještěří kůže se brázdila vráskami, když se vesele zašklebil. „Jenom laková kontrola kvůli bezpečnosti. Vždycky se chodím přesvědčit, jestli jsou zamčené všechny dveře, než na noc odejdu." Post se zadíval do temného nitra pokoje. „Všechno v pořádku?"

Claiborne přikývl. Jeho napětí opadávalo.

„Pak vás nebudu rušit. Dobře si v noci odpočiňte."

„Přesně to mám v úmyslu." Claibome začal zavírat dveře.

V tu chvíli se Post na rozloučenou uculil. „A žádné strachy, tady jste v bezpečí. Pamatujte, že tohle není žádný Batesův motel."

Dveře se zavřely.Zámek zacvakl.

Kroky se vzdalovaly po chodníku.

A Claiborne tam stál ve tmě a neslyšel nic, jen chichotání toho starého muže uprostřed noci.

16 

HOUSENKA ZMIZELA.Jan civěla na Santa Vizziniho, který vstával zpoza stolu.

„Něco není v pořádku?" zeptal sc.

„Váš knírek. Vy jste si ho oholil."

Vizzini přikývl a pohnul se směrem k ní obklopen vířivým oblakem vůně. Současně si přejel tlustým ukazovákem po holém proužku kůže mezi nosem a horním rtem.

„Souhlasíte s tím?"

„Budu si na to muset zvyknout. Vypadáte teď jinak."

Což byla samozřejmě pravda. Bez knírku režisér vypadal, jako kdyby se zbavil rysu, který patřil ke stereotypu představy spojené s jeho etnickým původem.

I nadále ale stejně nervózně gestikuloval a stále byl cítit, jako kdyby si píchl dávku kolínské. A nic se nezměnilo ani v jeho chovám.Jan se podařilo upustit na zem výtisk scénáře, který držela, a sehnout se pro něj právě včas, aby se vyhnula doteku jeho dlaně na své paži.

„Jsem nešika," řekla jen a couvla.

„Jen klid,“ pronesl Vizzini. „Já vás nekousnu." Zašklebil se a předvedl své zažloutlé stoličky a řezáky, kleré jako kdyby byly v naprostém rozporu s jeho předchozím prohlášením. A proč máš tak veliké zuby, babičko?

Jan uhladila pomačkanou titulní stránku scénáře. „Pokud jde o čtenou zkoušku —“

„Zkoušku?" Vizziniho úšklebek nahradil zmatený výraz. Jeho rty vypadaly bez ochrany kníru tlustější.

Jan přikývla. „Úterý odpoledne, patnáct nula nula," řekla. „Jsem tady. Na minutu přesně."

Vizzini se plácl rozevřenou dlaní do čela. Bylo to přehnané gesto, jaké by nikdy žádnému herci, kterého režíroval, nepovolil. „No samozřejmě! Ta blbá kráva Linda! Říkal jsem jí, aby vám dneska dopoledne zavolala —“

„Problémy?"

„Paul Morgan. Má přijít na zkoušku. Slíbil jsem mu, že si projdeme tu scénu v salónku."

„Já jsem v té scéně taky. Nemohli bychom šiji projít společně?"

„Přesně to jsem navrhoval. On ale prohlásil, že by raději pracoval sám."

„Jasně, rozumím," řekla Jan. „Musíte ho hýčkat jako hvězdu."

„S tou hvězdou nevím. Ale to hýčkání sedí. Jen tak mezi námi. Sám sebou si není vůbec jistý. Hrát trans-vestitu, to je proti jeho image. Je důležité, abych mu pomohl."

„A co já?" Jan se ze všech sil snažila zamaskovat roztrpčení. „Měla bych pár otázek, které se týkají mojí role

„Odpovím vám na ně. Slibuji." Vizzini udělal gesto, které naplnilo vzduch vůní parfému. „Na některý den později v týdnu si naplánujeme jinou zkoušku.Řeknu Lindě, aby se na to mrkla a dala vám vědět, kdy to sjedeme. Možná se do té doby dokážete lépe ztotožnit se svou postavou.“ Vedl ji ke dveřím a poplácal ji po ramenou. Tentokrát neucukla před jeho dotekem. „Věřte mi. Pokud se do toho dostanete, nemáte se vůbec čeho bát. Já věřím svému instinktu. Když jsem vás na tu roli vybral, věděl jsem, že to zvládnete."

Rozhodně ale ne kvůli tobě, kamaráde, řekla Jan sama pro sebe. Běž se vycpat.

Když ale jela zpátky do kopce ke svému bytu, ve vlhkém horku pozdního odpoledne, rozhodla se, že si scénář ještě jednou projde.Connie byla pryč. Šla na casting na jakousi reklamu, takže ji nebude nic rušit. Jakmile se převlékla do volných kalhot a posadila se v obývacím pokoji na pohovku, otevřela si stránky scénáře Šílené a soustředila se na části dialogu, které si pečlivě podtrhala jasně zelenou barvou.

Problém ale spočíval v tom, že se nedokázala věnovat jen svým vlastním replikám. Netrvalo dlouho a začala číst veškerý text. A znovu ji zneklidnil dopad a závažnost toho, o co ve filmu šlo. Tohle nebyla žádná detektivka a nemělo to ani strukturu normálního napínavého filmu. Scénář nebyl ani vystavěn na nečekaných situacích, které by měly šokovat. Celé se to dalo číst skoro jako dokument. Všechen ten strach vycházel z konkrétních faktů. A co ji zneklidňovalo nejvíce ze všeho, byla skutečnost, že to napsal Roy Ames.

Znovu si vybavila jeho výbuch z předchozího dne. I ten ji zneklidnil. Nejen proto, co řekl, nebo jak to řekl. Šlo spíše o to, že si uvědomila, jak dokonale ji svou reakcí zaskočil. Až do té chvíle se jí Roy líbil a nescházelo moc, aby ji začal vzrušovat. Ale teď —

Teď zazvonil telefon.

„Haló?“

„To je skvělá replika. Bude ti vadit, když ji ukradnu?" promluvil Roy Ames.

Mluvte o ďáblovi a...Nezavěsila ale. Vyslechla jeho omluvu a přijala ji. A když vyrukoval s pozváním na večeři do Sportovního klubu, přijala i to.

„Ne, nemusíš mě vyzvedávat. Potkáme se tam,“ řekla mu. „Osm večer je fajn. Tak zatím."

Jan položila telefon, ale břímě pochybností zůstávalo. Udělala správný krok? V paměti se jí vynořila slova starého přísloví. Kdo chce jíst polévku s ďáblem, musí mít dlouhou lžíci.

Možná. Ale ať už tuhle moudrost vymyslel kdokoli, mluvil o mužích, nikoli ženách. A ona si dala pozor, aby její lžička byla dostatečně dlouhá, když ho nepozvala, aby ji vyzvedl u ní doma.

Kromě toho nebyl ďábel, ale pouhý protivník v konfliktu týkajícím se jejich filmu. Bylo tudíž správné pozvání přijmout a získat jej zase zpátky na svou stranu.

Jan odložila scénář do knihovničky. Pro tuhle chvíli už žádné další zkoušení. Dnes večer ji čeká jiná role.

Na oblečení pro ni si dala záležet a přemýšlela, o jakou roli přesně půjde. Roy jí nabídl správnou narážku. Jeho omluva se rovnala doznání, že on byl ten špatný, a pozvání na večeři naznačovalo, že se hodlá ze všech sil snažit, aby mu odpustila jeho předchozí chování. Stačilo tedy, aby nezapomínala hrát roli ublížené strany a získala z celé situace co nejvíce pro sebe.

V okamžiku, kdy dorazila do Sportovního klubu, měla Jan svůj výstup dokonale promyšlený.

Vešla do vestibulu několik minut před osmou, ale Roy už na ni čekal.Dobré znamení. Před večeří měl dvě martini. I to byl příznivý signál. Mezitím se ji snažil bavit záplavou společenské konverzace. Znamenalo to, že i když mu drinky uvolnily jazyk, on sám doopravdy uvolněný není. A ani jednou se nezmínil o filmu. Očividně se tomuto tématu hodlal docela vyhnout.Musela na něj ale přijít řeč, pokud chtěla udělat tečku za jeho odporem. Jan popíjela ovocný koktejl a na půl ucha poslouchala, co říká. A když na stůl dorazily jejich steaky, prohodila svou úvodní poznámku.„Nerada to přiznávám, ale jsem ráda, že jsem zrušila to druhé rande,“ řekla.

Roy odložil salátovou vidličku a podíval se na ni. Jan zareagovala na otazník v jeho očích úsměvem.

„Vizzini mě chtěl pozvat na večeři, abychom probrali film.“

„Ten magor.“ Royova reakce byla ještě lepší, než doufala. Nebo horší. „Nic si s ním nezačínej. Vím, že to není moje věc, ale —“

„Jasně. To je moje věc.“ Jan se stále usmívala. „Souhlasím, že je to magor. Ale shodou okolností to je i můj režisér. A mohlo by být důležité mít ho na své straně."

„Pokud jde o tebe, budeš ho mít i jinde než jenom na své straně, pokud si nedáš pozor," pronesl Roy. „Víš, jak to chodí. Co se dělo tam u něho v Nichols Canyonu. Hra na pejsky a koníčky s rockovými fa-nynkami. Jistě, všechno se to ututlalo. Byl zrovna uprostřed natáčení té pitomosti za dvacet milionů dolarů a lidi, kteří do toho ty peníze dali, si nemohli dovolit, aby byl obviněn. Ale ty přece nepotřebuješ problémy. A ne s úchylem, který má rád sado-maso a násilí."

Zatímco mluvil, krájel si steak. Jan se mu podívala do očí a on se odmlčel.

„Podívejme se, kdopak mi to káže,“ řekla.

„Omlouvám se.“ Jeho pohyby se zpomalily a nůž i hlas rozpačitě klesly. „Možná je to nakažlivé."

„Já vím," zamumlala Jan. „Něco z toho jsem chytila dneska, když jsem procházela scénář. Hrůza."

„Myslím, že jsem byl v šoku, když jsem to psal. Ale tomu bys nerozuměla."

„Zkus to."

„Zastav se a zauvažuj.“ Roy odsunul talíř. „Strašidelné věci jsem psal už dřív. Většinou televizní hry. Proto mi nabídl Driscoll smlouvu. Psát o upírech a vlkodlacích je jako psát pohádky. Tohle se mi ale nikdy nestalo, protože jsem věděl, že všechny ty příšery jsou jenom výmysly.

Jenže tentokrát je to jiné. To, co jsem napsal, je založené na něčem, co se doopravdy stalo. A Norman Bates byl skutečná osoba." Roy kývl hlavou. „Dostal mě."

„Jak?"

„Ty jsi herečka. Víš, co je třeba, když hraješ roli, jak se snažíš uchopit motivaci postavy." Roy si lokl kávy. „Autor dělá tohle předem taky. Jeho úlohou je najít něco, za co by se postava dala takhle uchopit. Když jsem psal scénář, musel jsem nějak proniknout do Normanova nitra. Musel jsem pochopit, jak myslel, jak cítil. Co jej pohánělo, až nakonec explodoval.Nebylo to snadné, ale jakýmsi způsobem se mi to podařilo a fungovalo to. Když jsem se ale konečně dokázal dostat do té jeho choré hlavy, netoužil jsem po ničem jiném, než abych se dostal zase ven. Abych dokončil scénář a sám pro sebe tak skoncoval i s Normanem.    

Na co jsem ale zapomněl, je to, že Norman neskončil se mnou. Když jsem psal postavu, mohl jsem ho mít aspoň pod kontrolou. Jako když skutečného Normana měli pod kontrolou, dokud byl v tom ústavu. Ale teď

Jan odložila vidličku. „Vím, jak se cítíš. Taky jsem z něho vedle. Jenže když se zastaví ten film, nic se nezmění. A kromě toho, Norman je mrtvý. Viděl jsi dneska ráno noviny. Jsou si skoro jistí, že zemřel při explozi té dodávky."

„Skoro jistí." Roy se předklonil. „A co když se mýlí?"

„To samé jsi říkal včera ve studiu," odtušila Jan vlídně. „Proč? Víš něco, co my nevíme?"

„Nejde o to, co vím." Roy se odmlčel a Jan měla pocit, že jeho obvyklá povrchnost se vytratila. V tuhle chvíli se pokoušel ze všech sil uchopit něco hluboko ve svém nitru, co se nedalo vyjádřit obyčejnou frází. „Všechno, co mám, je instinkt, který mi říká, že Norman žije. Je naživu a čeká."

„Na co?"

„To nevím." Roy se zašklebil. „Jak bych mohl čekat, že to pochopíš ty, když to nedokážu pochopit ani já sám?"

On trpí. Doopravdy se trápí. Janin dopal se vytratil s tímto poznáním. Tohle nebyl protivník. Viděla zde jen strašlivě utrápeného člověka, jehož mučilo cosi, co ze sebe nedokázal dostat a co nebyl schopen ani vyjádřit slovy.Zapomněla na roli, kterou chtěla hrát. Potřebovala ale, aby jí pomohla, pokud mu chtěla přijít na pomoc. Nejlepší ze všeho snad bude zahnat jeho obavy smíchem.

A tak Jan předvedla úsměv, který měl říkat, já ti rozumím", a dodala: „To zní děsně. Možná by sis měl promluvit se cvokařem."

Rov přikývl. To udělám."

„Cože?"

„Ty jsi to nevěděla?" Roy se k ní naklonil. „Dris-coll mi dneska večer volal. Těsně předtím, než jsem odešel. Na zítra ráno svolává schůzku s psychiatrem Normana Batese."

17 

Ve středu ráno měla Jan na bráně studia štěstí.

Přijela brzy, její toyota se zařadila do fronty automobilů přivážejících stálé zaměstnance, a když muž z ochranky uviděl novou samolepku na předním skle, mávl jen, aby jela dál.Nikdo sejí neptal, jestli má něco domluveného, což byla proti minulosti zásadní změna, neboť dnes ji zde nikdo neěekal.

Jistě, Anita Kedzieová se zatvářila překvapeně, když se Jan ukázala v Driscollově sekretariátu. V tém-že okamžiku, kdy do něj vstoupila, začaly hmyzí oči za vyboulenými čočkami brýlí chvatně kontrolovat linkovaný blok ležící na stole mezi domácím telefonem a normálním aparátem.

„Nemám pocit, že bych vás tady měla,“ prohlásila slečna Kedzieová. „V kolik hodin vám pan Driscoll říkal, že máte přijít?"

„Neříkal mi nic.“ Jan se nonšalantně usmála. „Prostě jsem byla náhodou ve studiu a napadlo mě, že bych se na moment zastavila."

Našpulené rty slečny Kedzieové prozrazovaly, co si v tu chvíli myslí. Jen tak se zastavit? Za producentem ale nikdo nechodí jen tak bez domluvené schůzky. Je to, jako kdyby se někdo zastavil ve Vatikánu, aby přeli vapil papeže tím, že za ním zaskočí na kus řeči.

„Obávám se, že je zaneprázdněný,“ prohlásila sekretářka. Její věcný tón nenaznačoval, jestli je Dris-eoll v tuhle chvíli spoutaný a v ústech má roubík, nebo pouze bojuje se zácpou. „Pokud chcete, povím mu, že jste tady.“

Jenže tohle bylo důležité. Pohlédla na hodinky. Devět čtyřicet pět. Roy se nezmínil o konkrétním čase, kdy měla začít jejich schůzka, a ona nechtěla vyvolat jeho podezření tím, že se bude vyptávat. Odhadla, že ji nejspíš domluvili na desátou, a podle toho si všechno naplánovala. Vpadne sem o něco dříve, Driscollo-vi namluví něco o tom, že přijela do studia na zkoušku kostýmu, a bude jen tak náhodou po ruce, až se objeví doktor Claibome.

Nečekala, že ji pozvou, aby tam zevlovala, ale aspoň mohla mít šanci pozdravit se s ním a ohodnotit ho. A možná zjistí něco, co by jí napovědělo, proč je ten člověk vlastně tady. Roy bude samozřejmě vzteky bez sebe. Po předchozím večeru ale Jan došla k závěru, že nemá smysl snažit se ho přimět, aby změnil názor. To, co potřebovala vědět právě nyní, bylo, jestli je doktor Claibome v jejím týmu, nebo zda figuruje na seznamu nepřátel.

Přišla ale příliš pozdě. Podělala to.

Jan už se otáčela k odchodu, když za ní Anita Ked-zieová zavolala.

„Slečno Harperová —“

„Ano?“

„Mohla byste pro mne udělat laskavost? Potřebuji si odskočit na chodbu. Jenom na minutku. Pan Dris-coll nemá rád, když odcházím z kanceláře, když tady není nikdo jiný, aby mohl brát hovory.“

„Žádný problém. Klidně počkám."

„Děkuji vám.“

Sekretářka vstala, odcupitala na chodbu a zavřela za sebou dveře.Jan se usmála. Nebyla žádný velký entomolog, ale i hmyz měl podle všeho močový měchýř. Pochváleny budiž ledviny slečny Kedzieové.Kdyby jen existovala nějaká možnost, jak by mohla využít její slabé místo -

Domácí telefon na stole nabízel řešení, které se zdálo nasnadě. S pohledem bedlivě upřeným na vstupní dveře k němu Jan přistoupila a zapnula si hlasitý poslech.

Driscollův hlas. „Tak dobře, doktore. Postavme celou tu věc následovně. Já už teď mám svoje závazky. Všechno je dohodnuté, jsou podepsané smlouvy. Připravuje se scéna. Máte vůbec představu, na kolik by přišel jediný den zdržení? Já teď mluvím o faktech a číslech. Ale všechno, co máte vy, je jenom jakési tušení —“

„To ale není jenom tušení." Roy Ames. „To je profesionální ohodnocení."

„A co doktor Steiner? On s tím nesouhlasí. Sám mi to říkal. Ani policie ne."

„Tenhle člověk byl terapeutem Normana Batese. On jediný je v takové pozici, aby něco věděl. A přijel sem na vlastní náklady."

„Věřte mi, já si toho vážím! Jenže v tuhle chvíli nemá smysl se dohadovat. Podívejte se, doktore, je mi líto, že jste zbytečně mařil čas."

„Možná ten čas nemusí být promarněný." Tiché mručení George Warda. „Pamatujete si, jak vás napadlo, že bychom poslali Roye do Fairvale, než dostane scénář do definitivní podoby?"

„Jistě. Ale Steiner to odmítl."

„Doktor Claiborne je člověkem, s nímž by si měl Uoy promluvit. A vy ho teď máte rovnou tady. Pokud z něho uděláte na pár dní odborného poradce —“

„Co vy na to?“ skočil mu do řeči Driscoll. „Udělat z toho dobrý příběh —“

„Já ale nemám zájem podporovat váš film.“ Pevný, zvučný hlas musel patřit doktoru Claiborneovi. „Varuji vás - jediné, co ode mne novináři uslyší, je konstatování, že tenhle film by se neměl vůbec dělat.“

A je to jasné. Jan vypnula odposlech. Zdá se, že ten nafoukaný parchant to myslí vážně. Pokud s tímhle veřejně vystoupí, mohl by ztropit dost velký skandál na to, aby přiměl jednat Národní asociaci rodičů a učitelů a další nátlakové skupiny.Jan uslyšela vzadu na chodbě blížící se kroky. Slečna Kedzieová se nejspíš vracela.Jan nečekala, aby ji přistihla. Přešla ke dveřím soukromé kanceláře a vplula dovnitř.

Lidé v místnosti se na ni překvapeně podívali, když vešla. Rozzářený úsměv na její tváři sice jako by patřil všem, ale Jan se soustředila na vysokého muže hned před Driscollovým stolem. To musel být doktor Claiborne.

„Zdravím,“ řekla. „Doufám, že vás při ničem neruším."

Driscoll se zamračil. „Co chcete? Máme tady poradu --"

„Slyšela jsem.“

„Slyšela?"

Jan se na něj podívala, jako že přece o nic nejde. „Někdo musel nechat náhodou zapnutý domácí telefon."

„Kde je k čertu Kedzieová?"

„Na chvilku si odskočila a požádala mne, abych hájila pevnost."

Driscoll sáhl po přístroji na stole, ale Jan udělala rychlé gesto. „Prosím, nenadávejte jí. To je moje chyba. Neměla jsem poslouchat."

Producent se stále mračil, ale jeho ruka se stáhla. „Fajn, takže jste poslouchala. Co chcete?"

Roy a George se mračili rovněž, ale Jan je ignorovala. A ignorovala i Driscolla, když se obrátila k vysokému muži stojícímu před stolem. Byl mladší, než předpokládala. Ne snad krasavec, ale měl klidný bezstarostný výraz, který nyní ostře kontrastoval s tím, jak se ostatní nervózně mračili. Nevzrušeněji pozoroval.

„Doktor Claiborne?" řekla. „Já jsem Jan Harperová.“

Přikývl a jeho pohled nabral na přívětivosti, když jí oplatil úsměv. „Už jsem viděl vaši fotografii."

„Pak taky víte, že v tom filmu hraji Mary Craneovou."

„Ano."

Driscollův hlas zaburácel. „Co to má sakra být? Vy si tady dáváte rande? Podívejte se, jestli máte něco, co chcete říct —“

„Mám." Jan se na něj s úsměvem podívala a pak se znovu zahleděla do tváře doktora Claibomea. „Já potřebuji vaši pomoc."

Jeho oči zamrkaly. „Jaký máte problém?"

„Vás."

„Obávám se, že vám teď nerozumím."

„Mluvím o tom filmu. Potřebuji vaši spolupráci. My všichni ji potřebujeme."

„Já už jsem svůj postoj vysvětlil —“

„Já vím. Mohl byste ale změnit názor."

„Z jakého důvodu?"

„Protože ten film se musí natočit." Jan teď improvizovala, a když se na ni zkoumavě podíval, položila mu otázku. „Četl jste scénář?"

„Vlastně ne, nečetl.“ Mluvil pevným sebejistým hlasem, ale jeho pohled již tak pevný nebyl. Jan cílila, jak sejí vrací jistota. Zastihla jej nepřipraveného a nyní našla bod, z něhož se dalo vyjít.

„Pak byste měl. Protože je to fantasticky napsané.“

Koutkem oka viděla, jak ji Driscoll a Ward sledují, loď už ji nebudou přerušovat. Nechají ji, aby tuhle hru dohrála. Roy se rovněž přestal mračit, což bylo dobře. Ona tady ale nebyla, aby hladila Roye po vláscích. Teď hrála s doktorem Claibomem.

„Nemluvím o technice zpracování/4 řekla. „Mluvím o pojetí. Tohle není další z těch hororů s nějakým šíleným zloduchem, který žere kulisy. Norman Bates lady vychází jako lidská bytost. Jako obyčejný normální muž, do jehož nadějí, strachů i do toho, po čem touží, se dokážeme vcítit. Jenže musí čelit nutkání, které nedokáže zvládnout. Co dělá, nahání hrůzu, ale my chápeme důvod a na konci dospíváme k poznání, že právě on sám je největší obětí ze všech. A že tím skutečným zloduchem je naše vlastní společnost."

Doktor Claiborne se nyní usmíval. „Hezky řečeno. Jak dlouho jste si to nacvičovala?"

„Tak to není." Jan na něj vážně pohlédla. „Kdybych si to chystala předem, mluvila bych o tom, jak strašně moc chci tuhle roli, a taky o tom, kolik pracovních míst závisí na tom, jestli se bude tenhle film dělat. Ale tady jde o něco víc."

Chyilku čekala a pak nasadila nový tón. Slova nyní jako by z jejích úst plynula snadněji. „Vy jste lékař. Pracoval jste s Normanem Batesem. Znáte jeho problémy. Nikdy jste nechtěl, aspoň jednou, povědět lidem, jaký doopravdy je? Aby mu porozuměli a dokázali se vcítit do jeho problému?

No a tady máte šanci. Je to naše šance. Přečtěte si ten scénář. Povězte nám, co je dobře a co špatně, abychom to mohli světu říct. Tohle dlužíte sám sobě i svému pacientovi/4

Doktor Claiborne zaváhal. Jeho pohled chvíli vzdoroval, ale nakonec podlehl.

„Máte pravdu. Samozřejmě," řekl. „Pokud jde o to, co jste pověděla. Jenže to není tak jednoduché. To, co se snažím vysvětlit panu Driscollovi a všem ostatním tady, je, že Norman Bates je možná stále naživu. A pokud tomu tak je, pak pokračování v tomto projektu vystavuje vás všechny potenciálnímu nebezpečí."

„Souhlasím," ozval se Roy. „Podívej se, Jan —“

„Já s tím souhlasím taky." Jan mu rychle skočila do řeči, ale její úsměv zakolísal. „Ale pan Driscoll už rozhodl, že se pokračuje dál. Takže máme o to větší důvod, proč potřebujeme, aby byl doktor Claiborne tady s námi."

Obrátila se znovu k vysokému muži. „Teď budu mluvit jen sama za sebe," řekla pak. „Pokud máte pravdu, jestli je Norman Bates naživu, cítila bych se mnohem bezpečněji, pokud bych věděla, že vy jste tady."

Doktor Claiborne chvíli mlčel. A když pak promluvil, nebyla jeho slova určena jí, ale Georgi Wardovi.

„Mám volno do neděle," řekl. „Co vlastně dělá takový odborný poradce a u čeho mám začít?"

 18

 Claiborne seděl u stolu naproti Royi Amesovi. Jídelna se plnila lidmi, kteří si chtěli v poledne něco zakousnout. Jejich hovor v pozadí mu ztěžoval, aby porozuměl všemu, co Ames říká.
Ne že by se o to snad snažil. V daném okamžiku stále ještě naslouchal dialogu ve svém vlastním nitru, který začal, jakmile opustil Driscollovu kancelář.Proč dovolil, aby ho přesvědčili? Bylo to jen tím, že ho zaskočila? Jistě, zdálo se, že ta dívka přesně vystihla situaci a její argumenty dávaly smysl. Aspoň nesnižovala míru rizika jako všichni ostatní až na Roye Amese.Jenže ani to nebyl pořád ještě skutečný důvod, proč souhlasil s tím, že zůstane. Možná ten rozhodující moment nespočíval v tom, co ta dívka řekla, ale v samotné její fyzické přítomnosti. Claiborne si vzpomínal na svoji reakci, když narazil na její fotografii. Skutečné setkání s Jan Harperovou na něj ale mělo dopad, na jaký nebyl připraven.Uvědomil si, že to právě nahlas vysvětluje Royi Amesovi. Scenárista přikývl.

„Přesně tak. Proto ji Vizzini vybral. Jan je až děsivě podobná Mary Craneové.“
„Doufám, že ne ve všem.“ Claiborne se odmlčel, když se objevila servírka a donesla jim jídelní lístky. „Podobná, to ano. Ale ten děs, to raději ne.“

„Vy jste opravdu přesvědčený, že je Bates naživu?“ Claiborne přikývl. „Vy ten pocit nemáte?“

„Ano. Ale jenom pocit. Nedokáži vysvětlit proč. Myslel jsem, že vy možná máte ještě něco více. Něco, co jste jim neřekl na té schůzce.“

„V tuhle chvíli o tom nejsem připravený diskutovat."

„Znamená to, že nevěříte ani mně?“

„Já vás neznám." Claiborne zjemnil svá slova pousmáním. Pak kývl k okolním stolům. „Ještě tady neznám nikoho."

„Vy jste ve studiu poprvé?"

„Přesně tak."

„Tak fajn. Dovolte, abych vás tady provedl." Ames se zadíval stejným směrem jako Claiborne. „Ti lidé tam patří k managementu. Nenechte se zmást tím, že nosí džínsy. Je to nejvyšší kasta. Vy k nim patříte taky. Oblékáte se jako pobuda. Prostě rutina, aby dali najevo, že pracují stejně jako všichni ostatní. Ale když opustíte studio, dáváte si zatracený pozor, aby všichni viděli, že máte bourák za pětadvacet tisíc dolarů." Zašklebil se. „Žijeme v autoerotické společnosti."

Claiborne se usmál. Věděl, že taková reakce se očekávala, ale vycítil, že to není poprvé, kdy Roy Ames použil tuhle formulaci. Pak kývl hlavou směrem ke skupině kolem stolu u okna. Lidé v tmavých oblecích, bílých košilích a s pečlivě uvázanými kravatami jako kdyby nabourávali platnost scenáristova tvrzení. „A co ti lidé tamhle?"

Roy stočil pohled stejným směrem. „Návštěvníci. Pravděpodobně vedoucí pracovníci televizních sítí z východního pobřeží. Přijeli sem z Mad Avenue, aby sc porozhlédli po nových nápadech. Aby je ukradli. Samozřejmě že zpravidla se spokojí s tím, že ukradnou ty staré."

Claiborne ukázal na skupinu mimořádně vlasatých mladíků na opačné straně přes uličku. „A tamti hoši?"

„Řekl bych, že ti dělají do magnetofonových nahrávek nebo gramofonových desek. To je oblast, kde se dneska něco opravdu děje. Jedna platinová deska je víc než tuna Oscarů."

Kdosi prošel těsně kolem nich a zastavil se před sousedním stolem. V tom, jak působil, se ukrývala jakási zneklidňující dichotomie. Nad jeho blahobytným pupkem a tělem člověka středního věku trůnila bronzová mladistvě vyhlížející tvář. Cosi prohodil k sedící skupince, hlasitě se zasmál, mávl rukou a pak pokračoval dál.

„Jeden z těch, co tady chodí od stolu ke stolu," vysvětlil Roy Ames. „Pokud uvidíte herce, který se pořád jenom směje, můžete se vsadit, že je bez práce. Pracují ti, co se tváří unaveně a vůbec nemluví."

Claiborne přikývl a obrátil pozornost k jídelnímu lístku. „Co byste mi doporučil?"

„Jít se najíst jinam." Ames se usmál. „Ale když už jsme uvízli tady, tak sázka na jistotu je sendvič."

„To je divné. Čekal jsem, že tady bude dobré jídlo."

„Kdysi to tak bylo. Nebo se to aspoň tvrdí. Teď se ale zdá, že je to všem jedno." Ames odložil jídelní lístek. „Víte, jak se to říká... ,Člověk je to, co jí.‘ Pokud je to pravda, tak většina lidí tady jsou koprofágové."

Claiborne přemýšlel o téhle poznámce, když se k nim vrátila servírka a poznačila si jejich objednávky. Opět měl pocit, že to, co právě slyšel, nebylo výsledkem okamžité improvizace. Roy Ames neměl zapotřebí obcházet mezi stoly, ale jednoznačně se snažil udělat dojem.

„Ještě si dám kávu,“ zavolal Ames na servírku, rá již odcházela. Pak pohlédl na svého společníka „Setkal jste se ještě s někým dalším, kdo dělá na lotu hle filmu?“

„Ještě ne. Paul Morgan hraje Normana, že?" „Tvrdí to. Až dosud ale nehrál nikdy nikoho jiptMm než Paula Morgana. Pana Mucho Macho. “ Ames m odmlčel, když servírka donesla kávu. „Pokud chtěl znát můj názor, naše kultura trpí snahou íuks» vat.“

„Jak ale potom dostal tuhle roli?“

„Zeptejte se Vizziniho.“ Ames zvedl šálek s kávou „Ale vlastně se tím nemá cenu trápit. Vizziiů uí i*e dělá žádné napínavé filmy. Jenom filmy, ve ktmeh stříká krev. Přesně tohle ti kluci chtějí. Hromada spi ciálních efektů, spousta punk rocku, který vylitá** do automobilových bouraček a záběrů s vraždami , to jako za starých dobrých časů v Římě. Hudebníci vyhrávali hlasitěji, když lvi v aréně požírali krotitele.“
Další připravená fráze, která nenabízela odpověď na Claiborneovu otázku. Předklonil se. „Pokud mí te takový pocit, proč jste vlastně napsal ten scénář' „Pro peníze." Roy Ames pokrčil rameny. „No, lo není pravda. Nebo jenom částečně. Něco jsem nu lom viděl. Šanci nabídnout divákům něco skutečného, místo toho, abych na ně zkoušel jenom nějaké laciné škváry. Nasypal si do kávy sladidlo. „Možná to pochopíte až si můj scénář přečtete."

„Pokusím se to přečíst," řekl Claiborne.

A pak, odpoledne v motelu, to opravdu udělal Začalo být parno a klimatizace naříkala, zatímco se slunce opíralo do západního okna. Claiborne si toho ale nevšímal, protože teď už ve skutečnosti v tomto pokoji nebyl.
 Nacházel se uvnitř scénáře. Ve světě vzdáleném tři tisíce kilometrů a dvacet let v minulosti.Text byl nevyvážený. Navzdory tomu, co Roy Adams říkal, se nepodařilo zcela eliminovat prvky,kterými podle vlastních slov pohrdal. Byla zde řada šokujících scén. A důraz byl kladen spíše na vraždu než na motivace.
Fungovalo to ale. Nevinná mladá dívka a prohnaný šílenec,to  byly stereotypy, byť oba působili přesvědčivě.Ta dívka možná nebyla tak úplně nevinná, ale šílenec byl lstivější než v jakémkoli filmu kdy dříve. Ve scénáři nebylo nic, co by nezaznívalo každý den ve zprávách. Claiborne si v této souvislosti vzpomněl na zabijáka ze Skici Row, Škrtiče z kopců, Zabijáky z dálnic a všechny další masové vrahy, jimž média dala airakljvnl přezdívky. Na jejich duševních poruchách ani činech ale nebylo vůbec nic atraktivního. Nemocní lidé. Posedlí vražděním, předávkovaní smrtí.Claiborne si povzdechl, když ho ta formulace napadla. Chytil se do pasti. Začínal již sám uvažovat jako scenárista. Jenže nyní šlo o to, aby všechny tyto věci ze scénáře odchytal. Aby umožnil dosažení kontrastu mezi zdáním a realitou, která by hovořila sama za sebe.
Když slunce zapadlo, rozsvítil lampu. Z aktovky vytáhl blok a začal si dělat poznámky.Klimatizace nyní hučela ve tmě, ale světlo lampy nad stolem mu vytvořilo kolem hlavy svatozář, zatímco čmáral do bloku a ztratil se v předpeklí, jež se nacházelo v jiném čase a na jiném místě. V Normanově světě.

Zaklepání na dveře jej vrátilo do reality.

„Ano?“ Vstal a vykročil ke dveřím. „Kdo je tam?“

„Tom Post.“

Claiborne otevřel dveře a starý muž se na něj zašklebil. „Tentokrát jsem nezapomněl zaklepat. Máte moc práce?“

„Ne.“ Claiborne zavrtěl hlavou. Ty starý slídile, co zase chceš?

„Všiml jsem si, že se tady svítí. Tak mě jenom napadlo, že bych se zastavil a nabídl vám pivo.“ Post kývl hlavou k plechovkám, které svíral v ruce. „Pozornost podniku." Přidušeně se zasmál.

Claiborne na moment zaváhal, ale tenhle zvuk byl signálem, který se naučil neignorovat. Chichotání, nervózní smích... to nebyla známka pobavení, ale snahy bránit se. Pokus skrýt skutečnou emoci. Co skrývá Tom Post?

„Pojďte dál.“ Claiborne ustoupil. „Podívám se, jestli je v koupelně čistá sklenička."

„Kvůli mně se neobtěžujte." Post zamířil k židli, položil plechovky na stůl a levým palcem udělal díry do víček. Podal jednu plechovku Claiborneovi, počkal, až si mladší muž sedne na okraj postele, a pak zvedl vlastní plechovku. „Na zdraví."

„Díky." Claiborne se napil.

„V počasí, jako je tohle, pivo bodne." Znovu ten přidušený smích. Šedozelené oči ale stále bloudily po místnosti, až se nakonec zadívaly na desku stolu.

„Scénář?" zeptal se. „Myslel jsem, že vy s touhle branží nemáte nic společného."

„Ne, nemám. Jenom to chci prolítnout pro jednoho přítele."

„Aha." Post naklonil znovu plechovku s pivem. „Co to je za příběh? Nebo bych se na to neměl ptát?"

„Není to žádné tajemství." Když to říkal, sledoval Claiborne vrásčitou tvář. „Když o tom tak uvažuji, mohlo by vás to zajímat. Hlavní postava je Norman Bates."

„Sakra, neříkejte." Tom Post se tentokrát nezasmál.

Claiborne se naklonil k němu. „Chtěl jsem se vás zeptat na tu vaši včerejší poznámku. Odkud víte o Batesově motelu?"

„Myslel jsem, že ho zná každý. Copak nečtete noviny nebo se nedíváte na zprávy v televizi?" Postův tón zněl spíš, jako by vysvětloval, než že se brání. „Vlastně tam bylo něco o tom, že Coronet dělá film o tomhle případu." Vrhl pohled směrem ke stolu. „Pokud tomu rozumím, tak ten váš přítel psal scénář."

„Přesně tak." Claiborne to řekl jakoby nic. „Vy jste psával pro filmy. Chcete se na to podívat?"

K jeho překvapení Tom Post zavrtěl hlavou. „Ztráta času. Dnešním filmům už nerozumím. Všechny ty scény se sexem. Lidé, kteří se pořád dokola válejí jeden přes druhého v postelích. Zkuste to dělat ve skutečnosti jako oni a skončíte s polámanými zády. A pak, když je po všem, tak ten hřebeček vyskočí zpod deky... a zatraceně, jestli na sobě nemá trenýrky! Takhle jsme to za mých časů nedělali."

Tentokrát už se zase ozval jeho přidušený smích. „Jistě, časy se mění. Vezměte si cenzuru. Vulgární slova jsou možná v pohodě, ale na jiná se musí zapomenout. Nebudete mi věřit, ale zkuste si třeba vyjít před lidi na veřejnosti a zazpívat si druhý verš písničky ,My Old Kentucky Home."

Začvachtal tekutinou na dně své plechovky. „Jídlo pod psa, filmy pod psa. Ti, co píšou, dnes mají příliš velkou moc."

„Takhle mi to ten můj kamarád neříkal," namítl Claiborne.

„Nemyslím filmy." Post dopil pivo. „Ale zamyslete se nad tímhle. Nějaký politik vstane a přečte projev. Jeho protivník přečte své stanovisko s opačným názorem. Nějaký televizní komentátor přečte zprávu, ve které vysvětluje, co přečetli ti dva. A tohle všechno — projev, reakce na něj i vysvětlující komentář - je dílem nějakých anonymních pisálků kdesi v zákulisí. A my tomu všemu říkáme ,zprávy."

O deset dní nebo snad deset měsíců či deset let později pak přijde jiný autor s knihou, která odhalí, že to všechno, co bylo předtím řečeno, jsou lži. A tomu se zase říká ,historie4. Takže když na to přijde, tak všichni autoři, ať už pracují s fakty, nebo fikcí, jsou profesionální lháři."

Postavil prázdnou plechovku na desku stolu. „Co takhle ještě jedno pivo?"

„Ne, díky." Claiborne pohlédl oknem na terasu ponořenou do tmy. „Měl bych se zvednout a zajít se někam najíst."

„Škoda že mě to nenapadlo dříve," zalitoval Post. „Když jsem si objednával večeři, měl jsem se vás zeptat, jestli se nechcete přidat. Musí to být pořádně deprimující, když člověk jí sám a je tak daleko od domova."

„To je v pořádku. Jsem zvyklý."

„Vy nejste ženatý?"

„Ne." Claiborne předešel dalším dotazům tím, že se postavil a zamířil ke skříni pro sako.

Tom Post zhasl lampu a následoval jej k bočním dveřím. „Tady kolem je spousta restaurací," řekl. „Ale můžete si taky něco nakoupit v supermarketu kousek odtud na ulici a nechat si to v lednici." Udělal gesto ke kuchyňské lince. „Je tam i nádobí a vařič. Hodí se, když si chcete udělat snídani."

„Díky za tip." Claiborne otevřel dveře a vyšel ven.

Post jej následoval a souhlasně přikývl, když mladší muž zavřel a zamkl. „Tak je to správně," řekl. „Snažím se dávat pozor, kdyby sem někdo přišel a chtěl se tady motat. Dnes ale člověk nemůže být nikdy dost opatrný."
Vykročil po terase směrem ke kanceláři. Claibome mu mávl na pozdrav. Vdechoval večerní vzduch s vůní kvetoucích jasmínů, jež sem doléhala od keřů lemujících boční uličku. Pak se otočil a zamířil k ulici, kde se vůně květů ztrácela v pachu výfukových plynů.
Vdechoval ten pach, dokud nedošel k malé restauraci o blok dál. Zde vystřídal smrad výfuků zápach dřevěného uhlí, cibulových kroužků a smažených hranolků. I tomu by ale dal přednost před odérem linoucím se z podpaží číšníka v červeném saku. Post měl pravdu. Bylo by lepší připravit si něco k zakousnutí v motelu. Člověk by měl věřit svému nosu.Jistě, ale co mohou sdělit další orgány? V uších mu stále zněl Postův nervózní přidušený smích. A když zavřel oči, vynořila se mu na sítnici vzpomínka na Torna Posta, který pozorně sledoval, jak zamyká dveře pokoje. Ten všetečný starý parchant.
Bylo za tím ale něco víc než jenom tohle. Kdesi v pozadí za jeho zvědavostí se ukrývalo ještě něco jiného. Post měl určitě rezervní klíč. Právě teď mohl být v jeho pokoji a prohrabávat se v Claibomeových věcech. Nebo listovat ve scénáři. Nedokázal zakrýt, jak moc se chtěl něco dovědět o jeho obsahu. Ale pak, když si toho Claibome všiml, se stejně usilovně snažil změnit téma hovoru. Proč?
Nech těch keců! Okřikl Claiborne v duchu sám se-be. Samozřejmě že se to dá vysvětlit. Staří lidé se často tak, rozpačitě chichotají prostě proto, aby odvrátili případné odmítnutí. Je to signál, který sděluje: „Podívejte, já nepředstavuji žádnou vážnou hrozbu. Nezlobte se na mne, že s vámi mluvím.“ A mnozí z nich se zajímají tak moc o záležitosti jiných lidí pouze proto, že v jejich vlastních životech zeje prázdnota.Musí to být bezútěšná existence pro člověka, který je stále ještě plný sil, ale může jen celé dny a večery sedět ve svém rozpadávajícím se motelu. Soudě podle toho, že na parkovišti nebyla žádná jiná auta, byl Claibome v tuto chvíli jeho jediným hostem. Nebylo divu, že Tom Post přinesl do jeho pokoje pivo, vyptával se a neustále něco žvanil. Ten stařík byl jednoduše osamělý.Buď tohle, anebo byl nebezpečně prohnaný. Co měla znamenat ta poznámka o tom, že všichni autoři jsou profesionální lháři?

Roy Ames byl také autor. Plný lehce plynoucích frází. Claiborne si vzpomněl na intuicí živené podezření, že všechny ty nablýskané bonmoty už někdy použil. Podobně jako to dělali nezaměstnaní herci bloudící od stolu ke stolu, chrlil i on své vtipy ve snaze vysloužit si pochvalu.Ale proč? Za současného stavu věcí mu muselo být jasné, že Claiborne je jeho spojenec. Sešel se s ním, aby ubrali scénáři na bmtalitě. Pokud to ale myslel vážně, proč už předtím víc nebojoval, aby to mohl udělat sám? Byl to především on, kdo byl odpovědný za násilí, které jeho text obsahoval.Mohlo se ale jednat o kamufláž. Norman ve scénáři byl svým způsobem výtvor Roye Amese. To on naplnil tuto postavu vlastními frustracemi, svou vlastní zlobou. A pokud chvíle, kdy to vše chrlil na papír, nebyly katarzí, mohlo se jednat o katexi - posílení podvědomého připoutání se k Normanově osobě. Což by mohlo být nebezpečné.Všichni autoři jsou profesionální lháři. Výrok pronesený jedním z nich. Což znamenalo, že se jedná rovněž o lež. Jenomže lžou všichni, včetně jeho vlastních pacientů, jejichž problém spočíval v tom, že nelhali pouze jemu, ale také sobě samým. Svým způsobem byli nejprofesionálnějšími lháři ze všech. A on byl profesionální objevovatel pravdy.Hledač pravdy. Opravil se. A jeho hledání nekončilo vždy úspěchem. Norman mohl posloužit jako ukázkový příklad.
Když dojedl a vyšel z restaurace, vykročil Claiborne po bulváru. Přistihl se, jak se automaticky, jakmile si vzpomněl na Normana, rozhlíží kolem sebe a hledá postavu, která zde nebyla.
Kolem uháněla osobní auta, dodávky a džípy doplněné občas motocykly proplétajícími se provozem. Mládí na lovu.Nikoli ale na chodnících. Claiborne pohlédl přimhouřenýma očima na hodinky. Bylo sotva devět, a on byl jediným chodcem v dohledu.
Navzdory cenám benzinu všichni jezdili. Chodit pěšky v noci po ulicích bylo příliš riskantní. Dokonce i policisté ve službě se pohybovali na čtyřech kolech. A potloukající se cizinci budili v jejich očích podezření. Takoví lidé, jako byl nyní on.Kráčel podél temných výkladních skříní a nahlížel do neosvětlených průchodů mezi domy, i když věděl, že jeho obavy jsou absurdní. Norman z žádného z nich nevyskočí. Norman tady neni. Anebo je?
K čertu s tím scénářem! Když ho přečetl, musel myslet zase na Normanovu touhu pomstít se. Msta mohl být motiv.Buď to bylo takhle, anebo celá ta věc představovala jednu velkou paranoidní falešnou představu. Pokud by.se sem Norman dostal před ním, měl by si už najít cestu do studia. V intervalech mezi svými psychotickými stavy byl nepochybně schopný připravit plán a podnikat kroky, jimiž by záměr vykonat pomstu naplnil. Jenže nyní všechno směřovalo k jedinému nevyhnutelnému závěru. Norman je mrtev. Byl to jen tenhle scénář, který ho teď probudil zase k životu.Přes to všechno si ale Claiborne uvědomil, jak zrychlil krok a jak pospíchá směrem k nákupnímu centru tyčícímu se před ním po levé straně. Zabočil na parkoviště. Byl vděčný za všechna ta světla, zvuky a přítomnost jiných lidí.Zatímco přecházel přes parkoviště, vyhodnocoval svou vlastní reakci. Lidé kolem něj nebyli tím jediným, čeho si teď ale všímal. To, co vnímal nyní, byly jejich automobily. Člověk je to, co jí, prohlásil Roy Ames. Možná by bylo přesnější říkat jste to, čím jezdíte. Člověk by mohl soudit druhé podle toho, jak se chovají za volantem.
Všiml si frenetického manévrování vozidel vjíždějících na parkoviště. Způsob, jakým agresivní řidiči bojovali o místo, jak se snažili dostat na uvolněná místa blíž ke vchodu do nákupního centra, zatímco ti ostatní po nich metali prostřednictvím klaksonů mechanické kletby. Pomačkané nárazníky již zaparkovaných vozů vypovídaly o předchozích střetech. Všeobecné pohrdání normální slušností pak bylo jasně patrné u těch, kteří obsadili místa v zóně absolutního zákazu parkování.V samotném nákupním centru pak všechno běželo podle naprosto stejného stereotypu. Staré dámy s vlasy nabarvenými naoranžovo mačkaly pomeranče u pultu s ovocem a zeleninou a bezstarostně blokovaly svými nákupními vozíky cestu ostatním. Bosí somráci v tričkách bez rukávů, kteří sem přišli snad z pláže, si proráželi cestu mezi regály a používali vozíky jako zbraň. Manželské páry vytlačovaly osamocené nakupující od regálů s akčními nabídkami, třebaže ve většině případů to byly maminy s buldočími čelistmi, které přebíraly iniciativu, zatímco mírně povadlí tatíci jen pokorně postávali stranou. Jsou tady taky jenom proto, aby platili.
Claiborne si vzal krabici mléka z chladicího regálu s mléčnými výrobky a otřel se přitom o jakéhosi mladého Japonce v blůze ze síťoviny. Mladík zasyčel a potřásl hlavou, až mu začaly zuřivě poskakovat náušnice.
U pultu s lahůdkami si vybral balíček studeného nářezu. Když se probíral sýry balenými v celofánu, našel malý kousek, ale když po něm sáhl, protáhl se kolem něj zezadu had a jeho kořist mu sebral. Otočil se a hleděl do tváře vesele se šklebící dívce ve volném tričku s heslem Jdi se bodnout.
Přešel do dalšího oddělení. Tam se zastavil, aby si vzal tucet vajec. Trpělivě čekal, dokud si hospodyně ve středním věku a s natáčkami neotevřela krabičku, aby zkontrolovala obsah, zatímco mezi rty žmoulala cigaretu.
Stoupal z ní štiplavý kouř a Claiborne se odvrátil. Vajíčka mu byla najednou ukradená, obejde se bez nich. V tuhle chvíli už chtěl jen odejít. Za sebou měl dlouhý den a byl unavený. Unavený z lidí. Unavený z hluku, ze světel a z celého toho chaosu. Vlezlý nápor zesílené hudby ho ohlušoval a v přespříliš jasném světle zářivek začínal vidět rozmazaně.
Když došel k pultu s pečivem, vrhl podrážděný pohled směrem vzhůru ve snaze vypátrat zdroj nepříjemného zvuku. Jenže velké kotouče visící v pravidelných rozestupech mezi stěnami a stropem nebyly reproduktory. Jejich lesklý povrch odrážel pohybující se zákazníky dole pod nimi. Byla to zařízení namontovaná na odhalování zlodějů. Když se podíval nahoru, do očí mu zablýskaly dlouhé, jasně svítící zářivky.
Claiborne odvrátil pohled. V tu chvíli se ale jeho oči zastavily na dalším zrcadle, upevněném přímo za ním. Bylo nastavené tak, aby se v něm odráželi lidé přicházející k levé pokladně na začátku obchodu.
Právě nyní se oním prostorem ale pohyboval jediný člověk. V následující vteřině se dotyčný podíval nahoru a Claiborne uviděl jeho tvář.
Tvář Normana Batese.

19 

Claiborne zakormidloval s vozíkem na stranu a vyrazil uličkou směrem k přední části obchodu. Pak uhnul zase doprostřed, aby se vyhnul houfu blížících se zákazníků, kteří se na něj rozladěně zamračili, když proběhl kolem nich.Jejich podráždění skoro nevnímal. Byl to Normanův obraz, který jej hnal k pokladně, jíž však stačilo snad třicet sekund, aby k sobě přilákala frontu zákazníků s vozíky.

Norman byl ale pryč.Claiborne zastavil, přejel pohledem po neznámých tvářích a pak si prorážel cestu frontou, až se nakonec ocitl tváří v tvář tupě se tvářící blondýnce v pokladně, se žvýkačkou v puse.

„Kde je?“

Její zadumaný výraz zmizel a blondýna k němu zvedla pohled.

„Váš poslední zákazník... Byl tady sotva před minutou... “

Pokrčila rameny a automaticky obrátila pohled k nejbližšímu východu. V tu chvíli si už ale Claiborne prorážel loktem cestu kolem pokladny a rozběhl se ke dveřím.

Parkoviště bylo nyní skoro plné. Automobily přijížděly a odjížděly, zákazníci courali po otevřené ploše. Claibome přelétl pohledem prostor a hledal povědomou postavu. Pak zamířil ven na parkoviště a hledal automobily, které by se právě chystaly odjet.Byly zde tři - ne čtyři - a pak ještě jeden, dost daleko po pravé straně. Spěšně k němu vyrazil, když vůz prudce zacouval do volného pruhu a pak se rozjel vpřed. V záři světel dopadající na parkoviště shora uviděl za předním sklem ženskou tvář. Vedle ní se rýsovala zakulacená silueta dětské hlavičky.

Obrátil se a vydal se do středu parkoviště. Vzápětí uskočil, když se za ním ozval zvuk klaksonu. Ustoupil stranou právě včas, aby kolem něj prolétla plážová bugina. Burácení jejího motoru se mísilo s klením řidiče s knírem, který máchl do vzduchu rukou se zdviženým prstem.

Claiborne ztěžka oddechoval a rozhlížel se dál po parkovišti. Věděl ale, že je to už jen ztráta času. Norman zmizel.Ale kam?Pokud se tady objevil, muselo to znamenat, že bude zalezlý někde poblíž, možná v některém z dalších motelů roztroušených po celé délce bulváru.Dokázal by je všechny obejít? Byly jich desítky, nepočítaje velké hotely. A Norman se docela jistě nezapsal pod skutečným jménem, pokud se tedy vůbec zapsal. Identifikace všech mužů, kteří se ubytovali v některém motelu během posledních tří dnů, by byla neuvěřitelně náročná akce dokonce i pro policii. Akce, jakou by policisté nepochybně odmítli provést, pokud jim Claibome nemohl nabídnout nic konkrétnějšího než slova.Jistě, já si uvědomuji, že ten muž je obecně pokládán za mrtvého, ale já jsem ho viděl tady v supermarketu. Ne, nemluvil jsem s ním. Byl vpředu v obchodě, a já jsem byl vzadu. Neviděl jsem ho vlastně přímo. Zahlédl jsem ho v jednom z těch zrcadel, co tam visí nahoře. Ale jsem přesvědčený —

Ztracený případ. Claiborne si povzdechl. Nemohl udělat nic jiného než se vrátit do supermarketu, vzít si vozík a zaplatit.Když se vracel pěšky do motelu s koupenými potravinami, ostražitě se rozhlížel. Prohledával pohledem pruhy světla a stínu táhnoucí se ulici. On Normana viděl. Avšak viděl také Norman jeho? Sledoval jej Norman do obchodu? A sleduje ho i v tuto chvíli?V temnotě se nic ani nepohnulo.I tak se mu ale ulevilo, když se dostal na pokoj. Zamčené dveře se po otočení klíčem otevřely, a když rozsvítil, nevidě] nikde jedinou stopu, že by zde v tuto chvíli někdo byl. Nebo že by sem kdokoli vnikl během jeho nepřítomnosti.Pokud Norman nevěděl, kde se ubytoval, byl zde Claiborne v bezpečí. Aspoň prozatím. Kromě toho trvala stále možnost, že se při identifikaci dotyčného spletl. Hluky, světlo, únava, napětí... To vše mohlo vyústit v omyl. Což je přesně to, co by mu řekli na policii. A právě to by nejspíš pověděl i on sám, kdyby mu podobný zážitek líčil některý z jeho pacientů.Za daných okolností nemělo smysl, aby o tom mluvil s Drjscollem nebo s kýmkoli jiným. Pokud by jim chtěl říci, co viděl, nebo co si myslel, že viděl, oslabil by tím jen svou pozici, pokud by současně nenabídl důkaz. V tuto chvíli bylo nutné postupovat opatrně. Mít se na pozoru a čekat. A nadále zdůrazňovat potřebu bezpečnosti. Pokud je Norman zde, dá o své přítomnosti již záhy vědět.Pokud je Norman zde.Claiborne vybalil nákup. Uložil potraviny, převlékl se do pyžama a ulehl do postele. Poslouchal klimatizaci, jak na něj šeptá: Norman. Tady. Něco. Plánuje. Kde? Co?Díky Bohu, že se rozhodl zůstat. Aspoň může vše sledovat s nastraženýma očima a ušima a dělat ostatním strážného anděla.Když pak ale podléhal spánku, vynořila se ještě jedna otázka.Kdo ale ochrání jeho, pokud se Norman rozhodne konat?Na tuhle otázku neznal odpověď. Věděl jen, že ať už se stane cokoli, bude to brzy.

20 

Kancelář Roye Amese se nacházela ve stejné budově jako Driscollova. O jakékoli podobnosti mezi nimi se však nedalo hovořit. Stísněný kamrlík s jediným oknem byl menší než producentova osobní koupelna.

A v žádném případě tak luxusně vybavený.Když Claiborne otevřel dveře, našel Amese, jak už  sedí za stolem mezi dvěma kartotékami a jednou další židlí. Podle všeho byl na podobně stísněné podmínky zvyklý. Ať už trpěl jakýmikoli problémy, klaustrofóbie mezi ně nepatřila. Claiborne zamrkal do ranního slunečního světla proudícího sem oknem, kývl na pozdrav a položil  na stůl svůj výtisk scénáře.    

Ames se na něj vyěkávavě podíval. „No tak, co si myslíte?" zeptal se.

Claiborne zaváhal. Znovu v duchu uvažoval, jestli má prozradit zážitek z předchozího večera. Nemělo ale smysl nic riskovat. A právě teď byl prioritou scénář.

„Mám k tomu tady pár poznámek,“ odpověděl Claiborne. „Kdybyste šije chtěl projít

„Skvěle."

Claiborne otevřel aktovku a vytáhl žluté stránky papíru. „Doufám, že přeluštíte můj rukopis."

Ames to zvládl.Jeho oči rychle přelétaly po popsaných listech papíru, aniž by dávaly znát, co si Ames myslí. Ale pro Claibomea nebyl problém rozpoznat jeho reakce. Už dávno zjistil, že ústa bývají nejvýřečnější v okamžicích, kdy mlčí. A Amesova ústa nebyla výjimkou. Zprvu se jeho rty stočily konečky nahoru v lehkém pousmání. Potom, jak četl dál, se rty stáhly. A nakonec se horní ret ohrnul do zamračeného výrazu.

Nastala chvíle, aby do toho Claiborne vstoupil. „Prosím, nezapomínejte na jedno. Já nekritizuji psaní. Jde mi jen o obsah. O to násilí."Ames k němu vzhlédl. „My tady hovoříme v jiných termínech. Jako třeba kasovní úspěch."

„To vím. Ale myslel jsem, že právě tomu jste se vy snažil vyhnout."

„To ano. V první verzi." Ames byl v defenzivě. „Většina věcí, proti kterým máte námitky, je práce Vizziniho. On to částečně přepsal a Driscoll mu to schválil."

„V tom případě mám pocit, že tady marním čas," odtušil Claiborne. „Jako odborný poradce jsem myslel, že jsem ten, kdo by měl navrhovat změny."

„Technicky vzato ano. Navrhovat. Jistě. Ale Vizzini má taky slovo. Schvaluje scénář, obsazení, řídí práce. Už jsem vám říkal, jak trval na Jan jenom proto, že se tak podobá Mary Craneové."

„To je další věc," promluvil znovu Claibome. „Zaznamenal jste moje připomínky k jejím scénám?"

„Ano, všiml jsem si jich," pronesl Ames upjatě a Claiborne mu rychle skočil do řeči.

„Mám dojem, že její postava vychází trochu moc jednoduchá. Poněkud jednorozměrná."

„Jistě. Působí to tak.“ Ames pokrčil rameny. „Když to musíte vědět, tak jsem to takhle napsal záměrně. Jan není připravená hrát nic náročnějšího. I když si to myslí. A já chci zabránit tomu, aby to zmrvila. Ona vám možná připadá hodně silná, ale když ji poznáte lepe, zjistíte, že se za touhle maskou ukrývá někdo úplně jiný.“

„To doufám,“ podotkl Claiborne. „Vlastně jsem na ni dneska narazil na parkovišti. Pozvala mě dnes na večeři.“

Ames neodpověděl, ale to, jak se náhle sevřely jeho tiché rty, mluvilo za něj.

A totéž říkal i Claiborneův vnitřní hlas. Když je řeč o tom, jak se něco dá zmrvit... Proč mu musíš říkat tohle? Je jasné, že mu ta dívka není lhostejná. Ty potřebuješ spojence, a teď tady máš žárlícího soka.

Rychle se usmál, aby tak naznačil, jak je mu to, co právě prohodil, lhostejné. „Ale to není důležité. My musíme - jakže vy to tady říkáte? — ten scénář učesat. Pokud ho chcete upravit podle návrhů, které jsem naznačil

„Naznačil?" Ames už dával otevřeně najevo odpor. „Všechny ty řeči o potlačování... o latentním obsahu... o formování důsledků reakcí... Mně to připomíná lékařskou zprávu!"

„Omlouvám se. Já jsem se jen snažil —“

„Nesnažte se mi tady malovat žádné grafy. Vy si chcete hrát na doktora, že?" Ames potřásl hlavou. „Psychiatři jsou jako ekonomové, meteorologové, seismologové. .. Banda lidí, kteří se snaží něco odhadovat s pomocí přístrojů. Jednou vás cvokaře nahradí počítače."

„Proč ne?" Claiborne zachovával klid. „Jenže v tuhle chvíli nám to nepomůže. Klidně budu souhlasit s tím, jak jste pojal roli Jan. Podstatné aleje eliminovat něco z toho násilí."

„Nepřipadá v úvahu. Říkal jsem vám, že Vizzini to tam chce mít.“

Claiborne pokrčil rameny. „Pak musíme změnit to, nač se klade důraz.“

„Co má zase znamenat tohle?"

„Skutečný problém s tímhle typem filmů není samotné násilí. Jejím postoj k násilí. V tom dnes spočívá nebezpečí. V tom, jak je asociální jednání využíváno coby konečné řešení všech problémů. Hrdinové, antihrdino-vé nebo darebáci. Všichni vítězí tím, že berou zákon do vlastních rukou. Klidně můžeme nechat Normanovo chování takové, jaké je, aniž bychom otupili ostří jeho nože nebo utírali krev. Ale neospravedlňujme je.“

Ames poslouchal a Claiborne rychle pokračoval. „Řekněme konečně jedenkrát pravdu. Vyjádřeme jasně, že vraždou se nic nevyřeší. Není to nic hrdinského. A Norman Bates není někdo, komu bychom měli závidět a kdo by se měl napodobovat. Pokud budete mít tohle na paměti, nemusíte toho vlastně moc přepisovat. Chce to jen lehký posun v důrazu, abychom ho ukázali jako trýzněného člověka poháněného svými vlastními sklony, jehož chorobné jednání mu přinese nakonec namísto uspokojení jen utrpení."

„A tohle je to vaše velké řešení?" zašklebil se Roy Ames. „Přetočit hodiny o padesát let do minulosti, abyste řekl divákům, ,zločin se nevyplácí?“

„Možná je načase právě to udělat. Před padesáti lety bylo sakra méně vražd. A ty, k nimž docházelo, se odbývaly hlavně mezi profesionálními zločinci. Teď je z toho soutěž amatérů. Adepti na teroristy, kluci z ulice... všichni bojují o své postavení pomocí vraždění. Protože naše filmy, naše televize, naše knihy a hry jim říkají, že násilí se vyplácí."

„Slyšel jste už někdy o ,generaci já‘? Tohle dneska prodává."

„Nikoli výhradně. K čertu s tím! Já nejsem žádný pánbíčkář, ale vím, že Bible je pořád bestsellerem číslo jedna. A tam se to říká jasně a nahlas: ,Mzdou hříchu je smrt."

Ames se na něho dlouze zadíval. Ted’ už to nebyl pohled žárlivého nápadníka. Jeho zájem se nyní soustředil na největší lásku každého autora - na dílo, které měli před sebou. „Já to chápu. To, co vy tady nadhazujete, je přesně totéž, co dělal starý dobrý Cecil B. DeMille, aby obešel cenzory. Klidně ukazujte orgie, ale nezapomeňte taky ukázat důsledky. A vy máte, pokud jde o ty změny, pravdu. Jediné, co tenhle scénář potřebuje, jsou scény, v nichž by se ukázaly Normanovy reakce. Méně morbidní radosti a více žalu.11 Odmlčel se. „Jsem s vámi zajedno. A cítil se tak Norman skutečně?"

Claiborne zvolna přikývl. „Za celou svou profesní kariéru jsem ještě nikdy neviděl nešťastnějšího člověka."

Roy Ames povzdechl a znovu vzal do ruky scénář.

„Takže abych se dal do práce. Někdy zítra bych měl ty stránky mít, jestliže nenarazím na nějaké problémy..."

„Pokud ano, zavolejte mi.“ Claiborne zamířil ke dveřím. „Teď už vás nebudu otravovat."

Opustil kancelář a vykročil dál    chodbou. Poprvé od předchozího večera v něm začala ožívat naděje.

Aspoň, část z toho, co si dal za cíl, se podařilo spinit. Scénář bude vylepšen, a on opětovně získal přízeň Roye Amese.Nikoli však Normanovu. To byl problém. Pokud by se s ním mohl posadit a promluvit si, všechno rozumně probrat, vysvětlit mu, že scénář bude upraven a že v něm nebude nic,čeho by se on musel bát nebo co by mohlo vyvolávat jeho odpor... možná - ale skutečně jen možná — by to mohlo pořád ještě zafungovat dříve, než se něco stane.Až na to, že by musel Normana najít.Kde?Jehly v kupce sena. Hledat je bývá ztráta času. Nejsnadnější způsob, jak je vytáhnout, spočívá v použití magnetu.

Claiborne vyšel ven na ulici táhnoucí se studiem a v tu chvíli mu to došlo.Tohle byl ten magnet. Samotné studio — tohle je magnet, který sem Normana přitáhl.Nebylo třeba dělat si starosti s pátráním — ať už by je vedl on sám, nebo policie. Norman přijde až do studia. Pokud dosud nic nepodnikl, mohlo by to znamenat jen to, že teprve dorazil. Ted’ už ale byl na scéně, a jestliže se dostane až sem...

Claiborne přelétl pohledem ulici ve směru k hlavní bráně. Stál za ní člen ochranky, který kontroloval přijíždějící automobily. Byly zde samozřejmě i další vstupy. Už je prověřoval a věděl, že všechny jsou podobně chráněné.

Což ale nic neznamenalo. Norman by se nepokusil proniknout přes bránu.Claiborne se obrátil a zamířil k zadní části areálu. Pohledem zalétl ke zdi lemující studio, kterou měl po levé ruce. Byla z poctivého zdivá. Vysoká a silná. Na tloušťce ale nezáleželo. Norman si nebude skrz zeď probourávat tunel a výška sama o sobě nepředstavovala záruku bezpečnosti. Každý, kdo by měl lano a žebřík, by dokázal jednu z těchto zdí ve tmě zdolat, aniž by si ho kdokoli všiml. Pozemek byl střežen v noci stejně jako ve dne, ale jakmile by se někdo dostal nahoru na zeď, byla by pro něj hračka počkat, až strážný poodejde jinam, spustit se na zem a najít si pak někde ve studiu vhodný úkryt.Nyní Claiborne procházel kolem shluku betonových staveb, v nichž se nacházely kanceláře, sklady kulis, garáže, sklady kostýmů a maskémy. Mnohé z těchto staveb měly vnější schodiště, vedoucí do projekčních místností a střižen. Zboku u těchto staveb stály zešikma zaparkované dodávky, návěsy, karavany a nákladní automobily. V pozadí za tím vším se tyčila zvukově izolovaná studia s propletencem vyvýšených můstků a úložných prostor .Když zabočil doprava a zamířil dál k zadní části areálu, narazil na prázdný, nikým nestřežený opuštěný prostor zaplněný kulisami pro natáčení exteriérů. Byla zde westernová ulička s barem, stájí, skladem jídla, hotelem, tančímou, bankou a kanceláří šerifa. Za ní se rozkládalo maloměstské náměstí lemované přátelsky působícími fasádami bílých domů, rozptýlenými mezi trávníky a keři. Kostelík s vysokou věží. Hudební pavilón v zalesněném parku. O kousek dál se pak táhla velkoměstská ulice s obchody, divadly a obytnými činžovními domy. O kus dál pak následovalo ještě půl tuctu menších ostrůvků cizokrajně vyhlížejících kulis.Všude kolem se nabízely miliony skrýší a žádná ochranka by je nikdy nedokázala všechny ohlídat. Jakmile by se Norman dostal přes zeď, musel by se už jen stále přesouvat z místa na místo, aby zůstal mimo dohled. Klidně se to mohlo stát. Podle toho, co Claiborne věděl, mohl už Norman bez problémů přespat třeba v posteli z filmů o Andym Hardym. Již nyní mohl být v areálu studia.Jestliže pro něj bylo studio magnetem, stalo se současně i kupkou sena nabízející mnohem více úkrytů než svět tam venku. A případná jehla by zde byla v bezpečí, ovšem o to nebezpečnější pro všechny ostatní. Jehly bývají ostré a každá má ucho. A uši mám i já, pomyslel si Claiborne. Dávat pozor a čekat. Tohle nebyla pravá chvíle, aby šířil paniku. Nemůže to udělat, pokud nebude mít něco hmatatelného, co by podpořilo jeho podezření. Dokud si nebude jistý.

Obrátil se a zamířil zpátky, kolem zvukotěsné haly. Studio číslo sedm po jeho levé ruce bylo otevřené a obrovské posuvné dveře byly zajištěny proti zavření. Veden náhlým impulzem přistoupil blíž a nakoukl dovnitř. V půlkruhu slunečního světla uviděl betonovou podlahu, po níž se plazily smyčky kabelů jako hadi. Rozlehlý prostor nahoře a dál vzadu se ale utápěl ve stínu.Claiborne prošel dveřmi a snažil se přizpůsobit zrak přítmí, které uvnitř panovalo. Měl pocit, že tohle prostředí dosud nikdy neviděl. Snad jen v nějakých filmech o filmech. A pak už pouze coby pozadí natáčených scén. Nyní se tady ale nic nedělo. Panovala zde jen samota a ticho.

Popošel ještě více dopředu a přejížděl pohledem po tmavém obrysu zaoblené střechy vysoko nad chodníky. Až dosud si vůbec neuvědomoval gigantické rozměry haly. Studio bylo dlouhé jako celý blok a vyvolávalo pocit sklíčenosti. Připomínalo dávné hangáry pro vzducholodě Zeppelin, či snad vnitřek katedrály zasvěcené jakémusi podivnému bohu temnot.Tma ale nebyla úplná. Za barikádou kulis v podobě zdí z latěk a sádry, ukotvených v dřevěných podpěrách, zahlédl záblesk mdlého světla. Holá žárovka kývající se na drátu visícím z kovového roštu nahoře. Prostor, jejž žárovka ozařovala, byl ohraničen dalšími stěnami vytvářejícími tři plochy smontované k sobě postupně pod pravými úhly.

Claiborne k nim zamířil. Po pravé ruce minul několik místností sloužících jako šatny. Jejich dveře byly zavřené a ven pod nimi neprobleskoval ani náznak světla.

Milion úkrytů.Vykročil k nejbližší šatně. Před dřevěnými schůdky vedoucími ke dveřím zvolnil krok.Co když má pravdu? Co když se skutečně díky souhře bláznivých okolností ocitne tváří v tvář Normanovi, který se krčí ve tmě tam na druhé straně dveří? Který se tam krčí a čeká.Claiborne zaváhal a jeho mysl se okamžitě ozvala. Na co čekáš? Zatraceně, proto tady přece jsi, nebo snad ne? Abys ho našel?Zvolna stoupal po schodech. Žádné strachy. Pokud je tam, má strach. Má stejný strach jako ty.Znovu se zastavil. Opravdu se bál. Přiznával to. Jeho napjaté svaly nabízely jasný důkaz. Ve vlasech ho to svědilo a pod paží mu vytékal pot.

Strach byla normální reakce a on to dokázal akceptovat. Byla by ale i Normanova reakce normální? Pokud se Norman začal bát, oháněl se kolem sebe zbraní. A kdyby tady nějakou zbraň měl ...Tomuhle problému jsi stál tváří v tvář i v minulosti. Riziko povolání. Patří k téhle práci. Až na to, že nic podobného se nestane. On tady není. Nemůže tady být. Pokud se vezme v úvahu, že si mohl vybrat z milionu jiných úkrytů.

Claiborne se natáhl po dveřích.A uslyšel jakýsi zvuk.Byl docela slabý. I tady, uvnitř haly, kde se ozvěna nesla jako v jeskyni, to byl spíš jen náznak. Zašustě-ní, po němž následovalo zavrzání.

Neozývalo se to ale zpoza dveří. Zdroj onoho zvuku se nacházel dál v hale, v onom ozářeném prostoru.

Otočil se, sestoupil ze schodů vedoucích k šatně. Nyní zase panovalo ticho narušované jen tichým šoupáním jeho kroků o beton, když znovu vykročil vpřed. A pak se i to ještě dále utišilo, když zpomalil. Dál s; pohyboval jen tiše a obezřetně. Cítil vlastní strach a napínal smysly ve snaze znovu zaslechnout to zašusténí a zavrzání.

Nic.Došel k otevřenému prostoru napravo od kulisy složené ze tří stěn, nad nímž visela žárovka. Tam se zastavil a zadíval se dopředu.Nikdo se tam na světle nepohyboval. Prostor kolem kulisy byl opuštěný.

Pomaličku vykročil kolem stěn tyčících se po jeho obou stranách, směrem do obdélníkové místnosti dál před ním. Když do ní vstoupil, cosi se změnilo. Sklopil pohled a uviděl, že má pod nohama koberec. Červený vyb edlý koberec, jaký se už najde jen ve starých domích, kde žijí staří lidé ignorující, jak plyne čas.

A on nyní v takovém domě byl. Stál nehybně v pokoji, kde se také čas zastavil.Claibonie se letmo podíval na staromódní prádelník a toaletní stolek. Jejich desky byly přeplněné drobnostmi, jež měly připomínat dávno minulý včerejšek. Pozlacené hodiny, porcelánové figurky, jehelníček, zdobené zrcadlo, voňavky v lahvičkách se skleněnými zátkami. Všechny tyto předměty spolu s letmým pohledem na části oděvu na ramínkách v otevřeném šatníku mu sdělily ještě předtím, než uviděl postel, že se nachází v dámské ložnici.

Postel stíla v protějším pravém rohu za houpacím křeslem s vysokým opěradlem, které bylo otočené k oknu ukrývajícímu se ve stínu po levé straně. Popošel ještě o něco dopředu a přejížděl pohledem po siluetě sloupkové postele. Obdivné se zadíval na ručně vyšívaný přehoz. Když se ale dostal ještě blíž, všiml si, že přehoz je zastrčený jen tak ledabyle a že je vidět kousek dvojitého polštáře. Ve spontánní reakci se naklonil a přehoz stáhl. Spatřil zažloutlé prostěradlo poseté hnědými fleky. A také výmluvný doklad toho, že zde ještě nedávno kdosi byl: výraznou prohlubeň, která mohla vzniknout jen tak, že na této posteli někdo po dlouhou dobu spočíval.Někdo.Něco.Claiborne věděl, kde se nachází. Nikdy tohle místo neviděl a nikdy dříve tam nebyl. Slyšel a četl o něm ale dost, aby poznal, co to musí být.Ložnice Normanovy matky.

Bylo to samozřejmě zde, kde po celá léta leželo mumifikované tělo paní Batesové, uchované zásluhou Normanova krutého využití jeho schopností preparátora. Leželo tam, aniž by se ho kdo dotkl a aniž by měl kdokoli jiný sebemenší podezřeni, zatímco Norman udržoval iluzi, že matka stále žije - coby duševně nemocný invalida, a proto nucené setrvávající ve svém pokoji. Byl to ale Norman sám, kdo podlehl šílenství a kdo přebíral její osobnost, když vraždil. Nosil její šaty a mluvil jejím hlasem. Zde, v jejím pokoji.Ne, tohle není ten pokoj. To jsou jenom kulisy.Claiborne stvrdil realitu dotekem. Znovu přetáhl přehoz, aby zakryl prohlubeň. Vlasy se mu ale naježily, když to dělal, a nedokázal zahnat představu, která se mu drala na mysl.

Jaké to muselo být pro Normana, když žil v tom skutečném domě, sedával noc co noc ve skutečné ložnici a mumlavě si povídal s matkou?Mami, mami -

A pak uslyšel znovu ten zvuk. Zavrzání a zašustění.Obrátil se, když se stíny pohnulyVrzání vydávalo houpací křeslo s vysokým opěradlem obrácené k oknu. A zdrojem šustivého zvuku byly šaty, které na sobě měla stará žena, jež vstala z křesla a neslyšně se začala pohybovat směrem k němu.

Když vykročila ze stínu, její šedé vlasy se zatřpytily. Ústa měla zkroucená do děsivého výrazu. Její ruce se zvedly, dlaně zašmátraly na hlavě a pak jí spadla paruka.

Claiborne hleděl na šklebící se tvář. Tvář, kterou viděl tolikrát na filmovém plátně.

Na tvář Paula Morgana.

21 

Claiborne seděl u baru v podniku Kohoutí ocas. Stále ještě usrkával první pivo, zatímco Morgan si objednával už druhý drink.V přiléhavých džínách a tričku do véčka, které odhalovalo zlatý medailónek rýsující se na chlupaté hrudi, Morgan ničím nepřipomínal shrbenou starou ženu v přítmí kulis uvnitř natáčecí haly.

„Omlouvám se vám za to,“ řekl. „Nechtěl jsem vás vyděsit."

„Zapomeňte na to. Nemusíte se mi pořád omlouvat." Claiborne si poposedl na barové stoličce. „Já jsem především v těch místech neměl vůbec co pohledávat."

„Ani já ne.“ Morgan sáhl po své sklenici, když ji před něj barman postavil. „Byl to Vizziniho nápad."

„Toho režiséra?"

„Nejsem na takové role zvyklý. A on chce, aby tyhle scény v ženských šatech vyzněly fakt přesvědčivě. Aby to nevypadalo, jako že jsem si jenom oblékl ty šaty a vzal paruku. Jde taky o chůzi a gesta. O celek. A mě napadlo, že dělat to v kulisách mi třeba pomůže zvyknout si na ten pocit. Co myslíte?"

Claiborne se smutně pousmál. „No mne jste každopádně dostal.“

Morgan zvedl sklenici a napil se. Takový verdikt jej očividně potěšil.

Claibornea napadlo, jak dalece by Morgana asi potěšilo, kdyby věděl také o výhradách, jež si nechal pro sebe. Morgan byl v převleku za starou ženu skutečně přesvědčivý. Hrát Normana by ale bylo něco docela jiného. Bez nalíčení zůstával stále uvězněn ve své vlastní image, snadno identifikovatelný.

Jakoby na důkaz toho, nač Claiborne právě myslel, vstala v jednom z blízkých boxů dívka, která tam seděla se skupinou kamarádek, a zamířila k baru. Mladičká kráska. Měla lesklé kaštanové vlasy a hnědé oči, jejichž barvu zdůrazňovalo oblečení, jež měla na sobě. Volné bílé kalhoty a blůza zvýrazňovaly buclaté, ještě dětské tváře, ale současně již i zaoblená pučící ňadra. Byla zde nejspíš jako turistka a bezpochyby ještě neměla šestnáct.

Claibornea ignorovala a oslovila rovnou jeho společníka. „Promiňte mi,“ spustila, „ale nejste vy Paul Morgan?"

Herec položil sklenici, obrátil se a obdařil ji svým tak známým úsměvem. „A co myslíte vy?“ zeptal se.

Dívka před jeho pohledem sklopila oči. Pak zvedla ruku svírající malý památník ve vazbě z imitace kůže a kuličkové pero. Chvění její ruky bylo takřka nepostřehnutelné, ale to, jak se jí třásl hlas, se nedalo přeslechnout. „Kdyby vám nevadilo - mohl byste mi dát autogram?11

Morganův pohled se soustředil na dívčinu blůzku. „Vy ode mne můžete mít všechno, co mám,"odvětil. Začervenala se a jeho veselý úšklebek o něco změkl. „Ale no tak, zlato, nebuďte nervózní."

Uvolnila se, uklidněná změnou výrazu v jeho tváři.

"Odkud jste?“ zamumlal.

„Z Toleda. S kamarádkami. Jsme tady na výletě." Plaše se usmála a ohlédla se k jejich boxu. „Přemluvily mě, abych šla. Doufám, že vám to nevadí."

„Žádný problém." Sáhl po památníku a otevřel ho na čisté stránce. Pak si vzal z její ruky propisku. „Jak se jmenujete?"

„Jackie. Jackie Sherboumeová."

„Můžete mi to vyhláskovat?"

Vyhověla a on se jí podepsal přes celou stránku energickým zdobným písmem. Zatímco psal, významně na ni mrkl. „Tak, tady to máte." Zavřel památník a vrátil jí ho spolu s propisovacím perem.

„Děkuji vám," řekla.

„Bylo mi potěšením."

Dívka odešla a Morgan se otočil, aby se znovu chopil skleničky. Claiborne se díval za dívkou, jak začala brebentit se svými kamarádkami a všechny zamířily k východu.

Morgan si lokl drinku. „Něco nebylo v pořádku?"

Claiborne odmítavě pokrčil rameny. Jeho gesto ale nemělo žádný význam, protože předtím viděl věnování, které Morgan napsal ke svému autogramu. Jackie Sherbourneové, která to tak skvěle umí s pusou.

Ubohé. Claiborne byl na chvilku v pokušení to Morganovi povědět. Sám sobě slíbil, že to později, až bude vhodná chvíle, udělá. Teď ale ne. Nyní potřeboval spojence. Ten scénář -

„Stojí za starou bačkoru, pokud chcete vědět, co si myslím." Morgan o něm právě mluvil. „Nemyslete si, že jsem tak blbý, abych nepochopil, o co Amesovi jde, když všechny scény píše pro tu holku, aby posílil její roli. Jenže ona na to nestačí. Proč s ní ale Driscoll podepsal smlouvu, to zatraceně vůbec nechápu. Musel se totálně zbláznit."

„Nabyl jsem dojmu, že za obsazení té role je odpovědný režisér,“ namítl Claiborne. „A koneckonců, ona se opravdu podobá Mary Craneové. A on se zase snaží o realismus."

„Tak jak do toho potom zapadám já, když hraji ga-ye?“

„Nikoli gaye. Transvestitu."

„Ale Norman si myslí, že je svoje vlastní matka

„Součástí jeho osobnosti nemusí být nutně homosexualita. Snad kromě podprahové úrovně."

„Tak co v tom teda je?" Morgan se zamračil. „Přeskočte učené termíny a řekněte to na rovinu. Jaký byl opravdu Norman Bates?"

Claiborne pokrčil rameny. „V mnoha ohledech jako vy nebo já," odpověděl. „Pokud bychom byli zbaveni vlastní identity, zredukováni na případ označený číslem, zamčeni do místnosti, která je ve skutečnosti cela, podřízeni druhým, obklopeni lidmi s úchylkami a trpícími pominutím smyslů

„O tom všem vím." Paul Morgan mluvil tichým hlasem. „Já jsem ve cvokámě chvíli byl."

Všiml si nechtěného záblesku překvapení v Claiborneových očích a rychle pokračoval. „Nechápejte mne špatně. Já jsem nebyl cvok. Šel jsem tam dobrovolně, před několika lety. Zůstal jsem tam měsíc, jen abych si odvykl od chlastu." Morgan zvedl sklenici a dopil zbytek vody z rozpuštěného ledu. „Nezabralo to."

„Ale Vizzini vás na tu roli chtěl."

„Nechtěl mne. Chtěl jenom jméno. A dostal ho zatraceně lacino. To je jediný důvod, proč s tím Driscoll souhlasil. Řekl mi to do ksichtu. Zavšivený parchant."

Morganova ruka se sevřela kolem prázdné sklenice. „Ten zkurvysyn mě v jednom kuse buzeruje. Myslí si, že mi může dávat kapky. Ale ještě se bude divit. Kdyby byl dneska dopoledne se mnou sám v těch kulisách místo vás on —“

Herec si všiml Claiborneova pohledu, zmlkl v půlce věty a prudce se zasmál. „Zapomeňte na to,“ řekl pak. „A dejte si ještě jedno.“

Claiborne sklouzl z barové stoličky a zavrtěl hlavou. „Raději půjdu do motelu.“ Zaváhal. „Určitě jste v pořádku?"

Morgan přikývl. „Jenom jsem musel vypustit páru. Ale teď už je to v pohodě. Já vím zatraceně dobře, že tu roli dokážu vystřihnout jedna radost, takže není důvod k žádným obavám." Předvedl svůj univerzální úšklebek. „Nezapomínejte, já jsem Paul Morgan."

Na zpáteční cestě se právě o to Claiborne skutečně snažil. Aby na nic nezapomněl. Znepokojivý pohled na Paula Morgana v ženských šatech mezi kulisami. Lhostejná krutost Paula Morgana vůči dívce žádající o autogram. Zatrpklost a vztek Paula Morgana v baru. Ale teprve když dojel do motelu, položil sám sobě tu prostou otázku: Jaký je Paul Morgan doopravdy?

22 

Bylo už skoro poledne, když Jan otevřela dvířka trouby, aby se podívala na maso.

Zamračila se. Ještě pořád není hotové. Zavřela dvířka, nastavila teplotu v troubě na dvě stě stupňů. Dám tomu ještě patnáct minut, než udělám salát. Při troše štěstí bude mít možná maličko zpoždění. On tady ty kopce nezná.

Když ale míchala salát, uvědomila si, jak naslouchá, jestli se už neozve zvuk přijíždějícího auta. Jedině, co ale slyšela, byly donekonečna se opakující dva tóny vydávané jakýmsi nočním ptákem, který si vzdorovitě vymezoval teritorium. A uvnitř v domě si zatím Connie značkovala rozházenými věcmi území její vlastní ložnice, zatímco se chystala, že si na večer někam vyrazí. Mám naději, že bude pryč ještě předtím, než se tady on objeví.Jan tu myšlenku zalila směsí oleje a octa. Pak to vše nalila na salát, načež nastala chvíle, aby se znovu podívala na maso. Vypnout troubu, naposledy všechno podlít a nechat ještě trochu zhnědnout.

Rodinný život. Můžeš to mít. Jako dva ptáčci. Najednou si uvědomila, že volání nočního ptáka venku ustalo. A neslyšela ani zvuk přijíždějícího auta. Nyní už ale zazvonil zvonek u dveří a takřka hned poté se ozvaly hlasy. Ta mrcha Connie šla otevřít. Říkala jsem jí přece —

Příliš pozdě. Jan si rozvázala zástěru, hodila ji přes opěradlo židle a uvolnila si ruce, aby si uhladila vlasy. Proč ji nikdy nenapadlo dát do kuchyně zrcadlo? Aspoň nějaké malé pro případ nouze, jako byl tenhle?

A tohle případ nouze byl, když dovolila, aby se takhle zasekla v kuchyni.

Spěšně vytáhla z otevřené krabičky na desce kuchyňské linky papírový kapesník a přejela si jím po tváři a čele. Aspoň by nemusela hosta uvítat s lesknoucím se nosem. Jakmile pak zapálí svíčky na stole v jídelně, už na tom nebude záležet. Večeře při svíčkách, příjemná intimní atmosféra, zvolna plynoucí konverzace po několika drincích. A pak zjistit, co ti dva s Royem vymysleli, když se dneska dopoledne společně radili. Zatraceně. To všechno byla Royova chyba. Jeho a těch jeho praštěných představ o tom, že by se měl film zrušit. Jestli se mu povedlo Claibornea získat na svou stranu, je teď zase na ní, aby mu ho přetáhla. Rychle. Anebo pomalu - se svíčkami, pitím, salátem, pečeným masem a čímkoli dalším, co bude třeba.

Zatímco přecházela po kuchyni, slyšela, jak se hlasy vytrácejí. Až se ozvala závěrečná tečka v podobě bouchnutí vstupních dveří. Connie nepochybně odešla. Bylo to jasné, protože ta její kraksna vycouvala z přístřešku a odrachotila pryč.

Jan se zastavila ve dveřích kuchyně, aby si ještě naposledy poupravila vlasy, načež vykročila. Tak fajn, holka. Jsi na řadě. Zlom vaz.

Tohle je na šoubyznysu legrační: všichni v téhle profesi mají trému, dokonce i ta největší jména.Vzpomínala si na historky, které slyšela o Alu Jolsonovi na Broadwayi. A jak Jolie pouštěl před svými výstupy v šatně naplno všechny kohoutky, aby neslyšel potlesk pro toho, kdo byl před ním. Nezáleželo na tom, jestli hrajete divadlo, ve filmu nebo v televizi. Vždycky nakonec nastal ten hrozný okamžik těsně předtím, než jste musel začít. Žlázy v tu chvíli pumpují pot, žaludek se měni v hejno motýlů. Ale když pak vylétne opona nahoru a režisér křikne „jde se na to!“ nebo se na monitoru rozsvítí červená - tak přesně tehdy se všichni změní. Tehdy se vy změníte, najednou máte navrch a předvádíte, co ve vás je. Žádný byznys se nevyrovná šoubyznysu. Tohle je ten nejúžasnější orgasmus na světě.

Jan si nyní užívala předehru. Vítala hosta, zapalovala svíčky, nalévala předem připravené martini ze džbánu na baru.

Co ale nepředpokládala, bylo, že si bude stejně užívat i samotného doktora Claibornea.

Pamatovala si, že jí připadal atraktivní. Vždycky byla na chlapy s hlubokými hlasy, které jim dodávaly na mužnosti. Většina herců, které znala, to nicméně splňovala. Claibome se lišil tím, že nebyl tak zahleděný na sebe. Měl ono klidné, konejšivé chování. Pokud to s ním bylo stejné i v posteli, mohlo by stát za pokus o tom něco zjistit. A taky nemluvil sám o sobě.Zatímco upíjeli drinky, skládal jí poklony způsobem, jaký nečekala. Netýkaly se toho, jak vypadá ona, ale jak vypadá její byt, jak prostřela a také svíček. A během večeře se zmínil i o Connie.

„Vaše kamarádka je taky herečka?“

Jan přikývla.

„Sotva se tomu dá uvěřit, působí velmi rezervovaně. Jaké role hraje? Charakterní?44

„Tím myslíte, že není hezká?"

„To jsem neřekl."

„Ale svým způsobem máte pravdu. Je charakter a má dost rolí. Většinou pro ruce a nohy."

Claibome se na ni zadíval přes plamen svíčky. „Teď vám nerozumím."

„Connie stále pracuje. Určitě jste ji viděl aspoň stokrát v televizních reklamách nebo v záběrech ve filmech. Jenže byste ji nepoznal, protože tam nikdy neukážou její tvář. Používají ji jako dublérku hvězd, které nemají ideální ruce nebo nohy. Tohle se dělá často. Někteří lidé dabují vokály nebo smyčky v dialozích, ale obrovská poptávka je po tělech. K tomu, aby šéf castingu našel přesně to, co potřebuje, mu stačí, aby si prohlédl obrázky v katalogu. Nohy, stehna, prsa... Cokoli potřebuje."

„To mi připadá jako vybírat si naporcované kusy kuřat v supermarketu." Claibome se usmál, ale pak zvážněl. „Není divu, že je tak plachá. Musí to být strašný pocit vlastní neschopnosti a vzteku, pokud ví, že ti ostatní sklízejí potlesk, zatímco ona je odsouzena k anonymitě."

„To je pravda."

„Aspoň tohle není váš problém," řekl Claibome. „Vy očividně nepotřebujete dubléry ani dabing. A nemusíte se ani bát, že by vás někdo odmítl."

„Jak to mám brát?" usmála se Jan. „To je lichotka, nebo psychoanalýza?"

Claibome odstrčil stranou svůj talíř a sáhl pro šálek na kávu. „Čemu byste dávala přednost?"

„Už jsem v téhle branži schytala dost ran. Každý jich hodně schytá. Člověk se ale musí nejdřív dopracovat k úspěchu, než si může dovolit chodit na psychoanalýzy. Nebo než je potřebuje."

Claibome se opřel na židli. „Možná. Ale opakuji: kdyby lidé rozuměli hned na začátku lépe své vlastní motivaci, možná by nekončili na terapiích."

„Nabízíte mi to jako pozornost podniku?"

„To sotva. O to bych se nemohl ani pokusit, pokud bych se toho o vás nedověděl více."

„Ptejte se.“

„Dobře. Nejprve jedna generalizace. Osobně mám pocit, že většina hereček se rekrutuje z jednoho ze dvou prostředí. Jedním z nich je rozbitý domov - buď jim zemřel otec, nebo se rodiče rozvedli anebo otec prostě odešel, když byla dotyčná malá, a moci se ujala matka. Agresivní a ctižádostivá. S dcerou zacházela jako s loutkou. Nutila ji, aby se stavěla do světel ramp, ale nikdy nepouštěla z rukou provázky. Připadá vám to povědomé?"

„To by sedělo," zamumlala Jan.

„Druhá skupina má mírně odlišnou výchozí situaci. Znovu chybí otec, ale tentokrát schází i matka. Možná je mrtvá, ale někdy může být duševně nemocná. Z dotyčné dívky je sirotek. U pěstounů nenachází žádnou jistotu. Často pak spěchá a brzy se vdává, jenže sňatek nic neřeší. Vyhledává muže, kteří mají moc. Ti ji zneužívají, stejně jako ona využívá je kvůli své další kariéře."

„Jako třeba Marilyn Monroe," přikývla Jan. „Tenhle druh znám rovněž."

„Skvěle," odtušil Claiborne. „Ale teď se dostáváme k mé otázce. Ke kterému typu patříte vy?"

„Nedokážete to odhadnout?"

Usmála se na něj a on jí úsměv oplatil. „Z toho, co jsem vypozoroval, patříte vy k té druhé skupině."

„Tak to ale moment! Pokud si myslíte, že já jsem jednou z těch střelených blbek, co se cpou práškama a páchají sebevraždy —“

Claiborne zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. To přichází až později. Ale jde mi hlavně o to, že k tomu nemusí dojít nikdy, pokud dotyčná pochopí, v čem spočívá její problém."

„Jak jsme se dostali zrovna k tomuhle?" Jan se křečovitě zasmála. Věděla, že to byla její chyba, když dovolila, aby se jí věci vymkly z rukou. Načase skončit s touhle improvizací a držet se scénáře, na který se duševně připravila. Toho jejich scénáře —

„Dost ale o mých problémech," prohlásila. „Jak jste pochodil dneska dopoledne s Royem?"

„Myslím, že docela dobře. Zdá se, že souhlasí s většinou změn, které jsem navrhl."

„Jaké to jsou změny?"

„Jde především o to, jak uchopit charakterizaci Normanovy postavy. Což je to, na čem právě teď pracuje."

„A co moje scény?

„Nepředstavuji si, že by je to nějak moc ovlivnilo. Možná jen tu a tam přijdete o pár replik."

„Proč?"

„Pokud se změní Normanovo chování, přirozeně se změní i vaše reakce. A několik škrtů v dialozích by to mohlo jen zdůraznit."

„Škrty v dialozích?" Jan ztuhla. „Co se to se všemi děje? Nikdo neradí producentovi, jak by měl produkovat, nebo režisérovi, jak by měl režírovat. Ale každý si myslí, že je scenárista."

Cosi jv jejím nitru říkalo: Uklidni se, vypadáváš z role. Jenže pokud jí chtěl on tu její roli zmršit -

A k tomu všemu si tady ještě jen tak sedí a s profesionálním úsměvem jí vykládá, aby si nedělala starosti. Ta slova jako kdyby se z ní vyřítila: „Jak dlouho že už tady jste? Dva nebo tři dny? Odkdy je z vás expert?11

„To nejsem." Bože, jak samolibě se tvářil. A ten jeho hluboký hlas, a jeho doktorská licoměrnost. „Je to jenom otázka logiky. Pokud se změní Normanovo chování, znamená to změnit způsob, jakým vy reagujete na podněty, které do vás v jeho důsledku vstupují"

„Já žádné lékařské diagnózy nepotřebuji. A co si vlastně představujete, že by do mne měl jako strkat. Třeba čípek?“

Tohle ho rozhodilo, ale ona se jej nesnažila rozesmát. Brala to všechno smrtelně vážně. Zatraceně, ona tady hrála o všechno. Tohle bylo příliš důležité. „Dovolte mi, abych vám něco pověděla, kamarádíčku

„Už jste mi to řekla.“ Teď už se smál. „Vím, co mi teď říkáte. Chráníte svou roli.“

„Tady nejde jenom o roli. Tohle je celá moje budoucnost. Copak to nevidíte?"

„Budoucnost nevidí nikdo. Jediní lidé, kteří by ji chtěli vidět, jsou ti, kteří nesnesou pohled na minulost." Kývl hlavou. „A ve vašem případě, s minulostí, o které jste mi říkala —“

„Já nejsem žádný případ! Já jsem herečka! A co vy vlastně sakra víte o mé minulosti?"

„Rád si to poslechnu."

„Jasně že byste rád! Tohle vás cvokaře rajcuje, že? Když posloucháte ty slaďoučké story o holkách z rozvrácených rodin, jak je mlátili a znásilňovali a jak ony utekly a šukaly s každým, kdo se objevil, jenom aby dostaly šanci." Hleděla na něj a sledovala, jak zareaguje. „Fajn, tak já mám pro vás novinu. Ta senzační teorie o herečkách je snůška blbostí.Chcete vědět, odkud jsem se tu vzala? Přímo odtud, ze severní části Hollywoodu. Mí rodiče jsou pořád naživu, žijí v Northridge. Nikdy se nerozvedli, a pokud vím, nikdy se ani doopravdy nepohádali. A byl to můj vlastní nápad studovat po maturitě na střední ve Van Nuys herectví. A posledních pět let stojím na vlastních nohou.Neznamená to, že by to občas nebylo drsné. Tohle je drsný byznys. Člověk bojuje o všechno, co je k mání. A možná je ještě drsnější, pokud nemáte ctižádostivou matinku nebo tvrdého agenta nebo producenta, kteří by vám otevřeli dveře. Jistě, občas trochu šaškuji, ale takhle se tady ta hra prostě hraje. Ale to ještě neznamená, že bych byla něco jako prostitutka

„Hollywood je taková prostitutka," podotkl Claiborne.

Jan se na něj zamračeně podívala. „Jak to myslíte?"

„Copak to nechápete? To je syndrom zábavního průmyslu. Samotný film se prostituuje před obecenstvem. Už samotný způsob, jak si dělá reklamu, je plný podbízení. Můžete si mě znásilnit, nebo mi nakopat. Jsem tady, abyste si zaplatili a mohli se ve tmě bavit. Zvu vás, abyste uvolnili svoje nejdivočejší fantazie plné chtíče, vražd a myšlenek na pomstu. Vábím vás, abyste se identifikovali se sadisty, sociopa-ty, s nejrůznějšími perverzemi. Budeme vás pokoušet sny o destrukci." Omluvně se usmál. „Nechápejte mě špatně. Já nesnižuji význam zábavního průmyslu. Všichni potřebujeme katarzi, dočasný únik do světa iluzí. Právě to publikum dostává. A když pak představení skončí, jde o to, vrátit se zpátky do reality.Pokud ale patříte k těm, kteří tyhle iluze vytvářejí, zůstáváte mezi nimi a prožíváte své fantazie stále, ve dne i v noci. To je nebezpečné, protože nemáte žádnou alternativu. Nakonec ztrácíte kontakt, ztrácíte schopnost vyrovnat se s realitou. A když se pak realita dotkne vašeho života, může vás zničit.Kdo sakra jste, abyste mi přednášel, co mám dělat se svým životem?" Jan rychle vstala. „Možná to není ta nejúžasnější věc na světě. Možná jsem sobecká a hloupá a nabiju si držku. Ale vím, co dělám. Pokud chcete nějakou alternativu, zajděte se pobavit s Kay.“ „Kay?“

„Moje malá sestřička. Jedna z těch, kterým všechno hrálo do karet. Zatraceně chytřejší než já. A taky o hodně hezčí. Nebo aspoň byla. Do šestnácti. Tehdy si vyzkoušela ten skutečný život, o kterém vy tak básníte. Skutečný život. Najednou ho měla ve vlastním břiše. Díky jednomu hřebečkovi. V sedmnácti už byla matkou. V osmnácti už jela v drogách a žila se svým klukem a s tím malým v karavanu. Pak toho kluka zavřeli a jejich dítě šoupli do děcáku. Ona někam vy-smahla a dnes ví jen Bůh, kde vlastně je. Mí rodiče šíleli a snažili se ji najít. Bezvýsledně. Možná ale bude mít štěstí a narazí na nějakého cvokaře, který jí řekne, aby si s ničím nedělala starosti. Že to, co udělala, bylo lepší než zahodit celý život kvůli kariéře."

Claiborne odsunul svou židli od stolu. „Přestaňte se obelhávat. Vy mluvíte, jako kdyby existovaly jenom dvě možnosti. Jenže mezi těmito dvěma extrémy je ještě spousta dalších. A většina z nás dokáže udělat kompromis a žít s ním.“

Jan se k němu otočila. V očích jí zablýsklo. „A co vy? Neudělal jste náhodou to samé? Že jste strávil roky studiem, dřel jste jako mezek a zřekl jste se všeho, jen abyste se dostal tam, kde jste dnes?“

„To je právě přesně ono,“ odpověděl Claiborne vlídně. „Říkám vám to proto, že já jsem si tuhle cestu prošel. A dnes jsem v nejistotě. V naprosté prázdnotě. Žádný domov, žádná rodina, žádný osobní život. Být workoholikem, to není život. Pro mne je už pozdě něco měnit, ale vy máte pořád ještě šanci. Nezahazujte ji.“

Jan poslouchala a její zlost ustupovala. Možná to není takový pokrytec. Možná skutečně věřil tomu, co říkal. Ubohý parchant. Žije v nemocnici a patlá se v problémech všech těch cvoků. Jedna nekonečná deprese, dvacet čtyři hodin denně. Najednou jí v hlavě bleskla myšlenka - zajímalo by mě, jak je to dlouho, co měl naposledy ženskou.A spolu s ní v ní začala narůstat laskavost. Pocit, který by nedokázala vysvětlit. Nešlo o sex. A nebyl to ani soucit. Spíš kombinace obojího a ještě cosi navíc, díky čemu byl ten pocit ještě intenzivnější. Aniž by si to uvědomovala, začala se k němu najednou přibližovat. Její ruce se natáhly a —

Ozval se zvonek.

Obrátila se a se zamračeným výrazem zamířila ke dveřím. Kdo zrovna teď —

Roy Ames.A právě v takové chvíli. Žárlil tedy. Odkdy mu to ale dávalo právo sem takhle vrazit?

„Co chceš?" zeptala se.

Protáhl se kolem ní dovnitř. „Pokoušel jsem se telefonovat, ale měla jsi pořád obsazeno."

Jan se ještě více zamračila. „Telefon mi celý večer ani jednou nezazvonil."

Roy se letmo podíval na konec stolu. „Vidím."

Stočila pohled stejným směrem. „Connie předtím někam volala, ještě než odešla. Musela nechat vyvěšené sluchátko."

„Přesně tak." Kývl na Claibomea. „Potřeboval jsem vlastně sehnat vás. Pojďte. Jedeme!"

Claiborne vstal. „Kam?"

„Do studia. Driscoll mi volal domů. Pojďte už. Pojedeme mým vozem."

„Proč ten spěch?"

Roy se otočil a vykročil ke dveřím. „Někdo podpálil studio."

23 

Roy jel rychle. Poposedl si doleva, aby udělal na sedadle vedle sebe místo pro Jan a Claibomea.

Propletli se zatáčkami na úbočí kopce a pak už uháněli po bulváru pod ním. Claiborne čekal, kdy uslyší zvuk sirén. Nikde se ale nic neozývalo. A když se pak ocitli u studia, nebylo ani nikde nic vidět. Budovy před nimi se tyčily ve tmě a po plamenech nebylo nikde ani stopy.

„Falešný poplach?" zamumlal Claiborne.

„To není možné," pronesl Roy. „Volal mi osobně Driscoll."

A Driscoll osobně byl u brány. Stál vedle strážného.Zastavili těsně u vchodu a on k nim spěšně zamířil. Mračil se přitom na Roye a posunkem ukázal na jeho spolucestující.

„Kde se tady zatraceně vzali tihle?" řekl.

„Doktor Claiborne večeřel s Jan," odpověděl Roy. „Za daných okolností jsem si myslel, že by měl vědět

„Vyserte se na okolnosti!" Obrátil se k Royovým společníkům. „Fajn, no tak jste tady. Pamatujte si alejedno. Budete držet jazyk za zuby. Oba dva.“ S těmi slovy zamířil zase pryč, aniž by čekal na odpověď. „Jdeme.“

„Neřeknete nám, co se stalo?“ zeptal se Claiborne.

„Uvidíte. Došlo k nehodě."

V polovině ulice procházející studiem si Roy uvědomil, kam jdou. Jedna ze zvukově izolovaných hal po levé straně byla otevřená. Těsně před vchodem do ní uviděl zaparkovaný lesklý hatchback, kterým jezdil Frank Maděro, šéf zdejší protipožární hlidky.Uvnitř haly studia číslo sedm zářila světla. Driscoll jc vedl kolem řady šaten až ke scéně postavené vzadu.Roy ji poznal, jakmile sem vstoupili. Ty kulisy dokázal okamžitě identifikovat. Ložnice Normanovy matky. Přesně taková, jak popisoval ve svém scénáři. Nebo aspoň skoro taková.Čekali tam na ně dva lidé. Maděro s knírem a starý Chuck Grossinger, jeden z nočních strážných. Bavili se spolu v rohu vedle postele s nebesy.

Roy v jasném světle zamrkal. Na první pohled se vše zdálo nedotčené. Ye vzduchu ale cítil pronikavý pach. Jako kdyby tady někdo pálil nějakou tkaninu.Pak si všiml přehozu na posteli. Měl ohořelé cípy. Stopy po ohni byly i na povlečení polštářů. Zvětšovaly se směrem k čelu postele. Na stěně za ní byly vidět černé stopy.

„Podařilo se to uhasit právě včas," říkal Grossinger.

„Když jsem procházel kolem, byly dveře pootevřené. Uviděl jsem tam světlo. Jak se uvnitř cosi mihotá. Pak jsem ucítil kouř. Přiběhl jsem sem a postel byla v plamenech. Tak jsem strhl hasicí přístroj ze zdi —“

„A skoro jste sám skončil jako maso na grilu." Frank Madero potřásl hlavou. „Když se stane něco takového, máte mi volat."

„Zatraceně. Tady to mohlo být všechno v plamenech, než byste se vy vyhrabali se svojí výstrojí z garáže. Kdyby ten benzin explodoval —“

„Benzin?“ Driscoll se znovu zamračil a zamířil k Maderovi, který stál u protějšího konce postele za nebesy, takže na něho Roy neviděl.

„Právě teď jsme to našli pod postelí," vysvětlil a zvedl dvacetilitrový kanystr.

Driscoll došel k němu a zatřásl jím. „Nebylo to ani otevřené."

„Víčko je uvolněné," řekl mu Maděro. „Někdo se to chystal použít, ale byl vyrušen."„Jak to víte?" Driscoll se naklonil a nahlédl pod postel. „Podívejte se. Jsou tady taky plechovky s barvami. A štětce. Ti líní parchanti sem nacpali všechny tyhle věci, když skončili s prací, místo, aby je odnesli do skladu. Pak si možná jeden z nich dal šlofíka, usnul s cigaretou v puse. Postel začala hořet, on zpanikařil a utekl."

Maděro zavrtěl hlavou. „Dejte na má slova. Tohle někdo zapálil schválně. Raději bychom měli zavolat..."

„Počkejte s tím!" Driscoll se otočil ke strážnému. „Už jste mluvil s Talbotem?"

Roy tohle jméno znal. Talbot byl šéf bezpečnostní služby ve studiu.

Grossinger pod Driscollovým pohledem neklidně přešlápl z nohy na nohu. „Neměl jsem ještě možnost. Víte, kde bydlí. Až v Thousand Oaks. Myslel jsem si, že až sem přijde —“

„Co jste si vy myslel, je úplně fuk. Ví o tom ještě někdo další z noční směny?"

„Ne. Jimmy je na bráně. Fritz a Manhoff hlídají zadní část areálu."

Driscoll se podíval na Maderu. „A co vaši lidé?"

„Perry a Cozzens jsou ve službě, ale spali nahoře, když Grossinger volal. Tvrdil, že není důvod dělat poplach. Oheň byl uhašený a každopádně to vypadalo jako nešťastná náhoda. Takže jsem hned skočil do auta a jel se sem podívat sám.“

„To znamená, že kromě vás nikdo neví, co se tady stalo."

„A ještě ten člověk, který to udělal." Frank Maděro pokynul směrem ke kanystru s benzinem v Driscollo-vě ruce. „Já vím, k čemu míříte, ale tohle je žhářství —“

Driscoll ustoupil o kousek dozadu a zavrtěl hlavou. „Mýlíte se. Byla to nehoda."

Maderova tvář zrudla. „Odkdy tady vy rozkazujete?"

„Od chvíle, kdy Bamey Weingarten odletěl do Evropy," odtušil Driscoll. „Ruben zase odjel do New Yorku, takže to všechno zůstalo na mně. Proč si sakra myslíte, že jsem byl dneska večer pořád ještě v kanceláři, když jste mi volal? Mám už tak dost starostí i bez toho, aby se mi někdo ještě snažil vysvětlovat, jak mám dělat svou práci."

Madero zvýšil hlas. „Možná jo. Ale pokud se to chcete pokusit ututlat, budeme z toho mít velké nepříjemnosti —“

„Držte hubu a poslouchejte! Jestli chcete nepříjemnosti, tak běžte a řekněte to policajtům. Napište si hlášení, oba dva, a popište to přesně tak, jak jste to řekli mně. A až sem přijede Weingarten a zjistí, jak mizerně byla zajištěna dnes v noci bezpečnost - až uslyší o těch šašcích od hasičů, kteří prospali požár, při němž mohlo vyhořet celé tohle zatracené studio, tak já vám garantuji, že oba poletíte."

„Tohle vám nikdy neprojde." Madero už nemluvil ostrým tónem. Místo toho se snažil získat ujištění, že to tak je.

„Věřte mi.“ Driscoll se obrátil k Royovi, Jan a Claiborneovi. „Chci od vás jen, abyste o tomhle všem pomlčeli. Ať už se vás bude ptát kdokoli, proč jste tady dneska v noci byli, tak se jednalo o pracovní schůzku."

Grossinger postoupil o něco blíž. „Nezapomínáte na něco? Ty stopy —“

„Jaké stopy?" Marty Driscoll poklepal na bok kanystru s benzinem. „Tohle vyhodím osobně." Střelil pohledem k posteli. „Vy a Madero stáhnete ten přehoz a zbavíte se ho. Zítra povím Hoskinsovi, že to vypadalo moc přeplácané, ať zkusí udělat něco s jiným vzorem." Producent se na ně letmo podíval. „Najděte někoho, kdo smyje ty šmouhy ze stěny. Zapněte klimatizaci a dostaňte odtud ten smrad."

Maděro pokrčil rameny. „Tak dobře. Ale jestli se něco stane —“

„Nestane. Pokud nebudete dělat problémy." Driscoll se usmál. „Prostě udělejte, co jsem říkal, a zítra nebudou žádné problémy." Obrátil se k odchodu. „Tak dobře, to je všechno. Hned ráno si to všechno zkontroluji."

Roy se vlekl za svými společníky ven na potemnělou ulici ve studiu, nyní jakoby ojíněnou odlesky měsíčního světla. Jan a Claibome nemluvili, ale on věděl, o čem přemýšlejí. Kamuflování. Účast na trestném činu.

Přidal do kroku, aby dohonil Jan. V jejích očích byl skoro skelný pohled a měsíční svit ještě zdůrazňoval její pobledlou pleť. Na to, aby se podíval do tváře Claibomeovi, už bylo příliš pozdě, protože ten už popošel dopředu a kráčel vedle Driscolla.

„Musím s vámi mluvit," řekl.

„Tak do toho."

„Soukromě."

Producent zavrtěl hlavou. „Podívejte se, v tomhle jsme všichni spolu. Pokud máte něco na srdci, tak do toho.“

Když k nim Roy a Jan došli, Claibome se upřeně podíval na věc, kterou Driscoll držel v ruce.

„Ten kanystr s benzinem,“ zamumlal. „Viděl jsem takový minulou neděli, když Norman zapálil tu dodávku."

„Ježíši! Už toho nechte!" Driscollovo rozšiřující se čelo se na protest stáhlo do vrásek. „Vy mi chcete říct, že tenhle oheň zapálil Norman?"

„Varoval jsem vás, že se o něco pokusí," řekl Claibome. „Kdo jiný by měl lepší motiv?" kývl hlavou ke kanystm. „A pokud jde o metodu —“

„Souhra okolností. Kdykoli chce někdo provést něco takového, je benzin první věc, která ho napadne."

„Takže připouštíte, že to byl žhář."

„Nic takového zatraceně nepřipouštím! Pořád to klidně mohlo být tak, jak jsem řekl. Prostě nehoda. Pokud se mi snažíte nahnat strach, tak na to zapomeňte."

„Kéž bych to dokázal." Nyní Roy viděl Claiborneovu tvář. Na čele se mu perlily kapičky potu. „Proto jsem zatím mlčel, protože jsem nechtěl nikoho vyděsit. A nebyl jsem si stoprocentně jistý. Ale po dnešku už nemám žádné pochybnosti. Norman je tady."

„To tvrdíte vy." Driscoll se podíval na kanystr s benzinem. „Tohle nic nedokazuje."

„Já jsem ho ale viděl."

„Cože?"

„Já jsem ho viděl," zopakoval Claiborneo tiše. „Včera večer.

Nikdo nepromluvil. Roy se díval na Claibornea. Všichni se na něho nyní dívali. Stáli tam, zatímco se měsíční světlo vytratilo, a čekali, až bude pokračovat.

Dokonalé prostředí, řekl si Roy v duchu. Vyprávěj nám pohádku, tatínku. Vyprávěj nám o tom bubákovi, který přijde ze tmy, aby si nás odnesl.

Až na to, že Claiborne nebyl ničí taťka a nemluvil o čemsi, co by jen tak letmo zahlédl kdesi ve tmě. Roy pozorně naslouchal. Slova a věty mu zněly ozvěnou v uších. Supermarket na Venturově bulváru. Davy nakupujících. Jasná světla. Zrcadlo. Viděl jsem ho tam stát tak jasně, jak teď vidím vás. Utekl — zmizel —

„Jak si pak můžete být tak jistý?“ zeptal se Driscoll. „Možná jste se spletl.“

„Jediné, v čem jsem se spletl, bylo, že jsem vám o tom neřekl dříve. Pokud byste dali na mou radu a skončili s tím filmem, nikdy by se to nestalo.“

„Nic se nestalo.“ Driscoll si dal kanystr pod paži a jeho obsah zašplouchal. „A nic se nestane."

„On to ale zkusí znovu —“

„Žádné strachy. Od této chvíle posílíme ostrahu. Už žádné spaní, pokud je někdo ve službě. Žádné flákání. Pořád si myslím, že se mýlíte, ale pokud máte pravdu, tak my tady budeme na toho hajzla připravení."

Roy promluvil. „Proč ale takhle riskovat? Nemohl byste aspoň odložit datum, kdy se začne natáčet, a dát policii šanci, aby ho našli?"

Claiborne přikývl. Vděčně se usmál, že jej Roy podpořil, ale Driscoll rychle odpověděl.

„Příliš pozdě. Maděro a Grossinger už likvidují stopy. A jak vysvětlíme, že jim hned nikdo nezavolal, jakmile jsme se o tom ohni dověděli?" Zavrtěl hlavou. „Žádná policie."

„Ale posunutí data —“

„Na to se musím nejdříve vyspat."

Driscoll se otočil a vykročil pryč.

„Což znamená, že se nic rušit nebude," zamumlal Roy. Letmo pohlédl na Claibornea. „Jste si jistý, že to byl Norman, koho jste viděl?"

„Naprosto."

V očích Jan byl neklid. „Ten supermarket, jak jste říkal," promluvila, „ten je myslím jenom tři bloky odtud."

„Tam se už neukáže," odpověděl jí Claiborne. „Ne, pokud mne večer poznal. Pokud si tady ale už našel nějakou skrýš —“

Roy se překvapeně podíval dolů, když si Jan stoupla těsně vedle něj, její dlaň hmátla po jeho ruce a sevřela ji. Když se pak podíval do hereěčiny tváře, spatřil v jejích očích vyrovnanost a na rtech klid. Její skutečné pocity ale prozrazoval dotek prstů, které svíraly jeho ruku. Byla to vystrašená dívka.

Obrátila se k němu v naději, že tam najde útěchu a ochranu. Nic takového jí ale nabídnout nemohl. V tuto chvíli byli všichni bezbranní.

„Pojďme," řekl pak. „Ať jsme odtud pryč."

24 

Čepel nože byla dlouhá patnáct centimetrů a široká dva a půl centimetru. S dvojitým ostřím, nabroušeným jako břitva.Santo Vizzini stál ve stínu, svíral rukojeť nože. Jeho pohled byl upřený na špičku čepele a zvedal nůž ke světlu.Překvapeně ztuhl, když do místnosti vešel Claiborne.

„Pane Vizzini —“

„Ano?“

„Jsem doktor Claiborne. Ve vaší kanceláři mi řekli, že budete tady. Doufám, že neruším."

„Ale vůbec ne, přesně naopak. Přicházíte právě včas.“ Vizzini položil nůž na stůl pod světlo a pak natáhl ruku. „Velice mne těší,“ ujišťoval ho. „Čekal jsem na to, až se setkáme, od chvíle, kdy jsem uslyšel o vašem příjezdu."

Claiborne zachytil vůni vody po holení. Ne, tohle bylo silnější. Musel to být parfém nebo kolínská. Přebíjela pach zatuchlého potu a čehosi dalšího, co nedokázal určit. Režisér se otočil a ještě jednou se podíval na nůž. „Moc tenký," zamumlal. „Souhlasíte se mnou?" Světlo ozářilo rysy v jeho tváři, když si zamračeně změřil pohledem nůž, zatímco Claiborne hleděl na něj.

„Nemyslíte?" zopakoval režisér otázku. „Potřebujeme něco širšího —“

„Jistě." Claiborne přikývl a přiměl oči, aby se dívaly na nůž, a ne na tvář před ním.

„Ti rekvizitáři!" Vizzini si povzdechl. „Odporné. Řeknu jim, co chci, a oni mi pošlou vystřelovák!" Obrátil oči v sloup. „Já jim řeknu, že ne, že tohle není pro Normana Batese. A oni zase, že prý — proč ne, že dneska používají vystřelovací nože všichni." Zase si povzdechl. „Neuvěřitelné!"

Znovu se usmál a Claiborne se opět vyhnul jeho pohledu.

„Jsem rád, že jste tady," řekl Vizzini. „To je dobré znamení. Vybereme správnou zbraň společně."

Vizzini zamířil k regálu vzadu v místnosti. Claibor-ne jej následoval do slaběji osvětlené části. Poprvé si plně uvědomil, co je vlastně tady všude kolem něj.Sklad zbraní najdete úplně na konci, na levé straně, řekl mu ten úředník. Což se mu skutečně povedlo. Teprve nyní mu ale došlo, že ono označení bylo hodně slabým výrazem.

Místnost byla vlastně miniaturní zbrojnicí. Podél pravé stěny se táhl dvojitý regál se vším, co by bylo třeba k vedení válek v dávné minulosti. Oštěpy, kopí, halapartny, bodce, kyje, palice i válečné sekery. Všechno opatřené štítky s identifikačními čísly.U protější stěny stály v řadách vedle sebe stojany se střelnými zbraněmi. Hákovnice, muškety, winchestrovky, mauserky, enfieldky, garandsky a další, již modernější zbraně, jedna vedle druhé. Za nimi následovaly koše plné luků, samostřílů a šípů. Zbraně primitivních Indiánů stejně jako vyspělé konstrukce, jaké se používaly v Orientu. Ve skleněných vitrínáchviděl ruční palné zbraně. Soubojové pistole, bubínko-vé revolvery, kolty, lugery, služební revolvery, policejní modely a speciální typy.Vizziniho ale nyní zajímalo to, co bylo u zadní stěny a co teď upoutalo i Claibomeovu pozornost. Třebaže bylo to vše ve stínu, i tak se zde všechno lesklo a blyštělo. Třpyt naleštěné oceli zbraní zpola vytažených z pouzder. Římské široké meče, zubaté aztécké čepele, různě zahnuté asijské šavle, jatagany, rapíry, dlouhé vikinské meče a šavle Napoleonovy jízdy.Tohle všechno ale Vizzini ignoroval. Místo toho zkoumal obsah horních polic, kde bylo vše naházené na hromadách. „Podívejte se, jak to tady ukládají! To je naprosté šílenství/4 Pokrčil rameny. „My ale zkusíme něco najít." Natáhl se nahoru, zašmátral opatrně v hromadě dýk nejrůznějších tvarů. Pak se jeho prsty sevřely kolem tlusté rukojeti, vytáhl zbraň z hromady a podíval se na třicet centimetrů dlouhou čepel s jedním ostřím, která trčela z rukojeti a končila zakřivenou špičkou.

„Co to je?“

„Vypadá to jako Bowieho nůž,“ řekl Claiborne. „Takové kdysi používali první osadníci na pomezí."

„Dnes už ale ne, co?" Vizzini s očividnou lítostí zbraň odložil. „Škoda. Vypadalo by to velice působivě."

Jeho ruka zase šmátrala po polici. Pak se zastavila. Znovu se natáhl dopředu a vytáhl nůž s dvacet centimetrů dlouhou čepelí s dvojitým ostřím a se širokou rukojetí. Podržel ho proti světlu, které sem proudilo z opačného konce místnosti. Spokojeně pokývl hlavou, když viděl, jak se čepel blýská na pozadí okolních stínů.

„Řeznický nůž... Takový použije."

„Použije?"

„Ve filmu,“ usmál se Vizzini. „Správná velikost, správná délka. A na obrázcích to bude nádherně vypadat. Řeknu jim, ať vyrobí pár duplikátů."

Obrátil se a poklepával na ocelovou čepel. „Šťastný objev. Ten nůž je koneckonců skutečnou hvězdou našeho filmu. Souhlasíte se mnou?"

Claiborne se vyhnul jeho usměvavému pohledu. „Svým způsobem."

„Ne že by snad scénář nebyl důležitý," pokračoval Vizzini. „Četl jsem přepracované stránky, které mi Ames dnes dopoledne donesl."

„To jsem chtěl vědět. A samozřejmě za vámi zajít," dodal Claiborne spěšně. „Co si o tom myslíte?"

„Je tam pár dobrých věcí. Líbí se mi, jak pojal Normanovy reakce. Dává to celé postavě větší hloubku. Ty škrty ve scénách s vraždou - to pro nás ale není dobré."

„Za to beru odpovědnost na sebe," řekl Claiborne. „Byl to můj návrh eliminovat část otevřeně ukazovaného násilí."

„Z jakého důvodu?" Vizzini se už neusmíval. „Vždyť my koneckonců jenom vyprávíme příběh."

„Lidé budou mít sklon věřit tomu, co uvidí."

„No jasně! Ale náš příběh je o vraždě. A tu jim taky musíme ukázat. Musíme jim ukázat právě to, co vy označujete za krvavé detaily, aby to působilo realističtěji."

„Násilí ale není jediná realita."

„Že ne?" Vizzini ukázal gestem na stěny kolem sebe. „Tak se rozhlédněte tady všude. Ty zbraně zde. Tohle je historie lidstva. Nejprve kyj, potom luk, pak chladná ocel a nakonec palné zbraně. Chybí tady jenom dnešní nukleární zbraně. Civilizační pokrok, co?"

„Vy ale mluvíte o válce —“

„A mám pravdu.“ Vizzini se zadíval na nůž. „Když se na Sicílii ve druhé světové válce vylodili Spojenci, byl jsem ještě dítě. Ale všechno jsem to viděl. Drancování, mučení a zabíjení. Je to už dávno a tahle válka skončila, ale násilí neskončilo nikdy. Biafra, Bangladéš, ruské gulagy, věznice na Haiti, tygří klece ve Vietnamu. Žijeme ve světě tureckých a latinskoamerických kriminálů, irských bomb, teroristů z OPP, zvěrstev v Íránu, kambodžské genocidy. Tohle je svět, kde děti zabíjejí vlastní rodiče, znásilňují učitelky, zabíjejí cizince na ulicích, ušlapávají se k smrti na rockových koncertech, a likvidují dokonce i své vlastní idoly takovým způsobem, jako když byl zabit John Lennon. Násilí je dnes normální.“

„Normální je i laskavost a porozumění."

Vizzini zavrtěl hlavou. Na stěně za ním se blyštěly a leskly zbraně. „Laskavost je luxus, který si lidé mohou dovolit jen v dobách prosperity. Jenže svět dnes neprosperuje a bude ještě hůř. Bude více takových lidí jako Norman Bates. Jako ten zkurvysyn. Jeho matka byla coura a on je dítětem naší doby.“ Režisér sevřel křečovitě rukojeť nože. „Tomu věřím a to musí ukázat můj film."

Claiborne se znovu odvrátil. Nechtěl vidět Vizziniho tvář. Musel ale něco říct.

„Někteří z nás stále ještě věří, že na světě je pořád i dobro."

„Snad ano. Jenže pokud máte věřit v dobro, musíte znát i zlo." Vizzini vykročil ke dveřím na opačném konci místnosti. V ruce stále držel nůž. „V každém člověku je kousek ďábla. A já vám ho ukážu."

Vyšel z místnosti, zatímco Claibome dál mlčel. Paranoia. Duševní porucha. Nemoc. Velice pravděpodobně je nebezpečný. Nebyla to ale tahle diagnóza, která jej tak zneklidnila. Viděl to už koneckonců mnohokrát v minulosti.Skutečný šok pro něj byl výraz ve Vizziniho tváři. Také ten už předtím viděl.Protože Santo Vizzini vypadal přesně jako Norman Bates.

  25 

Coby autor se Roy snažil vyhýbat klišé. Když ale do jeho kanceláře vešel Claiborne, uvědomil si, že právě jedno použil.

„Co se stalo? Vypadáte, jako kdybyste viděl ducha.“

Claiborne se posadil ke stolu proti němu. „Právě jsem se setkal s Vizzinim."

„A jemu se nelibily ty změny,“ dodal Roy. „Co udělal? Přednesl vám přednášku o svém pohledu na násilí?"

„Ano, ale --"

„Zapomeňte na to. Tenhle proslov opakuje už celé roky. Kdykoli ho pozvou do nějakého televizního pořadu nebo na seminář o filmech. Vím to, protože jeden můj kamarád mu to kdysi napsal. Za dvě stě dolarů." Roy se zašklebil. „Nikdy mu nezaplatil. Samozřejmě."

„O to nejde." Claiborne se stále cítil jako omámený. „Proč jste mi to neřekl?"

„Co jsem vám měl říct?"

„Že Vizzini vypadá jako Norman Bates."

„Teď to na mě jenom tak zkoušíte." Royův úsměv se vytratil. „Máme přece jeho fotky —“

„Staré spoustu roků. On ale vypadá tak, jak vypadá Norman teď.“

Roy na něho hleděl a pak mu to začalo docházet. „Pak by mohl být tím, koho jste viděl tehdy večer v supermarketu?"

„Nejspíš.“ Claiborne se odmlčel. „Co o něm víte?“

„Jenom to, co jsem si přečetl. A věci, které jsem slyšel. Začínal v Itálii. Hrál padouchy ve spaghetti westernech. Když se pak dostaly do módy horory, změnil profesi a začal režírovat. Přestěhoval se do Francie a natočil tam pár věcí. Loupgarou. Ten film o vlkodlakovi, to byl jeho první větší úspěch. Tam začal s tím koktejlem."

„S jakým koktejlem?"

„Sex a násilí." Roy pokrčil rameny. „Na filmových festivalech se to líbí."

„Na vás to neudělalo dojem?"

„Mně se nikdo neptal. Milovníkům umění se líbí, co vidí na plátně. A účetním se zase líbí cifry, které vidí ve svých knihách. Sem přišel, když dostal smlouvu na tři filmy. To ostatní už je historie."

„A víte něco o jeho osobním životě?"

„Vždycky se choval nenápadně. Člověk samozřejmě slyšel spoustu různých fám."

„Jaké fámy třeba?"

„Jako vždycky. Ženatý. Pětkrát rozvedený. Že je gay, že to táhne na obě strany. Že je na drogách a že je nesnáší. Vyberte si."

„Vy nemáte žádný názor?"

„Jenom na jeho práci. Podle mě je to vážně maniak. Třeba to, jak modernizoval Jacka Rozparovače a nechal ho, aby prováděl ty věci elektrickým řezbářským nožem.

Vizziniho skutečně přitahují masoví vrazi. Předpokládám, že víte hlavně to, že to byl on, kdo přineslDriscollovi tenhle projekt. Bylo to ještě předtím, než mne oslovili, ale slyšel jsem, že jeho původní představa byla taková, že Normana bude hrát on sám.“

„Ne, to jsem nevěděl." Claiborne zavrtěl hlavou. „Jistě, je tam ta podobnost —“

„Driscoll mu to musel rozmluvit. Řekl mu, že potřebují velké jméno, a podepsal smlouvu s Paulem Morganem. Vizzini mu ale osobně dává pokyny. Dokonce sám vybíral paruky a šaty."

„A nůž," dodal Claiborne. „Právě to dělal, když jsem se s ním dnes setkal. Připadalo mi to, jako kdyby přesně věděl, jakou zbraň Norman použil."

Roy se zhluboka nadechl. „Myslím, že bychom si měli promluvit s panem Driscollem."

Anita Kedzieová však byla jiného mínění.

Začala vrtět hlavou takřka v téže chvíli, kdy vstoupili do Driscollova sekretariátu.

„Je mi líto, ale není tam," oznámila. „A nejsem schopná ani říct, jestli bude odpoledne zpátky, nebo ne

„Hodná holka."

Slečna Kedzieová zvedla pohled, když Marty Driscoll otevřel dveře za ní a kývl na návštěvníky. „Blahopřeji," řekl. „Ty stránky se mi líbí."

Roy pohlédl na Claibornea. „Vizzinimu ne."

„Já vím." Driscoll nevypadal vyvedený z míry. „Chcete si o tom promluvit?" Pokynul rukou, aby šli dál.

„Pane Driscolle." Anita Kedzieová si vynutila jeho pozornost, když seje chystal následovat. „Ten váš telefonát do New Yorku —“

„Nedělejte si starosti." Producent se podíval na hodinky. „Teď tam mají po sedmé. A on bude nejspíš na večeři. Pokud se ubytuje, zavolá mi večer domů."

Anita zamračeně sledovala, jak zavírá dveře. Driscoll se posadil za stůl, otočený k Royovi a Claibome-ovi. „Jsem rád, že jste se zastavili. Tak jako tak jsem vás chtěl kontaktovat - po tom, jak se do mě Vizzini navezl.“ Usmál se na Roye. „Bylo to náročné?"

„Mluvil jsem s ním já,“ řekl Claiborne. „Zdá se, že se mu nelíbí, jak byly potlačeny scény s vraždou."

„Ale mně to nevadí." Driscoll se na oba zeširoka usmál. „Pamatujte jedno. Vizzini se v tuhle chvíli cítí hodně pod tlakem. Všichni toho máme moc s tím, jak se blíží termín začátku natáčení."

„O tom jsem s vámi chtěl mluvit," řekl Claiborne.

„Tak do toho."

Zatímco psychiatr zopakoval, co zažil při setkání s režisérem, Roy sledoval Driscollovu reakci.

Zdálo se, že naslouchá skutečně pozorně. Seděl nehybně za velkým stolem. Teprve, když se Claiborne dostal k podobnosti Vizziniho a Normana Batese, přerušil jej.

„Já tam podobnost nevidím," řekl.

„Ale Vizzini ano. Chtěl tu roli dokonce hrát."

„Za tenhle postřeh vás bude George Ward milovat." Driscoll se přidušeně zasmál. „Vykládá to jako fór, že Vizzini chtěl hrát."

„Mluvím vážně. Ten člověk je —“

„... kultovní režisér." Driscoll si poposedl o něco dopředu. „Bez něho bychom skončili na nule. Paul Morgan nám možná ještě pomůže prodat pár vstupenek, nebo v to aspoň všichni doufáme. Ale na velký zisk to není. Jan je nula. Vizzini je ten, na koho lidi přijdou. On je v celém tomhle podniku ten hlavní."

„I když je duševně labilní?"

„Všichni režiséři jsou trochu cvoci. S tím si nedělejte hlavu."

„Jenže mně to dělá starosti." Claiborne se zamračil. „Včera večer, když jste se dověděl o tom požáru, tak jste volal Royovi. Proč jste se nepokusil spojit s Vizzinim?“

„Ve skutečnosti jsem to zkusil." Driscoll zaváhal. „Nechal jsem mu vzkaz na záznamníku."

„Což znamená, že byl někde venku." Claiborneův zamračený výraz nabral na intenzitě. „Řekl vám, kde byl? Ozval se vám pak vůbec?"

„Kriste Pane na bicyklu!" Driscoll bouchl dlaní do stolu. „Vy si myslíte, že Vizzini založil požár, aby sabotoval svůj vlastní film?"

„Někdo to udělal."

Driscoll povytáhl huňaté obočí. „Podívejte, doktore. Co jsem pověděl těm šaškům včera v noci o tom, že se nebude nikomu říkat nic o tom, co se stalo, to byla blbost. Chtěl jsem mít jistotu, že si nebudou pouštět pusu na špacír. Jen mezi námi... Talbota jsem měl tady v kanceláři už v sedm ráno."

„To je váš šéf ostrahy?"

„Přesně tak. Všechno jsem mu řekl. A dal jsem mu i ten kanystr s benzinem. Jsou na něm všude moje a Maderovy otisky. Když ho ale prozkoumal, našel ještě jedny. Víme, kdo to strčil pod postel. A zatraceně jistě víme, že to nebyl Vizzini."

Roy se k němu naklonil. „Jak si můžete být tak jistí?"

„Máme otisky všech zaměstnanců studia. A Talbot provedl srovnání. Ty další otisky na plechovce patřily jistému Lloydu Parsonsovi, jednomu z lidí, kteří stavěli kulisy. Viděli jsme se s ním dneska v poledne. A když na něho Talbot přitlačil, tak promluvil."

„O tom ohni?"

Driscoll se triumfálně usmál. „Pamatujete si, co jsem vám říkal včera večer? No tak skoro přesně takhle se to stalo. Parsons pracoval spolu s dalšími včera ve studiu číslo sedm. Ne na té scéně s ložnicí,ale o kus dál. Dodělávali koupelnu na záběry ve sprše. Práce se protáhla a pak už bylo načase, aby skončili. On se zdržel, protože potřeboval posbírat všechny věci. Podle toho, jak to líčil, tak tam ten benzin ani neměl být. Chtěli šelak na dlaždičky na stěně koupelny, ale někdo to popletl.

Každopádně chtěl ty věci odvézt zpátky do skladu, ale nemohl najít vozík. Správně by si měl jeden' ze skladu přivézt. Jenže buď byl unavený, nebo moc líný. No a tak to nastrkal pod postel ve vedlejších kulisách. Pak si řekl, že se na chvilku natáhne a zapálí si. Při práci tam nikdo kouřit nesmí."

„Ale stačilo přece, aby šel ven,“ namítl Claiborne.

„Přesně to jsme mu říkali, ale on nás zahrnul spoustou keců o tom, jak byl utahaný. Pokud jde o můj názor, tak kouří trávu. Všichni ji hulí, hlavně ti mladší. A nechtěl, aby ho někdo načapal na ulici. Jasně, tohle by nikdy nepřiznal, ale podle mě to naprosto jasně vysvětluje, jak mohl usnout. Když začalo hořet, probudil se, dostal strach a utekl. Přesně jak jsem odhadoval. Naštěstí pro něj tam neuhořel."

„Vy té jeho historce věříte?" zeptal se Roy.

„Kdyby lhal, proč by si vymýšlel něco takového, když věděl, že bychom to mohli oznámit a tlačit na to, aby ho nahradili někým jiným?"

„A nahlásíte, co se stalo?"

„A mít ještě na krku lidi od pojišťovny? Přesně tohle zrovna teď potřebujeme." Driscoll odstrčil svou židli od stolu. „Přirozeně jsem mu tohle neřekl. Pořád škemral, abych to nehlásil odborům, a já mu pověděl, že souhlasím, ale za jedné podmínky. Chtěl jsem, aby už do studia ani nepáchl. Nevím, jakou výmluvu si vymyslel. Nemoc, smrt v rodině... Ale odpoledne zmizel. Takže žádné strachy, tohle se už nebude opakovat."

Roy čekal, že Claiborne něco namítne, ale ten jenom přikývl.

Mlčel stále i poté, co odešli z kanceláře a ocitli se venku na ulici ozářené mlhavým světlem odpoledního slunce.

„Tak co si myslíte? Mluvil pravdu?“

„Pokud myslíte toho dělníka, tak nevím. V případě Driscolla si nejsem jistý.“

„Existuje nějaký způsob, jak by se to dalo zjistit?“ Claiborne se zadíval směrem k zapadajícímu slunci. „Bylo by zatraceně dobře, kdyby se našel,“ odtušil.

26 

Za soumraku začala do kopců stoupat mlha.

Plížila se pomalu, jako had. Postupně se ovíjela kolem skupinek cypřišů a keřů. Šinula se tiše ulicemi a z jejího šedivého chřtánu se šířila temnota, která polykala hvězdy.Jan to vše sledovala z okna, zatímco mluvila do telefonu.

„Já to nechápu,“ řekla. „Kurýr mi sem před hodinou doručil nové stránky scénáře. A vy mi teď tvrdíte --"

„Na ty stránky se vykašlete. Žádné změny ve scénáři dělat nebudeme," přerušil ji Santo Vizzini. „Byla to chyba."

„Chyba?"

"To není důležité. Vysvětlím vám to zítra na zkoušce."

„V kolik?"

„Nejspíš někdy pozdě odpoledne, až skončím s Paulem Morganem. Čekejte, až vám zavolám."

„Dobře. Jste si ale jistý —“

Jan zmlkla, neboť si uvědomila, že linka ohluchla. Vizzini zavěsil a ona slyšela jen bzučení.Když zavěsila rovněž, bzučení ustalo, ale hned ho vystřídal jiný zvuk. Byl tišší a přicházel k ní odjinud.Někdo naříkal.

Jan přešla k oknu. Mlha vystoupala až k jejímu oknu a zahalila úbočí kopce. Nikde venku neviděla nic, co by se pohybovalo, žádnou siluetu ani stín, ale nářek zněl dál. Slabý a zoufalý.Nějaké dítě, které se ztratilo v mlze?

Otevřela přední dveře a vyhlédla ven. Světlo pouliční lampy na rohu bylo sotva vidět. Neslyšela ani žádný zvuk. Jen mrazivé ticho.Zatracený Vizzini. Byla to všechno jeho chyba, takhle ji pro nic za nic rozrušit. A vlastně vůbec nic neřekl. Tak proč jí tedy vlastně volal? Pověděl jí, aby ignorovala změny ve scénáři. Jenže ty stránky se změnami byly rozmnoženy ve studiu, což znamenalo, žc je někdo odsouhlasil. A proč by pak ještě posílali zvláštního kurýra? Stalo se toho už příliš. Ta věc s tím ohněm a pak ještě Claiborneovo líčení, jak zahlédl Normana Batese. Není divu, že už začíná bláznit a mít halucinace.A k tomu ještě ta zpropadená Connie. Proč nemůže zůstat aspoň občas doma místo toho, aby ji pořád nechávala takhle samotnou? Právě nyní cítila Jan potřebu někoho u sebe mít. Kohokoli. Možná že kdyby zavolala Royovi —

Když zavřela a zamykala dveře, uslyšela vyzvánět telefon.Telepatie?Ne, protože to nebyl Roy. Když zvedla sluchátko, zjistila, že hovoří s Adamem Claibornem.

„Omlouvám se, že vás ruším,“ řekl. „Jenom mne napadlo, že se zeptám, jestli jste dostala nové stránky."

„Ano, mám je.“„No a co si o tom myslíte?"

Pověděla mu o tom, co jí sdělil Vizzini.

„Vy chcete říct, že on ty změny nepoužije?" V Claiborneově hlase zazněl neklid, což zneklidnilo i ji.

„Co se děje?" zeptala se. „To se mnou nebude nikdo mluvit na rovinu?"

Claiborne chvíli neodpovídal. A pak řekl: „Je to trochu zamotané."

„Přesně tak si připadám taky," odpověděla Jan. „Jako by se všechno kolem mne zamotávalo." Hleděla na svět za oknem, jenž se ponořil do šedi. „Podívejte, pokud nemáte moc práce, co kdybyste ke mně zajel na skleničku?"

Znovu zaváhal. Byla to Jan, kdo po chvíli prolomil mlčení. „Prosím. Já musím vědět, jak to je."

„Za chvíli budu u vás."

A to bylo vše.

Vlastně ne tak docela. Protože když položila sluchátko a zamířila chodbou do kuchyně, uslyšela znovu to zanaříkáni.Zdálo se jí, že tady zní hlasitěji. Když vykročila, měla dojem, že zvuk zní nyní naléhavěji. Spěšně přešla k zadním dveřím.Otevřela je a za nimi uviděla kotě.Malou žlutou hromádku chlupů choulicí se u dveří. Kotě na ni hledělo topasovýma očkama. Zvedla je. Skoro nic nevážilo. Přivinulo se jí k ruce a jeho mňoukání přešlo do spokojeného předení.

„Kde ses tady vzalo, koťátko? Ztratilo ses?"

„Mňau. “Kouřově zelené oči na ni vážně hleděly. Pak ucítila, jak se vlhké tělíčko zachvělo.

„Chudáčku, jsi celý mokrý —"Jan zavřela dveře a donesla kotě ke kuchyňskému dřezu. Z police vytáhla utěrku, a opatrně mu začala utírat mokrou srst. Zvíře se pomaličku přestávalo chvět.

„Tak, už to bude lepší." Pustila utěrku na desku u dřezu. „Máš hlad?"

„Mňau. “

„No dobře. Podíváme se, co by se s tím dalo udělat."

Jan položila kotě na linoleum. Zůstalo nehybně na místě, ale malá zelená očka sledovala její pohyby, když otevřela lednici a vytáhla krabici mléka. Z kredence pak vzala talíř, nalila do něj až po okraj mléka a položila na podlahu vedle čekajícího hosta.

A tehdy přijel i druhý host.Jakmile zazněl zvuk zvonku, rozběhla se chodbou do obývacího pokoje. Tentokrát si ale rozsvítila venkovní světlo a vyhlédla kukátkem ve dveřích ven, aby se přesvědčila o totožnosti příchozího. Hned potom otevřela dveře. Za nimi čekalo lepkavé mokro a Adam Claiborne.

„Zvládl jste to rychle," řekla.

„Můj motel je hned tady pod kopcem na Venturově bulváru." Podíval se k oknu. „Ale skoro jsem se ztratil. Nebyl jsem schopný číst ani názvy ulic. Nedivím se, že se vám tady nechce být samotné."

„Nejsem sama," řekla mu Jan. „Mám hosta."

Vedla ho do kuchyně. Zůstali stát ve dveřích. Kotě se krčilo u talíře a jeho růžový jazýček líně vylizoval poslední kapky mléka.

Claibome se usmál. „Váš kamarád?"

„Doufám. Před pár minutami jsem ji našla u zadních dveří."

„Ji?" Claibome se zadíval na chlupatou kuličku. „Jak si můžete být tak jistá, pokud jde o pohlaví?"

„Ženská intuice." Jan popošla ke kotěti a zvedla ho do náruče. „A je to, zlato, ty už ses napila. Teď je řada na nás."

„Mňau. “Kotě sejí schoulilo v náruči a Jan vedla Claibomea zpátky do obývacího pokoje. Když chtěla položit kotě zpátky na zem, maličké drápky sejí zabořily do záhybů svetru. Jan se je pokusila uvolnit, ale kotě se jí chytilo ještě pevněji.

„Ale no tak. Nech mě, abych si odpočinula," zamumlala.

„To je v pohodě." Claibome přešel k baru. „Já se toho ujmu. Skotskou s ledem?"

„Super."

Jan se posadila na pohovku, zatímco Claibome pro ně míchal nápoj. Hladila kotě, které spokojeně předlo. Její prsty cítily pod srstí měkké tělíčko. Žasla nad tím, jak má hebkou kůži. Byla tak tenká, že pod ní dokázala cítit, jak vibrace vyvolávané předením kotě-te procházejí jeho vnitřními orgány. Bylo tak křehké!

Takřka instinktivně zvedla volnou ruku k vlastnímu hrdlu, aby si nahmatala pulz. A když ho pak ucítila pod konečky prstů, zmocnil se jí znovu úžas. Jsme takoví všichni. Tak zranitelní... Těch pár milimetrů, které pokrývají naše tělo, jsou naší jedinou ochranou. A kdyby shořely nebo kdyby je něco rozřízlo... tady na téhle tepně —

„Dám vám cent —“

Zvedla pohled. Claibome držel její sklenici.

„Cože?"

„Když mi povíte, na co teď myslíte."

 „Ale ne.“ Vzala si sklenici a pokrčila rameny. „Na nic."

„Tak niklák. Vždycky zapomínám na inflaci." Posadil se vedle ní na pohovku. Kotě zamrkalo a zatáhlo drápky. Seskočilo na koberec a schoulilo sejí u nohou.

Claiborne se obrátil k Jan. „To gesto, které jste teď udělala... O čem jste přemýšlela?"

„O Mary Craneové."

Neměla to vědomě v úmyslu říci. A dokud jí ta slova nevyšla z úst, ani si neuvědomila, že to je pravda.

„A co je s ní?“

„Vlastně ne na ni. Myslela jsem na sebe.“ Jan rozpačitě přikývla a vyhnula se jeho upřenému pohledu. „Myslím, že to je jedna z věcí, které patří k téhle profesi. Když se člověk začne důvěrněji seznamovat s rolí, začne se i ztotožňovat s postavou."

„To nedělejte."

Podívala se mu do očí. Už se neusmíval. „Ale já bych opravdu měla, pokud chci tu roli hrát."

„Nedělejte to."

Jan zvedla sklenici a napila se. Spolu s tím, jak ve sklenici ubývalo skotské, však narůstal její odpor. Zatraceně. Když přijel, zdál se tak milý, že skoro zapomněla na to, co si on myslí o jejich filmu. Tentokrát ale, slibovala si, nedovolí, aby ztratila nervy.

„Prosím." Držela hlas i výraz ve tváři pod kontrolou. „Tohle jsme si probrali už posledně. A jenom proto, že jsem vám řekla o tom, že Vizzini nehodlá akceptovat žádné změny —“

„Nejde jenom o to,“ přerušil ji Claiborne. „Dneska odpoledne se něco stalo."

Opřela se a usrkávala skotskou, zatímco on začal mluvit. Pověděl jí o setkání s Vizzinim a o tom, jak mu připomínal Normana Batese. O tom, jak se pak sešel s Royem a jak zašli za Driscollem. Jak vyslechli jeho vysvětlení týkající se požáru a jeho vlastní výhrady vůči Vizzinimu.

Jan ho mlčky poslouchala, dokud neskončil. „To je všechno?" zeptala se.

Claiborne povytáhl obočí. „Copak to nestačí?"

Položila sklenici. „Možná je toho až moc."

„Podívejte se, pokud mi nevěříte, zeptejte se Roye Amese."

„A proč bych vám vlastně měla věřit? Nejdříve mi tvrdíte, že Norman je naživu. A teď zase říkáte, že je mrtvý a že ten oheň zapálil Vizzini."

„Pokud jde o Normana, nejsem si jistý. A nemám ani žádný přesvědčivý důkaz, pokud jde o Vizzini-ho vinu. Jednou věcí si ale jistý jsem. Identifikuje se s Normanem Batesem. A proto vás varuji před tím, abyste se vy identifikovala s Mary Craneovou."

Jan se natáhla ke kotěti, které se jí třelo o kotník. „Já se identifikuji i tady s tou kočičkou. A se všemi typy lidí a se všemi věcmi kolem sebe. Možná proto, že jsem herečka —“

„Většina z nás má tendenci se identifikovat. Do jisté míry.“

„Většina z nás?“ Jan se narovnala. „Ale cvokaři ne. Aspoň tedy předpokládám. Ti jsou nad takovou slabost povzneseni."

„Mňau. “ Kotě přikývlo jakoby na souhlas.

Claiborne se ale zamračil. „Přestaňte mi pořád otloukat o hlavu jakousi nálepku,44 řekl. „Cvokaři nejsou něco více ani méně než jiní lidé. Je to jen zkušenost, která nám říká, že naprostá identifikace s jiným člověkem bývá nebezpečná. Ať už se jedná o Ježíše Krista, nebo Adolfa Hitlera. Samozřejmě se můžeme vciťovat do jejich myšlenek, vytvářet si kontakt a —“

Pohled Jan se změnil v tázavý. „A do koho se snažíte vciťovat vy?"

„Do všech." Claiborne pokrčil rameny. „Nebo se o to aspoň snažím. Samozřejmě že taky do Normana. Chápu odpor, který v něm vzbuzovalo to, že byl zavřený. Rozumím touze Martyho Driscolla po úspěchu, protože trochu něčeho takového mám v sobě taky. Dovedu pochopit pozici Roye Amese coby autora, který se snaží vylíčit vše takové, jaké to je. Já sám jsem chtěl říct pravdu o Normanovi v knize."Když jej Jan poslouchala, uvědomila si, že si vzpomíná na předchozí večer, který zde s Claibomem strávila, a na vlastní nečekanou vlnu citů. A zatímco se na něj dívala, cítila, jak se začíná dostavovat stejná reakce. Nešlo o to, co říkal, ale o zvuk jeho hlasu a o to, jakým způsobem to vše pronášel. Tohle nebyl žádný profesionální fígl. On skutečně chtěl, aby to pochopila. Stejně jako by jej ona chtěla ujistit o tom, že mu porozuměla. Jediné, co mohla nyní dělat, bylo udržet se, aby nezareagovala tím, že se k němu natáhne a -

Rychle to nutkání potlačila. Se slovy byla jistější. „A do Paula Morgana,“ řekla.

Claiborne přikývl. „Nelíbí se mi, co dělá. Ty jeho drobné krutosti. Jak se chová, když dává autogramy. Dovedu se ale vcítit do jeho nejistoty, do jeho pochybnosti, pokud jde o vlastní image. A totéž platí i o Vizzinim. Možná ještě větší měrou. Já vím, jaké to je, být sirotek."

„Vy?“

Mluvil teď tichým hlasem. „Ano. Nevím, kdo byli mí rodiče, nebo jak jsem se původně jmenoval. Jediný rozdíl je v tom, že já jsem ze sirotčince neutekl." Odmlčel se. „Když jste mi řekla o své mladší sestře, hodně to na mě zapůsobilo. Podle všeho, co vím, byla moje matka stejná. A to její dítě a já bychom mohli být dvojčata."

Claiborne se na ni s úsměvem podíval. „Začínáte chápat, co tím myslím? Člověk se nemusí naprosto ztotožnit, aby se dokázal do někoho vcítit. Pokud dovedete nahlédnout dostatečně hluboko, najdete v každém člověku něco ze sebe samotné."

Jan přikývla. „Přesně tohle cítím ve vztahu k Mary Craneové. Až na to, že je mi nějak bližší. Možná za to může taky ta fyzická podobnost. Občas se nedokážu ubránit myšlence, že pokud tu roli zahraji správně, mohlo by to být, jako kdybych skoro něco z ní znovu navrátila k životu.“

„I kdyby to znamenalo ukončit ten váš?“

Naklonil se k ní a uchopil její ruku. Mluvil teď hlubším hlasem. „Já vím, jak moc to pro vás znamená. Ale je to jenom role. Na to nezapomínejte. Mary Craneová je mrtvá, a vy jste živá. A důležité je to, co se stane s vámi.“

Jejich pohledy se střetly a jeho oči říkaly více než slovo. On se o mne bojí. Skutečně mu na mně záleží. Cítila tlak jeho teplých prstů. Jeho pulz měl stejný rytmus jako její. Vzrušoval ji a to bylo dobře, protože nemusela přemýšlet. Protože i když si uchovávala chladnou hlavu, ten strach tam byl a ona na něj nechtěla myslet. Možná měl pravdu on, a ona se mýlí. Jenže co na tom sejde? Důležité je, co se děje teď a tady. Doteky a bušení srdce. Tohle chtěla a tohle potřebovala, protože tohle bylo skutečné.

Jan poposedla do jeho náruče, zavřela oči a její otevřená ústa hledala ta jeho. Nyní se již jejich těla dotýkala. Jejich tep pulzoval v jednom rytmu. Jemné konečky prstů masírovaly tvrdnoucí bradavky. Naklonil se v bocích, zatímco jeho ručeji sjely k pasu —

A odstrčily ji pryč.

Otevřela oči. „Co se stalo?“

„Jan, poslouchejte mne.“ Mluvil laskavým hlasem. „Já vím, co se snažíte udělat, ale tohle ničemu nepomůže. To, na čem záleží, je vaše bezpečnost, a ne jestli něco ohrozí vaši kariéru. A tím, že byste si mě takhle koupila, by se nic nevyřešilo."

Prudce vstala. Kotě vyděšeně vyskočilo na nohy a začalo vrtět vztyčeným ocasem.

"Koupit si vás? Cože? Vy hnusný hajzle!"

„Omlouvám se." Vstával a díval se na ni. „Takhle jsem to nemyslel. Já vás chci. Ale ne takhle. Ne za takových podmínek —“

Dopad její dlaně na jeho tvář ho umlčel. „Podmínek? To jste byl vy, kdo si takové podmínky dával. Ale teď už ne. Prostě odtud vypadněte. Zmizte pryč! Pryč z mého života!“

Jan se obrátila, rázně přešla k předním dveřím a prudce je dokořán otevřela. Kdesi za ní na podlaze ustrašeně zamftoukalo kotě. Neviděla ho ale.

„Neblázněte," promluvil Claiborne. „Musíte si uvědomit —“

Zvuk jeho hlasují zněl rozmazaně. Všechno kolem se rozmazalo, když kráčel pokojem směrem k ní. Vycítila, že sejí chce dotknout, a couvla.

„Ne! Vypadněte!"

Spustil ruku a prošel kolem ní. V následující chvíli za ním dveře zabouchla, opřela se o ně, celá se chvěla. Teprve, když uslyšela, jak jeho auto startuje a odjíždí, rozplynula se mlha, která vše kolem ní rozostřo-vala, a Jan začala zase normálně vidět a slyšet.Už zde ale nebylo nic, co by mohla poslouchat. Ani to vystrašené mňoukání ne. A když se rozhlížela obývacím pokojem, nebylo se ani nač dívat.

Kotě zmizelo.

27

 O dvě hodiny a dvě skotské později ležela Jan v posteli a byla stále vzhůru.Sama, k čertu s ním!
Natřepala si polštáře a znovu je urovnala. Když už jsme u toho, můžeš právě tak nadávat sama sobě.
Byla to její práce. To ona byla odpovědná za tohle všechno. Ztratila nervy, vyhnala Claibornea, a dokonce i tomu kotěti nahnala strach, až uteklo kamsi do mlhy. Není zuřivějšího tvora, než jakým je odmítnutá žena.
Až na to, že on ji neodmítl. Jediné, co udělal, bylo, že jí pověděl pravdu. Ona ho chtěla, jenže to nebyl její hlavní důvod, proč to na něho zkusila. Snažila se dosáhnout toho, aby se přestal zajímat o ten film. Šílená - dobrý titul, kterým by mohla popsat samu se-be. Musela být šílená, když nedokázala pochopit, že měl starost o ni a snažil se ji chránit.Jenže před čím? Náznaky a dohady nejsou žádný důkaz. Bylo tady ještě něco dalšího? O čem jí neřekl?Možná že Roy by něco věděl.Rozsvítila lampu, vzala z nočního stolku telefon, vytočila Royovo číslo a pak už jen čekala.Nikdo to nebral.A nikdo jí neodpověděl na její otázku.
Odložila sluchátko, zhasla světlo, vytáhla si deku znovu až k ramenům. Najednou sejí zmocnila podivná úleva, že se nedovolala. Roy by jí nejspíš pověděl totéž a pokusil by se jí domluvit, aby se přestala chovat jako šílená. Možná nakonec byla blázen, ale ne zas takový. Pokud Roy a Claibome nepřijdou s něčím víc než pouhými řečmi, nikdo ji nedonutí vzdát se filmu. Rozhodně ne po tom, čím musela projít. Pět let. Pohleď pravdě do očí, mladší už nebudeš. Tohle je náročná jízda, tak koukej vytrvat. Nechceš skončit jako nula. Jako Connie. Chudák Connie...
Chudák Connie si to užívala.Anebo si to užívali spíš ti druzí?Vlastně na tom ale nezáleželo. Tak jako tak byla stočená v klubíčku a možná si to s ní pak užije aspoň ten chytrolín za kamerou. Až se přestane bavit tím, jak nejlépe zaostřit na její rozkrok. Nejspíš si to užíval už teď. Ona tady ale v záři světel právě umírala.
Umírala, avšak žila.Protože aspoň pro jednou ji nikdo neignoroval. V ateliéru u Lea bylo sedm dalších lidí a pozornost všech se soustřeďovala na Connie nebo aspoň na některé její části. Ten šašek s ruční kamerou měl vykolíkovaný svůj zábor mezi jejíma nohama. Maskérka jí potírala břicho jakýmsi růžovým sajrajtem, to nemehlo se světlem jí mířilo rovnou do tváře, zarámované černým povlakem na polštář. Ruchař strkal mikrofon nad její hlavu a zvukař tábořil za svým mixážním pultem, aby nastavil správnou hlasitost. Samotný Leo — producent, režisér a současně i autor výpravy odpovědný za postavení scény - na ni spokojeně civěl. Šestý člověk, pokud se ovšem dal ten nahatý vlasatý opičák nazvat člověkem, měl také na starost, aby se něco postavilo. Jemu. Když všichni ostatní se svou prací skončili, on mohl začít.Jistě, nebyla to právě procházka růžovou zahradou, být zašitá v jednom bungalovu na Boyle Heights a pokoutně tam natáčet porno. Ale komu by na něčem takovém záleželo?Mně záleží. Mně, Connie. Protože pro jednou se na mě všichni dívají.
Dívali se na ni. A diváci se na ni pak budou dívat na obrazovce. Nejenom na její dlaně, chodidla nebo kotníky. Ale na ni. Bylo jí jedno, že oněmi diváky budou možná jen staří odporní chlapi s klobouky na klíně. Aspoň se na ni budou dívat. A nikdo se nebude rozčilovat kvůli velikosti jejích prsou a nebude dávat ani pozor, aby její tvář zůstala mimo záběry. Pro takový film by si sice mohli vystačit s japonskou nafukovací pannou nebo třeba i s modelem Godzilly, ale Leo osobně si vybral ji, protože na první pohled rozpoznal její talent.
Connie si lehla na záda. Už mohli skoro začít. Kameraman kývl na Lea a ten mávl na zvukaře. A opičák se připravil, aby ve správnou chvíli strčil do záběru svůj banán.
„Všichni připraveni?" zeptal se Leo.
Connie na něho mrkla. Leo nebyl žádný Marty Driscoll, ale na tom nezáleželo. Záleželo na tom, že hrála hlavní roli ve svém prvním opravdovém filmu.
Šašek, který se staral o světla, popošel dopředu s klapkou. Nebyla si jistá, proč se tomu tak vlastně říká. „Scéna jedna... Podruhé," řekl na kameru.
„Připravit se!" řekl Leo.
Connie se usmála.
„Akce!"
K čertu s Driscollem. Ona teď byla hvězda...Marty Driscoll právě nyní neviděl ani jedinou hvězdu.
Velké posuvné skleněné dveře vedoucí na terasu mu zpravidla nabízely úchvatný pohled na údolí i na hvězdnou oblohu nad ním, ale dnes v noci nebylo vidět nic kromě neproniknutelné šedivé stěny.Mlha přichází na kočičích tlapkách —
A stejně se mu vybavil i ten citát. Driscoll se zašklebil. Napadlo ho, jak by asi zareagovali jeho spolupracovníci ve studiu, kdyby v jejich přítomnosti pronesl takový verš. Vlastně ani přemýšlet nemusel. Jejich reakcí si byl naprosto jistý.Takovým vzděláním prozrazuješ svůj věk. V epoše posedlé mládím přecházela většina producentů z fáze, kdy měli na tváři akné, rovnou do dospělosti. A ti starší pak lhali o svém skutečném věku ještě víc než samotní herci.
Když si tohle uvědomil Marty Driscoll, jeho tělo ho už zradilo. Bylo příliš pozdě, aby si barvil vlasy nebo začal nosit příčesky. Každý pokus imitovat po-stadolescentní životní styl byl předem marný. Mdlé světlo tanečního parketu na diskotéce nestačilo, aby nebyl slyšet jeho dýchavičný sípot. A žádný korzet by nedokázal zamaskovat jeho špeky.Jediný trik, který mu zůstával, byl ten, jemuž se už dávno naučil. Hrát chytrého tím, že ze sebe bude dělat idiota. Hrát si na siláckého, krutého, hlučného a vulgárního chlapáka, čímž ostatním nabídne stereo verzi zažitého stereotypu — tyran bez vkusu a bez talentu. Zapomeň na diplom z Princetonu, tady nikoho nezajímá, že jsi bakalář umění. Tady rozhodují jen výsledky v účetních knihách, a když jsme u toho... Zapomeň taky na všechny ty nízkorozpočtové nápady, idealistické pokusy zrozené z touhy po kvalitě jen proto, aby zhynuly v pokladně.Tenhle recept fungoval. Díky němu mohl Driscoll sedět v pracovně ve velkém domě na Mulholland Drive, odkud míval až na několik nocí, kdy tak jako dnes přišla mlha, výhled na studia dole v údolí. Bylo to největší uspokojení, ve všech významech toho slova, jakého kdy mohl dosáhnout. Dívat se svrchu na bezvýznamnost, samolibost a zkorumpovanost těch lidí tam dole. I když on sám, mea culpa, v tom byl stejný jako oni.Driscoll pokrčil rameny, když uvažoval, nakolik je úspěšný jeho trik s předstíráním nevzdělanosti. Pokud šlo o lidi ve studiu, tak podle nich neměl páru ani o tom, jaký je rozdíl mezi mea culpa a Mia Farrowová.
Ani jeho manželka v tomhle ohledu neodhalila jeho tajemství. Nikdo z nich na to nepřišel. Pro Debo-rah byl jen velký tučný flákač s velkým tučným bankovním kontem. Sice právě odvezla děti na týden do Springs, aby měla od toho flákače pokoj, ale den co den telefonovala, aby projevila respekt vůči bankovnímu kontu.
A co kdyby dejme tomu zjistila, že žádné bankovní konto není? A že tenhle dům stejně jako ten druhý ve Springs praská pod tíhou druhých hypoték plus úroků za neuhrazené splátky?Irelevantní otázky. Na tohle nikdy nepřijde. Aspoň ne, pokud jej neopustí štěstí. Štěstí - to byl nevyzpytatelný faktor.
„ S posledními třemi filmy ho moc nenadělal. Měl by je prodat Pentagonu. Kdyby je použili místo bomb, mohli by s nimi zničit celý Sovětský svaz. Bylo to po uvedení toho třetího, kdy začaly problémy s hypotékami.
Pak se ale štěstí zase vrátilo, když mu Vizzini donesl ten nápad se Šílenou. A všechno běželo jako po másle až do tohoto týdne, kdy se v New Yorku doslechli o útěku Normana Batese a o těch vraždách.Chtějí to zastavit, pověděl mu Ruben. Myslí si, že tyhle poslední zprávy promění celý tvůj příběh v dávnou historii. Jakýmsi zázrakem se mu podařilo Rubena umluvit, aby se okamžité zastavení filmu nekonalo. Citoval přitom slova George Warda, podle kterého by pozornost věnovaná nyní Batesovi mohla fungovat spíš jako pomoc než přítěž. Dosáhl ale jen odkladu do zítřejší schůzky Rubena s lidmi, kteří to vše financují. Na ní bude muset padnout definitivní rozhodnutí.
A Claiborne v tom všem představoval nepředpokládanou komplikaci. Až dosud byl schopen zvládnout Roye Amese a pochybnosti, jež v něm probouzelo jeho svědomí. Claiborne ale nebezpečně rozhoupal celou loď. Jejich námitky den za dnem podkopávaly morálku. Zatímco jemu den za dnem narůstaly úroky a současně slábly vyhlídky, že coby producent obdrží tučnou odměnu, až se začne s natáčením.
Tohle odpoledne bylo zatím nejhorší ze všeho. Označit Santa Vizziniho za duševně labilního nebyl právě objev roku. Jenže to ještě nedokazovalo, že je žhářem. A jedna věc byla jistá: on ten oheň nezaložil.
Driscoll se zastavil u stolu, aby si zapálil cigaretu. Hned vzápětí si ale přál, aby to raději neudělal. Plápolající zápalka byla bolestnou připomínkou.
Když si včera znovu přečetl pojistnou smlouvu, kterou jako producent uzavřel, objevil v ní klauzuli týkající se mimořádných událostí. Všichni by dostali vyplacené plné částky, pokud by došlo k prokazatelné nehodě, smrti nebo těžkému zranění některého z klíčových herců, kdyby zařízení zničila voda, anebo kdyby došlo ke zničení v důsledku požáru  .Zase měl štěstí. Proč riskovat další problémy nebo pokračovat v nejistém přesvědčování lidí z New Yorku, aby se na filmu pracovalo? Mohl mít své peníze hned. A ne jen nějakou zálohu, ale celou sumu, jak
mu ji smlouva garantuje. Bylo by to víc než dost, aby všechno splatil. Nikdo by mu nemohl dávat za vinu zásah Boží vůle. A zanedlouho, než by mu začaly docházet peníze, by se pustil do nového projektu.
Všechno se zdálo tak jednoduché, když přemýšlel nad detaily. Štěstí se jej drželo, když donesl do studia kanystr s benzinem, aniž by jej kdokoli spatřil. Chybou bylo, že zapálil ten přehoz na posteli předtím, než kolem rozlil benzin. Mihotavé svčtlo plamene upoutalo pozornost strážného. A on pak měl právě tak dost času, aby strčil kanystr pod postel a zmizel bočním východem.
Díky štěstí se dostal zpátky do kanceláře, aniž by ho někdo zpozoroval. Smůla ovšem chtěla, aby oheň uhasí. A jediné, v co nyní mohl doufat, bylo, že Clai-bome skočí na jeho historku o tom kulisákovi. Za den nebo dva ale ten cvokař odjede a mezitím proběhne i schůzka s Rubenem a s lidmi z New Yorku. Dá asi trochu práce přesvědčit je, že George Ward měl pravdu s tvrzením, že zájem o Normana Batese jejich filmu pomůže. Zítra se bude muset opravdu snažit. Drsný, nevlídný Marty Driscoll, ten racionálně uvažující flákač si najde cestu, aby uspěl. Nic jiného mu teď nezbývá.
Vyšel před skleněné dveře a zadíval se do noci. Mlha rozmazávala světla, ale zítra bude všechno zase zářit. Jasně a ostře. Raději by si měl jít odpočinout, aby mu to zítra taky tak myslelo. Jasně a ostře, až nadejde okamžik schůzky.Ještě jeden den, nic víc nepotřebuje. Ještě jeden den, aby získal definitivní souhlas. A pak už k čertu s těmi všemi. S tím neurotickým pisálkem, s tím chvástavým cvokařem, s tou pitomou holkou i tím šíleným režisérem a jeho hvězdou, co už je za zenitem.
Žádné strachy, uklidňoval sám sebe. Ty je zvládneš. Ale nebude to žádný piknik...

28 

Tenhle piknik, to je vážně něco,“ řekl Paul Morgan. Ukázal rukou na nahé muže tlačící se před trojdílným zrcadlem na toaletním stolku. „Jenom se podívejte na všechny ty prdele a ptáky!"

Robert Redford se zahihňal. „No to mi povídej, zlato. Kdykoli vidím nahé tělo, připomene mi to, že Bůh toho moc nevěděl o anatomii."

„Jenom žádné rouhání." John Travolta upřeně hleděl na svůj obraz a zamrkal. „Proč pořád takhle znevažujete náboženství?"

„Protože mou babičku znásilnil celý sbor z mormonského chrámu."

„A víš určitě, že to nebyl tvůj děda?"

Všichni zapištěli smíchy až na Clinta Eastwooda. Ten zvedl pohled z křesla v rohu, kde si voskoval nohy. „S tebou se fajn kecá. A s těmi tvými hošany."

Sylvestr Stallone si loktem prorážel cestu k zrcadlu. Našpulil rty a přejel si po nich rtěnkou. „Mně osobně se orgie hnusí. Je to jako rozbalit tucet nádherně zabalených vánočních dárků a zjistit, že jsou všechny prázdné."

„Ale neděláme my tady náhodou přesně totéž?" zeptal se Robert Redford. „Prodáváme iluze, nic co by bylo nezbytné k životu —“

Clint Eastwood vstal. „Už bude pozdě. Raději byste si měli nacpat to svoje nádobíěko do džínsů a sejít dolů, než začne Queenie vyvádět."

Burt Reynolds hodil pudřenku do zásuvky v toaletním stolku. „Božínku, já zapomněl! Dneska večer zase bude večírek s těmi Íránci —“

„Už ne!“ John Travolta se zamračil. „Íránci mě serou."

„A neštvou nás všechny?" zeptal se Paul Morgan.

Ostatní zamručeli. Clint Eastwood k němu došel a souhlasně pokyvoval hlavou. „Moje řeč, miláčku. Prostě nevnímej, co říkají. Vím, že tady jsi poprvé, ale není důvod se rozrušovat. Prostě si jen pamatuj, že Queenie je tady, aby tě chránil."

Paul přikývl a sáhl po svých džínách Jordache a volné blůzce. Ostatní se už horečně oblékali, tlačili se před zrcadlem a na poslední chvíli kontrolovali svůj vzhled. Byl vděčný za to, že mají tolik práce sami se sebou, a byl vděčný i za to, co mu připomněl Eastwood.Protože on zde byl poprvé a byl nervózní. Myslel na Queenieho blond paruku, na jeho korálky zdobené dámské šaty a na jeho umělá prsa. A uvažoval, proč se nikdy neobtěžoval s tím, aby se oholil. Představoval si v duchu celou tu scénu tam dole. Velký tlustý Queenie hrající ve svém groteskním oděvu madam, obklopený všemi těmi nádhernými hřebečky. Nebylo divu, že cizinci mířili do Queenieho salónu z celého světa, aby se nechávali obsluhovat všemi mužskými superhvězdami šoubyznysu.

Jak řekl Robert Redford, ve skutečnosti prodávali jen iluze. A možná byly Queenieho vousy jen nijak zvlášť rafinovaná připomínka, že to, co se tam dole odehrává, je jen fantazie.Všichni věděli, že tihle hošani nejsou skutečné filmové hvězdy, ale jen jejich dvojníci. Homosexuálové hrající role skutečných macho. Většina z nich ale brala svou práci velice vážně a napodobovali hlasy i manýry svých vzorů a dávali si záležet na drobných vychytávkách. Vzhledem k cenám, které si Queenie účtoval, se jeho klientela nehodlala spokojit s jen tak nějakými tuctovými svalovci.Nu, někteří z nich dostanou dnes večer prvotřídní kvalitu, více než jen iluzi.

Paul seděl u zrcadla a předstíral, že si upravuje obočí, když se ostatní již trousili ven. Jejich hlasy se nesly chodbou, jak kráčeli ke schodům. Nic zde po nich nezůstalo kromě zvláštního pachu, v němž se mísily vůně pudru, parfémů a potu.Díky Bohu, že tahle část už byla za ním! Povídejte mu něco o iluzích. Jemu se povedlo je dokonale napálit. Nikoho z nich ani nenapadlo, že on je skutečný. Ani samotného Queenieho, před nímž se při přijímacím pohovoru svlékl. Skoro se urazil, když uslyšel jen zdráhavý souhlas.

„Jsi trochu starý, abys hrál Morgana, ale nemáš to špatné. A až se trochu roznese, že jsi výkonný jako býk, budeš se mít co ohánět. Některým pravidelným klientům jde spíš o kvantitu než o kvalitu.“ Tak proč tady teď seděl a třásl se? Queenie ho ujistil, že nebudou žádné problémy. „Žádné svazování, žádné sado-maso, žádné kůže, žádné neobvyklé praktiky. Tohle je striktně podnik pro gaye.“

Až na to, že já nejsem gay. V tom je ten problém.Jistě, našly se výjimky. Jako tehdy při tom natáčení v Maroku s tím malým Arabem. Jak se to jenom jmenoval? Abud, Abdul? A pak ten japonský hoch. Ten zahradník tenkrát to odpoledne, když byl tak sťatý. Ale takové věci se nemůžou počítat. A nebýt Vizzi-niho, ani by si na takové blbosti nikdy nevzpomněl. Ježíši! Ten Vizzini byl naprostý úchyl, že mu dal takovou práci. A ještě mu říkal, že se bude muset vcítit do role.

„Říkám ti to jasně ještě jednou. Tentokrát zapomeň na všechny ty hovadiny. Já tady nechci Paula Morgana. Chci Normana Batese. Víš, jak to myslím?“

Paul věděl přesně, jak to myslí. Měl hrát gaye. Ženské šaty a paruka mu v tom pomohly, ale nestačilo to.

Jak to Queenie říkal? Jsi trochu starý na to, abys hrál Morgana. A to sedělo. Pokud chtěl u filmu přežít, bylo načase, aby přesedlal na charakterní role. Jako Newman nebo Peck. Nastal čas přehodit výhybku.

Přehodit.Zvedl ruku, aby si upravil vlasy. Doufal, že tím gestem zažene slovo, které ho napadlo. Viselo tam ale dál ve vzduchu před jeho tváří jako zrcadlo a on se díval na svůj rozostřený obraz. Jediné, co viděl, byly vlastní třesoucí se prsty.Možná by si měl dát ještě pár dalších panáků na kuráž, než sejde dolů. Nebo by tam možná neměl chodit vůbec. Bylo to právě tohle pití na kuráž, které mu především vnuklo tenhle šílený nápad a které ho přimělo, aby mu to vše připadalo jako geniální tah. Fajn. Takže Claiborne tvrdil, že Norman nebyl žádný gay, ale jen transvestita. Jenže co věděl ten blbý cvokař o jeho metodě?

Po celé ty roky se snažil zbavit všech těch blbostí z herecké školy. Ale teď by je potřeboval, pokud se chtěl přestat potácet a jestli se měl do postavy dostat. Bude muset dělat trochu víc než jen chodit v ženských šatech, aby se vcítil do role. I když to bude znamenat, že za pár minut mu to tam bude osahávat nějaký obchodník s naftou s dechem po česneku. Možná ještě nebylo pozdě zahnout kramle -

Donutil se znovu pohlédnout do zrcadla a tentokrát měl před sebou jasný obraz. Neviděl Vizziniho ani Queenieho. A ani žádného z těch svinských, sotva dospělých chlapečků, podle kterých už je za zenitem. Viděl Paula Morgana.

Takže žádný povyk. Vžit tuhle roli byl jeho nápad a nemělo smysl to teď zabalit. Vizzini měl pravdu. Musí to zahrát jako doopravdy, protože tohle je jeho poslední šance. Proto taky —

„Dělej!“

Zvedl pohled a uviděl Queenieho, jak se dívá od dveří šatny. Jeho rty se pod vousy špulily.

„Co se děje, zlato? Máme tam dole narváno. Tak se do toho už prostě vrhni —“

Paul odstrčil židli a vstal. „Jistě. Už jdu.“

Queenie se zachichotal. „Dal jsem to vědět některým ze svých speciálních hostů a ti už se třesou, až uvidí novou tvářičku."

Paul následoval kolébajícího se Queenieho chodbou. Slyšel hlasy přilétající schodištěm zezdola. Ostré hlasy, pronikavý smích. Ježíši, co to s ním bylo? Za ty roky u filmu poznal spoustu gayů a většina z nich byli slušní kluci. Jenže takové tady nenajde. V mužském bordelu.Najednou se znovu roztřásl. Chtěl se otočit. Otočit a utéct. Jenže nemohl, protože ho pevně sevřela cizí ruka. Velká, neviditelná ruka. Tlačila ho dopředu a dolů. Ruka, která patřila Vizzinimu...

Zvedl se z mlhy, která ho obklopovala, a hodil si do úst sedativum. Pak znovu klesl, ztracený v mlze vířící kolem něj jako hustá pára.Na okamžik se Vizzinimu zdálo, že vidí mrtvá uvařená těla s tvářemi zbavenými kůže, jak se pohupují mezi bublinami ve vířivé vaně.

Imbecile! Tady žádná vířivka není. Ať už ono tady znamenalo jakékoli místo, bylo to kdesi uprostřed mlhy. A přesně tam se nyní nacházel. Mlha, nikoli pára. Chladná, ne horká. Šplhala se do kopců, plížila se tři metry nad zemí. Věděl, že by neměl nic brát, že by měl zůstat doma a zahnat myšlenky, které přicházely společně s mlhou a nocí. Jenže právě tyhle myšlenky jej doháněly k tomu, aby bral prášky. A prášky jej zase hnaly pryč z domu.

Mama mia —Přesně tak. Mama mia. Toho dne, kdy do jejich městečka vstoupili vojáci, matka jej vzala za ruku a běželi na náměstí, kde sedávali za nedělních odpolední u dlouhých stolů, zatímco kapela vyhrávala Verdiho. Jenže toho dne byl Stánek, v němž bývali hudebníci, rozstřílený od kulek jako rozbitá vaječná skořápka. A nikde nezněla žádná hudba. Slyšeli jen výkřiky a dusot bot, jak se vojáci rozbíhali po náměstí. Nejprve se dostali k vínu a pak se vrhli na ženy. Když je máma uviděla, pokusila se zmizet, jenže už bylo příliš pozdě, protože oni ji uviděli rovněž. Měla právě tak čas, aby ho zatáhla do sklepa a nacpala pod jeden ze stolů, když ji vojáci chytili. Muselo jich být pět nebo šest, možná ještě více. Anebo ti další přišli až později.

Nebyl si tím jistý, protože se krčil pod stolem a slyšel sám sebe, jak brečí, zatímco se vojáci smáli a matka křičela.Pak se ozvalo to vrzání a jakýsi hlasitější zvuk. Bum, bum, bum. Stůl nad jeho hlavou se roztřásl. Stůl tloukl a v jeho hlavě to bušilo. Už žádný smích, žádný křik, jen rytmické bušení. A vzdechy. Mama mia. Sténání. A řada bot táhnoucí se od stolu. Boty se pomalu posouvaly. Vždy jeden pár, aby nahradil ten, který stál nejblíž u stolu předtím. Ty boty byly špinavé, pocákané blátem a slizem. A pátý pár — nebo to snad byl patnáctý - pokrývaly červené fleky.Věděl, co to je, ale musel se podívat. Bylo lepší dívat se na ty boty než poslouchat sténání, supění a oddechování. Tyhle zvuky byly ještě horší než bušení v jeho hlavě.

Rozléhalo se uvnitř a mělo se v jeho hlavě rozléhat už navždy. Žádné prášky nedokázaly ten zvuk zahnat. Ani mlha jej nedokázala utišit. Bum, bum, bum.

Konečně to utichlo, jenže ozvěna toho zvuku neutichala nikdy. Zase se smáli. Pak odešli. Vylezl zpod stolu a užasle civěl. Bylo mu pět let a první nahá žena, kterou kdy spatřil, byla jeho vlastní matka. Servali jí šaty a roztrhali spodní prádlo. Viděl všechno, co bylo předtím skryté pod ním. Vytékala odtamtud krev, která prýštila rovněž z ran, které měla po celém těle a tváři. A také z úst, když je otevřela a zašeptala: „Santo.“

To slovo bylo jako velká růžová bublina mezi jejími rty a byla to současně i její závěť. Poslední vzpomínka, kterou měl, než ztratil vědomí. Možná zemřela tehdy, snad to přišlo o něco později. Nikdy se to nedověděl, protože když se probral, nacházel se v nemocnici v Catanii. Nikdo mu nedokázal nebo nechtěl povědět, jak se tam dostal nebo co sc tehdy ve Vizzini stalo. A on sám se nikdy nevrátil do městečka, jehož jméno se stalo jeho příjmením.Vizzini. Tak mu začali říkat v sirotčinci, protože na své skutečné příjmení si nevzpomínal. Dost dlouho si nevzpomínal vůbec na nic a řádové sestry se na něj mračily, protože jim připadal jako osel odmítající se učit.

Pamatoval si ale na tu růžovou bublinu. Santo. Proč jenom ty sicilské matky s laníma očima trvají na tom, že musí dávat synům taková jména - Angelo, Salvátore, Santo?

Co je po jménu?Když ve třinácti utekl do Palerma, jeden Angelo se jej ujal a naučil ho, jak být zlodějem. Ten muž byl jeho prvním skutečným učitelem. Vzdělával ho ve všech předmětech potřebných pro život na ulici. S andělem by si jej ale sotvakdo mohl splést.Později v Neapoli žil jeden Salvátore. A ten skutečně zasáhl jako jeho spasitel, když carabinieri udělali zátah a on jim jejich operaci zmařil. Jenže tenhle Salvátore jej nespasil před závislostí na látkách, které prodával.A ani Santo nebyl svátý. Který svátý by mohl přežít v takových podmínkách, v jakých musel žít v Římě, Miláně nebo Marseille? A který světec by dokázal natočit první snuff film zachycující skutečnou vraždu v době, kdy i nahota byla pokládána za skandál?

Vizzini klopýtal do prudkého svahu a ztěžka oddechoval. Mlha byla tak hustá, že neviděl ani světla pouličních lamp či domy stojící na úbočí kopce. Natož aby dokázal přečíst tabulky s názvem ulice. Kde to vlastně je?

Pak najednou ucítil pod nohama pevnou dlažbu chodníku a věděl. Byl na vrcholku. Na samotném vrcholu světa. Cesta vzhůru skončila. Byl u cíle. Minulost se ztrácela za ním v mlze. V kapse měl jednu poslední tabletu. Polkl ji nasucho, nepamatoval si ani, co to bylo. A nestaral se o to.Nemělo smysl chtít si něco pamatovat. Zapome-„nout na to, co před ním Mama mia odhalila na stole, kde ležela! Zapomenout na ctihodné sestry, které totéž skrývaly pod svými hábity! Všechny tam měly černé chlupy. A taky krev. Každý měsíc, když je navštívila la maledizione. Zapomenout na tu svini v tom filmu a na to, co se jí stalo, když do jejího těla zajel nůž. Akce, řekl a nůž řízl. Ona si to ale zasloužila. Byla putana a zasloužila si zemřít.A jak se smála, než se objevil nůž! Smála se, sténala a vměla. Užívala si to. Všechny si to vždycky užívaly. Dokonce i ctihodné sestry by daly všechno na světě, jen aby zažily ten pocit. Bum, bum, bum. Jistě... napřed křičely a nechtěly toho nechat. Přesně jako matka tehdy s těmi vojáky.Mohla si to taky užívat?

Jaký je rozdíl mezi sténáním bolestí a sténáním z rozkoše? Jak by to mohl poznat pětiletý kluk. A jak to mohl nyní vědět? Jenom jednou věcí si byl jistý. Všechny tam měly tu věc. A věci nemají rozum. Dokážou jen reagovat. Černé, chlupaté, zakrvácené věci. Tajemné věci s tajemnými touhami, které si žádají ještě, ještě, ještě. Mama mia se tehdy, když byl počat, válela s jakýmsi bezejmenným paisan kdesi ve křoví. A matka Normana Batese -

Vizzini si přejel ukazovákem po horním rtu, na němž se mu perlil pot. Sledoval linii již neexistujícího kníru. On by dokázal hrát Normana. A měl by ho hrát, protože on mu rozuměl.

Místo toho ho bude hrát Paul Morgan, který nerozuměl ničemu. Dokonce ani své vlastní latentní homosexualitě. Jenže Norman nebyl homosexuál. Na jeho zločinech nebylo nic, co by něco podobného naznačovalo. Nikdo Normana doopravdy neznal, ani ten jeho blbý doktor ne. Nikdo ho nechápal. Nikdo kromě něj, Santa Vizziniho.

Nevěděli, že si prostudoval celý ten případ a že v loňském roce navštívil Fairvale. Byl se podívat na trosky domu a motelu. Nafotil si to všechno. Být tam v něm vyvolávalo vzrušení. Vzrušení, které skrýval a schraňoval šije, aby ho pak vložil do filmu. Aby se na to mohli všichni podívat a podělit se s ním.

Šílená. Mohl to být triumf, protože by to bylo skutečné. Skoro tak skutečné jako filmy zachycující skutečné vraždy. Nádech dokumentárního snímku. To bylo to podstatné.

Driscoll nic z toho nechápal. Neznal nic než peníze. Pro něj byl důležitý bankovní výpis. Pro kreativního umělce je ovšem tím, na čem skutečně záleží, samotný film. Výpověď o realitě ve světě, v němž ženy ukrývají svá nečistá tajemství pod sukněmi. Bylo zapotřebí člověka jako on, jako Norman, aby toto tajemství odhalil. Aby odhalil špatnost a aby ji potrestal.

Právě to udělal Norman s Mary Craneovou. A právě to hodlal on udělat s Jan.

Vizzini zamrkal, hledal cestu v mlze. Byl dezorientovaný. Příliš mnoho prášků, příliš mnoho mlhy nyní vířilo v jeho nitru. Měl jakýsi důvod, proč se vydal právě sem. Jen kdyby si dokázal vzpomenout. Na co to jenom myslel?

Jan. Vypadala jako Mary Craneová a právě proto ji navzdory všem námitkám vybral. Teď ji musí naučit, jak má být Mary Craneovou, tou zlodějkou, tou pu-tana. Tou ženou, která předváděla svá tajemství před chudákem Normanem. Musí ji vysvléknout ze všech těch manýr z herecké školy, až tam bude stát nahá. Až bude jako Mary Craneová stojící pod sprchou.

Najednou se mlha rozestoupila a on ji uviděl. Viděl Jan. Nahou, svíjející se v orgasmu. V posledním orgasmu, jímž je smrt.A najednou uviděl ještě něco. Něco, co před ním mlha a drogy po celá léta skrývaly. Něco, nač on sám úplně zapomněl. Uviděl před sebou toho pětiletého chlapce, který vylezl zpod stolu a hleděl na tajemství, které před ním Mama mia až do té chvíle ukrývala. Uviděl toho malého chlapce, který omdlel ne ze strachu, ale aby z mysli vytlačil poznání, že měl právě erekci.Jako kdyby to najednou věděl.

Nyní, po celém životě, kdy si myslel, že je impo-tentní. Jako Norman Bates. Jenže to nebyla pravda. Norman byl muž. Musel sehrát s Mary Craneovou roli muže. A on sám byl muž. Což dokazovalo, že by mohl a měl hrát tuhle roli. S Jan...

Zasténala. Užívala si, co s ní Roy dělal. Bylo do dobré, tak dobré. A on byl skvělý. A nyní možná ještě lepší, protože když se na něj podívala, jeho tvář se najednou změnila a na ní byl Adam Claibome. Bylo to přesně tak, jak to chtěla předtím. Večer. Jenže jeho rysy se pak zase rozmazaly a pak to byl Paul Morgan, kdo ji udělal. Zavřela oči, říkala mu, aby přestal. Ale když je znovu otevřela, uvědomila si Jan, že se stalo cosi hrozného. Paulova tvář zmizela a teď už to dělala se Santem Vizzinim. Namáhavě oddechoval a z podpaží mu vytékaly kapičky voňavky. Natáhla ruce nahoru a zaryla nehty do Vizziniho tváře. Jenže to, co na ní bylo teď, už nemělo žádný obličej. Viděla jenom šmouhu. Jenže ona věděla, že cosi v jejím nitru už přesně ví, kdo to byl.

Norman Bates.On to byl. To on to s ní celou tu dobu dělal. Ty ostatní tváře byly jen masky. Jeho tvář ale byla skutečná a ona ji chtěla jasně vidět. Musela ji jasně uvidět.Pak se ozval výkřik a Jan se probudila. Její oči se doopravdy otevřely a zíraly do tmy ložnice.Znovu tentýž výkřik a pak horečné bušení na dveře.

Jan odhodila deku, rozsvítila lampu, nazula si pantofle, které měla vedle postele. Ze židle si vzala župan a rozběhla se chodbou.

„Pusť mě dovnitř --"

Hlas Connie. Z opačné strany dveří.A když dveře otevřela, Connie tam stála, celá roztřesená, v mlze. Chvěla se a plakala.

„Proboha, zlato, co se stalo?“

„Prostě jsem jenom přišla domů.“ Její naříkající, slzami zmáčená tvář byla křečovitě stažená, jako když se malé dítě rozpláče.

Jan přikývla. „A kde máš klíče?“

„V kabelce. Nemohla jsem je najít. On tam byl.“

„On?“

Connie ukázala posunkem k ulici ponořené do mlhy. „Kdosi. Nějaký muž. Stál tam pod stromem, když jsem vystoupila z auta. Myslela jsem, že jde po mně --"

Jan se zadívala za třesoucí se dívku. „Nikoho tam nevidím.“

„Musel utéct, když jsem vykřikla. Ale byl tam. Viděla jsem ho

Jan si přitáhla župan kolem pasu a vykročila po cestičce.

Connie se rychle obrátila. „Ne - ne - nechoď tam!“

Ale Jan už mířila ke stromům. A bylo to právě pod nimi, kde se zastavila a zvedla ze země malé svět-lounké koťátko.

Kotě se nebránilo a ani se nepohnulo.

Protože mělo podříznutý krk.

29 

Claiborne zaspal, ale necítil se odpočatý.

Jeho mysl byla tak plná. Bylo tolik věcí, o kterých musel uvažovat. Zatímco se holil a oblékal, třídil si v duchu věci, k nimž došlo během posledních čtyřiadvaceti hodin. Setkání s Vizzinim. Schůzku s Driscollem. Epizodu s Jan.Epizodu? To bylo něco mnohem víc než jen tohle. Kdyby se s ní dokázal sblížit... Přimět ji, aby pochopila, že její bezpečnost je tak důležitá kvůli tomu, že ona pro něj tak moc znamená. Jenže se mu to nepodařilo, takže nebezpečí trvalo. A nyní už byla sobota. Čas se krátil.Spěšně zvedl telefon a nechal se přepojit na Steine-ra v nemocnici.

„V nemocnici, to tedy je,“ oznámila mu Clara. „To je pravda. Ve čtvrtek večer ho odvezli do okresní nemocnice. Zápal plic. Celý týden tady máme ty hrozné deště —“

Claiborne pak položil několik otázek, na něž hned dostal odpovědi. Ne, doktor Steiner není na jednotce intenzivní péče. Nemá ale povoleny telefonáty ani návštěvy. Přinejmenším několik dní ne. A pokud ona sama ví, tak zatím nedorazila žádná zpráva z úřadu koronera. Šerif Engstrom u něho neustále urgoval pitevní zprávu a říkal, že bude nejpozději v pondělí. „A v té době už vy budete tady zpátky. Díky Bohu. Máme tu teď těžké časy.

Poděkoval jí a zavěsil. Těžké časy, řekla. Všude to teď bylo těžké.

Nemělo ale smysl oddávat se sebelítosti ani sebeobviňování. Stačilo, když si přiznal, že zatím ničeho nedosáhl. Steiner měl pravdu. On, Claibome, je lékař, nikoli detektiv. A padl do nejběžnější pasti své vlastní profese. Začal být natolik zainteresovaný, pokud šlo o některé konkrétní lidi, že nedokázal dávat přednost bezprostřednímu problému. Každý detektiv by věděl, že soustředit se na problém představuje jediný způsob, jak dospět k nějakým řešením.Claiborne se posadil na okraj postele a v duchu probíral možnosti a priority. Pak znovu zvedl telefon.

Zavolal dvěma lidem.Po druhém hovoru odešel do koupelny a strčil si hlavu pod kohoutek se studenou vodou. Bylo to rozumem neovládané gesto člověka trpícího kocovinou, ale šok způsobený bodavými jehličkami studené vody pomohl, třebaže si musel převléct košili a znovu učesat vlasy.

Když se pak ujistil, že má klíč v kapse, vyšel z pokoje a zamířil přes terasu motelu. Podíval se na hodinky. Už je po poledni. Ještě dnes nesnídal, ale na to už nebyl čas. Ne po tom, co slyšel —

„Dobrý den!“

Tom Post stál ve dveřích kanceláře a zdravil jej svým úsměvem poskládaným z vrásek. „Nedal byste si hrnek kafe?“

Claiborne už začal vrtět hlavou, avšak lákavost nabídky ještě umocňovala vůně samotného nápoje.„Díky. Nemůžu se ale zdržet dlouho. Mám domluvenou schůzku —“

„Žádný problém. Káva je připravená."

Post jej vedl do kanceláře a pak otevřel dveře dozadu. „Tady jsem,“ řekl. „Tady se bude taky dobře sedět.“

Místnost za dveřmi se zdála skutečně docela pohodlná. Nebo snad kdysi bývala, když byl nábytek nový. Od té doby ale čalounění vybledlo a závěsy zešedly prachem. Jen zarámované fotografie na stěnách jako by ve světle lampy stále jasně zářily a nenesly žádnou stopu stárnutí.Zatímco starý muž připravoval u stolu v rohu kávu, Claibome obrátil pozornost k fotkám. Podobně jako ty na stěně v kanceláři, vypadaly i tyhle jako portréty zhotovené v ateliéru. Na žádné ale nebyl nikdo, koho by poznával.

Tom Post k němu přešel a podával mu hrnek. „Smetanu a cukr?“

„Černá mi udělá dobře, děkuji."

Bylo to tak. Claibornea předtím nenapadlo, jak moc by něco takového potřeboval. Horká káva byla v tuhle chvíli ještě lepší než studená voda.

„Další hic," prohodil Post. „Ale dneska v noci se zase přivalí mlha. V tuhle roční dobu to tak většinou bývá." Podíval se na tváře na stěně. „Vidíte tady někoho, koho znáte?"

„Obávám se, že ne."

„To mne nepřekvapuje. Tehdy jste ještě ani nebyl." Kostnatý prst bodl směrem k usměvavému obličeji jakéhosi staršího muže. „To je Sol Morris. Býval šéfem studia Coronet tehdy ve dvacátých letech, když se nacházelo ještě na opačné straně kopce."

Claiborne přikývl a Post kráčel dál podél stěny, jako kdyby byl průvodcem v muzeu. Jenže tohle je muzeum, uvědomil si Claiborne. Vybledlý nábytek, věci šedé od prachu... Tohle všechno se hodilo na místo, kde se už dávno zastavil čas.

„Theodore Harker," řekl Post s pohledem upřeným na portrét člověka oděného v černém, s dravčím výrazem v obličeji. „Velký režisér. Ve své době jako Dave Griffith. Ten vedle něj, to je Kurt Lozoff. Také s ním jsem pracoval. Podle některých byl ještě lepší než Von. Dnes ho ale už nikdo nezná. Všem je ukradený.“

Odvrátil se. Claibome si na okamžik myslel, že oním pohybem chce zakrýt emoce. Jenže Post místo toho zamířil do tmavého rohu místnosti a rozsvítil světlo u portrétu, jenž tam visel osamoceně, jako by tak měla vyniknout jeho nádhera.Nádhera. To bylo správné slovo. Jediný možný výraz pro zářící tvář na onom portrétu. Nejednalo se o fotografii, ale o olejomalbu. Zachycovala mladou a překrásnou ženu. Claibomeovi připadala její tvář nějak neurčitě povědomá. Jako kdyby ty oči a ten úsměv už kdesi dříve viděl.

„Dawn Powersová." Starý muž se usmál. „Podle ní jsem pojmenoval tohle místo. Dawn, to znamená Úsvit. Motel Úsvit."

„Myslím, že jsem už někdy viděl její fotky," řekl Claibome. „Byla to herečka?"

„Ano, ale jenom v němých filmech. Mohla pokračovat. Byla by největší ze všech." Hlas Torna Posta se rozplynul do tichého mumlání a Claibome na něj pohlédl.

„Byl jste do ní zamilovaný?"

„Dodnes jsem."

„A co se stalo pak?"

Starý muž pokrčil rameny. „Skončila s hraním. Vdala se za kohosi mimo film. Už před léty zemřela." Zhasl světlo a pak upřel z tmavého koutu pohledna Claibomea. „Dnes už jsou všichni mrtví. Já sám taky brzy odejdu a možná je to tak správně."

„Nespěchejte tak. Ještě jste zdravý."

„A až nebudu?" Post zavrtěl hlavou. „Viděl jsem, jak to vypadá v těch pečovatelských domech. Víte, jaké to je, mít všechno, co vám na celém světě ještě patří, na třicet centimetrů široké poličce vedle postele? Lidé, kteří předtím měli dům plný věcí. A teď se jim všechno smrskne na hřeben z umělé hmoty, prasklé zrcadlo, skleničku a pár fotek z polaroidu, na kterých jsou vnuci, co je poslední tři roky ani jednou nenavštívili. A to ještě neni to nejhorší. Skutečnou ztrátou je, že přijdete o důstojnost, soukromí a úctu k sobě samému. A o naději.

Taková je budoucnost a všichni se jí bojíme. Jistě, udržují vás tam stále v klidu pomocí prášků. Což je poslední ze všech krádeží, protože vám seberou i emoce. Povězte mi, doktore, co je vlastně lepší -usmívat se pod sedativy, nebo brečet po lécích proti úzkosti?"

„To není jenom lékařský problém," řekl Claibome. „Pokud se nám svět rozpadá na kusy, musíme se opírat o vzorce chování vlastní naší kultuře a vážit různé hodnoty, abychom našli odpověď."

„Žádné strachy, odpovědí je fůra," přerušil ho Tom Post. „Každý rok se objeví nějaká nová. Izometrika. Ekologické potraviny. Zen. Biofeedback. Skupinové terapie. Transcendentální Meditace. Jogging." Usmál se. „Tak kde jsou ale všichni ti dokonalí lidé?"

„Kéž bych to věděl." Claibome odložil prázdný hrnek na nízký stolek. „Ale teď už budu muset jít —“

„Promiňte. Nechtěl jsem vás otravovat takovými řečmi."

„Nemusíte se omlouvat. V tom, co jste říkal, bylo hodně pravdy. Ne, vážně. Myslím to doopravdy."

„Díky.“ Post potlačil smích. „Někteří lidé si myslí, že jediné, co se dá vydolovat z úst starého člověka a co má ještě nějakou cenu, jsou jeho umělé zuby.“

Když Claibome zamířil ke dveřím, jeho hostitel ho následoval. „Zapomněl jsem se vás zeptat," promluvil ještě. „Ten film, o který jste se zajímal — Šílená. Jak to dopadlo?"

„To je dlouhá historie."

„Rád bych si ji poslechl." Post podržel dveře otevřené a Claibome vyšel ven na terasu. „Podívejte, pokud nemáte kolem šesté co dělat, co kdybyste se zastavil a poveěeřel se mnou? Nejsem nej lepší kuchař na světě, ale slibuji, že vás neotrávím."

„To zní skvěle," odpověděl Claiborne. „Měl bych se vrátit někdy později během odpoledne. Stačí, když bych vám řekl pak?"

„Budu tady." Muž s vlasy jako bavlna se sám pro sebe zasmál a Claibome zamířil k autu. „Hodně štěstí."

Když Claiborne odjížděl, zdálo se mu, jako kdyby ho doprovázela ozvěna nervózního přidušeného smíchu. Znovu si uvědomil, že přemýšlí o Tomu Posto-vi. Byla samota jediným důvodem jeho pohostinnosti a zvědavosti?

Z toho, co mu právě řekl, bylo jasné, že tenhle starý muž byl stejně tak zatrpklý jako osamělý. Noc co noc tam sedával ve skličující tmě a snažil se prožívat znovu minulost, křísit mrtvé.

Ale to je xpresně to, co dělal Norman. A Norman měl také motel.

Claiborne se zamračil a zahnal tu myšlenku. Nebo se o to aspoň pokusil. Taková paralela byla příliš přitažená za vlasy. Post se nezdál fixovaný na matku. A docela jistě nikde neukrýval její tělo. Jediné, co měl, byl portrét dívky, kterou miloval. Mrtvé dívky.Mrtvé dívky, na jejíchž očích a úsměvu bylo cosi, co Claiborne poznával. Něco, co na dalších obrázcích Dawn Powersové nebylo, ale co viděl na jiné fotografii. Na jednom snímku v novinách. Tvář byla jiná, ale ty oči a úsměv patřily Mary Craneové.

Nesmysl. Kolik různých základních typů obličeje existuje? Třicet sedm? Pak musí existovat i tisíce dívek, které se v základních rysech podobají jedna druhé. Vezmi si třeba takovou Jan Harperovou —

Zavrtěl hlavou. Tu sis klidně vzít mohl. Včera večer. Proč ne? Chtěl jsi.Claiborne povzdechl. To ano, ale chtěl ji tak moc, jako chtěl Tom Post svou Dawn? Dost na to, aby s ní doopravdy strávil celý život? Nebo i ve vzpomínkách? Pokud by měl být upřímný, nedokázal by odpovědět. A možná to vše jen vzpomínkou zůstane, pokud mu Jan nedokáže odpustit, jak ji odmítl. Nebo jestli se jí něco stane —

Myslel na telefonáty, které ten den měl. Poprvé byl vyzbrojen něčím více než jen tušením nebo odbornými odhady. Tentokrát měl zbraň, kterou potřeboval, a byl odhodlán ji použít.

Pokud dokáže najít Martyho Driscolla.

Když ale dojel do studia a zamířil do administrativní budovy, zjistil, že Driscollova kancelář je zavřená a zamčená. Dokonce ani slečna Kedzieová v sobotu odpoledne nepracovala. Měl si vzpomenout, aby zavolal i jí. Možná by dokázal sehnat Roye Amese.

Zamířil chodbou kolem zamčených dveří. Když se přiblížil k Amesovu kamrlíku a uviděl, že je otevřený, přidal do kroku.Místnost byla otevřená a prázdná.Znamenalo to, že Ames je stále někde ve studiu? Mohl by být. Přinejmenším to stálo za pokus.Znovu vyšel na opuštěnou ulici a vykročil k hale číslo sedm. Neměla dnes Jan zkoušet s Vizzinim? Pokud ano, Ames se mohl rozhodnout, že se na jejich zkoušku podívá. A přesně tak, kdosi tam byl, protože velké posuvné dveře byly otevřené.Ve tmě uvnitř panoval chlad. S vděčností vstoupil do haly a rozhlížel se kolem po stopách světla a života. Všude ale panovalo naprosté ticho a jediné světlo přicházelo ze vzdáleného koutu, za ložnicí, kde nedávno hořelo.Bylo to v místech, kde předtím viděl koupelnu a sprchový kout z pokoje číslo šest v Batesově motelu.Nikdy tam samozřejmě nebyl. Všechno to tam lehlo popelem o celé roky dříve, než se Norman stal jeho pacientem. Podle Batesova popisu to ale dokázal jasně poznat. Oprava — viděl to vše před sebou v živých barvách. Stěny obložené kachličkami, porcelánové armatury, lesklé kohoutky a těžký sprchový závěs.Místo zločinu.Na okamžik si v duchu představoval celou tu scénu. Stěny pocákané karmínově rudou barvou. Vířící voda barvící se dorůžova, jak přetéká přes nahou postavu, ležící rozvalená a podříznutá na podlaze sprchového koutu. A druhá postava, která stojí nad ní -

Tahle koupelna ale byla jen filmová kulisa se třemi stěnami. A postava, která tam stála, byl Roy Ames.

Ames se otočil. „Co tady děláte?"

„Hledám vás,“ odpověděl Claibome. „Volal jsem vám včera večer. Kde iste byl?“

"Tady.“

Scenárista přikývl. „Přesně tak. Vždycky jsem měl dojem, že celá ta ostraha tady je fraška, ale teď jsem to chtěl dokázat. Kdokoli tu může přelézt přes zeď. Možná mi pomohla ta mlha, abych se dostal dovnitř, ale teď už vím, jak snadno se to dá udělat. Díky Bohu, že Jan zrušila dnešní zkoušku."

„Zrušila?“

„Mluvil jsem s ní dnes ráno. Po včerejším večeru je stále ještě příliš otřesená."

V Amesově hlase nebyl ani náznak obvinění, ale Claibome si uvědomil, že se sám od sebe vyhýbá jeho pohledu. On ji doopravdy miluje, řekl si v duchu. Zatraceně, proč se pořád tak pletu druhým lidem do životů?

Pohlédl na něj, jako by se chtěl hájit. „Pohádali jsme se,“ řekl. „Nemyslel jsem ale, že ji to tak vezme —“

„Nejde o vás.“ Ames mu pak pověděl o kotěti. Claibome naslouchal a jeho oči se zúžily. Někdo to kotě podřízl. Najednou si vzpomněl na Vizziniho a všechny ty nože. Ale proč -?

„Teď už chápete, proč je tak podrážděná?" zeptal se Ames.

„Ano."

„Co si myslíte?"

„Nechte mě, abych to vyřešil."

„To je všechno, co k tomu můžete říct?"

„Ne." Claibome zavrtěl hlavou. „Teď je řada na vás, abyste poslouchal."

„Pokračujte."

„V poledne jsem měl nějaké telefonáty. Nejprve jsem volal ochrance tady ve studiu. Snažil jsem se sehnat člověka, který tomu šéfuje."

„Mluvíte o Talbotovi."

„Přesně tak. Nebyl tam, ale dali mi jeho číslo domů a já jsem mu zavolal tam."

„Mělo to nějaký konkrétní důvod?"

„Ptal jsem se na jeho včerejší schůzku s Drisco-llem. Po tom požáru. A na otisky prstů, které našel na kanystru s benzinem."

„Dověděl jste se něco nového?"

„Několik věcí.“ Claiborne s kamenným výrazem přikývl. „Talbot ten kanystr nezkoumal. Dokonce ani vůbec nebyl ve studiu. Od čtvrtka byl totiž ve Vegas. A vrátil se odtamtud až dnes ráno."

„A jak to pak bylo s tím kulisákem?"

„Lloyd Parsons?" Claiborne teď mluvil pomalu. „Tady ve studiu nikdo s takovým jménem nepracuje. A pokud Talbot ví, ani nikdy nepracoval."

„Takže Driscoll nám lhal." Ames se zamračil. „Myslíte si, že kryje Vizziniho?"

„Snad." Začal se vytvářet jakýsi obraz. Jednotlivé kousíčky pomalu zapadaly do sebe.

„To mi ale připadá šílené —“

„Stejně jako ta věc s kotětem," dodal Claiborne. „Možná to s tím souvisí. Blond dívka, kotě se žlutou srstí. Mohla to být náhrada za Jan. Ten člověk v mlze - dejme tomu, že šel po Jan, ale příchod Connie jej vystrašil. A tak místo Jan zabil to kotě."

„Proč?"

„Zamyslete se na chvilku." Claiborne nyní mluvil hlubším hlasem. „Synonymum pro kotě je číča. Proto ji zabil. Protože přesně to chtěl vrah ve skutečnosti udělat. Pobodal jí číču."

„Ježíši! Vy vážně věříte, že by Vizzini mohl udělat něco takového?"

„Nevím." Claiborne pokrčil rameny. „Ale Norman ano."

„Co chcete dělat?"

„Nejprve chci mluvit s Driscollem. Máte na něho telefon domů?"

„Ano, v kanceláři."

„Tak zavoláme odtamtud. Tentokrát se už nevykroutí. Buď ten film zastaví, nebo půjdeme na policii."

Postava skrývající se ve stínu za kulisami se nervózně zavrtěla.

30

 POLICIE.

Santo Vizzini cítil, jak v něm narůstá zuřivost. Naplnila mu hrdlo. Cítil její chuť na jazyku, ale křečovitě polkl, protože věděl, že musí zůstat potichu. Ticho jej zachránilo, když přišel do haly a uslyšel ty hlasy. A zachrání jej i nyní.Ponořil se zpátky do tmy za boční stěnou kulisy, zatímco Ames a Claiborne z ní vyšli ven a zamířili k východu na opačném konci haly, odkud pak pokračovali ven na ulici vedoucí studiem.
Až pak vykročil za nimi. Zastavil se ještě uvnitř za dveřmi a pozoroval je, jak jdou k administrativní budově. Když zmizeli uvnitř, mohl konečně odejít.Ulice ve studiu byla prázdná, a když vešel do budovy, uvítaly jej tam rovněž prázdné chodby. To bylo dobře. A nyní mu štěstí nahrálo do karet i podruhé. Dveře Amesovy kanceláře na konci chodby byly otevřené a místnost vedle ní nebyla zamčená.
Vizzini tiše otevřel dveře sousední místnosti a postavil se ke stěně, která obě kanceláře dělila.
Ames už telefonoval. V krátkých intervalech zazníval jeho tlumený hlas. „Ne, po telefonu ne. Podívejte, já se nebudu hádat. Pokud nechcete poslechnout, tak si my promluvíme s policií.“
Zase to slovo. Zuřivost nabrala na síle a prudkosti.
„Máte sakra pravdu, že to myslím vážně! Je to na vás! My vám dáváme poslední šanci.“
A zuřivost měla i svůj pach. Žádný parfém by nebyl dost silný, aby ho zamaskoval.
„V kolik? Víte určitě, že nemůžete dříve? Fajn, budeme tady.“
Ames zavěsil a v následující chvíli se z druhé strany zdi ozval Claibomeův hlas.
„Co říkal?“
„Za hodinu má nějakou schůzku. Ruben, Bamey Weingarten, nějací lidé z kanceláře v New Yorku. Setkáme se dnes večer v osm.“
„Jste si jistý, že ten termín dodrží?“
„Udělá dobře, pokud ano. Myslím si, že jsme mu nahnali dost velký strach, takže nebude zkoušet žádné triky.“
„Dobře. Mám domluvenou večeři s chlapíkem, kterému patří ten motel, kde bydlím. Pokud mi dáte adresu a popíšete cestu, setkáme se rovnou na místě.“
Vizzini se krčil za dveřmi, když dvojice mužů vyšla z kanceláře. Zatímco kráčeli chodbou, dál mluvili.
„Je to jednoduché. Bydlí nahoře na kopci, na opačné straně Venturova bulváru. Pojedete po Vineland Avenue, pak —“
Pak mu zmizeli, ale ozvěna toho, co řekli, zněla dál.Schůzka. V osm večer. Zádně triky.
Vizzinimu se napjaly svaly na čelistech. Těch triků už bylo příliš. Jan, která zrušila zkoušku. Teď ta věc s Driscollem. Tentokrát se jim to povede. Zastaví tenhle film, okradou ho o všechno. Nedokázal je zastavit. Na to už bylo příliš pozdě. Byl bezmocný. Jako kdyby byl neschopný, impotent.
Impotentní.
Ale s Jan takový nebude.
Nebude, pokud vyrukuje se svým vlastním trikem.

31 

Zase padá ta mlha.“ Connie se obrátila od okna. „Určitě budeš v pořádku?"

„Přestaň si dělat starosti." Jan zvedla ze stolu v kožence vázaný výtisk scénáře. „Říkala jsem ti, co mi pověděl Vizzini. Paul Morgan bude zkoušet se mnou. A ve studiu posílí ostrahu."

„Já ti nerozumím." Connie zavrtěla hlavou. „Celé odpoledne v jednom kuse říkáš, že s tím končíš, že už nebudeš riskovat, že to nestojí za to. Ale jakmile ti zavolá, skoro se z toho radostí počuráš a nemůžeš se dočkat, kdy už tam vyrazíš. To jsi mu nemohla aspoň říct, aby vydržel do zítřejšího rána?"

„To budeme zkoušet taky." Jan sáhla po kabelce a vykročila ke dveřím. „Nechápeš? Znamená to, že s filmem to poběží podle plánu."

Connie jí otevřela dveře. Pak vyhlédla ven do mlhy, která se k nim plížila. „Tak pojď. Doprovodím tě k autu."

„Ale mám ho hned tady —“ Jan se zarazila a usmála se. „Díky, zlato. Moc si toho vážím."

„Kašli na to, co říkám." Connie se dívala na Jan, jak si sedá za volant a otáčí klíčkem v zapalování.

Pak o něco zvýšila hlas, aby překřičela zvuk motoru. „Jenom mi slib, že budeš opatrná."

„Ty taky."

Connie přikývla. „Žádné strachy. Nebudu odemykat, dokud se nevrátíš. A kdyby se něco stalo —“

„Nic se nestane." Jan odbrzdila a začala couvat po příjezdové cestě. Zamávala, když Connie vešla zpátky do domu a zavřela za sebou dveře. Pak zařadila rychlost a rozjela se z kopce.

Mlha houstla, ale Jan jela opatrně a na ulici nebyl ani žádný provoz, který by ji brzdil. Zdálo se, že většina obyvatel tady na kopci se rozhodla zůstat dnes večer doma. Dospělí se bavili mezi sebou a děti sledovaly televizi. Když projížděla kolem jedné otevřené garáže, zahlédla, že se uvnitř svítí, a uviděla tam obtloustlého muže v tričku, jak motorovou pilou řeže dřevo na topení. Na lavici vedle něj stála plechovka piva. Dalmatin se skvrnami jako z Rorschachova testu seděl hned vedle a sledoval svého pána, jak pracuje. Z okna hned vedle vřískala hudba. Ke svému překvapení Jan poznala závěrečné takty Straussovy symfonické básně Toci und Verklárung.

Já ti nerozumím, řekla ji před chvíli Connie.

Co tu bylo k nerozumění? Samozřejmě že byla předtím vystrašená. Kdo by nebyl, když kolem pobíhá nějaký cvok a zabíjí koťátka? Jenže to bylo včera večer a od té doby se už nic dalšího nestalo. Žádné náznaky ničeho zlého. Takové věci se dnes stávají každou chvíli. O blázny není nouze. A jistě, člověk musí být opatrný. Jenomže musí udržet hranici mezi opatrností a přehnanými reakcemi. Člověk nemůže prožít celý život za zamčenými dveřmi.

A právě tohle podle všeho nedovedou Connie ani Roy a Adam Claiborne pochopit. Ona nehodlá skončit jako jedna z těch, kteří v sobotu večer sedí za zamčenými dveřmi svých domů na předměstí. Jako mladá matróna, která hraje pro nové sousedy naproti přes ulici roli nervózní hostitelky. Jako uštvaná matka, která varuje děti, že musí o půl desáté na kutě — nezapomeňte, že zítra ráno jdete do nedělní školy. Jako žena středního věku látající ponožky, zatímco její manžel něco kutí v garáži. Jako šedovlasá vdova, která už sedí jen sama a poslouchá stereo. Tod und Verklárung. Nemělo smysl strávit celý život čekáním na smrt a vykoupení.

Existují i jiné role, které lze hrát. Šlo jen o to sebrat se. A právě to ona nyní dělá. Hraje sexy holku.

Vizzini je možná nadržený hajzl, ale není to blázen. Když se to teď s filmem pohnulo dopředu, začal se chovat jinak. Samotnému mu na tomhle filmu hodně záleží a nepřipraví se o takovou šanci jen proto, že se ji bude snažit dostat do postele. Když zavolal, že se bude zkoušet společně s Morganem, znamená to, že mu jde o práci.

A pokud šlo o ostrahu, tak nelhal. Když Jan dojela ke vjezdu do studia, uviděla u brány místo jednoho muže hned dva. Mladší z nich pozorně zkontroloval její nálepku, než zvedl závoru a mávl rukou, aby jela. Když zaparkovala a zamířila ke studiu číslo sedm, potkala Chucka Grossingera, který tady byl na obchůzce, a všimla si, že má v pouzdře pod paží revolver.

Uklidnilo ji to. Teď už nebudou žádné problémy. Ani dnes večer, ani nikdy jindy. Vzhůru do skvělých časů. Ona do toho půjde naplno, připravená na všechno, co ji čeká.

I v mlze dokázala rozeznat, že velké posuvné dveře studia jsou zavřené. V menším bočním vchodu stál Santo Vizzini a usmíval se na ni. Když přišla blíž, podíval se na hodinky.

„Přesně na čas,“ řekl. „To je dobré znamení, nemyslíte?"

Jan přikývla. Měla v úmyslu chovat se příjemně, ale současně nezapomínat na opatrnost. Být opatrná a mít všechno pod kontrolou. Nemělo smysl chovat se jako vystrašené kotě.

Zapomeň na tu kočičku, přikázala si v duchu. To už je pryč.Vizzini ustoupil stranou a pokynul jí, aby šla dovnitř do studia.Pak zavřel dveře.

32 

Claiborne seděl v autě a čekal.

Tady na vrcholku kopce vypadala mlha jako pevná hmota. Když stočil pohled přes půlkruhovou příjezdovou cestu, dokázal jen sotva rozeznat obrysy stavby rýsující se za ní.

Mrkl na hodinky. Osm hodin a pět minut. Kde je Roy Ames?

Claiborne stáhl okénko a napínal uši, jestli neuslyší zvuk blížícího se auta. V tiché ulici pod ním se ale nic nehýbalo. Po chvíli si uvědomil, že se třese, a tak vytáhl okénko zase nahoru.

Tenké sklo fungovalo jako bariéra proti vlhku a tmě, ale nedokázalo zahnat myšlenky na to, co by se mohlo v mlze ukrývat. A tyhle myšlenky byly mrazivější než mlha a temnější než noc. Pomyšlení na Normana, plížícího se někde poblíž. Na Normana s nožem. Doslova cítil jeho přítomnost. Cítil ho tady. Jak čeká.

Nedovol fantazii, aby tě ovládla.

Dobrá rada, jenže co vlastně znamená? Co to je fantazie a jak se dá odlišit od normální myšlenky? A nemá snad stejnou hodnotu, pokud jde o její vztah Claiborne seděl v autě a čekal.

Tady na vrcholku kopce vypadala mlha jako pevná hmota. Když stočil pohled přes půlkruhovou příjezdovou cestu, dokázal jen sotva rozeznat obrysy stavby rýsující se za ní.

Mrkl na hodinky. Osm hodin a pět minut. Kde je Roy Ames?

Claiborne stáhl okénko a napínal uši, jestli neuslyší zvuk blížícího se auta. V tiché ulici pod ním se ale nic nehýbalo. Po chvíli si uvědomil, že se třese, a tak vytáhl okénko zase nahoru.

Tenké sklo fungovalo jako bariéra proti vlhku a tmě, ale nedokázalo zahnat myšlenky na to, co by se mohlo v mlze ukrývat. A tyhle myšlenky byly mrazivější než mlha a temnější než noc. Pomyšlení na Normana, plížícího se někde poblíž. Na Normana s nožem. Doslova cítil jeho přítomnost. Cítil ho tady. Jak čeká.

Nedovol fantazii, aby tě ovládla.

Dobrá rada, jenže co vlastně znamená? Co to je fantazie a jak se dá odlišit od normální myšlenky? A nemá snad stejnou hodnotu, pokud jde o její vztah

33

 Santo Vizzini doprovodil Jan ke karavanu v zadní části studia, těsně u koupelen a sprch. Přistavil schůdek a otevřel dveře, za nimiž se ukrýval osvětlený interiér.

„Vaše šatna," řekl.

Jan nahlédla dovnitř. Tvář sejí rozjasnila při pohledu na velké zrcadlo, toaletní stolek, křeslo a koberec na podlaze.

„Hezké."

Vizzini přikývl. Bylo rozumné zahrnout ji touhle krásou a dát tak najevo, že se jí dostává dokonalé péče.

Pak ale úsměv z tváře Jan vyprchal. „Kde je Morgan?"

„Paul by tady měl být každou chvíli. Co kdybyste šla dovnitř a udělala si pohodlí? Já se půjdu podívat, jestli už dorazil."

Jan prošla kolem něj do karavanu s kabelkou a scénářem v rukou. Když vstoupila dovnitř, uviděla tři rudé růže čnějící z vázy na toaletním stolku.

„Květiny?"

„Líbí se vám?" Vizzini pokrčil rameny. „Každá hvězda by měla mít v šatně vždycky čerstvé květiny."

Odešel, aniž by čekal na odpověď. Věděl, že Jan zavřela dveře, a zamířil přes studio ponořené do stínu.

Všechno vycházelo. Žádný film nebude, ale na tom mu už nezáleželo. Důležité už bylo jen to, aby se jeho sen proměnil ve skutečnost. Není snad právě to cílem režisérské práce? Proměnit fantazii v realitu jako mávnutím kouzelné hůlky? Až do této chvíle se to stávalo jen na plátně, protože v té hůlce nebylo ukryté žádné kouzlo, které by účinkovalo i na něj. Dokud se neobjevila ona. Ta čarodějnice. Pitomá hloupá čarodějnice s tváří mrtvé dívky a tělem dospělé ženy. Nikoli Mary Craneová. Nikoli matka. Nikdo, koho kdy znal. S výjimkou snů, kdy do té jeho hůlky vstupovala síla a on vstupoval do těch čarodějnic. A pak vždycky probuzení, dříve než se cokoli stalo.

Jenže teď už se to stane. Představoval si, jak Jan stojí ve dveřích šatny. Na světle, v němž se rýsují křivky jejích boků pod lehkou sukní. Pak se sukně zvedne, jeho hůlka se zvedne, všechno se zvedne kamsi do výše. Mama mia —

Otevřel boční dveře, zahleděl se do mlhy a ubezpečil se, že strážný je pryč. Přesně tak, jak to zařídil. Budeme zkoušet. Ocenil bych, kdyby nikdo nerušil. Nikdo neměl žádné podezření. Nikdo ho nikdy z ničeho nepodezříval, ani matka ne.

Santo je vždycky hodný chlapec, říkala. A opakovala to i teď, slyšel ji. Viděl její tvář, tam v té vířící mlze. A tak raději zavřel dveře. Zavřel je před ní a před všemi ostatními. Teď se na nčj nesmí dívat, nesmí vidět jeho hůlku. Hůlku symbolizující jeho sílu.

Sílu. Sílu, kterou mu daly pilulky. Dokážou to — člověk po nich slyší a vidí věci, které nejsou. Ale ta síla byla skutečná.

Začal znovu dnes odpoledne. Amytal. A teď už si ani nedokázal vzpomenout, kolik jich vzal. Pamatoval si toho už jen velmi málo. Kromě svého plánu. Pozvat sem Jan.

Všechno pak nabralo na rychlosti. Jako kamera poháněná klikou a on byl zde. A teď už zase normální rychlost, čtyřiadvacet políček za sekundu. Takže si nevšimla ničeho podezřelého. Sehrál to dokonale. Herec, režisér, producent. Všechno měl pod kontrolou.

Jenže v té kameře bylo příliš mnoho tabletek. Proto viděl tvář matky a slyšel z mlhy její hlas. Triková fotografie, speciální efekty.

Další scéna. Santo Vizzini se otáčí a odchází zpátky do potemnělého studia. Jde. Neslyšně se pohybuje. Vznáší se.

Kamera se znovu vymkla kontrole. Nejprve příliš rychle. A teď zase moc pomalu. Zpomalený záběr. Všechno. Ve. Zpomaleném. Záběru.

Vyměnit objektivy. Znovu zaostřit. Zkreslená perspektiva. Stěny se ohýbají, lávka se zhoupla dolů. Pozor! Bláznivá kamera. Bláznivé prášky. Mama mia, ale já ne, já nejsem blázen.

Ne, není blázen, protože teď má sílu a moc. Tajnou sílu proudící mu v bedrech. Hůlka plná síly, tajná zbraň, která se zabodne do teplého poddajného masa

Santo Vizzini byl připraven. A vykročil ke dveřím šatny.

34 

Rov Ames se díval, jak si Claibome klekl vedle mrtvoly ležící na podlaze za špalkem na porcování masa.

Všechno to probíhalo rychle. Nejprve letmý pohled na useknutou hlavu s vypoulenýma očima, pak pohled na tělo zbavené hlavy. Claibome byl lékař. Smrt už viděl a Claibome prováděl ohledání těla s profesionálním odstupem. To dokázal Roy pochopit. Co ale nechápal, byla jeho osobní reakce. Namísto strachu a hnusu se dostavila jen otupělost. Dokonce i jeho hlas zněl nepřirozeně klidně.

„Není tady moc krve,“ podotkl.

Claibome k němu zvedl pohled a přikývl. „Žádné stopy po řezných ranách na těle.“ Vstal a naklonil se nad stolem. Když se natáhl k tomu, co na dřevěné desce leželo, Roy se odvrátil. Dál ale naslouchal.

„Masivní poranění v týlu a na lebce,“ prohlásil Claibome. „Musel dostat ránu zezadu plochou stranou sekáčku. Smrt nastala ještě předtím, než dopadl na podlahu. Pak byla oddělena hlava, přiěemž došlo jen k minimálnímu tepennému a žilnímu krvácení —“

Ray rozuměl tomu, co říká. Jakmile přestalo srdce pumpovat, krev nebude tryskat z rány ven. Dočetl se

to, když studoval materiály během psaní scénáře, protože právě to byla pointa příběhu. Proto nikdy nepode-zříval Normana. Jelikož neměl skvrny od krve na šatech, nepodezříval sám sebe dokonce ani on samotný. Měl samozřejmě krev na rukou, ale to mohlo být od toho, jak se pak dotýkal těla. A bylo snadné ji smýt.

Uvědomil si, že impulzivně míří ke dřezu. Zadíval se na dno bílého porcelánového dřezu. Jenže teď nebylo bílé. Bylo narůžovělé. A mokré proužky po od-tékaj ící vodě byly tmavé a červené. Krev nám řekne -

„Co se děje?“

Claibome stál za ním. Roy ukázal na odtok. Clai-bome přikývl. Pochopil. Norman byl naživu. Tady zabil Driscolla a teď—

Royovi se vrátil hlas. „Důvodem, proč jsem se opozdil, bylo, že jsem se snažil sehnat Jan u ní doma, než pojedu sem. Connie mi řekla, že právě odjela zkoušet s Vizzinim."

„Do studia?“ Claiborneovy prsty se zabořily do Royovy paže. „Jak je to dlouho?“

„Půldruhé hodiny. V tuhle chvíli už tam bude. Myslíte si, že Norman chce —“

„Proč jste mi to neřekl předtím?“ Claibome nechal klesnout ruku, obrátil se a zamířil přes místnost. „Zavolejte policii. Ať sem přijedou. A zavolejte do studia. Požádejte ochranku, aby kontaktovali Jan a Vizziniho. Do pěti minut jsem tam.“

„Počkejte

Jenže ve chvíli, kdy Roy procházel chodbou, už bouchly přední dveře a uslyšel, jak se do symfonické hudby z televize vmísil zvuk startujícího motoru na příjezdové cestě před domem.

Vypnul televizi, rozhlédl se kolem a na stolku v rohu vedle dveří našel telefon. Spěšně k němu zamířil, ale právě když k němu natáhl ruku, telefon zazvonil.

Roy zvedl sluchátko.

„Haló?“ Mužský hlas, znějící nezřetelně na pozadí hučení způsobeného špatným spojením. „Pan Dris-coll?“

„Ne,“ odpověděl Roy rychle. „Neblokujte linku. Došlo k neštěstí. Musím volat policii —“

„Tady je policie."

„Cože?"

„Milt Engstrom. Okresní šerif u nás ve Fairvale. S kým hovořím?"

Roy se představil. A pak dodal: „Prosím, říkal jsem, že došlo k neštěstí. Pan Driscoll byl zavražděn —“

„Vražda? Jak se to stalo?"

„To teď nejsem schopný říct —“

„Tak raději poslouchejte." Šerif Engstrom nečekal na odpověď. „Snažím se dovolat Claibomeovi celý večer. Doktor Steiner mi dal číslo na Driscolla. Myslel si, že bych ho tam asi mohl zastihnout. Ale vy mu můžete předat vzkaz. Povězte mu, že máme Boa Kee-lera."

„Koho?"

„Boa Keelera. To je ten stopař, kterého vzala minulou neděli ta jeptiška do své dodávky. Podle jeho tvrzení na něho zaútočila montážním klíčem na kola. Došlo k zápasu, on jí ten klíč sebral a v sebeobraně ji zabil. Pak tu dodávku zapálil a utekl od ní. Ukryl se v domě kamaráda, jenže pak už to nevydržel. Přihlásil se včera v noci a dobrovolně se přiznal. Představa, že zabil jeptišku, pro něj byla nesnesitelná. Až na to, že to nebyla žádná jeptiška."

„Teď nechápu."

„Ani my ne. Až do dnešního odpoledne. Koroner identifikoval mrtvé tělo podle zubní karty. Povězte Claibomeovi, že se mýlil. Nebyl to ten stopař a nebyla to ta jeptiška. Byl to Norman Bates."

Roy cítil, jak mu telefon vyklouzává z prstů. Všechno bylo najednou jinak. Pokud je Norman mrtvý, pak musel Driscolla zabít Vizzini.

A ten je s Jan. Právě teď.

35 

Jan zavřela scénář, když Vizzini otevřel dveře.

„Připravená?" zeptal se.

Vstala. „Paul už je tady?"

„Je na cestě. Můžeme začít bez něj." Režisér vystoupil na jediný schod a vešel do karavanu. „Já budu hrát Normana."

Jan zvedla scénář, ale Vizzini zavrtěl hlavou. „Není třeba. On nemá ve scéně ve sprše ani jednu repliku. A vy taky ne."

„My budeme dělat jako první scénu ve sprše?"

„Samozřejmě. To je klíč ke všemu, nemyslíte? Společně si to přehrajeme."

„A co narážky?"

„Něco vám nahodím. Všechno je to naprosto jasné." Usmál se. „Ale nejdřív se musíte svléknout." „No tak to počkat —“

„Prosím. Je důležité představit si přesně vaše pohyby, jak budou vypadat na kameru." Vizzini se stále usmíval, když za sebou zavíral dveře.

Jan zavrtěla hlavou. „Na to zapomeňte. Já ze sebe šaty nesundám."

„Jen žádnou falešnou cudnost." Úsměv mu zmrzl na rtech. „Já už jsem nahé ženy viděl. A ani pro vás to není poprvé, kdy se svléknete na žádost nějakého muže.“

„A co to má společného s tímhle?“

„Všechno.“ Zamrzlý smích působil nevesele. Když se Vizzini pohnul do světla, uviděla jako špendlík drobné panenky v jeho očích. Maličké kočičí oči. Jako toho kotěte.

Začal se k ní přibližovat a ona ucítila pach jeho parfému smíšený ještě s čímsi dalším, nechutně nasládlým. On něco bere. Mělo mi to dojít.

„Vy jste žena,“ pronesl. „Já jsem muž. A je jenom přirozené —“

Na okamžik se jí chtělo začít smát. Hlas v jejím nitru pronesl výsměšnou otázku - Kdo ti psal tenhle dialog?

Jenže on se k ní naklonil, přitlačil ji k toaletnímu stolku, jeho paže ji sevřely. Hleděly na ni štěrbiny očí, a když se Vizziniho ústa otevřela, byl úsměv pryč. Ucítila závan páchnoucího dechu. Jan otočila hlavou, aby se vyhnula jeho rtům, ale pak si uvědomila, že tohle neměl v úmyslu. Ruce za jejími zády svíraly záhyby blůzy.

Cítila, jak se látka trhá, a ucítila jeho prsty, jak zápasí se zapínáním její podprsenky. Pak je zdolaly a podprsenka spadla.

Jan zaječela a bodla ho nehty do očí. Odvrátil hlavu, chytil ji za zápěstí, zkroutil je a přitáhl ji blíž k sobě.

Najednou si uvědomila jeho sevření a její paže klesla jako zbavená života. Pokusila se couvnout, ale pravou dlaní ji udeřil do tváře. Současně zvedl levou ruku a roztrhl jí zepředu blůzu a šmátral po jejích obnažených prsou. Jako omámená sledovala, jak se jeho prsty roztahují k jejím bradavkám.

Když jí zakryl ňadra dlaněmi a začal je mačkat, hlava jí klesla dopředu a ona sáhla za sebe. Prsty sklouzla po desce toaletního stolku, až nahmatala křišťálovou vázu. Pevněji sevřela, zvedla do výšky a udeřila jí ze strany Vizziniho do hlavy.

Růže spadly na zem v červené spršce a pod spánkem mu vykvetl krvavý květ. Vykřikl a zavrávoral.

Jan proběhla kolem něj ke dveřím a vzala za kliku. Dveře se rozlétly a ona se vyřítila ven. A taky dolů. Zapomněla na ten jeden jediný schůdek. Myslet na něj teď ale bylo pozdě. Všechny myšlenky nyní překryl příval bolesti tryskající pravou nohou až nahoru do stehna.

Měla kotník zlomený, nebo si ho jen vyvrtla? Na tom nezáleželo. Musela se postavit. Se vzlykáním se Jan začala zvedat. Pak ale spadla zpátky, když ji Vizziniho koleno udeřilo do kříže.

Tentokrát už byla bolest tak pronikavá, že skoro omdlela. Donutila se otevřít oči. Temnotu, která ji chtěla pohltit, překonala, ale nedokázala zvítězit nad sevřením jeho rukou. Silné ruce z ní strhly sukni a servaly kalhotky. A pak, když funěla a lapala po dechu, sevřely Vizziniho prsty její vlasy a škubly jí hlavou dozadu. Cítila, jak se otáčí a padá tváří nahoru na studenou a vlhkou betonovou podlahu.

Jan hleděla vzhůru a snažila se nadechnout, když se nad ní sklonil. Po levé tváři mu stékala krev, ale on už se zase usmíval. Měl žluté zuby a žlutou barvou se leskly i skvrny od slin v koutcích jeho zkřivených úst.

„Zvedej se!“ přikázal.

„Nemůžu — můj kotník —“

Stále se usmíval, když jí dal další facku. Pak se k ní sklonil, popadl ji za ramena a zvedl na nohy. Bolest tryskající z kotníku ji donutila zasténat. Zdálo se, že ten zvuk ho vzrušil více než její nahota.

„Putana!“ jeho dlaň se zaryla do husí kůže na její paži. „Pohyb —“

Jan se pokusila vymanit ze sevření, ale on ji chytil za zápěstí a pak ji postrčil dopředu. Cukla sebou a vklopýtala ze tmy do osvětleného prostoru. Ozářené kulisy. Koupelna a sprcha. Táhl ji ke sprchovému koutu se závěsem. Z krvácející tváře mu odkapávaly červené kapky, které vyznačovaly jejich postup po vykachličkované podlaze.

„Dovnitř," řekl. „Chci tě mít vevnitř."

„Ne," zaskučela. Uvědomila si, co dělá. Skučí jako zvíře. A v tu chvíli také věděla, co on chce. Co bylo po celou tu dobu jeho cílem. Chtěl ji ojet tam ve sprchovém koutu. Vzít šiji jako zvíře. Bezmocnou a zmlácenou -

Nerií bezmocná —

Nasála vzduch do plic a cítila, jak se jí vrací síla do rukou. Pak se mu vykroutila. Jakmile si uvolnila ruce, prudce je zvedla, spojila obě pěsti a udeřila ho do krvácejícího spánku.

Z hloubi Vizziniho hrdla vyšel zvuk, pak se zapotácel dozadu. Křečovitě se chytil závěsu ve snaze zabránit pádu. S lapáním po dechu znovu našel rovnováhu. Na okamžik zůstal stát bez jediného pohybu. Jejich pohledy se setkaly.

Pak, bez varování, se jeho ruce vymrštily dopředu.

Jan se otočila, ale bylo příliš pozdě. Než se stačila znovu pohnout, zaryly se jí jeho nehty do ramen.

A zase se uvolnily.

Ohlédla sc a znehybněla. Vizzini tam stále stál, zády ke sprše, s ústy zkroucenými do grimasy.

„Mama mia

Jeho hlas přešel do zachroptění a Vizzini se zhroutil na podlahu. Až teď uviděla rudou záplavu řinoucí se mu ze zad, z místa mezi lopatkami.

A pak, když se závěs prudce roztáhl, uviděla Jan, jak se člověk ukrývající se dosud ve sprše vrhá proti ní, s nožem v ruce.

Čepel se mihla proti jejímu hrdlu.

Měla jen sotva čas vykřiknout, než zazněl výstřel, nůž máchl a narazil do podlahy, stále ještě svíraný rukou Adama Claibornea.

36

 DOKTOR STEINER NEMĚL STRACH.

Nebylo nic, čeho by se měl bát, protože Claibome byl nyní neškodný. Kulku mu vyňali a zápěstí se hezky hojilo. Nůž však už v pravé ruce neudrží nikdy.

Kromě toho možná už nikdy neopustí tuto místnost. Byla s tím spousta mrzutostí. Dokonce i bez procesu. Bylo třeba vyřídit vydání stíhané osoby a zajistit soudní příkaz. Nakonec ale povolení dostali a Steiner ho odvezl domů.

Domů. Steiner si povzdechl a rozhlédl se po místnosti. Za slovem domov se skrývala místnůstka s několika kusy plastového nábytku a postelí přišroubovanou k podlaze. Žárovka za krytem z pletiva. Domov se zamřížovaným oknem.

Aspoň se ale ocitl ve známém prostředí. Pokud si to Claibome uvědomoval. V některých chvílích se zdálo, že je schopen vnímat. A i když nemluvil, vypadalo to, že Steinera poznává a má radost z jeho přítomnosti.

Nyní se Claibome usmíval. Díval se na něj z lůžka, jak Steiner přichází. Ale usmíval se i pak. Stále. Úsměv byl bariérou, kterou vztyčil, aby k sobě zabránil vstup světu a aby si udržel svá tajemství.

Doktor Steiner na něho kývl. „Ahoj, Adame,“ pozdravil.

Žádná odpověď. Jen úsměv. A ticho.

Steiner si přitáhl židli vedle postele a posadil se. Ještě než promluvil, věděl, že tuto bariéru nic nezboří. Přesto to musel zkusit. Příliš mnoho mu dlužil.

„Myslím, že je načase, abychom si promluvili o tom, co se stalo,“ řekl.

Claibomeův výraz se nezměnil, ale jeho oči se zdály jasné. Snad rozuměl.

Pak Steiner začal hovořit. Opatrně volil slova. Uvědomoval si, že jejich vztah se proměnil. Už to nebyli lékař s lékařem, ale lékař s pacientem. Přesto se ale ze všech sil snažil, aby říkal pravdu.

A pravda, jak to vnímal on, spočívala ve faktu, že po všech těch společně strávených letech došlo k tomu, že Claibome začal podvědomě identifikovat sám sebe jako Normana Batese. Oba dva přišli o matku a zůstali sami. Oba museli čelit institucionálnímu omezení možnosti pohybu — každý v jiném slova smyslu.

Claiborne se usmíval.

„Bylo toho ale mnohem víc než jenom ta sebeiden-tifikace,“ pokračoval Steiner. „Po čase jsi začal mít pocit, že tvůj osud, tvá budoucnost, je svázána s tvým pacientem - že mu navrátíš zdravý rozum a napíšeš o jeho případu knihu. Duševní zdraví by pro něj znamenalo volnost a úspěch knihy by tobě přinesl příležitost odejít odtud a vybudovat si vlastní kariéru. Když pak Norman uprchl, znamenalo to, že jsi selhal. Že jsi neuspěl s ním a neuspěl jsi ani ty sám. On utekl, a ty jsi zde zůstal jako vězeň na jeho místě.

Tehdy to muselo začít. Přesvědčení, že jediný způsob, jak nyní utéci, znamená identifikovat se s Normanem, podělit se o triumf z jeho svobody. Jistě, já vím, že jsi po něm šel. Ale myslím si, že jsi tajně doufal, že nadobro zmizí. Pak ale, když jsi našel tělo v té dodávce a uvědomil sis, kdo to musí být, naděje zmizela. A ve tvé mysli došlo k výpadku.

Norman nedokázal dovolit své matce, aby zemřela. Atak se stal]\. Ty jsi nemohl nechat zemřít Normana. A tak ses stal jím. V obou případech to probíhalo stejně. Během záchvatů amnézie, kdy vládu přejímala alternativní osobnost."

Claibome na něj hleděl s úsměvem Mony Lisy. Tichý jako Sfinga.

„Právě k tomu došlo, když jsi spatřil to tělo v dodávce. Jako Norman jsi jel dál do Fairvale a zabil tam Loomisovy." Steiner se odmlčel. „Když konečně přišel verdikt koronera, prohledali tvoje auto a našli tam peníze ukradené z pokladny. Byly schované pod podlahou. Vzpomínáš si, že bys je tam dával?"

Claibome mlčel. Na jeho úsměvu se nic nezměnilo.

„Poté co jsi ukryl peníze do auta na ulici, jsi se probral z výpadku vědomí a vrátil ses do obchodu. Říkám to správně?"

Žádná odpověď. Jen stále stejný úsměv.

„Výstřižek z novin, který jsi našel, tě přiměl k cestě do Hollywoodu. Coby Claibome jsi měl racionální zdůvodnění, proč se pokoušet o zastavení filmu pomocí argumentů a přesvědčování. Ale jako Norman jsi byl připravený zabíjet, abys film zastavil.

Po většinu času stráveného v Hollywoodu jsi nad sebou dokázal udržet kontrolu. Ale Norman tam byl rovněž. Reagoval na podobnost Jan s Mary Craneo-vou. A viděl scénu, která byla kopií místa činu.

Hovořil jsem s lidmi, kteří u toho byli. S Royem Amesem, s Jan a s tou dívkou, co s ní bydlí v jednom bytě. Některé věci, které jsem od nich uslyšel, mi pomohly rekonstruovat, co se stalo. Zbytek jsou dohady. Třeba jako ta tvář, kterou jsi viděl v zrcadle v supermarketu. Mohl to být Vizzini. Ale mohla to být i halucinace. Od té chvíle jsi rychle ztrácel kontrolu. A když jsi se pohádal s Jan, byl to Norman, kdo se vrátil a zabil to kotě. To byla samozřejmě jen předehra."

Claibome se stále neochvějně usmíval.

„Pro Normana se krátil čas. A tak se vytrácelo i vnější zdání racionálního chování. Norman musel zničit filmový projekt, i kdyby to znamenalo zničit všechny, kteří s ním byli spojeni.

Vypustil jsi večeři, kterou jste měli domluvenou s Torném Postem, protože Norman nad tebou převzal kontrolu. Norman zajel k Driscollovu domu a zavraždil ho. Když přijel Ames, našel tě tam, jak čekáš. Když jsi ale uslyšel o Jan á Vizzinim, byl to Norman, kdo spěšně vyrazil do studia. Ne abys je varoval, ale abys přelezl přes zeď, vzal si z rekvizitámy nůž a schoval se, připravený zaútočit. Kdyby Ames a policie nedorazili včas —“

Steiner nedokončil větu a zadíval se na Claibomea. Žádné reakce se ale nedočkal. Jen ticho a úsměv.

S povzdechem se postavil a zamířil ke dveřím. „Ještě si promluvíme," řekl.

Už ve chvíli, kdy to říkal, si uvědomoval jalovost takového slibu. Pokud šlo o Claibomea, selhal. Nepodařilo se mu proniknout až k násilí v jeho nitra. K násilí chráněnému mlčením a ukrytému za úsměv.

Podobných úsměvů kolem sebe vídal v poslední době až příliš - a nejen zde v psychiatrickém ústavu, alé rovněž venku na ulicích. Úsměvy zakrývající utajovanou chorobu, ale současně schopné ji vyléčit. Násilí bylo virem. Nemocí, jež se měnila všude ve světě v epidemii. A možná ani žádný lék neexistoval. Jediné, co se dalo dělat, bylo snažit se o to.

„Uvidíme se později," řekl.

Claibome se usmíval.

37 

Claiborne neposlouchal Steinera.

A když Steiner odešel, naslouchal jen sám sobě. Adamu Claibomeovi. Adam, první z lidí. Claiborne, to znamená zrozený z hlíny. Bůh jej stvořil.

Bůh stvořil všechno, včetně Normana Batese. My všichni jsme Boží děti.

Jsem strážcem svého bratra?

Byl jsem jeho strážcem.

Všichni jsme bratry. Bůh tak pravil. Bůh řekl mnoho věcí, jichž musíme dbát.

Má jest pomsta, tak pravil Pán. Claiborne možná zemře, ale Norman žije. Bůh jej ochrání, neboť Norman je Božím nástrojem proti zlu.

Norman Bates nezemře nikdy...