KAPITOLA PRVNÍ

Norman Bates uslyšel hluk a překvapeně sebou trhl.

Znělo to, jako když někdo ťuká na okenní tabulku.

Spěšně vzhlédl, napůl připraven vstát; kniha mu vyklouzla z rukou do širokého klína. Pak zjistil, že tím zvukem byl jen déšť. Déšť v pozdním odpoledni bubnující na okno jídelny.

Nevšiml si jeho příchodu ani padajícího soumraku. Místnost se už zcela utápěla v šeru a on sáhl po spínači lampy, než se znovu zabral do čtení.

Byla to jedna z těch staromódních stolních lamp, ten druh s ozdobným skleněným stínítkem a křišťálovým lemem. Patřila Matce od nepaměti a ta se jí odmítala zbavit. Nestěžoval si. Prožil v tomto domě celých čtyřicet let svého života a bylo příjemné a uklidňující být obklopen známými věcmi. Všechno zde mělo svůj řád a své místo; to jenom tam venku se děly změny a většina z nich obsahovala potencionální vyhrůžku. Řekněme, že by strávil odpoledne na procházce. Mohl by být na nějaké pusté silnici nebo dokonce v močálech, když začalo pršet, a co pak? Byl by musel – celý promočený – hledat cestu domů ve tmě. Mohl by se nachladit k smrti a mimoto, komu se chce být v noci venku? Oč hezčí je sedět pod lampou s tak dobrou knihou.

Světlo dopadalo na jeho kulatý obličej, odráželo se od brýlí bez obrouček a koupalo jeho růžovou pleš pod řidnoucími pískovými vlasy. Sklonil hlavu, aby pokračoval ve čtení.

Byla to opravdu fascinující kniha – Říše Inků, Victora W. Von Hagena, není divu, že si nevšiml, jak rychle uběhl čas. Norman se ještě nikdy nesetkal s takovým bohatstvím zajímavých informací. Třeba tenhle popis cachua, tance vítězství! Válečníci utvoří velký kruh a pohybují a svíjejí se jako obrovitý had. Četl:

Rytmus vycházel z něčeho, co bývalo tělem nepřítele. Kůže byla stažena a břicho napnuto, aby zformovalo buben, a celé to fungovalo jako hrací skříňka, zvuky zaznívaly z otevřených úst – groteskní, ale působivé,

Norman se pousmál, v zádech ho příjemně zamrazilo. Groteskní, ale působivé – to tedy určitě bylo\ Představte si: stáhnout člověka – nejspíš zaživa – a udělat z něj buben! Jak to vlastně dělali, že se maso nekazilo? A když už jsme u toho, co to bylo za mentalitu, jež zplodila takový nápad?

Nebyla to zrovna nejpříjemnější představa na světě, ale když přivřel oči, skoro tu scénu viděl: dav pomalovaných, nahých bojovníků; kolébají se jako jeden, pod žhavým sluncem na divokém nebi, a shrbená babizna udává rytmus na nabobtnalém břichu mrtvoly. Rozšklebená, násilím otevřená ústa. Údery se prodírají jícnem skrz vadnoucí průdušnice a duní mrtvým hrdlem.

Na chvíli to Norman skoro jakoby slyšel, pak se rozpomenul, že to déšť má ten takový rytmus a kroky…

Vlastně si jich byl vědom, aniž je slyšel. Letitý zvyk pomáhal jeho smyslům, kdykoli Matka vstoupila do pokoje. Nepotřeboval ani vzhlédnout. Věděl, že tam je.

Předstíral, že čte. Matka obvykle podřimovala ve své ložnici a on věděl, jak dokáže být mrzutá, když se probudí. Bylo nejlépe mlčet a doufat, že nemá žádnou ze svých špatných nálad.

„Normane, víš, kolik je hodin?“

Vzdychl a zavřel knihu. Teď už věděl, že bude nepříjemná. Samotná otázka byla provokací. Matka musela na své cestě sem minout v hale dědečkovy hodiny, takže snadno viděla, kolik je hodin.

Nemělo smysl dělat z toho problém. Norman pohlédl dolů

na své náramkové hodinky. Pak se usmál. „Je pět pryč,“ řekl. „Neuvědomil jsem si, že je tak pozdě. Četl jsem…“

„Myslíš si, že jsem slepá? Přece vidím, cos dělal.“ Stála u okna nepřítomně hledíc ven. „A taky vidím, co jsi neudělal Proč jsi nerozsvítil poutače, když se setmělo? A vůbec, proč nejsi v kanceláři, kde bys měl být?“

„No, tak silně se rozpršelo, nečekal jsem žádné hosty.“

„Nesmysl! Právě v takovém nečase se dělá obchod. Spousta lidí nerada jezdí v dešti.“

„Ale málokdo by jel tudy! Všichni používají novou dálnici.“ Norman slyšel hořkost vkrádající se do jeho hlasu. Usadila se mu v hrdle, až ucítil její pachuť a snažil se ji potlačit. Ale bylo pozdě, musel ji vyzvracel „Říkal jsem ti, jak to skončí, když jsme tehdy dostali ten tip, že posunují dálnici. Mohlas tenkrát prodat motel, ještě než veřejně oznámili, že budují novou cestu. Mohli jsme koupit jakýkoliv pozemek za pár babek a blíž k Fairvale. Mohli jsme mít nový motel, nový dům, vydělat trochu peněz. Ale tys neposlechla. Ty mě nikdy neposloucháš, že ne? Vždycky je všechno tak, jak ty chceš a jak ty myslíš. Je mi z tebe nanic!“

„Opravdu, chlapče?“ Matčin hlas byl podezřele něžný, ale to Normana neoklamalo. Ne, když mu říká „chlapče“. Je mu čtyřicet a ona mu říká „chlapče“, taky se tak k němu chová, teď je to ještě horší. Kdyby jen nemusel poslouchat! Ale musel, věděl, že musí, že vždycky bude muset.

„Opravdu, chlapče?“ zopakovala ještě něžněji. „Tak tobě je ze mne nanic? Ani bych neřekla. Ne hochu, mnou to určitě není. Tobě je nanic z tebe samotného.

To je přece ten důvod, proč pořád trčíš tady, na téhle bohem /upomenuté silnici, že ano, Normane? Nemáš žádnou kuráž. Nikdy jsi ani neměl, že chlapče?

Nikdy jsi neměl kuráž opustit domov. Nikdy jsi neměl kuní; hledat si práci nebo vstoupit do armády, dokonce ani najit si děvče…“

„Nikdy bys-to nedovolila!“

To je pravda, nikdy bych to nedovolila. Ale kdybys byl alespoň trochu chlap, šel bys svou vlastní cestou.“

Chtělo se mu vykřiknout, že to není pravda, ale nemohl. Nemohl, protože to, co říkala, opakoval sám sobě po celé ty roky stále dokola. Byla to pravda. Vždycky prosadila svou, ale to neznamená, že musel poslechnout. Matky jsou někdy až příliš majetnické, ale ne všechny děti se nechají takto ovládat. Byly i jiné vdovy, jiní jedináčci, ale málokdo uvízl v takovém vztahu. Byla to stejně tak jeho chyba jako její. Protože neměl kuráž.

„Mohl jsi prosadit svou,“ řekla. „Mohl jsi nám najít nový pozemek a pak to tady prodat. Ale ne. Jediné, na co ses zmohl, bylo kňučet. Však já dobře vím proč. Mě jen tak neoklameš. Vždyť ty jsi vlastně nikdy odejít nechtěl. Nikdy jsi nechtěl opustit toto místo, a ani neopustíš. Nemůžeš odejít, že ne? Stejně tak jako nemůžeš dospět.“

Nedalo se na ni dívat. Ne, když říkala takové věci. Nevěděl kam s očima. Ozdobná lampa, těžký starý nábytek, všechny ty důvěrně známé věci v pokoji ho náhle odpuzovaly právě pro tu důvěrnost; jako zařízení vězeňské cely. Civěl oknem ven, ale to taky k ničemu nevedlo – tam venku byl vítr a déšť a tma. Věděl, že není úniku. Není úniku před hlasem, který tepe, který buší do jeho ucha jako ten nástroj z těla nepřítele; buben mrtvých.

Pevně sevřel knihu, snažil se na ni soustředit svůj zrak. Možná, když ji bude ignorovat, když bude předstírat, že je klidný…

Ale nezabralo to.

„Jen se na sebe podívej!“ vyštěkla (tlukot bubnu bum-bum– bum a zvuk vycházející ze znetvořených úst). „Vím, proč ses neobtěžoval rozsvítit poutače, vím, proč jsi ani neotevřel kancelář. Ve skutečnosti jsi nezapomněl. Ty prostě nechceš, aby kdokoli přišel, ty doufáš, že nikdo nepřijde.“

„Dobře!“ zamumlal. „Přiznávám. Nenávidím práci v motelu, vždycky jsem ji nenáviděl.“

„Víc než to, chlapče.“ (A je to tady zas, „ chlapče, chlapče, chlapče! „ zaznívalo z čelistí smrti.) Ty nenávidíš lidi.Protože ve skutečnosti se jich bojíš, že ano? Bál ses jich, už když jsi byl malý spratek. Raději ses zavrtal do křesla pod lampou a četl. Dělal jsi to před třiceti lety a děláš to stále. Schováváš se za knihou.“

„Jsou mnohem horší věci, které bych mohl dělat. Sama jsi mi to říkávala. Aspoň jsem se nikdy nedostával do potíží, když jsem nechodil ven. Není to tak pro mě lepší?“

„Lepší? Cha!“ Cítil v zádech její pohled. „7b je podle tebe úspěch? Mě neoklameš, chlapče, ani na chvíli. To není jako číst bibli nebo se vzdělávat. Dobře vím, co čteš. Brak. Hůř než to!“

„Náhodou tohle jsou dějiny civilizace Inků.“

„To určitě. A vsadím se, že je to plné nechutných podrobností o těch špinavých divoších, jako ta kniha o Jižních mořích. Oh, to jsi netušil, že o ní vím, že ne? Skrýval jsi ji nahoře ve svém pokoji, stejně jako ty ostatní špinavosti, co čteš.“

„Psychologie není špinavost, Matko!“

„Tomu ty říkáš psychologie! Co ty víš o psychologii! Nikdy ti nezapomenu, jak sprostě jsi se mnou tenkrát mluvil, nikdy. Kdo by si pomyslel, že vlastní syn může matce říkat takové věci!“

„Jenom jsem se snažil ti něco vysvětlit. Říkají tomu Oidipův komplex, myslel jsem, že bychom se oba mohli na ten problém reálně podívat a pokusit se mu porozumět, možná by se věci změnily k lepšímu.“

„Změnily k lepšímu, chlapče? Nic se měnit nebude. Můžeš přečíst všechny knihy na světě, a pořád to budeš ty. Nemusím poslouchat takové obscénní žvanění, abych věděla, co jsi zač. Bože, vždyť i osmileté dítě by tomu rozumělo. Taky to to tehdá všichni pochopili, tvoji malí kamarádi. Maminčin chlapeček. Tak ti říkali, a tos taky byl. Byl, jsi a vždycky budeš. Velký, tlustý, přerostlý Maminčin chlapeček!“

Ohlušovalo ho bušení jejích slov, bušení v jeho hrudi. Pachuť v ústech ho donutila polknout. Ještě chvíli a bude brečet. Zavrtěl hlavou. Představa, že mu to ještě pořád může udělat! Ale mohla, dělala a taky bude, znovu a znovu, ledaže…

„Ledaže co?“ –

Bože, copak mu čte myšlenky?

„Vím, o čem přemýšlíš, Normane. Vím o tobě všechno, chlapče. Víc, než se ti kdy zdálo. A taky vím, o čem se ti zdává. Myslíš na to, že bys mě rád zabil, že Normane? Ale nemůžeš, protože nemáš kuráž. Já jsem ta, která má sílu. Vždycky jsem ji měla, dost pro nás oba. Proto se mě nikdy nezbavíš, i kdybys sebevíc chtěl.

Ovšem, v hloubi duše to nechceš. Potřebuješ mě, chlapče. Je to pravda, co?“

Norman se pomalu napřímil. Netroufal si otočit se a pohlédnout jí do tváře, ještě ne. Musel se nejprve uklidnit. Být velmi, velmi klidný. Nemyslet na to, co říká. Pokusit se tomu

postavit, pokusit se uvědomit si, že      Je to stará žena, už to

nemá v hlavě úplně v pořádku. Jestliže ji budeš dál takhle poslouchat, taky se z toho zblázníš. Řekni jí, aťsi jde lehnout do svého pokoje. Tam, kam patří.

A měla by zmizet pěkně rychle, než ji uškrtíš jejím vlastním náhrdelníkem…

Začal se otáčet, otevřel ústa připraven k proslovu, když vtom zazněl bzučák.

Byl to signál; znamenalo to, že někdo přijel do motelu a zvoní na obsluhu.

Norman se ani neobtěžoval pohlédnout zpátky, vešel do haly, sňal z věšáku plášť do deště a vyšel do tmy.

KAPITOLA DRUHÁ

Pršelo už několik minut, když si toho Mary všimla. Zapnula stěrače a zároveň s nimi i reflektory. Soumrak-padl neobyčejně rychle a ze silnice před ní se stala jen mlhavá skvrna mezi čnějícími stromy.

Stromy? Nevzpomínala si, že by tu nějaké byly, když tudy minule projížděla. Ovšem, bylo to vloni v létě a ona přijela do Fairvale za jasného, slunečného dne, svěží a odpočatá. Teď byla unavená z nepřetržité osmnáctihodinové jízdy, ale přesto si cestu pamatovala a cítila, že něco není v pořádku.

Pamatovala – to bylo to klíčové slovo. Nejasně si vybavila své zaváhání, když asi před půl hodinou minula rozcestí. To je ono; špatně odbočila. Takže teď se ocitla tady, bůhví kde, déšť se bez přestání lije a je tma jako v pytli…

Seber se přece, teď si nemůžeš dovolit žádnou paniku. Z nejhoršího jsi už venku.

To je pravda, uvědomila si. To nejhorší má za sebou – včerejší odpoledne, kdy ukradla ty peníze.

Stála zrovna v kanceláři pana Loweryho, když starý Tommy Cassidy vytáhl ten velký zelený balík bankovek a položil jej na stůl. Třicet šest papírků ze Státních rezerv s obrázkem tlusťocha, co vypadá jako prodavač v obchoďáku, a osm dalších s obličejem hrobníka. Jenže prodavač v obchoďáku byl Grover Cleveland a hrobník – William McKinley. A třicet šest tisícovek a osm pětistovek dávalo dohromady čtyřicet tisíc dolarů.

Tommy Cassidy je pohodil jen tak, a oznámil, že kupuje dům jako svatební dar své dceři. Pan Lowery se tvářil stejně nedbale, když podepisoval kupní smlouvu. Ale sotva Cassidy odešel, Lowery propadl nadšení. Shrábl peníze, strčil je do velké hnědé obálky, a tu hned zapečetil. Mary si stačila všimnout, jak se mu třásly ruce.

„Tady,“ řekl, když jí obálku podal. „Zaneste to do banky. Budou sice už čtyři, ale jsem si jist, že vás Gilbert neodmítne.“

Vtom se však zarazil. „Co je vám, slečno Craneová – necítíte se dobře?“

Možná si všiml, jak se jí ruce třásly, když svírala obálku. Ale co na tom. Věděla už, co řekne, a přesto ji překvapilo, když se ulyšela promluvit.

„Vypadá to, že mě rozbolela hlava, pane Lowery. Vlastně jsem vás zrovna chtěla požádat, jestli bych si pro zbytek odpoledne mohla vzít volno. Stejně jsme všichni závislí na poště a nemůžeme tedy zbytek těch formulářů vyřídit dříve než v pondělí.“

Pan Lowery se na ni usmál. Měl dobrou náladu, a proč by taky ne? Pět procent ze čtyřiceti tisíc je rovných dva tisíce dolarů. Mohl si dovolit být velkorysý.

„Samozřejmě, slečno Craneová. Uložte jen ty peníze a pak můžete jít domů. Chcete, abych vás odvezl?“

„Ne, to je v pořádku, zvládnu to. Jen malý odpočinek…“

„To je ono. Uvidíme se tedy v pondělí. Jen kliďánko, to je moje řeč.“

Kdyby nežvanil. Lowery by se přizabil, aby vydělal dolar navíc, a klidně by přizabil i kteréhokoliv ze svých zaměstnanců pro dalších padesát centů.

Mary Crane se na něj sladce usmála a vyšla z jeho kanceláře a z jeho života, odnášejíc s sebou čtyřicet dolarů.

Člověk nedostává takovou příležitost každý den. Po pravdě řečeno, někteří ji nedostanou nikdy.

Mary čekala na tu svou dvacet sedm let.

Příležitost studovat zmizela, když jí bylo sedmnáct a tátu zabilo auto. Místo toho šla na rok do obchodní školy a pak hned začala vydělávat, aby pomohla matce a mladší sestře Lile.

Příležitost k sňatku se rozplynula ve dvaadvaceti, když ale i Beltera povolali do armády. Brzy byl převelen na Havaj a zanedlouho se začal v dopisech zmiňovat o jakési dívce; pak přestal psát úplně. V okamžiku, kdy dostala jeho svatební oznámení, už ji nezajímal.

Navíc, matka byla v té době vážně nemocná. Trvalo tři roky, než zemřela. Lila studovala celý ten čas na universitě daleko od domova. Mary na tom trvala, přestože ji musela podporovat. Po celodenním shonu v Loweryho agentuře a polovině noci probděné s matkou, jí už nezbýval čas na nic jiného.

Ani na to, aby postřehla, jak jí ubíhá.

Ale pak přišel matčin poslední záchvat a starosti kolem pohřbu; Lila se vrátila ze školy a našla si práci a najednou tady byla Mary Crane. Stála před zrcadlem a hleděla na svou protáhlou, pomačkanou tvář, která na ni zírala. Mrštila čímsi do zrcadla, to se rozletělo na tisíc kousků, a Lila věděla, že to není všechno; že také ona se roztříštila.

Lila byla báječná a dokonce i pan Lowery jí pomohl s okamžitým prodejem domu. Když bylo po všem, zůstalo jim kolem dvou tisíc dolarů. Lila si sehnala práci ve městě, v prodejně desek, a spolu se nastěhovaly do malého bytu.

„Tak a teď si uděláš prázdniny,“ řekla jí Lila. „Opravdové prázdniny. Ne, neprotestuj! Držela jsi tuto rodinu osm let a teď je čas, aby sis odpočinula. Chci, abys něco podnikla. Třeba výlet lodí.“

Takže Mary odplula na výletním křižníku Caledonia a po týdnu stráveném v Karibském moři ta protáhlá, pomačkaná tvář zmizela ze zrcadla v její kajutě. Znovu vypadala jako mladé děvče (no, rozhodně ne na víc než dvaadvacet, říkala si), a co bylo důležitější, jako mladé zamilované děvče.

Nebyla to ta divoká, překypující vášeň, jako když potkala Dale Beltera. Nebyl to ani ten běžný stereotypní románek s měsíčním svitem na moři, obvykle spojovaný s výletní plavbou v tropech. Sam Loomis byl o dobrých deset let starší, než býval Dále Belter, a také nezvykle nemluvný, ale milovala ho. Vypadalo to jako první opravdová příležitost, dokud jí Sam nevysvětlil pár věcí.

„Můžeš si myslet, že se vymlouvám,“ řekl jí. „Je tady to železářství, víš…“

A potom jí to řekl.

Bylo tam to železářství, v malém městě jménem Fairvale, nahoře na severu. Sam pracoval pro svého otce a bylo samozřejmé, že po něm obchod převezme. Otec před rokem zemřel a účetní mu sdělili špatné zprávy.

Sam sice opravdu zdědil obchod, ale s ním také dluh kolem dvaceti tisíc dolarů. Budova, inventář a dokonce i pojistka byly zatíženy hypotékou. Otec mu nikdy neřekl o svých drobných investicích na trhu – nebo na dostizích. Ale bylo to tak. Neměl na vybranou – buďto zbankrotuje nebo se pokusí dluhy zaplatit.

Sam si vybral tu druhou cestu. „Je to dobrý podnik,“ vysvětloval. „Nikdy nebudu vydělávat majlant, ale když si dobře povedu, můžu mít osm až deset tisíc ročně. A jestli se mi podaří rozšířit prodej na zemědělské stroje, možná i víc. Splatil jsem už přes čtyři tisíce. Za pár let to budu mít za sebou.“

„Tomu nerozumím, jestliže máš dluhy, jak sis mohl dovolit takovýhle výlet?“

Sam se ušklíbl. „Vyhrál jsem ho v soutěži. Opravdu – byla to soutěž prodavačů sponzorovaná jednou z těch firem s hospodářskými stroji. Vůbec jsem se nepokoušel vyhrát tenhle výlet, chtěl jsem zaplatit svým věřitelům. Ale oznámili mi, že jsem vyhrál první cenu v našem kraji.

Zkusil jsem to vyměnit za hotovost, ale nechtěli o tom ani slyšet. Výlet, nebo nic. No, tento měsíc stejně nestál za moc. A mám poctivého pomocníka, který mě zastupuje. Uvědomil jsem si, že si klidně mohu dopřát bezplatnou dovolenou. A tak jsem tady. A jsi tu íy.“ Znova se ušklíbl a vzdychl. „Přál bych si, aby tohle byly naše líbánky.“

„Proč by nemohly být, Same? Chci říct…“

Ale znovu vzdychl a zavrtěl hlavou. „Musíme počkat. Může to trvat tak dva až tři roky, než všechno splatím.“

„Ale já nechci čekat! Nezajímají mě peníze. Můžu dát výpověď a pracovat ve tvém obchodě.“

„A taky v něm přespávat jako já?“ Znovu se zmohl na úšklebek, který však nebyl veselejší než povzdech. „Ano, je to tak. Zařídil jsem si koutek v zadní místnosti. Většinou žiju na pečených fazolích. Lidé říkají, že jsem šetrnější než místní bankéř.“

„Ale proč?“ zeptala se Mary. „Chci říct, kdybys žil rozumně, trvalo by ti jen rok nebo možná o trochu déle, než bys splatil, co dlužíš. A mezitím…“

„A mezitím musím žít ve Fairvale. Je to hezké město, ale malé. Lidé si vidí do talíře. Dokud se dřu, mám jejich respekt. Zajíždí si, aby mě nechali vydělat – všichni ví, v jaké jsem situaci, a oceňují moji snahu. Táta měl u nich dobrou reputaci i přesto, co se stalo. Rád bych ji udržel pro sebe a svůj obchod. A také pro nás – do budoucna. Teď je to důležitější než kdykoliv jindy. Rozumíš mi?“

„Budoucnost,“ hlesla Mary. „Řekl jsi dva nebo tři roky.“

„Je mi to líto, ale rád bych měl pro nás solidní dům a hezké věci, až se vezmeme, a to stojí spoustu peněz. Ty si to zasloužíš. Po pravdě řečeno, snažím se protahovat splátky svým věřitelům, jak nejvíc to jde. Tuhle hru se mnou budou hrát tak dlouho, dokud budou vědět, že všechno, co vydělám, půjde na moje dluhy. Není to ani snadné, ani příjemné. Ale vím moc dobře, co chci. S ničím menším se nespokojím. Prostě budeš muset být trpělivá, miláčku.“

A tak byla trpělivá. Ale jen do chvíle, kdy poznala, že jakékoliv přesvědčování, ať slovní nebo fyzické, ho ani v nejmenším nezviklá v jeho postoji.

‚lákový byl tedy stav věcí, když plavba skončila. A zůstalo při tom, i když od té doby uběhl více než rok. Mary ho jela navštívit minulé léto; viděla město, obchod i čísla v účetní knize, která ukazovala, že Sam splatil dalších pět tisíc dolarů. „Už zbývá jen jedenáct tisíc,“ řekl jí hrdě. „Ještě dva roky, možná i méně.“

Dva roky. Za dva roky jí bude devětadvacet. Nemohla si dovolit blufovat a hrát to na něj, jako by jí bylo dvacet. Věděla, že v jejím životě nebude zas tak mnoho dalších Samů Loomisů. Takže se usmála, přikývla a vrátila se domů a do Loweryho agentury.

Vrátila se tam a dívala se na toho dědka Loweryho, jak bere svých zaručených pět procent z každého obchodu, který udělá. Sledovala, jak skupuje zatížené nebo už hypotéce propadlé domy, jak uzavírá prohnané, bleskové koupě se zoufalci a vzápětí získává tučné provize snadným prodejem týchž domů. Všechno, co Lowery dělal, bylo, že bral procenta z obou stran jenom za zprostředkování. Nevykonával žádnou jinou službu, aby tím ospravedlnil svou existenci. A přesto byl boháč. Jemu by určitě zaplacení jedenácti tisíc netrvalo dva roky. Tuhle sumu mohl někdy vydělat i za dva měsíce.

Mary ho nenáviděla a stejně tak nenáviděla i mnohé z jeho zákazníků, protože byli bohatí. Tenhle Tommy Cassidy byl jedním z nejhorších – velký spekulant naditý penězi z pronájmu naftových polí. Nemusel hnout prstem, a přesto se topil v majetku, vycítil něčí strach nebo potřebu, kupoval levně a prodával draze, vždycky připraven vyždímat každý dolar z nájmu nebo obchodu navíc.

Co to pro něj bylo, položit na stůl čtyřicet tisíc dolarů v hotovosti, aby koupil své dceři dům jako svatební dar.

O nic víc, než když položil stovku na stůl Mary, v jedno odpoledne, asi tak před půl rokem, a navrhl jí společný „malý výlet“ do Dallasu.

Všecho to udělal tak rychle, s takovým uhlazeným a nenuceným úsměškem, že ani neměla kdy se rozzlobit. Vešel pan Lowery a tím celá ta záležitost skončila. Nikdy nedala Cassidymu košem, veřejně ani soukromě, a on jí svou nabídku nikdy nezopakoval. Ale ona nezapomněla. Nemohla zapomenout ten vlhký úsměv na jeho tlustém, stařeckém obličeji.

A taky nikdy nezapomněla, že svět patří Tommům Cassidyům. Oni vlastnili majetek a určovali ceny. Čtyřicet tisíc pro dceru na svatební dar; sto dolarů nedbale hozených na stůl za třídenní nájemní smlouvu na tělo Mary Craneové.

Takže jsem vzala čtyřicet tisíc dolarů…

Jako v tom starém vtipu, jenže tohle nebyl vtip. Ona ty peníze vzala, podvědomě o té příležitosti snila dlouhou, dlouhou dobu. Všechno to do sebe zapadalo jako součást dobře promyšleného plánu.

Byl pátek odpoledne; banky mají zítra zavřeno, což znamená, že Lowery nic nezjistí až do pondělního rána, když ona nepřijde do práce.

A co je ještě lepší, Lila odjela do Dallasu – obstarávala teď pro prodejnu desek veškeré nákupy. Také se nevrátí dřív než v pondělí.

Mary jela rovnou domů a sbalila si věci; ne všechny, jenom kufr a tašku se svými nejlepšími šaty. Měly s Lilou schováno tři sta šedesát dolarů v krabici od zmrzliny, ale Mary se jich ani nedotkla. Lila je bude potřebovat, jestli má sama platit byt. Mary by ráda nechala nějaký vzkaz, ale netroufala si. V příštích dnech to Lila nebude mít lehké, jenže nebylo pomoci. Snad se s tím dá něco dělat později.

Bylo už sedm, když opouštěla byt. O hodinu později zastavila na předměstí a dala si večeři. Pak zajela k nápisu O.K. POUŽITÁ AUTA a vyměnila svůj sedan za dvousedadlové kupé. Prodělala na tom. Stejně tak i druhý den ráno, když celou transakci zopakovala v jiném městě, o čtyři sta mil severněji. V poledne, po další výměně, vlastnila třicet dolarů v hotovosti a rozhrkanou kupu železa s rozmačkaným předním levým nárazníkem, ale nepřipouštěla si žádné starosti. Důležité bylo udělat ještě několik výměn, zamést za sebou stopy a zmizet ve vraku, který ji doveze aspoň do Fairvale. Když už tam jednou bude, může pokračovat dál na sever, až do Springfieldu, a prodat poslední vůz pod vlastním jménem. Jak by mohl zákon zjistit totožnost paní Sam Loomisové žijící ve městě vzdáleném odtud stovku mil?

Neboť měla v úmyslu stát se paní Loomisovou – a to velmi rychle. Rozhodla se zahrát to na Sama s historkou o nenadálém dědictví. Ne čtyřicet tisíc dolarů (to byla příliš veliká částka a vyžadovala by dlouhé vysvětlování), ale možná tak patnáct. A řekne mu, že Lila dostala stejnou sumu, nechala práce v obchodě a odjela mu, že Lila dostala stejnou sumu, nechala práce v obchodě a odjela hned do Evropy. Tím by se vysvětlilo, proč nemá cenu zvát ji na svatbu.

Sam se bude možná zdráhat přijmout ty peníze a určitě dojde na spoustu nepříjemných otázek, ale ona to zvládne. Musí. Vezmou se hned, to bylo nejdůležitější. Bude mít jeho jméno, paní Sam Loomisová, žena majitele železářství, ve městě vzdáleném osm set mil od Loweryho agentury.

O Samově existenci tam neměli nejmenší tušení. Samozřejmě, že se dostanou k Lile a jí to všechno nejspíš dojde, ale nic jim neřekne.‘ Ne, dokud si nepromluví s Mary.

Až přijde čas, musí být Mary připravena přesvědčit svou sestru, aby mlčela před Samem i před zákonem. Neměl by to být problém – Lila jí toho tolik dlužila za všechny ty roky, po které jí umožnila studium. Snad by jí dokonce mohla nabídnout i část ze zbývajících pětadvaceti tisíc. Možná je nevezme, ale nějaké řešení se určitě najde. Mary nepřemýšlela o vzdálené budoucnosti, až dojde na podobné otázky, bude na ně mít určitě připravenou odpověď.

Jen pěkně popořádku, teď se musí co nejdříve dostat do Fairvale. Na mapě to byla vzdálenost pouhých čtyř centimetrů, bezvýznamná červená linka mezi dvěma body. Ale trvalo jí celých osmnáct hodin, než dojela až sem; osmnáct hodin nepřetržitých vibrací, osmnáct hodin napjatého zírání a šilhání do protijedoucích světel a slunečního třpytu; osmnáct dlouhých hodin křečovité strnulosti, zápasu s volantem a silnicí a s vyčerpávajícími útoky vlastní únavy.

A teď ještě ke všemu špatně odbočila a lilo jakž konve; nastala noc a ona se ztratila na neznámé cestě.

Pohlédla do zpětného zrcátka, zachytila v něm svůj letmý odraz… Poznávala tmavé vlasy a výrazné tahy tváře, ale úsměv zmizel a rty se stlačily do napjaté čáry. Kde to jen viděla, ten protáhlý, ztrhaný obličej?

V zrcadle, tenkrát, když zemřela matka, a ty ses roztříštila na kousky…

Až do této chvíle si o sobě myslela, že je bůhvíjak klidná, soustředěná a vyrovnaná. Ani stopa po pocitu strachu, lítosti nebo viny. Ale zrcadlo nelhalo. Ukázalo pravdu.

Beze slova řeklo stop. Nemůžeš padnout Samovi do náruče v takovémto stavu a uprostřed noci. Šaty i tvář tě usvědčují z kvapného úprku. Samozřejmě, je tu ta historka – chceš překvapit dobrými zprávami, ale to potom musíš vypadat, že jsi štěstím nemohla ani dospat.

Měla by zůstat někde přes noc, pořádně si odpočinout a přijet ráno do Fairvale svěží a usměvavá. Jestli se otočí a vrátí na místo, kde špatně odbočila, narazí znovu na dálnici. Snadno tam najde motel.

Přikývla sama sobě. Odolala pokušení zavřít oči, prudce se napřímila a zkoumala okraj silnice přes tmu nasáklou deštěm.

Vtom zahlédla tabuli u příjezdové cesty vedoucí k nízké budově.

MOTEL – VOLNÉ POKOJE K PRONAJMUTÍ

Nápis nesvítil, ale možná ho zapomněli zapnout, stejně jako ona zapomněla na své reflektory.

Zajela blíž a všimla si, že celý motel tone ve tmě, včetně kostky se skleněnou stěnou, která nepochybně sloužila jako kancelář. Třeba mají zavřeno. Zpomalila a rozhlížela se, až ucítila, že pneumatiky přejíždějí přes elektrický signální kalicí.

Bylo odsud vidět dům stojící ve svahu za motelem; přední okna svítila, majitel byl asi nahoře. Za chvíli bude tady.

Vypnula motor a čekala.

Náhle uslyšela pochmurný šelest deště podbarvený vzdycháním větru. Poznala ten zvuk, takhle pršelo v den, kdy pohřbívali matku, v ten den, v kterém ji spustili do malého obdélníku tmy. Ta tma byla teď tady, zvedala se všude kolem Mary. Byla sama, ve tmě. Peníze i Tom jí nebyli k ničemu, protože někde chybně odbočila a byla na špatné cestě. Nebylo pomoci, vykopala si jámu a teď do ní musí ulehnout.

Co ji to napadlo? Nebyla to přece jáma, byla to postel.

Stále se to snažila pochopit ještě, když se velký tmavý stín oddělil od ostatních a otevřel dveře jejího vozu.

KAPITOLA TŘETÍ

„Hledáte pokoj?“

Sotva Mary spatřila tu tlustou, obrýlenou tvář a uslyšela měkký, váhavý hlas, ihned se rozhodla. Tady jí nehrozí žádné problémy. Přikývla a vystoupila z auta. Cítila tupou bolest v lýtkách, když ho následovala ke dveřím kanceláře. Odemkl, vstoupil a rozsvítil světlo.

„Omlouvám se, že jsem nepřišel dříve. Byl jsem nahoře v domě – matka se necítí dobře.“

Kancelář nevyhlížela nijak zvláštně, ale byla suchá, teplá a světlá. Mary se otřásla a pak se na toho tlusťocha usmála. Naklonil se přes knihu hostí ležící na pultě a řekl: „Naše jednolůžkové pokoje jsou za sedm dolarů. Chtěla byste se na ně nejdřív podívat?“

„To nebude nutné.“ Spěšně otevřela peněženku, vytáhla pětidolarovou bankovku a dvě jednodolarovky a položila je na přepážku, zatímco on jí přistrčil knihu a pero.

Po chvilce zaváhání napsala – Jane Wilson – San Antonio, Texas. S texaskou značkou na voze se nedalo nic dělat.

„Přinesu vaše zavazadla,“ řekl jí a obešel pult. Šla za ním ven. Peníze, zabalené do obálky a pojištěné silnou gumou, ležely v přihrádce na rukavice. Snad bude nejlépe nechat je tam; zamkne auto a nikdo se k ním nedostane.

Postavil její kufr u dveří pokoje hned vedle kanceláře. Byl ze všech nejblíž, na tom nezáleželo – hlavně že se dostala pryč z toho deště.

„Hrozné počasí,“ poznamenal, když ustoupil, aby mohla projít. „Jedete už dlouho?“

„Celý den.“

Sáhl po spínači a lampička na nočním stolku žlutě rozkvetla. Pokoj byl zařízen prostě ale účelně; všimla si sprchy v koupelně. Dala by přednost vaně, ale i tohle postačí.

„Všechno v pořádku?“

Přikývla, pak si ale vzpomněla. „Dá se tu sehnat něco k jídlu?“

„No, jak se to vezme. Asi tři míle odtud stával Stánek s pivem a hamburgery, ale myslím, že kvůli té nové dálnici ho zavřeli. Obávám se, že nejblíž ze všeho je Fairvale.“

„Je to daleko?“

„Asi tak sedmnáct – osmnáct mil. Musíte jet nahoru po cestě až k okresní silnici, pak odbočíte vpravo a dostanete se tak k dálnici. Po ní je to ještě asi deset mil. Překvapuje mě, že jste nejela touhle trasou, jestli směřujete na sever.“

„Zabloudila jsem.“

Tlusťoch kývl a povzdechl: „Myslel jsem si to. Není tu zas tak velký provoz, co otevřeli ten hlavní tah.“

Nepřítomně se usmála. Stál ve dveřích a špulil masité rty. Když k němu vzhlédla, uhnul očima a omluvně si odkašlal.

„Uh – slečno, – víte, přemýšlel jsem, možná se dost necítíte na cestu do Fairvale v takovém dešti – chci říct, právě jsem chtěl trochu pojíst nahoře v domě. Jste srdečně zvána.“

„Ale, to přece nemohu.“

„Proč by ne? Nebyl by to žádný problém. Matka si šla lehnout, nebudu nic vařit, chtěl jsem si jen vzít studenou pečeni a trochu kávy. Jestli by vám to stačilo.“

„No…“

„Podívejte, zaběhnu tam a všechno připravím.“

„Jste velmi laskav pane…“

„Bates. Norman Bates.“ Couval pozpátku ke dveřím a narazil do nich ramenem. „Na cestu vám tady nechám baterku. Asi byste se ráda převlékla do suchých šatů.“

Nežli se stihl otočit, blesk osvítil jeho rudnoucí obličej.

Bože, on se stydí!

Poprvé za posledních čtyřiadvacet hodin se jí na rtech objevil úsměv. Počkala, než se za ním zavřely dveře, a pak vyklouzla z pláště. Otevřela tašku na posteli a vytáhla potištěné šaty. Pověsila je v naději, že se aspoň trochu vyrovnají, zatímco bude v koupelně. Měla čas jen na krátké opláchnutí, air slíbila sama sobě, že si po návratu dopřeje horkou sprchu. I tyla to přesně věc, kterou potřebovala; a potom dlouhý spánek. Ale nejdřív trochu jídla. Tak se na to podívejme – make tip má v kabelce a mohla by si obléci ten modrý kabát z velkého kufru…

O patnáct minut později zaklepala na dveře velkého dřevěného domu na svahu. Z okna salónu svítila jediná lampa, ale jasnější záře dopadala z horního poschodí. Jestliže je jeho matka nemocná, pak určitě leží tam.

Mary chvíli postávala, čekala na odpověď, ale nic se nedělo. Možná, že i on je nahoře. Znovu zaťukala.

Pak nakoukla oknem do salónu. V první chvíli nemohla uvěřit svým očím; ani ve snu by ji nenapadlo, že takové místo v této době ještě existuje.

Obvykle se – ať je dům jakkoliv starý – vždy najdou známky nějakých změn a vylepšení. Ale tento salón nebyl nikdy „modernizován“; tapeta s květinovým vzorem, ornamentálně vypracovaný dřevoryt z tmavého těžkého mahagonu, jasně červený koberec, vysoký přezdobený nábytek a vykládaný krb působily jako z konce minulého století. Nebyla tam ani televize, která by narušila tu scénu, ale Mary si povšimla starého gramofonu s klikou. Bylo slyšet tiché mumlání hlasů, o nichž si zprvu myslela, že vycházejí z trouby gramofonu; ale pak rozpoznala, že zaznívají z horního patra, z rozsvíceného pokoje.

Zabouchala tedy pořádně koncem baterky. Tentokrát už vzali na vědomí její přítomnost, protože hluk ustal a místo něj uslyšela slabý dupot kroků. Za okamžik uviděla pana Batese sbíhat po schodech. Otevřel dveře a gestem ji vyzval, aby vstoupila.

„Omlouvám se,“ řekl. „Právě jsem ukládal matku na noc. Někdy má ve zvyku všechno komplikovat.“

„Říkal jste, že je nemocná, nerada bych ji vyrušovala.“

„Oh, s tím si nedělejte starosti. Nejspíš bude spát jako dítě.“ Pan Bates se ohlédl přes rameno na schody a ztlumil hlas. „Vlastně, nedá se říct, že by byla nemocná, ne fyzicky. Ale občas má prostě svoje období…“

Náhle kývl a usmál se. „Dovolte mi pověsit váš kabát. Tak. A teď tudy prosím.“

Následovala ho předsíní, jež se táhlá pod schody. „Doufám, že vám nevadí jíst v kuchyni,“ zamumlal. „Všechno je připraveno. Posaďte se, naleji vám kávu.“

Kuchyň byla součástí salónu – až ke stropu zaplněná hrníčky a šálky ve skleněných vitrínách seskupených kolem starodávného umyvadla s ruční pumpou. V rohu trůnil veliký sporák na dřevo. Sálalo z něj hřejivé teplo a dlouhý dřevěný stůl nabízel hojnost klobás, sýrů a nakládané zeleniny ve skleněných miskách na červenobílém kostkovaném ubruse. Mary necítila potřebu smát se podivnosti toho všeho, dokonce i nevyhnutelné, ručně vyšívané motto na zdi se jí zdálo být na svém místě.

Bože, požehnej tomuto domu.

Staniž se. Bylo o mnoho lepší sedět zde, než být sama v nějakém hlučném maloměstském bufetu.

Pan Bates jí pomohl naložit talíř. „Začněte, na mě nečekejte! Musíte mít hlad.“

Měla hlad a jedla s takovou chutí a s takovým zaujetím, že se až zděsila, když si všimla, jak málo jí on. Jakmile si to uvědomila, zastyděla se.

„Ale vždyť vy jste se ničeho ani nedotkl! Určitě jste už večeřel dříve.“

„Ne, nevečeřel. Ale nemám hlad.“ Dolil jí kávu. „Obávám se, že mi Matka občas dělá starost.“ Do jeho ztlumeného hlasu se opět vrátil omluvný tón. „Předpokládám, že je to moje vina. Nejsem zrovna ideální pečovatel.“

„Žijete tu jenom spolu, sami dva?“

„Ano. Vždycky to tak bylo. Vždycky.“

„Musí to pro vás být těžké.“

„Ale já si nestěžuji. To byste mě špatně pochopila.“ Upravil si brýle. „Můj otec odešel, když jsem byl ještě dítě. Její rodina jí zanechala dost na to, abychom měli z čeho žít, dokud jsem byl malý. Pak vzala hypotéku na dům, prodala farmu a postavila tento motel. Vedli jsme jej spolu a dařilo se nám dobře, ale pak nás ta nová dálnice odřízla od světa.Vlastně jí to přestávalo myslet už dlouho předtím. A byla řada na mně, abych se o ni postaral. Ale někdy to není zrovna jednoduché.“

„Copak nemáte žádné příbuzné?“

„Ne.“

„Nikdy jste se neoženil?“

Jeho obličej zrudl a zrak mu sklouzl na kostkovaný ubrus.

Mary se kousla do rtu. „Omlouvám se. Nechtěla jsem klást tak osobní otázky.“

„To je v pořádku.“ Hlas mu nezněl příliš silně. „Nikdy jsem se neoženil. Matka byla trochu… zvláštní… v těchto věcech. Já… já jsem dokonce ani nikdy neseděl s dívkou u stolu, jako teď.“

„Ale…“

„Zní to podivně, v dnešní době, že ano? Já vím. Ale s tím se nedá nic dělat. Říkám si, že by beze mě byla ztracená, ale možná, že bych byl ztracen já bez ní…“

Mary dopila, nahmatala v kabelce cigarety a nabídla panu Batesovi.

„Ne, děkuji. Nekouřím.“

„Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Ale vůbec ne. Poslužte si.“ Zaváhal. „Rád bych vám nabídl něco k pití, ale – víte – Matka neschvaluje alkohol v domě.“

Mary se opřela v křesle a dlouze vdechla kouř. Najednou si připadala hovorná. Zvláštní, co dokáže trocha tepla, jídla a odpočinku. Ještě před hodinou byla osamělá, nešťastná, plná strachu a nejistoty. Teď bylo všechno jinak. Možná jí náladu změnilo povídání pana Batese. To on byl osamělý, nešťastný a ustrašený. V kontrastu s ním si připadala sedm stop vysoká. Vědomí toho všeho ji přimělo ke sdílnosti.

„Máte zakázáno kouřit. Máte zákázáno pít. Máte zakázáno vídat se s děvčaty. Co tedy vůbec děláte kromě toho, že vedete motel a pečujete o matku?“

Zřejmě si neuvědomoval tón jejího hlasu. „Oh, mám pořád co na práci, opravdu. Hodně čtu a mám i jiné koníčky.“ Ukázal očima na polici a ona sledovala jeho pohled. Dolů na ně shlížela vycpaná veverka.

„Lov?“

„No, to ne. Spíš preparování. Tu veverku mi na vycpání dal George Blount. To on ji zastřelil. Matka nechce, abych používal zbraně.“

„Pane Batesi, promiňte, že to říkám, ale jak dlouho chcete takhle pokračovat? Jste přece dospělý člověk. Je vám snad jasné, že se nemůžete celý život chovat jako malý chlapec. Nerada bych se vás dotkla, ale…“

„Rozumím vám. Uvědomuji si svou situaci. Jak už jsem vám říkal, trochu jsem četl. Vím, co říkají psychologové o podobných věcech. Ale mám povinnosti vůči své Matce.“

„Nesplnil byste snad své povinnosti vůči ní a také vůči sobě samému, kdybyste ji dal do nějaké… instituce?“

„Ona není blázen!“ Hlas už nezněl měkce a omluvně; byl vysoký a ostrý. A ten tlouštík byl rázem na nohou a jeho ruce smetly šálek se stolu. Roztříštil se o zem, ale Mary mu nevěnovala pozornost; zírala na třesoucí se obličej.

„Ona není blázen,“ opakoval. „Nezáleží na tom, co si myslíte vy nebo někdo jiný. Nezajímá mě, co říkají knihy nebo by řekli doktoři. Moc dobře tomu rozumím. Spěšně by ji prohlédli a dali někam pod zámek, kdyby mohli – stačilo by jen slůvko. Ale to neudělám, protože já vím. Chápete? Já vím, kdežto oni ne. Nemají ponětí, jak se o mě celá1 ta léta starala, a nebylo nikoho, kdo by jí pomohl, jak kvůli mně dřela a strádala, kolik přinesla obětí. Jestliže je teď trochu mimo, je to má vina, to já jsem zodpovědný. Když mi tenkrát ozná– milá, že by se ráda znova vdala, odmítl jsem. Ano, odmítl, já jsem to zavinil! Nemusíte mi vyprávět o žárlivosti nebo majetnictví – choval jsem se hůř, než by kdy ona dokázala. Desetkrát bláznivěji, jestliže je to slovo, které chcete slyšet. Mě by tedy zavřeli okamžitě, kdyby jen tušili, co jsem kdy řekl nebo udělal a jak se chovám. No, já jsem se z toho nakonec dostal, a ona ne. Ale kdo jste vy, abyste soudili, koho lze odložit? Myslím, že každý z nás se občas trochu zblázní.“

Zmlkl, měl ještě dostatek slov, ale chyběl mu dech. V obličeji byl celý zrudlý a masité rty se mu chvěly.

Mary se zvedla. „Já… je mi to líto,“ hlesla měkce. „Opravdu. Chci se omluvit. Neměla jsem právo to říct.“

„Ano. Já vím. Ale na tom nezáleží. Prostě, nejsem zvyklý mluvit o podobných věcech. Když někdo žije tak osaměle, často v sobě všechno potlačuje. Potlačuje nebo vycpává, jako tu veverku támhle nahoře.“

Vrátila se mu přirozená barva, pokusil se o úsměv. „Milé stvoření, že ano? Rád bych měl doma nějakého podobného mazlíčka.“

Mary sáhla po kabelce. „Měla bych jít. Je pozdě.“

„Neodcházejte, prosím. Omlouvám se za ten výbuch.“

„To není kvůli tomu. Jsem opravdu velmi unavená.“

„Ale myslel jsem, že bychom si mohli trochu popovídat. Chtěl jsem vám vyprávět o svých zálibách. Dole ve sklepě máme takovou dílnu…“

„Ne, ráda bych, ale opravdu si musím odpočinout.“

„Dobrá tedy. Doprovodím vás dolů. Stejně musím zamknout kancelář. Dnes v noci už to nevypadá na další déšť.“

Prošli halou a tam jí pomohl do kabátu. Moc mu to nešlo a ona na chvíli znervóznila, než si uvědomila důvod. Měl strach se jí dotknout. To je ono. Chudák, vždyť on se bál přiblížit k ženě!

Držel baterku a ona ho následovala dolů po stezce ke štěrkovanému příjezdu, který se obtáčel kolem motelu. Když už za– házeli za roh budovy, ohlédla se přes rameno k domu. Světlo v patře stále svítilo a Mary se ptala sama sebe, jestli je stará žena ještě vzhůru, zda slyšela jejich rozhovor i následný výbuch. Pan Bates zastavil před jejími dveřmi a čekal, až odemkne.

„Dobrou noc,“ řekl. „Dobře se vyspěte.“

„Děkuji vám. A díky za vaši pohostinnost.“

Otevřel ústa, pak se odvrátil. Už po třetí tento večer ho viděla se začervenat.

Zavřela dveře a zamkla. Bylo slyšet jeho odcházejicí kroky a cvaknutí, prozrazující, že vešel do kanceláře.

Ale už ho neslyšela z ní odejít; její pozornost se soustředila na vybalování věcí. Vytáhla pyžamo, krém, zubní kartáček a pastu. Pak prohledala kufr ve snaze najít šaty na zítřejší setkání se Samem. Vyvěsí je, aby nebyly tak pomačkané.

Zítra musí být všechno na svém místě.

Všechno musí být na svém místě…

Náhle už si nepřipadala sedm stop vysoká. Ale byla ta změna opravdu náhlá? Nezačalo to už dřív, tam v domě, když pan Bates propadl hysterii? Co to jen řekl, že ji tak vyvedl z míry?

Myslím, že každý z nás se občas trochu zblázní.

Mary Craneová odsunula věci na posteli a sedla si.

Ano. Měl pravdu. Každý z nás se občas trochu zblázní. Tak jako se včera odpoledne zbláznila ona, když uviděla na stole ty peníze.

Od té chvíle bláznila pořád, musela být blázen, když myslela, že jí to projde. Všechno to vypadalo, jako když se uskuteční sen, a taky to tak bylo. Sen. Bláznivý sen. Teď to pochopila.

Možná by dokázala setřást policii, ale Sam by jí rozhodně kladl otázky. Kdo byl ten příbuzný, po kterém dědila? Kde žil?

Proč se o něm nikdy před tím nezmínila? Jak to, že s sebou přivezla peníze v hotovosti? Nevadilo panu Lowerymu, že dala výpověď tak náhle?

A pak taky Lila. Předpokládejme, že zareaguje tak, jak Mary očekávala – vyhledá ji, aniž by uvědomila policii, a přistoupí na mlčení i v budoucnosti, kvůli pocitu dluhu.

Faktem zůstávalo, že o tom ví a už z toho vzniknou komplikace.

Dřív nebo později ji Sam bude chtít navštívit nebo pozvat. A to nepřichází v úvahu. Bude muset zpřetrhat vztah se svou sestrou; nikdy nebude schopna mu vysvětlit, proč nemůže jet za ní do Texasu.

Ne, celá ta věc byla nesmysl.

A teď bylo příliš pozdě ji napravit.

Nebo… nebylo?

Dejme tomu, že si dopřeje trochu spánku, dobrých deset hodin spánku. Zítra je neděle; když odsud vyjede kolem deváté hodiny a pojede bez přestávky, mohla by být ve městě v pondělí brzo ráno. Dřív, než se Lila vrátí z Dallasu, dřív, než se otevřou banky. Mohla by uložit peníze a pak jít rovnou do práce.

Samozřejmě, byla by unavená. Ale to by ji nezabilo a nikdo by se nikdy nic nedozvěděl.

Pak tu byla ta záležitost s autem. Musela by to Lile nějak uspokojivě vysvětlit. Snad by jí mohla namluvit, že chtěla překvapit Sama a tak jela do Fairvale na víkend. Řekne, že se auto po cestě rozsypalo a musela ho nechat odtáhnout – mechanik usoudil, že je zapotřebí vyměnit celý motor, tak je dala do šrotu a vzala tenhle vrak, se kterým se vrátila domů.

Ano, to dává smysl. Ovšem, když to spočítá, přijde jí tenhle výlet na nějakých sedm set dolarů, tolik byla hodnota auta.

Ale ráda zaplatí tu cenu. Sedm set dolarů není tak moc za uchování zdravého rozumu. Za pocit bezpečí a jistoty do budoucnosti.

Vstala.

Udělá to.

A náhle byla opět sedm stop vysoká. Vždyť to bylo tak prosté.

Kdyby byla věřící, děkovala by Bohu. Ale v jejím případě to byl spíš zvláštní pocit – jak jen to říct? – předurčenosti. Jakoby to všechno, co se stalo, bylo dáno osudem. To chybné odbočení, příjezd sem, setkání s tím patetickým člověkem, jeho výbuch a pak ta věta, která ji přivedla k rozumu.

Na okamžik zatoužila jít za ním a políbit ho – pak si s chichotem představila, jaká by byla jeho reakce. Ten starý chudák by nejspíš omdlel!

Znovu se zahihňala. Bylo příjemné být sedm stop vysoká, ale je otázka, jestli se vejde pod sprchu? A přesně to teď udělá, dá si pořádnou horkou sprchu. Smyje špínu s těla stejně tak, jako ze svého nitra. Uchovej se čistá Mary, buď čistá jako sníh.

Vešla do koupelny, odkopla boty a sehnula se, aby si stáhla punčochy. Zvedla ruce, přetáhla šaty přes hlavu a hodila je do pokoje. Nestrefila se na postel, ale to nevadilo. Sundala podprsenku a zatočila s ní na prstě, až odlétla. Ještě kalhotky. Chvíli se pátravě prohlížela v zrcadle usazeném ve dveřích. Možná, že obličej vypadal na dvacet sedm, ale tělo bylo svobodné, bělostné a sotva dvacetileté. Měla dobrou postavu. Zatraceně dobrou. Samovi by se líbila. Přála si, aby tu byl s ní a obdivoval ji. Bude to peklo, čekat další dva roky, ale pak si to vynahradí. Říkají, že je žena sexuálně zralá až ve třicítce. Tohle bude muset teprve objevit.

Uculila se, pak vyzývavě – i když nezkušeně – zavlnila boky, poslala vzdušný polibek svému odrazu a dostala jej zpět. Pak vstoupila do sprchy. Voda byla příliš horká, musela ji zředit. Nakonec roztočila oba kohoutky na plno a opájela se teplem. Proud vody ohlušoval a místnost se ztrácela v páře.

Nezaslechla dveře, které se otevřely, ani zvuk kroků. Závěs se rozhrnul. Zprvu si nepovšimla tváře, jež se objevila, byla zastíněna parou. Ale pak ji uviděla, jenom tvář, civící mezi závěsy. Visela ve vzduchu jako maska. Vlasy zakrýval šátek a skelné oči nelidsky zíraly, ale to nebyla maska, nemohla být. Kůže se ztrácela pod mrtvolně bledým pudrem a dvě veliké skvrny růže zdobily lícní kosti. Nebyla to maska. Byla to tvář šílené stařeny.

Mary začala křičet. Závěs se pomalu odtahoval a ruka, jež se napřáhla, svírala řeznický nůž. Ten nůž o chvíli později uťal její křik.

A potom její hlavu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ve chvíli, kdy vstoupil do kanceláře, se Norman roztřásl. Ovšem, byla to reakce. Příliš mnoho se událo a příliš rychle. Nebyl schopen to déle potlačovat.

Flaška. To je to, co teď potřebuje – napít se. Jasně, že té holce lhal. Je pravda, že Matka si nepřála alkohol v domě, ale on přesto pil. Měl ho schovaný tady v kanceláři. Jsou chvíle, kdy se člověk prostě musí napít, i když ví, že na to nemá žaludek, i když jen pár loků postačí, aby se mu točila hlava, aby se vytratil. Jsou chvíle, kdy se chce vytratit. Norman si vzpomněl, že musí zatáhnout benátské rolety a vypnout poutač. Tak – a je to. Zavíračka. Slabého světla stolní lampy si za staženými roletami nikdo nevšimne. Nikdo neuvidí dovnitř, jak otevírá zásuvku stolu a roztřesenýma, jakoby dětskýma rukama vytahuje láhev. Děťátko chce svou láhev.

Zavřel oči a napil se. Whisky pálila. A to bylo dobře. Jen ať vypálí tu hořkost. Teplo mu klouzalo dolů hrdlem a explodovalo v žaludku. Možná, že další lok zažene příchuť strachu.

Byla chyba pozvat tu dívku do domu. Norman to poznal hned, jakmile otevřel pusu, ale byla tak krásná a vypadala unaveně a ztraceně. Věděl, jaké to je, být unavený a ztracený a nemít nikoho, na koho by ses obrátil. Všechno co udělal, co chtěl udělat, bylo s ni promluvit. A kromě toho, ten dům byl jeho stejně tak jako Matky. Neměla právo prosazovat svou takovým způsobem.

Ale přesto, byla to chyba. Vlastně by se nikdy neodvážil, kdyby se na ni tak nerozhněval. Chtěl jí vzdorovat. A to byla chyba. Ale to, co vyvedl po tom pozvání, bylo daleko horší. Vrátil se do domu a ohlásil Matce, že bude mít společnost. Napochodoval rovnou do ložnice a oznámil to způsobem, který jako by říkal:

„Tak a teď jsem zvědav, jak se s tím vyrovnáš!“

Neměl to dělat. Byla už i tak dost rozčilená, ale když jí pověděl o tom děvčeti, propadla hysterii. Byla hysterická tím, jak vyváděla, i tím, co říkala. „Jestli ji sem přivedeš, zabiju ji! Zabiju tu čubku.“

Čubku. Takhle Matka nikdy dřív nemluvila. Až teď. Byla opravdu nemocná, velmi nemocná. Možná měla ta dívka pravdu. Snad by měl Matku někam dát. Vypadalo to, že už neví, co s ní dělat. Vypadalo to, že neví ani, co dělat se sebou. Co jen to Matka vždycky říkávala, když to dělal se sebou? Byl to hřích. Smažil by se v pekle.

Whisky pálila. Měl už třetí, ale potřeboval ji. Bylo toho hodně, co potřeboval. I v tom mělo děvče pravdu. Takhle se nedalo žít. Dlouho to nevydrží. Už jenom společně jídat bylo hotové utrpení. Bál se, že Matka ztropí scénu. Když ji zamkl v jejím pokoji a odešel, nemohl se zbavit strachu, že spustí křik a rámus. Ale kupodivu byla zticha, snad až příliš, jako by naslouchala.

Norman doufal, že teď už pevně spí. Možná, že do zítřka na celou tu epizodu zapomene. To se často stávalo. Jenže občas, když už byl pevně přesvědčen, že jí některý incident vymizel z paměti, jako’blesk z čistého nebe – po mnoha měsících – s ním opět vyrukovala.

Jako blesk z čistého nebe. Ta fráze mu přišla k smíchu. ‚Tady už se nedalo mluvit o žádném čistém nebi. Jen mraky a temnota, jako dnes.

Zachytil jakýsi zvuk a nervózně v křesle poposedl. Že by přicházela Matka? Ne, to ne, přece jsi ji zamkl, pamatuješ? Nejspíš to děvče vedle v pokoji. Ano, teď ji slyšel – zřejmě otevřela kufr a vyndávala z něj věci, chystajíc se do postele.

Znovu se napil jen pro uklidnění. A tentokrát to zabralo. Už se mu netřásly ruce. Nebál se, když na tu dívku myslel.

Zvláštní, když ji uviděl, měl ten hrozný pocit – jak jen se tomu říká? – Im-něco. Imnpozance. Ne, to není ono, vůbec si nepřipadal impozantní, když byl se ženou. Cítil se impertinentně? To taky ne. Věděl, jaké slovo hledá, stokrát ho četl v těch knihách, o kterých Matka vůbec nevěděla, že je má.

No, nevadí. Cítil se tak s tou dívkou, ale ne teď. Teď by dokázal cokoliv.

A bylo toho tolik, co by rád dokázal s dívkou, jako je tahle. Mladá, hezká; a také inteligentní. Choval se jako hlupák, když s ní mluvil o Matce; teď uznával, že měla pravdu. Přál si, aby s ním zůstala, aby si dál povídali.

A jak to tak vypadá, už nikdy ji neuvidí. Zítra bude pryč. Navždy. Jane Wilson ze San Antonia v Texasu. Rád by věděl, kdo je, kam má namířeno, co je ve skutečnosti za člověka. Mohl se do ní zamilovat. Ano, mohl, i když ji viděl jen jednou. Na tom nebylo nic k smíchu. Ale ona by se nejspíš smála. Holky takové byly – vždycky se smály. Protože to byly čubky.

Matka měla pravdu. Byly to čubky. Ale nemohl sis pomoci, ne, když ta čubka byla přitažlivá, jako tady ta, a tys věděl, že už ji nikdy nepotkáš. Musíš ji znovu vidět. Kdybys byl chlap, řekl bys jí to už v jejím pokoji. Mohls přinést flašku, nabídnout jí drink, pít s ní a pak ji přenést na postel a…

Ne, nemohl. Ty ne. Protože ty jsi impotentní.

To je to slovo, na které sis nemohl vzpomenout, že ano? Impotentní. Slovo, jež používaly knihy, slovo, jež používala Matka, slovo, jež znamenalo, že už ji neuvidíš, protože by to stejně nebylo k ničemu. Čubky takové slovo znaly; musely ho znát, jinak by se vždycky nesmály.

Znovu si lokl. Cítil, jak mu whisky kane vlhce po bradě. Musí být opilý, ale hlavně, že o tom neví Matka. Hlavně, že o tom neví ta holka. Je to jeho velké tajemství. Impotentní, co? To ale neznamená, že už ji neuvidí. Uvidí – a to hned.

Norman se naklonil přes pult, hlavou se málem dotýkal zdi. Zvuků přibylo a z dlouhé zkušenosti poznal, kam je zařadit. Tamta vedle zrovna odkopávala své střevíce. Teď vcházela do koupelny.

Natáhl ruku. Znovu se mu třásla, ale už ne strachem, nýbrž očekáváním. Věděl, co udělá. Odstrčí zarámovaný obraz na zdi a koukne se skrz malou dírku, kterou vyvrtal kdysi dávno. Nikdo o ní neměl tušení, dokonce ani Matka. Především ona ne. Bylo to jeho tajemství. Ta malá dírka byla na druhé straně jen prasklinou v omítce, ale viděl jí až do osvětleně koupelny. Někdy zahlédl i osobu stojící přímo proti němu. Někdy zachytil odraz v zrcadle na dveřích. Mohl toho spatřit hodně. Jen ať se mu čubky smějí. Věděl o nich víc, než se jim kdy zdálo.

Jen ztěžka mohl zaostřit zrak, bylo mu horko a točila se mu hlava. Z části to bylo pitím, z části vzrušením. Ale nejvíc za to mohla ona.

Stála v koupelně otočená ke zdi, ale praskliny si nevšimla. Nikdy si jí nevšimnou. Usmívala se a odhodila vlasy přes rameno. Teď si stáhla punčochy. Narovnala se a – ano, udělá to – přetáhla šaty přes hlavu a on mohl vidět její spodní prádlo. Ať nepřestává, jen ať se neotočí!

Jenže se otočila a on málem vykřikl „Vrať se, ty čubko!“, ale včas se vzpamatoval. A pak si – stále před zrcadlem – rozepla podprsenku a on ji mohl vidět. Jenže to zrcadlo bylo plné zvlněných čar a ze světla se mu točila hlava. Bylo těžké cokoliv rozeznat, dokud neodstoupila trochu stranou. Teď si ji mohl prohlédnout…

Za chvíli je sundá, už si je sundává a on to vidí, dokonce se kroutí před zrcadlem!

Věděla to? Že by celou tu dobu věděla o té škvírce ve zdi, věděla, že ji pozoruje? Že by chtěla, aby se díval, že by se předváděla schválně, ta čubka? Pohupovala se sem a tam, sem a tam a zrcadlo se vlnilo i ona se vlnila a on to nemohl snést, chtěl bušit do zdi, chtěl na ni zařvat ať přestane, protože to, co dělala, bylo zlé a perverzní a musí toho nechat, než i on bude zlý a perverzní. Tohle z tebe ty čubky udělají – úchyláka – a ona byla čubka, všechny byly čubky, i Matka byla…

Náhle zmizela a zůstal jen hluk, zesiloval se, třásl zdí, splachoval slova i myšlenky, tryskal z jeho hlavy. Norman dopadl zpátky do křesla. Jsem opilý, pomyslel si. Vytrácím se.

Ale nebylo tomu tak úplně. Hluk nepřestával, rozpoznal skrze něj i další, nečekaný zvuk. Dveře kanceláře se otevřely. Jak je to možné? Vždyť je zamkl nebo ne? Ještě stále má klíč. Kdyby otevřel oči, našel by ho. Ale otevřít je nemohl. Netroufal si, protože teď to už věděl.

Matka taky měla klíč.

Měla. klíč od svého pokoje, od domu, od kanceláře.

A teď tam stojí a hledí na něj. Doufal, že si pomyslí, že usnul. Co tady vůbec hledá? Že by ho slyšela odcházet s tou dívkou a přišla ho špehovat? •

Norman klesl zpátky, netroufal si pohnout se, a ani nechtěl. Každým okamžikem bylo těžší a těžší se hnout, i kdyby tochtěl. Hluk teď zněl rovnoměrně, vibrace jej ukolébávaly ke spánku. Bylo příjemné být kolébán ke spánku s Matkou vedle sebe…

Pak odešla. Otočila se a aniž by něco řekla, odešla. Nebylo se čeho bát. Přišla, aby ho ochránila před čubkami. Ano, tak to bylo. Přišla ho ochránit. Kdykoliv ji potřeboval, byla tady. Teď může usnout. Není to vůbec těžké. Jen vstoupit do hluku a projít jím, pak už je všechno tiché. Spánek, tichý spánek.

Norman sebou trhl a probral se. Bože, to bolí! Vytratil se v tom křesle, opravdu vytratil. Není divu, že všechno bušilo a hlučelo. Hluk. Slyšel jej už předtím, ale jak je to dlouho, hodinu, dvě?

Nyní ho rozpoznal. Odvedle zaznívala sprcha. Ta holka se sprchuje. Ale to dělala už dávno. Přece tam ještě nestojí, že ne?

Sáhl po rámu na zdi a odklonil jej. Jeho oči chvíli mrkaly, než se zaostřily na jasně osvětlenou koupelnu. Byla prázdná. Do sprchy neviděl, protože závěs byl zatažen.

Možná, že si šla lehnout a na vodu zapomněla. Přišlo mu podivné, že by usnula, když jsou kohoutky puštěné na plno, ale před chvílí to přece taky udělal. Třeba únava opájí stejně jako alkohol. Každopádně, všechno se zdálo být v pořádku. Koupelna vypadala normálně. Norman ji ještě jednou přejel pohledem a vtom si všiml podlahy.

Proud ze sprchy stříkal na dlaždičky. Ne mnoho, trochu, tak akorát, aby to mohl vidět. Úzký potůček táhnoucí se přes podlahu.

Ale byla to voda? Ta přece není růžová. Nemá v sobě červené nitky tenké jako žilky.

Určitě uklouzla, upadla a zranila se, polekal se Norman. Panika v něm narůstala, ale uvědomoval si, co by měl udělat. Shrábl svoje klíče ležící na stole a vyběhl z kanceláře. Rychle našel ten, který potřeboval, a odemknul. Ložnice byla prázdná, ale otevřený kufr stále ještě ležel na posteli. Neodešla tedy. Hádal správně; stala sejí nehoda ve sprše. Musí tam jít.

V momentě, kdy vstoupil do koupelny, mu vytanulo na mysli ještě něco jiného, ale už bylo pozdě. Ani to, že propadl panice, nic nezměnilo. Stále na to myslel.

Matka měla klíče také od motelu.

A pak, když odhrnul závěs a zíral na rozsekanou a pokroucenou věc, která se rozvalovala ná podlaze sprchy, si uvědomil, že Matka ty klíče použila.

KAPITOLA PÁTÁ

Zavřel za sebou a stoupal po svahu k domu. Jeho šaty vypadaly hrozbě. Byla na nich krev – samozřejmě – a voda. A kromě toho pozvracel celou podlahu koupelny.

Ale to teď není důležité. Jsou jiné věci, které musí napravit.

Tentokrát již s tím něco udělá, jednou provždy. Dá Matku tam, kam patří. Musí.

Všechna ta panika, strach, horor, hnus a šok připravily cestu jeho odhodlání. Co se stalo, byla tragédie, hrůza, jež se nedá vyjádřit slovy, ale už se to nikdy nestane. Připadal si jako znovuzrozený – konečně byl svým pánem.

Norman bral schody po čtyřech a spěšně hmátl po klice vstupních dveří. Bylo odemknuto. Světla ještě svítila, ale salón byl prázdný. Rychle jej přelétl očima a vydal se nahoru.

Dveře Matčina pokoje byly otevřené a světlo lampy jimi padalo do haly. Vešel, aniž se obtěžoval zaklepat. Teď už se nemusí přetvařovat. Z toho se nedostane.

Nedostane.

Jenže ona se dostala.

V ložnici nikdo nebyl.

Mohl vidět zmačkaný důlek v místě, kde ležela, a přikrývky odkopnuty přes čelo postele. V pokoji se vznášel mdlý pach zatuchlijny. Jako vždycky bylo v rohu houpací křeslo a na prádelníku stály ozdoby. Nic se tu nezměnilo. Ani se nezmění. Jen Matka byla pryč.

Otevřel skříň plnou šatů namačkaných na dlouhé tyči. Kyselá vůně taď byla ještě silnější, tak silná, že měl pocit, jako by se dusil. Ale bylo tu cítit i něco jiného. Poznal, odkud to pochází, teprve až když mu uklouzla noha a podíval se dolů.

Jedny z jejích šatů ležely spolu s šátkem stočené na podlaze. Sehnul se, aby je prohlédl, a zděšeně se zachvěl, když spatřil temné skvrny sražené krve.

Takže tady byla. Byla zde, převlékla se a znovu odešla.

Policii zavolat nemůže.

To si musel neustále připomínat. Zavolat ji nesmí. Ani když věděl, co provedla. Vždyť ona přece není zodpovědná, je nemocná.

Něco jiného je chladnokrevná vražda a něco jiného nemoc. Nejsi opravdový vrah, když to nemáš v hlavě v pořádku. To ti každý řekne, i když u soudu to vždycky neprojde. O takových případech už četl. A i kdyby jí to prošlo, stejně by ji někam zavřeli. Do starobince určitě ne, ale do jedné z těch příšerných děr – do státní nemocnice. Norman se rozhlížel po útulném staromódním pokoji se vzorkem popínavých růží na tapetách. Nemohl vzít Matku odsud a nechat ji zavřít do holé cely. Zatím jim žádné nebezpečí nehrozilo – policie o ní neměla ani potuchy. Té holce o ní povědět mohl, už by ho stejně nikdy neviděla. Ale policie se o ní dozvědět nesmí. Nechali by ji někde shnít zaživa. Ať už provedla cokoliv, tohle si nezaslouží. To sě jí stát nesmí.

A taky nestane, protože nikdo o tom neví.

Teď už si byl jistý, že zabrání komukoli, aby na to přišel. Všechno, co musí udělat, je pečlivě promyslet od začátku celý večer, pečlivě promyslet.

To děvče přijelo samo, bylo na cestě celý den. To by znamenalo, že nikoho nenavštívila en route. Nevypadalo to ani, že by věděla, kde je Fairvale, nezmínila se o žádném městě tady poblíž, bylo tedy pravděpodobné, že se nechystala k nikomu tady v okolí. Ať už ji očekával kdokoliv – jestli ji vůbec někdo očekával – určitě žil někde dál na severu.

Samozřejmě, byly to všechno jenom dohady, ale zdály se dostatečně logické. Musel doufat, že se nemýlí.

Ovšem, zapsala se do návštěvní knihy, ale to nic neznamená. Kdyby se po ní někdo sháněl, řekne, že tady strávila jedinou noc a odjela.

Musí se zbavit těla a auta a všechno důkladně vyčistit.

Tato část bude snadná, věděl, jak na to. Nebude to příjemné, ale ani těžké.

Ušetří mu to cestu na policii a ušetří to Matku.

Stále ještě měl v úmyslu si to s ní vyříkat – tentokrát neustoupí –, ale to může počkat.

Nejdůležitější teď bylo zbavit se důkazů. Corpus delicti.

Musí spálit to, co má na sobě. A taky ty její šaty. Ne, když o tom tak přemýšlí, mohl by se toho zbavit spolu s tělem. Smotal věci do ranečku a sešel dolů. Vzadu v hale stáhl z věšáku starou blůzu a montérky, pak ze sebe v kuchyni shodil oblečení a přidal je k ostatnímu. Nemělo cenu se teď mýt – to mohlo počkat, až dokončí tu špinavou práci.

Ale Matka si – když se vrátila – na mytí vzpomněla. Poznal to podle růžových skvrn v kuchyňském dřezu a podle usvědčujích stop po růži a pudru.V duchu si udělal poznámku, že musí později všechno důkladně vyčistit, a přendal si věci z kapes vyhozeného šatstva do montérek. Těch šatů byla škoda, ale s tím se nedalo nic dělat. Ne, jestliže chtěl pomoci Matce.Sešel do suterénu a otevřel dveře sklepa na ovoce. Našel, co hledal – starý proutěný koš s víkem na pružinu, dost velký na to, aby mu pěkně posloužil.

Pěkně – Bože, jak můžeš takhle přemýšlet o tom, co se chystáš udělat.Roztřáslo ho při tom pomyšlení, pak se zhluboka nadechl. Teď nebyl čas na sebezpytování nebo sebekritiku. Musí být praktický. Velmi praktický, velmi pečlivý, velmi klidný.Jen klid, hodil své šaty do koše. Klid, stáhl se stolu pod schody ubrus z voskovaného plátna. Klid, vrátil se nahoru, zhasl v kuchyni i v hale a vyšel do tmavé noci s ubrusem na koši.Bylo těžší zachovat klid tady ve tmě a nemyslet na sto a jednu věc, která by se mohla nějak zvrtnout.

Matka se zatoulala – ale kam? Že by teď postávala na silnici a zkoušela zastavit někoho, kdo by náhodou jel kolem? Je snad ještě pořád hysterická a mohla by, v šoku z toho, co udělala, někomu vybleptat pravdu? Utekla doopravdy, nebo byla jen stěží při smyslech? Možná šla spodem kolem lesíku za domem, po úzkém desetiakrovém pruhu jejich pozemku směrem k močálům. Nebylo by lépe se po ní nejdřív podívat?

Norman si povzdechl a potřásl hlavou. Nemohl si dovolit takhle riskovat. Ne, dokud se ta věc povalovala ve sprše dole v motelu. Nechat ji tam by bylo ještě riskantnější.

Ještěže měl tu duchapřítomnost zhasnout světlo v kanceláři a jejím pokoji. Ale i tak si nemohl být jistý, že se neobjeví nějaký noční pták hledající ubytování a nebude okounět kolem. Pravda, nestávalo se to běžně, ale čas od času signál přece jen zabzučel, někdy i v jednu, ve dvě hodiny ráno. A obvykle aspoň jednou za noc tudy projela policejní hlídka. Sice se skoro nikdy nezastavili, ale mohli by.Klopýtal v bezměsíčné půlnoční tmě. Stezka byla vysypána štěrkem, ale půda kolem domu nasákla deštěm. Zůstanou v ní stopy. Další věc, na kterou musel myslet. Zanechával stopy, které ani neviděl. Kdyby aspoň nebyla taková zatracená tma! Náhle to byla ta nejdůležitější věc na světě – uniknout ze tmy.Norman pocítil úlevu, když konečně otevřel dveře dívčina pokoje, odložil koš a rozsvítil. Měkké světlo ho na chvíli uklidnilo, dokud si nevzpomněl na věc, kterou mu ukáže v koupelně.

Stál uprostřed ložnice a třásl se. Ne, nemohu to udělat. Nemohu se na ni podívat. Nechci tam jít, nechci! Musíš. Není jiné cesty. A přestaň hovořit sám k sobě! To bylo to hlavní. Musí přestat hovořit sám k sobě. Musí se opět uklidnit. Musí se postavit tváří v tvář skutečnosti.Jaká ta skutečnost vlastně byla?

Mrtvá dívka, zabitá jeho Matkou. Nebyl to pěkný pohled, ani ta představa nebyla nejhezčí, ale ležela tam.I kdyby odešel, té dívce to život nevrátí. A i kdyby udal Matku policii, na situaci to nic nezmění. To nejlepší, co mohl za těchto podmínek udělat, jediné, co mohl udělat, bylo zbavit se jí. Nemusel se cítit provinile.

Přesto se nemohl ubránit náporu nevolnosti, slabosti a suchému, křečovitému dávení, když se konečně odhodlal jít do sprchy a vykonat, co vykonat musel. Řeznický nůž nalezl v okamžení, ležel pod torzem těla. Ihned ho odhodil do koše. V kapse overalu našel pár starých rukavic; musel si je natáhnout, než se donutil dotknout se zbytku. Nejhorší byla hlava. Nic jiného odříznuto nebylo, jen posekáno, a on musel údy přeložit přes sebe, aby je mohl zabalit do ubrusu z voskovaného plátna a nacpat do koše. Konečně bylo po všem. Víko dopadlo s hlasitým úderem.

Ještě mu zbývalo vyčistit koupelnu a hlavně samotnou sprchu, ale o to se postará, až se vrátí.

Musel odtáhnout koš do ložnice a pak najít její kabelku, potřeboval klíče od vozu. Pomalu otevíral dveře a pátravě vyhlížel světla aut. Nikde nic, teď, ani dlouhé hodiny předtím. Mohl se jen modlit a doufat, že v nejbližší chvíli žádný vůz nepřijede.

Byl zpocený dávno před tím, než se mu podařilo otevřít kufr auta a dostat do něj koš; nezpotil se námahou, nýbrž strachem. Ale nakonec to zvládnul a vrátil se do pokoje, aby posbíral kusy šatstva a nacpal je do zavazadel. Našel boty, punčochy, podprsenku a kalhotky. Dotknout se prádla bylo mnohem horší, než předpokládal. Kdyby mu v žaludku ještě něco zbylo, vyzvrátil by to. Ale v jeho vnitřnostech zůstalo jen sucho z hrůzy, které se na povrchu měnilo v ledový pot.

Co ještě? Papírové kapesníčky, sponky, všechny ty malé zbytečnosti, které ženy nechávají poházené po místnostech. Ach ano, peněženku. Měla v ní pár bankovek, ale ani se neobtěžoval na ně podívat. Nestál o peníze. Chtěl se toho všeho rychle zbavit, dokud se ho drží štěstí. Dal ta dvě zavazadla do auta na přední sedadlo. Pak zamkl dveře pokoje. Znovu prozkoumal silnici oběma směry. Čistý vzduch. Norman nastartoval a zapnul reflektory. Bylo riskantní používat světla, ale jinak by to nezvládl. Musel přes pole. Vyjížděl pomalu do svahu za motelem, po stezce vedoucí k přístupové cestě k domu. Další pěšina mířila k zadní části domu a končila u staré kůlny, kterou přeměnil na garáž pro svůj chevrolet.

Přeřadil rychlost a ubral plyn; vůz na poli nadskakoval. Vedla tudy stopa vyjetá koly a on ji našel. Několikrát v roce jezdil i s přívěsným vozíkem do lesa, ohraničujícího močál, pro dřevo do kuchyně.A pojede i zítra, rozhodl se, bude to první věc, kterou ráno udělá. Pak stopy jeho pneumatik překryjí ty dnešní a bude mít vysvětlení pro případ, že zanechá v blátě otisky bot.

Jestli vůbec bude potřebovat vysvětlení. Možná se ho štěstí přidrží.Trvalo mu dlouho, než se dostal na okraj močálu. Vypnul světla a pracoval ve tmě. Nebylo to snadné a zabralo to spoustu času, ale dokázal to. Nastartoval motor, zacouval a vyskočil z auta. Sjelo do bažiny. Na svahu po něm zůstaly stopy, nesmí zapomenout je zahladit. Ale to počká. Důležité je, že se potápí. Bylo vidět, jak se bublající bahno přelévá přes kola. Bože, jen ať se potopí; jestli zůstane napůl cesty, už nikdy ho nedostane zpátky. Musí se potopit! Pomalu, velmi pomalu mizely nárazníky. Jak dlouho už tady stojí? Připadalo mu, že hodiny, a auto ještě stále bylo vidět. Ale kal už dosáhl po kliky na dveřích; už stoupal po čelním skle. Nebyl slyšet žádný zvuk, auto nehlučně klesalo centimetr za centimetrem. Nakonec vyčnívala už jenom střecha, dokud se neozvalo hlasité šplouchnutí, prudké a nechutné žblomp. Vůz zmizel. Přelila se přes něj hladina bažiny.

Norman nevěděl, jak je zde hluboko. Mohl jenom doufat, že dosedne až na dno. Dno, hluboké dno, kde ho nikdy nikdo nenajde.

S úšklebkem se otočil. Tak, to bychom měli. Auto je v močále, koš je v autě a tělo je v koši. Zkroucený trup a krvavá hlava…

Ale nemohl na to myslet, nesměl. Zbývalo mu toho ještě dost, co musel udělat a udělal to, skoro mechanicky.

V kanceláři měl mýdlo a prášek a kartáč a kýbl. Vydrhl koupelnu, kousek po kousku, a potom sprchu. Nebylo to tak zlé, dokud se soustředil jen na práci, třebaže mu z toho puchu bylo špatně.

Pak znovu zkontroloval ložnici. Štěstí stálo při něm; pod postelí našel jeji náušnici. Nevšiml si, že by je měla u večeře, ale zřejmě ano. Možná jí upadla, když hodila vlasy přes rameno. Jestli ne, tak ta druhá tu musí někde být. Normanovi se únavou kalil zrak, ale hledal dál. V pokoji nebyla, takže musela být v zavazadlech nebo ji stále měla v uchu. V obou případech to bylo v pořádku. Jen se musí nějak zbavit té nalezené. Zítra ji hodí do močálu.

Teď zbývalo už jen postarat se o dům. Vydrhne výlevku v kuchyni.

Když vešel, dědečkovy hodiny v hale ukazovaly už málem druhou. Smýval skvrny s dřezu a sotva přitom udržel otevřené oči. Pak se sebe shodil zabahněné boty, vyloupl se z šatů a umyl se. Voda byla jako led, ale ani to ho neprohrálo, tělo měl úplně otupělé.

Ráno se vrátí k močálu se svým autem a ponechá si stejné oblečení, co na tom, že je špinavé a zablácené. Hlavně, že nenese krvavé stopy. Žádná krev na jeho šatech, žádná krev na jeho těle, žádná krev na jeho rukou.

Tak. Teď už byl čistý. Konečně mohl pohnout strnulýma nohama, vyhnat vyčerpané tělo nahoru do ložnice, padnout do postele a spát. S čistýma rukama.

Teprve až v pokoji, když si oblékal pyžamo, uvědomil si, že mu stále zbývá ještě jeden problém.

Matka se nevrátila.

Stále se toulala uprostřed noci, bůhví kde. Musí se opět obléknout a jít ven, musí ji najít.

Nebo – nemusí?

Myšlenka se připlížila tak, jako se vplíží únava do Smyslů, měkce, něžně, v hedvábném tichu.

Proč by si on měl dělat starosti o Matku, po tom, co provedla? Možná, že už ji sebrali nebo každým okamžikem seberou. Možná dokonce vybreptá, co udělala. Jenže, kdo by jí věřil? Žádné důkazy nebyly, už ne. Jediné, co mu zbývá, je všechno popřít. A snad ani to ne. Každý, kdo uvidí jeho Matku a vyslechne její historku, pozná, že je blázen. A pak ji zavřou, zavřou někam, odkud nebude mít klíče, odkud se nikdy nedostane ven, a tím to skončí.

Na začátku večera jsi takhle neuvažoval, připomněl si. Jenže to bylo předtím, než se musel vrátit do koupelny, než musel vejít do sprchy a uvidět ty – věci.

Matka mu to udělala, Matka to udělala té ubohé, bezmocné holce. Vzala na ni řeznický nůž a bodala a sekala – nikdo jiný než maniak by se nedopustil takového zvěrstva. Musel se postavit tváří v tvář skutečnosti. Ona je maniak. Zasloužila si,aby ji někam strčili, musí ji někam strčit, pro bezpečnost jeho i těch druhých.

Jestli ji sebrali, postará se o to.

Ale nejpravděpodobněji vůbec nešla na silnici. Nejspíš se motá někde kolem domu nebo na dvoře. Možná ho dokonce sledovala až k močálu; mohla se na něj celou tu dobu dívat. Ovšem jestli se doopravdy pomátla, mohlo se stát cokoliv. Jestliže šla k bažině, třeba uklouzla. V té tmě by to nebylo nic divného. Vybavil si, jak se potápělo auto, mizejíc v pohyblivém písku.

Norman cítil, že se mu zakaluje vědomí. Nejasně si uvědomoval, že zatímco leží na posteli, uběhla spousta času. Ve skutečnosti už ani nepřemýšlel, co by měl udělat, a nestaral se, kde Matka je. Namísto toho ji pozoroval. Mohl ji spatřit,
třebaže zároveň pociťoval tupý tlak na očních bulvách a věděl, že má zavřená víčka. třebaže zároveň pociťoval tupý tlak na očních bulvách a věděl, že má zavřená víčka.

Viděl Matku, byla v močále. Byla tam, škobrtala po svahu, sklouzla a už nemohla ven. Kal jí bublal okolo kolen, snažila se zachytit větve nebo čehokoliv pevného, ale nedařilo se jí to. Už byla až po boky v bahně, šaty měla přilepené do klína ve tvaru velikého V. Matčin klín je špinavý, na to se nesmí dívat.

Ale on se chtěl dívat, chtěl vidět jak klesá do měkké, vlhké, slizké tmy. Zasloužila si to, zasloužila utonout, aby se připojila k té ubohé, nevinné dívce. Díkybohu, je pryč. Za chvíli se zbaví jich obou – oběti i vítěze, Matky a čubky, čubka-Matka skončí dole v tom špinavém hnusu, ať se to stane, ať se utopí v tom odporném, nechutném bahně…

Teď už jí dosahovalo po prsa, nerad myslel na takové věci, nikdy nepřemýšlel o matčiných prsech, nesměl. Bylo jen dobře, že zmizí, utonou navždy, takže už si na ně nikdy ani nevzpomene. Ale spatřil, že Matka lapá po dechu, a to ho přimělo také zalapat; bylo mu, jako by se dusil s ní, a pak (byl to sen, musel to být sen!) Matka náhle stála na břehu a byl to on,kdo se topil. Byl až po krk v marastu a nebylo nikoho, kdo by ho zachránil, kdo by mu pomohl, nebylo nic, o co by se mohl opřít, jedině kdyby Matka napřáhla ruce. Ona, pouze ona ho mohla zachránit! Nechtěl utonout, nechtěl se dusit, nechtěl tam dolů za tou holkou-čubkou. Teď si vzpomněl, proč tam je; byla tam, protože je zabitá, je zabitá, protože byla zlá. Předváděla se před ním, neustále ho pokoušela perverzí své nahoty. Sám měl chuť ji zabít, když to dělala, protože Matka mu vyprávěla o zlu a jeho cestách a říkala, že on nesmí dovolit, aby takové čubky žily.

Tím, co Matka udělala, ho zachránila. On by se nemohl dívat, jak umírá, protože měla pravdu. Potřeboval ji a ona potřebovala jeho, a i kdyby byla blázen, nenechá ho utonout. Nemůže.

Hniloba se mu plazila po krku, líbala ho na rty. Věděl, že jestliže otevře ústa, spolkne ji, ale musel je otevřít, aby mohl řvát – a tak řval.

„Matko, Matko – zachraňme!“

A pak byl z močálu venku zpátky v posteli, kam patřil, a tělo měl vlhké jen potem. Věděl, že to byl sen ještě dřív, než vedle sebe uslyšel hlas.

„Nic se neděje, synku, jsem tady. Všechno je v pořádku.“ Ucítil na čele její ruku. Připadala mu stejně svěží, jako usychající pot. Chtěl otevřít oči, ale ona řekla: „Netrap se, synku, spi dál.“

„Ale musím ti říct…“

„Já vím, dívala jsem se. Přece sis nemyslel, že bych odešla a nechala tě tady, že ne? Udělals dobře, Normane. Teď je všechno, jak má být.“

Ano. Tak to mělo být. Byla tu, aby ho chránila. On tu byl, aby ji chránil. Ještě než usnul, rozhodl se. Nebudou mluvit o tom, co se dnes v noci stalo – ani teď, ani nikdy jindy. A nebude pomýšlet na to, aby se jí zbavil. Ať už udělala cokoliv, patřila sem, k němu. Možná byla blázen a vrah, ale byla všechno, co měl.

Všechno, co chtěl. Všechno, co potřeboval. Jen když věděl, že je tady, když usíná.

Norman se protáhl, otočil a padl do tmy ještě hlubší než močál.

KAPITOLA ŠESTÁ

Následující pátek se stal přesně v šest hodin večer zázrak.

Ottorino Respighi vstoupil do zadní místnosti jediného fairvalského železářství, aby zahrál své Brazilské imprese.

Ottorino Respighi byl již po mnoho let mrtev a symfonické těleso – V Orchestre des Concertes Colonne bylo dirigováno ve vzdálenosti několika tisíc mil.

Ale když Sam Loomis sáhl po knoflíku malého rádia, hudba vytryskla a zrušila prostor a čas i samotnou smrt.

Sam si na chvíli přál, aby tu byl někdo s ním. Zázraky by se měly s někým sdílet. Hudba by se měla sdílet. Ale ve Fairvale nebylo nikoho, kdo by rozeznal hudbu samotnou, natož zázrak její přítomnosti. Lidé tady měli sklon k praktičnosti. Hudba byla jen cosi, co dostaneš za měďák z juboxu nebo pustíš v televizi. Většinou to byl rokenrol nebo nějaká vlasatá záležitost, jako ten úryvek z Viléma Telia, co hrávali ve westernech. Co bylo tak úžasnýho na tom Ottorinu Jak jen– se-jmenuje nebo co von je vlastně zač?

Sam Loomis pokrčil rameny a ušklíbl se. Na nic si nestěžoval. Možná ti maloměšťáci neměli pochopení pro jeho hudbu, ale aspoň ho nechali, aby se z ní těšil on sám. A stejně tak se nepokoušel změnit jejich vkus. Byla to férová dohoda.

Sam vytáhl velkou účetní knihu a odnesl si ji na kuchyňský stůl. Na několik příštích hodin se promění v jeho pracovní. Tak jako on se promění v svého vlastního účetního.

To byla jedna z nevýhod života v pokoji za obchodem. Neměl žádný prostor navíc a všechno proto muselo splňovat dvojí účel. Přesto byl smířený s touto situací. Jak to tak vypadalo, už to nebude dlouho trvat.

Rychlý pohled na čísla ho utvrzoval v jeho optimismu.

Musel ještě prověřit nějaké pohledávky, ale zdálo se, že bude schopen zaplatit další tisícovku ještě tento měsíc. Celkově by to dělalo tři tisíce za půl roku. A to ještě ani nezačala sezóna.

Sam načmáral rychlý součet na zmačkaný list papíru. Ano, to by šlo. Byl s tím spokojen. Mary snad bude spokojená taky.

Nebyla poslední dobou příliš veselá. Aspoň její dopisy tak působily. Když vůbec napsala. Jak o tom tak přemýšlel, dlužila mu jich už několik. Psal jí znovu minulý pátek a stále ještě žádná odpověď. Možná byla nemocná. Ale ne, to by dostal vzkaz od její mladší setry Lily, nebo jak se jmenovala. Pravděbodobnější bylo, že propadla pochybám, ztrácela naději. No, nemohl jí to zazlívat. Dřela se už dlouho.

On ovšem taky. Nebylo vůbec lehké takhle žít, ale byl to jediný možný způsob. A ona to chápe, souhlasila přece s tím, že počká.

Možná by si příští týden mohl vzít pár dní volna, nechat to tady Summerfieldovi a zajet za ní tam dolů. Vpadnout tam a překvapit ji, trochu ji rozveselit. Proč by ne? Obchody šly dobře a Bob by to tu sám určitě zvládl.

Povzdechl si. Hudba klesala, stáčela se do mol. Tohle musí být úryvek z Hadí zahrady. Ano, poznával ty plíživé smyčce, to chvějivé dunění a pomalou, lenivou basu. Hadi. Mary je neměla ráda. Pravděpodobně neměla ráda ani tento druh hudby.

Někdy se ptal sám sebe, jestli to nebyla chyba plánovat tolik dopředu. Koneckonců, co doopravdy věděli jeden o druhém? Kromě plavby a dvou dní, které tu Mary vloni strávila, nebyli nikdy spolu. Ovšem, byly tu dopisy, ale možná, že tím to bylo ještě horší. V těch listech začal Sam poznávat novou Mary – náladovou a skoro nevrlou osobnost, která přistupovala k věcem s takovou zaujatostí, že to až hraničilo s předsudky.

Pokrčil rameny. Co jen mu to přišlo na mysl? Bylo to mor– bidností té hudby? Náhle pocítil napětí v šíji. Pečlivě poslouchal, snažil se zachytit nástroj zdůrazňující frázi, jež vy volala jeho reakci. Něco tu neklapalo, něco, co cítil, co mohl skoro slyšet.

Sam odstrčil židli a vstal.

Teď to slyšel. Zepředu zaznívalo slabé drnčení. Ano, je to tak; zaslechl něco, co ho vyrušilo. Kdosi otáčel klikou předních dveří.

Obchod už byl na noc zavřený, dloužily se stíny, ale možná to je nějaký turista. Nejspíš. Lidé ve městě věděli, kdy zavírá i to, že žije v zadním kumbále. Kdyby chtěli něco po pracovní době, nejdříve by zavolali.

No, kšeft je kšeft, ať už je to jakýkoliv zákazník. Sam se otočil a pospíchal úzkou chodbičkou do krámu. Rolety na vstupních dveřích byly zatažené, ale netrpělivé lomcování slyšel velmi jasně – dokonce se na pultu rozechvěly vystavené hrnce a pánve.

Určitě to bylo něco neodkladného; zákazník nejspíš potřeboval novou žárovku do noční lampičky svého dítěte.

Sam zašmátral v kapse a vytáhl svazek klíčů. „Ano,“ zavolal. „Už jdu.“ A nehlučně otevřel.

Stála ve dveřích, rýsovala se ve svitu pouliční lapmy. Na chvíli znehybněl, když jím projelo šokující poznání. Pak vykročil a jeho ruce ji sevřely.

„Mary!“ zamumlal. Jeho rty našly její, vděčně a chtivě, ale ona ztuhla, odtáhla se a její sevřené pěsti mu bušily do hrudi. Co se to děje?

„Já nejsem Mary,“ zalapala po dechu. „Jsem Lila.“

„Lila?“ O krok ustoupil. „Ta malá – chci říct, Maryina sestra?“

Přikývla. Zachytil přitom z profilu odraz její tváře a světlo lampy se jí zatřpytilo ve vlasech. Byly hnědé, mnohem světlejší, než měla Mary. Teď bylo vidět rozdíl ve tvaru tupého nosu, výše posazených lícních kostech. Také byla o maličko menší a její boky i ramena se zdály hubenější.

„Omlouvám se,“ hlesl. „To je tím světlem.“

„To je v pořádku.“ hlas měla jiný, měkčí a hlubší.

„Nepůjdete dovnitř?“

„No…“ Zaváhala a sklopila oči. Sam si všiml malého kufříku u jejích nohou.

„Dovolte, pomůžu vám.“ Zvedl jej. Nechal ji vstoupit a rozsvítil. „Můj pokoj je vzadu,“ řekl. „Následujte mě.“

Mlčky šla za ním, ticho přerušovala Respighiho zvuková báseň stále znějící z rádia. Když vstoupili do jeho provizoria, Sam se natáhl, aby hudbu vypnul. Zvedla ruku.

„Počkejte,“ řekla mu. „Pokouším se to zařadit.“ Přikývla. „ Vúla-Lobos?“

„Respighi, jmenuje se to Brazilské imprese… Myslím, že to vydala Urania.“

„Oh. To nemáme na skladě.“ Poprvé si vzpomněl, že pracuje v obchodě s deskami.

„Mám to nechat, nebo si chcete promluvit?“ zeptal se.

„Vypněte to. Musíme si promluvit.“

Přikývl, otočil vypínačem a otočil se k ní. „Posaďte se,“ vybídl ji. „A odložte si.“

„Děkuji, nezůstanu dlouho. Musím si najít nějaké ubytování.“

„Jste tady na návštěvě?“

„Jen přes noc, ráno nejspíš odjedu. Hledám Mary.“

„Hledáte…“ Sam na ni vyjeveně zíral. „Ale kde by se tu vzala?“

„Doufala jsem, že se to dozvím od vás.“

„Ode mne? Mary tady není.“

„A byla tady? Myslím, počátkem tohoto týdne?“

„Ovšem že ne. Naposledy jsem ji viděl, když tu byla vloni v létě.“ Sam dosedl na pohovku. „Co se děje Lilo? O co tu jde? “

„Přála bych si, abych to věděla.“

Vyhnula se jeho pohledu, sklopila oči a hleděla na své ruce. Třela jimi nervózně o sebe, kroutily se jako dva hadi. Sam si povšiml, že pod jasným světlem jsou její vlasy skoro blonďaté. Už mu ani v nejmenším nepřipomínala Mary. Bylo to úplně jiné děvče. Nervózní, vyděšené děvče.

„Prosím.“ řekl. „Povězte mi to.“

Lila náhle vzhlédla, její velké oříškové oči na něj upřeně hleděly. „Nelhal jste mi, když jste řekl, že tady není?“

„Ne, nelhal. Dokonce jsem o ní v poslední době ani neslyšel. Už jsem si začínal dělat starosti. Teď jste sem vpadla vy a…“ Hlas se mu zlomil. „Povězte mi to!“

„Dobře, věřím vám. Ale moc toho nevím. „ Zhluboka se nadechla a rozpovídala se, rukama stále nepokojně jezdila po své sukni. „Včera večer to byl týden, co jsem ji naposledy viděla doma. Tu noc jsem odjížděla do Dallasu na pracovní schůzku s velkododavateli – dělám teď pro naši prodejnu nákupčí. Každopádně, strávila jsem tam víkend a jela zpátky v neděli, nočním vlakem. Domů jsem dorazila v pondělí brzy ráno. Mary byla pryč. Zpočátku jsem si nedělala žádné obavy; možná šla dříve do práce. Ale obvykle mi během dne vo– lávala a tak, když se neozvala do oběda, brnkla jsem do její kanceláře. Telefon zvedl pan Lowery. Řekl, že mi zrovna chtěl zavolat a zjistit, co se děje, protože Mary to ráno nepřišla. Neviděl ji od pátečního odpoledne.“

„Počkat,“ řekl Sam pomalu. „Ujasněme si to. Chcete mi říct, že je Mary nezvěstná už celý týden?“

„Obávám se, že ano.“

„Proč mi o tom nikdo neřekl?“ Postavil se a Znovu pocítil napětí v šíji, v krku, v hlase. „Proč jste se se mnou nespojili, nezavolali mi? A co policie?“

„Same, já…“

„Místo toho jste čekali celou tu dobu a pak přišli sem, abyste se mě zeptali, jestli jsem ji viděl. To nedává smysl.

„Nic nedává smysl. Víte, policie o tom neví. A pan Lowery nemá ani tušení o vaší existenci. Poté, co jsem s ním mluvila, jsem se rozhodla o všem pomlčet. Ale byla jsem příliš ustaraná a vystrašená a prostě jsem se musela dovědět pravdu. Proto jsem se rozhodla jet za vámi a zjistit, o co tu jde. Napadlo mě, že jste to možná vy dva naplánovali spolu.“

„Naplánovali co?“ vyštěkl Sam.

„To bych taky rád věděl.“Ta odpověď zazněla měkce,ale nebylo nic měkkého ve tváři muže, který se objevil ve vstupních dveří.

„A vy jste kdo?“ zeptal se Sam. “Jak jste se sem dostal?“

„Nebylo zamčeno, takže jsem prostě vstoupil. Přišel jsem si pro malou informaci,alr vidím, že mě slečna Craneová předběhla.Možná, že by jste mohl dát teďkonc odpověď nám oběma.“

„Odpověď?“

„Správně.“ Dlouhán se naklonil a jednou rukou šmátral v kapse svého saka, před Samem se objevilo pouzdro. Muž je prudkým pohybem otevřel.

„Arbogast jméno mé. Milton Arbogast. Oprávněný vyšetřovatel zastupující Parity Mutual. Pojišťujeme Loweryho agenturu, kde pracovala vaše přítelkyně. Proto sem tady. Chci zjistit, co ste vy dva provedli s těmi čtyřiceti tisíci babek.“

KAPITOLA SEDMÁ

Šedý stetson ležel na stole a sako stejné šedi bylo přehozeno přes opěradlo jedné ze Samových židlí. Arbogast zamáčkl do popelníku už třetí cigaretu a ihned si zapálil další. „Dobře,“ řekl, „během minulýho týdne ste teda vůbec neopustil Fairvale. To bych bral. Myslím, že byste nelhal. Bylo by pro mě až příliš snadný, prověřit tu vaši historku tady ve městě.“ Detektiv dlouze vdechl kouř. „Ovšem to nedokazuje, že Mary Crane za vámi nepřišla. Mohla se sem vkrást někdy po zavíračce, stejně jako dnes večír její sestra.“

Sam povzdechl. „Ale neudělala to. Podívejte, vyslechl jste, o čem tady Lila mluvila. O Mary nemám žádné zprávy už několik týdnů. Psal jsem jí dopis minulý pátek, v ten samý den, kdy podle vás údajně zmizela. Proč bych dělal něco takového, když bych věděl, že přijede sem?!

„Abyste to zakryl, samozřejmě. Velmi chytrej tah.“ Arbogast prudce vyfoukl kouř.

Sam si masíroval zátylek. „Nejsem tak chytrý. Ani v nejmenším. Podle toho, jak jste nám to vylíčil, ani pan Lowery nevěděl, že mu někdo donese čtyřicet tisíc v pátek odpoledne. Mary to nevěděla zcela určitě. Jak bychom tedy mohli spolu cokoliv naplánovat?“

„Mohla vám zavolat po tom, co vzala peníze, v pátek v noci, a říct vám, abyste jí napsal.“

„Prověřte to na místní telefonní ústředně,44 odsekl Sam podrážděně. „Zjistíte, že jsem už měsíc neměl žádné dálkové hovory.“

Arbogast přikývl. „Takže vám nevolala. Přijela rovnou sem, řekla vám, co se stalo a domluvila si s vámi setkání na pozdějc, až se věci uklidní.“

Lila se kousla do rtu. „Má sestra není kriminálník. Nemáte právo o ní takto mluvit. Neexistuje žádný skutečný důkaz, že ty peníze vzala. Možná je má pan Lowery. Možná vymyslel celou tu historku, aby to zamazal…“

„Je mi to líto,“ zamumlal Arbogast. „Vím, jak vám je, ale nemůžete ho za to vinit. Dokud není pachatel nalezen, vyslechnut a odsouzen, naše společnost nevyplácí – a Lowery nedostane svejch čtyřicet táců. Takže na tom nemůže vydělat na žádnej způsob. Kromě toho, přehlížíte zřejmý fakty. Mary Crane zmizela. Naposled ji viděli to odpoledne, co dostala ty peníze. Do banky s nima nešla, v bytě schovaný nejsou. Ale sou fuč. I její auto. A vona taky.“ Další cigareta dohořela a zmizela v popelníku. „Všecko to do sebe zapadá.“

Lila se tiše rozvzlykala. „Ne, nezapadá! Měli jste mě poslechnout, když jsem chtěla zavolat policii. Místo toho jsem se nechala od vás a Loweryho přemluvit, protože jste mi namluvili, že Mary třeba ty peníze vrátí. Vy jste mi nevěřili, ale teď vím, že jsem měla pravdu. Mary ty peníze nevzala. Určitě ji někdo unesl. Někdo, kdo o tom věděl…“

Arbogast pokrčil rameny, pak se unaveně zvedl a přistoupil k děvčeti. Položil jí ruku na rameno. „Poslyšte slečinko – tohle tu už jednou bylo, vzpomínáte? Nikdo jinej o těch prachách nevěděl. Vaši sestru neunesli. Šla domů, spakovala si zavazadla a vodjela ve svým vlastním autě. Nikdo jinej s ní nebyl. Vaše domácí ji přece viděla vodcházet, ne? Takže buďte rozumná.“

„Já jsem rozumná! To vy se chováte nesmyslně! Pronásledoval jste mne až sem…“

Detektiv zavrtěl hlavou. „A proč myslíte, že sem vás sledoval?“ zeptal se tiše.

„Jak jinak byste se sem dostal? Nemohli jste vědět, že Mary a Sam jsou zasnoubeni, protože to nikdo kromě mě nevěděl. Ani jste netušili, že nějaký Sam Loomis vůbec existuje.“

Arbogas se pousmál. „Ale já to věděl. Pamatujete si, jak

sem u vás prohlížel stolek vaší sestry? Byla tam tahlencta vobálka.“ Zamával jí s ní před nosem.

„Hele, je adresovaná mně,“ zareptal Sam a natáhl se po ní.

Ale Arbogast odtáhnul ruku. „Nebudete ji potřebovat,“ řekl. „Není tam psaní, jen ta vobálka. Ale já ji můžu použít, kvulivá, jejímu rukopisu.“ Odmlčel se. „Vlastně, používám ji už vod středečního rána, kdy sem vyrazil na cestu.“

„Vy jste vyjel už ve středu?“ Lila si osušila kapesníčkem oči.

„Jó, to je pravda. Vás sem nesledoval, byl sem daleko před váma. Ta adresa z vobálky mě přivedla na stopu. To a zarámovaná Loomisova fotografie vedle postele vaší sestry. S láskou – Sam.

Bylo snadný domyslet si souvislosti. Tak sem se rozhodl, že zkusím uvažovat jako vona. Mám v rukách čtyrycet táců v hotovosti a musím se dostat z města a to pěkně rychle. Kam pudu? Kanada, Mexiko, Indie? Moc velký riziko a kromě toho, na dalekosáhlý plány není čas. Můj přirozenej instinkt mi řekne, abych jel rovnou za mým milovaným.“

Sam udeřil do stolu tak silně, že poskočily i nedopalky v popelníku. „To by snad stačilo! Nemáte nejmenší právo vyslovovat taková obvinění. Zatím jste neuvedl jediný důkaz, kterým byste je doložil.“

Arbogast vytáhl další cigaretu. „Tak vy chcete důkaz, co? A co si asi tak myslíte, že dělám vod tý středy, co sem našel to auto?“

„Vy jste našel auto mé sestry?“ vyskočila Lila.

„To si pište. Něco mi říkalo, že nejdřív ze všeho se zbaví auta. Takže sem vobvolal všecky prodejny a bazary a dal jim popis a číslo značky. A vono to vyšlo. Nebylo těžký to místo najít, a když ten chlápek uviděl mou licenci, všecko vysypal. A jak pěkně – asi myslel, že de vo kradený zboží. No, já mu to ani nevymlouval.

Vypadlo z něj, že udělal s Mary v pátek v noci rychlej kšeft – těsně před zavíračkou. Taky na tom pěkně vydělal. Ale vyklopil číslo značky a podrobný popis tý káry, s kterou vod něho vodjela, směrem na sever.

Takže sem se vydal za ní, ale šlo to jen pomalu. Vsadil sem všecko na jednu kartu – že se držela dálnice a jela rovnou k vám. Pravděpodobně řídila celou noc bez zastávky, takže já taky jel v tahu vosum hodin. Zabralo mi moře času čmuchání kolem Oklahoma City, prověřování motelů a autobazarů u dálnice. Napadlo mě, že možná pro jistotu ještě jednou vyměnila auto. Ale kde nic tu nic. Ve čtvrtek sem dorazil do Tulsy. Stejnej postup, stejnej výsledek. Teprve dneska ráno se vobjevila jehla v kupě sena.

Další bazar a další prodavač, jen vo kousek dál na sever. Druhou výměnu provedla minulou sobotu ráno – další prodělečnej kšeft – a skončila s modrým plymouthem z třiapa– desátýho. Měl rozbitej přední nárazník.“

Vytáhl zápisník z kapsy. „Mám to tu všecko černý na bílým,“ řekl. „Poznávací značka, číslo motoru, všecko. Oba prodavači mi do kanceláře poslali fotokopie, ale na tom teď nezáleží. Důležitý je, že po dvojí výměně auta vyrazila minulou sobotu ráno Mary Crane z Tulsy po dálnici na sever. Podle mýho názoru jela sem. A jestli se nestalo nic nečekanýho – jestli se jí neporouchalo auto nebo se nestala nehoda – měla sem dorazit minulou sobotu v noci.“

„Ale nedorazila,“ řekl Sam. „Aspoň já jsem ji tedy neviděl. Poslyšte, můžu to dokázat, pokud chcete. Minulou sobotu v noci jsem hrál karty v Legion Halí. Mám na to svědky. Nedělní ráno jsem strávil v kostele a v poledne jsem obědval v…“

Arbogast unaveně mávl rukou. „O.K., věřím vám. Vy ste ji neviděl, takže se něco muselo stát. Začnu na tom dělat.“

„A co policie?“ zeptala se Lila. „Stále si myslím, že bychom měli jít na policii.“ Navlhčila si rty. „Předpokládejme tedy, že se jí stala nehoda – nemohl jste se přece stavit v každé nemocnici, která leží na cestě z Tulsy sem. Chci říct, podle všeho, co víme, Mary by mohla ležet někde v bezvědomí. Mohla by dokonce být…“

Tentokrát to byl Sam, kdo jí položil ruku na rameno. „Nesmysl,“ hlesl tiše. „Kdyby se cokoliv takového stalo, už by vás dávno vyrozuměli. „ Přes její rameno strnule civěl na Arbogasta. „Sám to nezvládnete,“ řekl. „Lila má pravdu. Proč do toho nezapojit policii? Oznámíme, že se Mary ztratila, třeba ji najdou.“

Arbogast zvedl svůj šedý klobouk. „Zatím sme to zkoušeli tím těžším způsobem, přiznávám. Kdybysme ji mohli najít, aniž by se do toho zatáhl zákon, našemu klientovi a společnosti by to ušetřilo hodně špatné publicity. Z toho samýho důvodu by se ušetřila problémů i Mary Crane, kdybysme ji vobjevili a vrátili peníze. Musíte uznat, že to stojí za pokus.“

„Ale jestli máte pravdu a Mary dojela tak daleko, proč za mnou nepřišla? Chtěl bych to zjistit právě tak jako vy,“ namítl Sam. „A nebudu otálet, abych to zjistil.“

„Dali byste mi dvacet čtyry hodin?“ zeptal se Arbogast.

„Co tím máte na mysli?“

„Prověření informací.“ Pohybem ruky zarazil Samovy připomínky. „Samozřejmě, že ne celou cestu až do Tulsy – uznávám, že to nejde. Ale chtěl bysem trošku čmuchat tady v okolí; navštívit dálniční restaurace, benzínky, bazary, motely. Možná, že ji někdo viděl. Pořád si myslím, že moje tušení je správný. Chtěla přijet sem. Možná, že sem dorazila, rozmyslela si to a vodjela. Ale rád bych měl jistotu.“

„A jestliže to nezjistíte během čtyřiadvaceti hodin…?“

„Pak sem připravenej to vzdát, jít na policii a přistoupit na celou tu proceduru při nahlášení pohřešované osoby. Okej?“

Sam pohlédl na Lilu. „Co vy si o tom myslíte?“ otázal se.

„Nevím. Jsem tak vystrašená, že nemůžu vůbec myslet. Rozhodněte vy, Same.“

Sam kývnul Arbogastovi. „ Dobrá. Domluveno. Ale upozorňuji vás, jestliže se do zítřka nic nezjistí a vy nekontaktujete policii, udělám to sám.“

Arbogast si navlékl sako. „Myslím, že se poohlídnu po nějakým pokoji. Co vy, slečno Craneová?“

Lila pohlédla na Sama. „Za chvíli ji doprovodím do hotelu. Myslel jsem, že se půjdeme někam najíst, ale dohlédnu, aby si nejdříve zamluvila pokoj. A zítra nás oba najdete tady. Budeme čekat.“

Poprvé za celý večer se Arbogast usmál. Nemohl by sice dělat konkurenci Moně Lise, ale úsměv to byl.

„Věřím vám,“ řekl. „Promiňte mi to chování, ale musel sem mít jistotu.“ Kývl na Lilu. „Však my vám tu vaši sestru najdem, žádnej strach.“

Pak vyšel ven. Ještě než se za ním zavřely dveře, vzlykala Lila Samovi na rameni. Hlasem, z něhož zazníval nářek, zamumlala. „Same, mám strach – Mary se něco stalo, vím to!“

„To bude v pořádku,“ řekl a v duchu se sám sebe ptal, proč nenachází lepší slova, proč nikdy není dost konejšivých slov, jimiž by se dalo odpovědět na strach, zármutek a osamělost. „Bude to v pořádku, věřte mi.“

Náhle se od něj odtáhla, ucouvla o krok a její slzami rozmazané oči se rozšířily. Když promluvila, hlas měla tichý, ale pevný.

„Proč bych vám měla věřit, Same?“ zeptala se měkce. „Je k tomu nějaký důvod? Je něco, co jste neřekl tomu detektivovi? Same – byla tu Mary? Věděl jste o tom všem, o penězích?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, nevěděl. Musí vám stačit moje slovo. Tak jako mně musí stačit to vaše.“

Otočila se ke zdi. „Asi máte pravdu,“ zašeptala. „Mary mohla přijít za každým z nás během toho týdne, že ano? Ale nepřišla. Věřím vám, Same. Jenomže je velmi těžké něčemu věřit, když se vaše vlastní sestra ukáže být…“

„Jen klid,“ přerušil ji. „To, co teď potřebujete, je trocha jídla a pořádný odpočinek. Zítra už to nebude vypadat tak černě.“

„Opravdu si to myslíte, Same?“

„Ano, myslím.“

A bylo to vůbec poprvé, že zalhal ženě.

KAPITOLA OSMÁ

Zítra se proměnilo v dnes, byla sobota, pro Sama doba čekání.

Kolem desáté zavolal z obchodu Lile, byla už vzhůru a dokonce po snídani. Arbogast tam nebyl – patrně vyrazil brzy ráno, ale zanechal vzkaz Lile, že během dne zavolá.

„Nechtěla byste přijít a dělat mi společnost?“ navrhl Sam do telefonu. „Nemá význam, abyste vysedávala v pokoji. Můžeme spolu poobědvat a pak v hotelu prověřit, jestli se Arbogast ozval. Vlastně ještě lépe, můžeme je požádat, aby nám všechny hovory přepojili sem do obchodu.11

Lila souhlasila a Sam se hned cítil lépe. Nechtěl ji dnes nechávat samotnou. Určitě by myslela jen na Mary a Bůh ví, že to on dělala celou noc.

Snažil se tu myšlenku zapudit, ale musel uznat, že Arbogastova teorie dává smysl. Mary musela mít v plánu přijet sem, když vzala ty peníze. Jestli je ovšem doopravdy vzala.

To bylo to nejhorší: myslet na Mary jako na zloděje. Ona nebyla ten typ; všechno, co o ní věděl, protiřečilo té možnosti. Ale na druhou stranu, co o Mary vlastně věděl? Teprve minulou noc si uvědomil, jak málo ví o své snoubence. Tak málo, že si ji dokonce v šeru spletl s jinou.

Zvláštní, řekl si Sam, jak považujeme za samozřejmé, že víme o někom všechno jen proto, že se občas vídáme nebo že nás vážou silná citová pouta. Dokonce i tady ve Fairvale bylo hodně takových případů. Například starý Tomkins, po celá léta vrchní školní inspektor a velké zvíře u místních rotariánů, a uteče od své ženy a rodiny s šestnáctiletou holkou. Kdo by si pomyslel, že by něco takového mohl udělat? Nebo Mike Fischer, největší ožrala a karbaník široko daleko, ten když zemřel, zanechal všechny své peníze presbyteriánskému sirotčinci. A Bob Summerfield, jeho pomocník v obchodě, – pracoval pro něj celý rok, než se Sam dozvěděl, že dostal na vojně paragraf osm, neboť se pokoušel vymlátit kaplanův mozek z hlavy pažbou pistole. Teď byl ovšem Bob v pořádku; milejšího a klidnějšího chlápka byste nenašli za sto let, ale na vojně byl také milý a klidný, dokud mu nepřeskočilo. A nikdo si toho nevšiml. Hodné staré dámy odstraňovaly své muže po dvaceti letech šťastného manželství, malí bankovní úředníci zpronevěřovali fondy a náhle mizeli – nikdy nevíš, co se může stát.

Takže Mary možná ty peníze ukradla. Snad ji unavilo čekat, až on zaplatí své dluhy, a přemohlo ji náhlé pokušení. Snad doufala, že přiveze ty peníze, vymyslí nějakou historku, a tím ho přesvědčí. Snad plánovala, že spolu někam uprchnou. Musel si připustit možnost, že tomu tak je.

A jestliže to připustí, musí si položit i další otázku. Proč tedy nepřijela? Kam jinam by mohla jet, když opustila předměstí Tulsy?

Jakmile o tom začneš uvažovat, jakmile si přiznáš, že opravdu nevíš, co se tomu druhému honí hlavou, pak se musíš vystavit poznání, že všechno je možné. Náhlé rozhodnutí vyrazit třeba do Las Vegas; náhlý impuls prostě zmizet a začít nový život S jiným jménem; traumatický pocit viny, končící amnézií…

Ale no tak, už z toho začínáš dělat federální případ, řekl si Sam podrážděně. Anebo klinický. Když budeš pokračovat v tak dalekosáhlých úvahách, budeš muset zahrnout tisíc a jednu další alternativu. Stala se jí nehoda, jak se obávala Lila, anebo svezla nějakého stopaře, který…

Sam znovu odehnal tu myšlenku. Nemohl si dovolit takto pokračovat. Už tak bylo dost zlé držet to v sobě a muset se přetvařovat před Lilou. Jeho dnešním úkolem bylo ji rozveselit. Stále tady byla nepatrná šance, že Arbogast zachytí nějakou stopu, jestliže ne, obrátí se na zákon. Teprve pak si dovolí přemýšlet o tom nejhorším, co se mohlo stát.

A když už mluví o jiných – vždyť nezná ani sám sebe! Nikdy by ho ani nenapadlo, že je schopen takových pochybností a neloajálnosti vůči Mary. A přece – stačilo tak málo – a on všemu uvěřil! Bylo to od něho nespravedlivé. To nejmenší, co mohl udělat, aby svou vinu aspoň částečně vykoupil, bylo, že nedá své pochyby najevo před Lilou.

Ledaže by, ovšem, myslela na totéž…

Ale zdálo se, že toho rána má Lila lepší náladu. Převlékla se do lehkého kostýmku. Když vešla do obchodu, její krok byl svižný.

Sam ji představil Bobu Summerfieldovi a pak ji vzal na oběd. Přemýšlela o Mary a o tom, co asi dělá Arbogast. Sam jí odpovídal jen krátce a snažil se, aby jeho hlas i odpovědi zněly nenuceně. Po obědě se zastavil v hotelu a zařídil, aby k němu přepojili všechny hovory, které by přišly pro Lilu během odpoledne.

Pak se vrátili do obchodu. Na sobotu to byl docela klidný den a Sam strávil většinu času v zadní místnosti povídáním s Lilou. Summerfield se postaral o zákazníky, takže se jen zřídka musel omluvit a řešit nějakou záležitost.

Lila se zdála být uvolněná a klidná. Pustila rádio, naladila na krátkých vlnách symfonický pořad a poslouchala se zřejmou zaujatostí. A tak ji zastihl Sam, když se vrátil z jednoho ze svých záskoků do obchodu.

„Bartokův Concerto pro orchestr, že ano?“ zeptal se.

S úsměvem vzhlédla. „Správně. Zvláštní, víte toho o hudbě opravdu mnoho.“

„Co je na tom tak zvláštního? Žijeme přece v době hi-fi, vzpomínáte? Jen to, že člověk žije na malém městě ještě neznamená, že se nemůže zajímat o hudbu, knihy, umění. A navíc, já mám spoustu volného času.“

Lila si rozepnula límeček u krku. „Tak jinak. Možná není zvláštní, že se zajímáte o umění, ale že taky vlastníte železářství. Ty dvě věci přece nejdou dohromady.“

„Není nic špatného na tom mít železářství.“

„Tak jsem to nemyslela. Ale zdá se to být – no – trochu tri– viální.“

Sam usedl ke stolu. Náhle se naklonil a zvedl cosi z podlahy. Bylo to malé, ostré a lesklé.

„Triviální,“ opakoval. „Snad. Ale možná to záleží na tom, jak se na to díváte. Například, co to držím v ruce?“

„Hřebík, ne?“

„Správně. Jen hřebík. Prodávám je na kila, stovky kil ročně. Táta je prodával také. Vsadím se, že jsme v tomto obchodě prodali deset tun hřebíků, od té doby, co existuje. Jen běžné, obyčejné hřebíky všech délek a velikostí. Ale ani na jednom z nich není nic triviálního, když o tom přemýšlíte.Protože každý z nich má svůj důležitý dlouhodobý účel. Víte co, možná polovina domu ve Fairvale drží pohromadě díky hřebíkům, které jsme tady prodali. Asi je to ode mě trochu směšné, ale někdy, když procházím ulicemi tohoto města, mám pocit, že jsem je pomohl postavit. Nářadí, které jsem prodal, vytvořilo prkna a dodělalo je. Obstaral jsem barvu na natírání domů, štětce, které je natřely, dveře a okenice, sklo do oken…“ Zarazil se s omluvným úšklebkem. „Teďpromluvil Velký Stavitel, že ano? Ale myslím to vážně. Všechno v tomto byznysu má svůj smysl, protože slouží opravdovým účelům, uspokojuje požadavek, který je součástí života. Každý takovýhle hřebík splňuje svou funkci. Zatluč ho na to správné místo a můžeš se spolehnout, že odvede svou práci a bude ji odvádět ještě dalších sto let. Dlouho poté, co my oba budeme mrtví.“

Sotva ta slova vyslovil, hned jich litoval, ale bylo už pozdě. Viděl, jak úsměv mizí z jejích rtů, jako na povel.

„Same, dělám si starosti. Jsou skoro čtyři a Arbogast ještě nevolal.“

„Zavolá, jen buďte trpělivá; dejte mu čas.“

„Nemohu si pomoci! Řekli jsme dvacet čtyři hodiny a pak, jestli budeme muset, půjdeme na policii.“

„Dodržíme to, ale ta lhůta vyprší až v osm. A možná, že tam ani nebudeme muset jít. Třeba má Arbogast pravdu.“

„Možná! Same, já to chci vědět\“ Znovu si uvolnila límeček, ale její obočí zůstalo napjaté. „Nepřelstil jste mě ani na chvíli s celou tou historkou o hřebících. Jste právě tak nervózní jako já, že ano?“

„Ano. Asi ano.“ Zvedl se a mávl rukama. „Nevím, proč Arbogast ještě nezavolal. Není zase tak mnoho míst tady v okolí, která musí prověřit, ani kdyby se stavil v každém dálničním bufetu nebo motelu v okrese. Jestli nás nekontaktuje do večeře, půjdu k Judu Chambersovi.“

„Ke komu?“

„K Judu Chambersovi, je tady šerifem. Fairvale je okresní město, víte.“

„Same, já…“

V obchodě zazvonil telefon. Sam zmizel, ani nepočkal, až Lila dokončí větu. Bob Summerfield už to zvedl.

„Je to pro vás,“ zavolal.

Sam uchopil sluchátko, ohlédl se přes rameno a viděl, že ho Lila následuje.

„Haló – u telefonu Sam Loomis.“

„Tady Arbogast. Myslel sem, že byste si o mě mohli dělat starosti.“

„Taky že ano. Lila a já jsme tu seděli a čekali, že nám zavoláte. Co jste zjistil?“

Byla tam krátká, skoro nepostřehnutelná pausa. Pak se ozvalo, „Nic, zatím.“

„Zatím? Co jste dělal celý den?“

„Co sem dělal? Projel sem tendle vokres z jednoho konce na druhej. Zrovínka teď sem v Parnassusu.“

„Ale to je až dole na hranici okresu, že ano? A co dálnice?“

„Po tý sem přijel, ale došlo mi, že se můžu vrátit i jinou cestou, souběžnou.“

„Ano, správně. Stará dálnice – teď je z ní okresní silnice. Ale na té trase přece vůbec nic není, dokonce ani benzínka.“

„Chlápek tady v restauraci mi říkal, že je tam motel.“

„Jo, teď, když o tom přemýšlím, asi máte pravdu. Ten Batesův starý motel. Netušil jsem, že je stále otevřený, ale tam těžko něco zjistíte.“.

„No, je poslední na seznamu. Stejně už se vracím, takže bych se tam moli zastavit. Jak se vede vám?“

„Dobře.“

„A děvče?“

Sam ztišil hlas. „Trvá na tom, abychom okamžitě uvědomili policii a já s ní souhlasím. Po tom, co jsem od vás slyšel jsem přesvědčen, že má pravdu.“

„Počkali byste, než se vrátím?“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Asi tak hodinu, ledaže bych narazil na něco v tom motelu.“ Arbogast zaváhal. „Heleďte, udělali sme dohodu a já tu svou část dodržel. Všechno, co po vás žádám, je, abyste počkali, než se vrátím do města. Nechte mě jít s váma na policii. Bude určitě snadnější zajistit spolupráci, když budu při tom. Víte přece, jakej bejvá zákon v malým městě. Jakmile je požádáte vo meziměstskej hovor, okamžitě začnou panikařit.“

„Dáme vám tedy hodinu,“ řekl Sam. „Najdete nás tady v obchodě.“

Zavěsil a otočil se.

„Co říkal?“ zeptala se Lila. „Nic nezjistil, že ne?“

„No – ne, ale ještě neskončil. Je tam ještě jedno místo, na které se chce podívat…“

„Jenom jedno?“

„Takhle to neříkejte, možná se tam něco dozví. Jestli ne, je zpátky během hodiny. Pak půjdeme za šerifem, slyšela jste, co jsem mu odpověděl.“

„Dobře, počkáme tedy. Řekl jste jednu hodinu.“

Nebyla to příjemná hodina. Sam byl skoro vděčen za dav zákazníků, který se mu, jako každé sobotní odpoledne, nahrnul do obchodu. Měl tedy pádný důvod pobývat vepředu a zvládat ten nával. Už se nemohl déle přetvařovat, jak výbornou má náladu, už si nemohl jen tak povídat. Ani s ní, ani sám se sebou.

Protože teď to začínal pociťovat. Něco se stalo.

Něco se přihodilo Mary.

Něco…

„Same!“

Otočil se od pokladny a uviděl tam stát Lilu. Vyšla ze zadní místnosti a ukazovala na své náramkové hodinky. „Same, hodina je pryč!“

„Vím. Dáme mu ještě pár minut, co myslíte? Stejně musím nejprve zavřít obchod.“

„Dobrá, ale jen pár.minut. Prosím! Kdybyste jen věděl, jak mi je…“

„Já to vím.“ Stiskl jí paži a přinutil se k úsměvu. „Nebojte se, musí přijít každou chvíli.“

Ale nepřišel.

Sam a Summerfield vyprovodili posledního opozdilce v sedmnáct třicet. Sam kontroloval pokladnu a Summerfield přikrýval na noc zboží, aby se na něj neprášilo.

Arbogast se ještě stále neukázal.

Summerfield pozhasínal, byl připraven k odchodu, Sam se chystal zamknout.

Arbogast nikde.

„Teď,“ řekla Lila. „Půjdeme teď. Jestli nechcete, tak já…“

„Poslouchejte! Telefon.“

A pak o sekundu později: „Haló?“

„Tady Arbogast.“

„Kde jste? Slíbil jste, že…“

„Zapomeňte, co sem slíbil.“ Detektivův hlas byl tichý, mluvil rychle. „Sem tady v tom motelu a mám jen chvilku. Chci vám jen říct, proč sem nepřišel. Poslouchejte, mám stopu. Vaše přítelkyně tady byla; minulou sobotu v noci.“

„Mary? Jste si jist?“  

„Naprosto. Prověřil sem registrace a porovnal rukopis. Použila ovšem jiný měno – Jane Wilson – a udala falešnou adresu. Budu ale muset mít soudní příkaz na ofocení toho zápisu, jestli ho budem potřebovat jako důkaz.“

„Co ještě jste zjistil?“

„Nó, popis auta vodpovídá a popis děvčete taky. Majitel byl celkem sdílnej.“

„Jak se vám povedlo získat ty informace?“

„Vytáh‘ sem vodznak a vybalil na něj obvyklou historku vo ukradeným autě. Byl z toho celej říčnej. Divnej pavouk, tenhle chlápek. Menuje se Norman Bates, znáte ho?“

„Ani ne.“

„Povídá, že to děvče přijelo v sobotu večír, kolem šestý. Zaplatila předem. Byla to vošklivá noc, lilo, takže byla jedinej zákazník. Dušoval se mi, že vypadla brzo ráno, ještě než sešel dolů a votevřel. Žije v domě za motelem se svojí matkou.“

„Myslíte, že nelže?“

„To zatím nevím.“

„Co tím myslíte?“

„No, trošku sem ho zmáčknul, víme, kvulivá autu a tak. Uklouzlo mu, že ji pozval nahoru do domu na večeři. Ale to přej je všechno a jeho matka že to může dosvědčit.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ne, ale udělám to. Je tam v domě ve svým pokoji. Pokusil se mi nabulíkovat, že je příliš nemocná, aby s někým mluvila, ale když sem přijížděl, vším‘ sem si jí. Seděla u vokna a pořádně si mě poohlížela. Tak sem mu řek‘, že si s tou jeho starou paní popovídám, ať se mu to líbí, nebo ne.“

„Vždyť ale nemáte právo…“

„Heleďte se, chcete zjistit, co je s tou vaší přítelkyní, nebo ne? A von teda nevypadá, že by měl potuchy vo povolení k prohlídce. No, každopádně mazal domů říct matce, aby se voblíkla. A já sem se rozhodnul, že vám zavolám, než se vrátí. Takže počkejte, než to tady skončím. O-o, už se vrací. Naschle.“

Ve sluchátku to cvaklo a pak bylo ticho. Sam zavěsil. Otočil se k Lile á zopakoval jí rozhovor.

„Je vám teď lépe?“

„Ano. Ale přála bych si vědět…“

„Budeme vědět. Nepotrvá to dlouho. Teď musíme čekat.“

KAPITOLA DEVÁTÁ 

Sobotní odpoledne .Norman se holil. Dělával to jen jednou týdně a vždycky v sobotu.

Holil se nerad, kvůli zrcadlu. Zdálo se mu, že všechna zrcadla mají v sobě to vlnění, které mu tolik dráždilo oči.

Možná, že problém byl právě v těch očích. Neměl je příliš dobré. Ano, bude to tím, protože si pamatoval, jak se rád koukal do zrcadla, když byl ještě kluk. Líbilo se mu postávat před ním bez šatů. Jednou ho ale přistihla Matka a praštila ho do hlavy tím velkým kartáčem na vlasy se stříbrnou rukojetí. Udeřila ho silně, bolelo to. Řekla, že je ošklivé se na sebe takhle dívat.

Ještě si pamatoval, jak to bolelo a jaké pak míval bolesti hlavy. Od té doby ho hlava bolela pokaždé, když se podíval do zrcadla. Matka ho nakonec vzala k lékaři a ten řekl, že potřebuje brýle. Brýle pomohly, ale problém pořádně vidět, kdykoliv se podíval do zrcadla, mu zůstal. Takže po čase se do něj díval, jen když to bylo nezbytné. A Matka měla pravdu. Bylo ošklivé dívat se na sebe, nahatého a tak bezbranného; civět na odulý obličej, krátké paže bez chlupů, veliké břicho a pod ním…

Když tohle dělal, přál si být někým jiným, někým vysokým, hubeným a přitažlivým, jako byl třeba Strejda Joe Considine. „Není to ten nejlépe vyhlížející muž, jakého jsi kdy viděl?“ říkávala často Matka. Byla to pravda, to musel Norman uznat, ale přesto nenáviděl Strejdu Joe Considina, třebaže býl přitažlivý, a přál si, aby ho Matka nenutila jej oslovovat „Strejdo Joe“. Protože on nebyl žádný opravdový příbuzný, ale jen přítel, který navštěvoval jeho Matku a taky ji přemluvil, aby postavila tento motel poté, co prodala farmu.

Bylo to podivné, Matka vždycky mluvila zaujatě proti mužům a proti Tvému – otci – který – utekl – a – opustil – mě, a přesto ji měl Strejda Joe Considine omotanou kolem prstu. Mohl si s ní dělat, co se mu zachtělo. Bylo by perfektní být jako on a taky tak vypadat.

O ne, nebylo! Protože Strejda Joe Considine byl mrtvý.

Norman se při holení koukl na svůj odraz. Zvláštní, že si na to vzpomněl zrovna teď. Vždyť už to musí být nejméně dvacet let, ovšem čas je relativní. Einstein to řekl a nebyl první, kdo na to přišel – už ve starověku to věděli a také někteří z moderních mystiků, jako Aleister Crowley nebo Ouspensky. Norman je četl všechny, dokonce vlastnil některé z jejich knih. Matka s tím nesouhlasila; tvrdila, že je to proti víře, ale to nebyl ten pravý důvod. Bylo to tím, že když četl tyto knihy, už nebyl její malý chlapeček. Byl dospělý, dospělý muž, který studoval tajemství prostoru a času a ovládal záhady dimenzí a bytí.

Opravdu, někdy si připadal jako rozdvojená osobnost; jako dítě a muž. Kdykoliv pomyslel na Matku, stával se znovu dítětem s jeho slovníkem, náladami, potřebami i emocionálními reakcemi. Ale když byl sám sebou – vlastně ne sám sebou, ale ponořen do knihy – byl vyzrálým jedincem. Dost zralým, aby si uvědomil, že může být obětí slabší formy schizofrenie nebo něčeho, co s ní hraničí.

No, určitě to nebyla ta nejzdravější situace na světě, být Matčin malý chlapec mělo i svoje stinné stránky. Ale na druhou stranu, dokud bude rozeznávat nebezpečí, bude schopen se postavit jemu i Matce. Měla štěstí, že věděl, kdy je třeba být mužem, a že znal pár věcí o psychologii i parapsychologii.

Měla štěstí, když Strejda Joe Considine zemřel, a stejně tak měla štěstí, když se minulý týden objevilo to děvče. Kdyby se nebyl zachoval jako muž, byla by teď Matka v pěkné bryndě.

Norman přejel prstem ostří břitvy. Byla velmi, velmi ostrá, musí dávat pozor, aby se nepořezal. Anč a také ji musí po holení pečlivě uklidit, aby se k ní Matka nedostala. Šlo-li

cokoliv ostrého, nemohl Matce důvěřovat, proto většinou vařil a také umýval nádobí. Ona stále ještě ráda uklízela – pokoj měla uklizený do posledního špendlíku – ale kuchyň si vzal na starost sám. Ne, že by jí k tomu cokoliv řekl, prostě ji převzal. 

Také se ho na nic neptala a on byl rád. Už tomu bude týden, co tady byla ta holka a zatím o tom nepronesli ani slovo. Jim oběma by to připadalo nemístné a trapné; Matka to určitě vycítila, protože se mu zdálo, že se mu neustále vyhýbá – většinu času trávila ve svém pokoji, odpočívala a moc toho nenamluvila. Asi ji trápilo svědomí.

A tak to má být. Vražda je přece něco hrozného, dokonce

když to nemáš v hlavě celkem v pořádku, tohle si uvědomuješ. Matka musela určitě hodně trpět.

Snad by jí pomohlo, kdyby se z toho vyzpovídala, ale Norman byl rád, že mlčela, protože on trpěl také. Nebylo to ale svědomí, co jej soužilo – byl to strach.

Celý týden čekal, kdy se něco zvrtne. Pokaždé, když k motelu zajelo auto, myslel, že vyskočí z kůže, a znervózňovalo ho dokonce i to, když někdo jen projel kolem.

Ovšem, už minulou sobotu zahladil všechny stopy na kraji močálu. Jel tam svým autem a naložil plný přívěs dříví. Když skončil, nezůstalo nic, co by vyhlíželo nějak podezřele. Také ta její náušnice skončila v bahně a druhá se nenašla. Měl důvod cítit se v bezpečí.

Ale když v úterý večer dálniční hlídka zastavila u motelu, málem omdlel. Policista si chtěl jen zavolat. Později se Norman sám sobě smál, ale v tu chvíli mu do smíchu nebylo.

Matka seděla u okna ve svém pokoji, štěstí, že ji ten policajt neviděl. Ona vůbec často vyhlížela z okna v ten minulý týden. Možná se také obávala návštěv. Norman se jí pokusil říct, aby raději zůstávala z dohledu, ale nedonutil se vysvětlit jí proč. Stejně tak s ní nedokázal diskutovat o tom, proč jí nedovolí vypomáhat v motelu. Jenom se postaral, aby to nedělala. Patřila do domu – nedalo sejí věřit, jestliže kolem byli cizí lidé, už ne. Čím méně toho o ní vědí, tím lépe. Neměl nikdy říkat té dívce…

Norman dokončil holení a opláchl si ruce. Všiml si toho přetlaku v sobě během minulého týdne. Pocity viny. Jako Lady Macbeth. Shakespeare věděl o psychologii opravdu mnoho. Normana by zajímalo, jestli rozuměl také jiným věcem, ten duch Hamletova otce, například.

Teď neměl čas o tom přemýšlet. Musel jít dolů do motelu a otevřít.

Minulý týden tu měl pár zákazníků, ale nic moc. Nikdy nebyly obsazeny více než tři pokoje najednou, a to bylo dobře. Znamenalo to, že nemusel pronajmout číslo šest. Pokoj té holky.

Doufal, že už jej nebude muset nikdy pronajmout. Skoncoval s takovými věcmi – s očumováním, s voyeurismem. Především toto na prvním místě způsobilo všechny ty problémy. Kdyby nebyl očumoval, kdyby nepil…

Nemá smyslu brečet nad rozlitým mlékem, třebaže tohle nebylo mléko.

Norman si otřel ruce a otočil se k zrcadlu zády. Zapomeň na minulost, ať mrtví pohřbí mrtvé. Všechno šlo přece dobře. To jediné musí mít na mysli. Matka se chovala slušně, on také, byli spolu jako vždy. Celý týden prošel bez problémů a žádné další ani nebudou. Zvlášť, jestli bude stát na svém rozhodnutí, že se musí chovat jako dospělý – ne jako dítě. Maminčin chlapeček. V tom už si věřil.

Utáhl si uzel na kravatě a vyšel z koupelny. Matka byla ve svém pokoji, opět se dívala z okna. Norman přemýšlel, jestli jí o tom má něco říct. Ne, raději ne, mohlo by dojít k hádce a na tu on ještě nebyl zcela připraven. Ať se dívá, když ji to baví. Ubohá nemocná stará dáma uvězněná ve svém domě. Jen ať vidí na ten svět kolem.

Samozřejmě, teď mluvilo dítě. Byl připraven na drobný ústupek, jestliže se bude chovat jako rozumná, dospělá žena. A jestliže – po jeho odchodu – budou hlavní dveře vždycky zamknuté.

Už celý týden zamykal ty dveře, dávalo mu to nový pocit bezpečí. Vzal jí její klíče – od domu i od motelu. Jakmile on jednou odejde, není žádný způsob, jak by se mohla dostat ven. Ji chránil dům a jeho motel. Už se nebude opakovat to, co se stalo minulý týden, jen musí být hodně opatrný. Koneckonců, bylo to pro její dobro. Raději dům, než starobinec.

Norman sešel dolů po stezce a mířil kolem rohu ke své kanceláři, když vtom se objevila dodávka z prádelny na své pravidelné týdenní cestě. Měl pro řidiče už všechno připraveno. Převzal čerstvou zásilku a vydal špinavé prádlo. Starali se mu o ručníky, prostěradla a povlaky na postele. Značně mu tím ulehčovali práci, ale vlastně celé vedení motelu mu šlo v poslední době velice snadno.

Dodávka odjela, Norman vešel dovnitř a dal se do úklidu Čtyřky – nějaký cesťák z Illinois, vypadl časně ráno. Nechal po sobě obvyklý nepořádek; nedopalky na okraji umyvadla a časopis na podlaze vedle záchodové mísy. Jeden z těch vědecko-fantastických. Norman se uchechtl, když jej zvedal. Vědecká fantastika! Kdyby jen věděli!

Ale oni nevěděli. Nikdy se nedozví, nesmí se dozvědět. Dokud bude na Matku dohlížet, nehrozí žádné riziko. Musel ji chránit a stejně tak i ty ostatní. To, co se přihodilo minulý týden, tomu jen nasvědčovalo. Od této chvíle bude obzvlášť opatrný, jednou provždy. Pro dobro všech.Norman se vrátil do kanceláře a uklízel ručníky; v každém pokoji už jeden byl. Tak, a je připraven na dnešní provoz – jestli ovšem vůbec nějaký bude.Ale až do čtvrté hodiny se nepřihodilo vůbec nic. Seděl tam, hleděl na silnici a cítil nudu a neklid. Byl v pokušení se napít, ale pamatoval si, co sám sobě slíbil. Už žádný alkohol. Jestliže míval nějaké problémy, tohle byl jeden z nich. Nemohl si pití dovolit, ani kapku. Pití přece zabilo Strejdu JoeConsidinea. A bylo to opět pití, co přispělo k smrti toho děvčete, byť jen nepřímo. Takže od této chvíle bude abstinent. Přesto by se ale rád napil; aspoň jednou… 

Norman stále ještě váhal, když přijelo auto – alabamská značka. Vystoupil z něj pár ve středních letech a vešel do kanceláře. Muž měl pleš a brýle se silnou obroučkou, žena byla tlustá a potila se. Norman jim ukázal číslo Jedna, pokoj pro dva, za deset dolarů. Žena si vysokým kňučivým hlasem stěžovala na dusno, ale upokojila se, když zapnul ventilátor. Muž je zapsal do knihy hostí a pak vzal jejich zavazadla. Pán a paní Herman Pritzler, Birmingham, Alabama. Byli to jen turisté; nebudou představovat žádný problém.

Norman se znovu usadil a listoval v tom nalezeném časopise. Pomalu se stmívalo; muselo už být kolem páté. Rozsvítil lampičku.

Na příjezdové cestě se objevil další automobil; řidič v něm byl sám. Nejspíš další obchodní cestující. Zelený buick s texaskou značkou.

Texaská značka! To děvče, ta Jane Wilsonová, byla přece také z Texasu!

Norman se zvedl a postavil se za pult. Viděl toho muže, jak vystupuje z vozu, slyšel křupot jeho blížících se kroků na štěrku a srovnával jejich rytmus s tlumeným bušením vlastního srdce.

Je to jen náhoda, řekl si. Lidé přijíždějí z Texasu každý den.

Vždyť Alabama je dokonce ještě dál.

Muž vstoupil. Byl vysoký a hubený a nosil jeden z těch šedých stetsonů se širokým okrajem, který mu zastiňoval polovinu tváře. Jeho brada vyhlížela opáleně i pod hustým strništěm.

„Dobrej večír,“ řekl.

„Dobrý večer.“ Norman za pultem nervózně přešlapoval.

„Vám to tady patří?“

„Ano. Potřebujete pokoj?“

„Vlastně ani ne; potřebuju spíš určitou informaci.“

Rád vám pomohu, pokud to bude v mých silách. Co chcete vědět?“

„Pokouším se najít jedno děvče.“

Normanovi se roztřásly ruce, ale necítil to, protože je měl ztuhlé. Celé tělo měl ztuhlé. Jeho srdce už nebušilo – zdálo se, že ani

neťuká. Kolem se vznášelo ticho. Chtělo se mu vykřiknout, ale to mu připadalo hrozné.

„Menuje se Craneová,“ řekl ten muž. „Mary Craneová, z Fort Worthu v Texasu. Zajímalo by mě, jestli se u vás zapsala.“

Normanovi se už nechtělo křičet, chtěl se smát. Cítil, že jeho srdce opět normálně funguje. Bylo snadné odpovědět.

„Ne,“ řekl. „Nebyl tu nikdo toho jména.“

„Ste si jistej?“

„Naprosto. Poslední dobou tady nebývá mnoho zákazníků a já se na ně dost dobře pamatuji.“

„To děvče tady mohlo bejt někdy minulej tejden. Minulou sobotu v noci, nebo v neděli.“

„Přes víkend jsem tady neměl vůbec nikoho. Bylo tu hrozné počasí.“

„Víte to určitě? Tomuhle děvčeti – vlastně ženě – je asi tak kolem Vosumadvaceti. Metr sedumdesát, šedesát kilo, tmavé vlasy a modrý voči. Jela v plymouthu sedanu, z třiapade– sátýho, modrej tudor s promáčklým pravým předním nárazníkem. Poznávací značka je…“

Norman ho už nevnímal. Proč jen říkal, že tady nikdo takový nebyl? Ten muž popsal tu dívku naprosto přesně, věděl o ní všechno. Ale bude se mu jen stěží dokazovat, že tady byla, jestliže to Norman popře. Takže teď už musí stále zapírat.

„Ne, obávám se, že vám nemohu pomoci.“

„Nepasuje ten popis na někoho, kdo tudy jel v tu dobu? Je dost dobře možný, že se zapsala pod jinačím ménem. Třeba bych se moh‘ kouknout do knihy hostů…“

Norman položil na knihu svou ruku a zavrtěl hlavou. „Lituji pane,“ řekl. „Nemohu vám to dovolit.“

„Možná, že tohle by změnilo váš názor.“

Muž sáhl do vnitřní kapsy svého pláště a Norman si na okamžik pomyslel, že mu nabídne peníze. Objevila se sice náprsní taška, ale ne bankovky. Místo toho ji otevřel a položil na pult tak, aby Norman mohl vidět licenci.

„Milton Arbogast,“ představil se. „Detektiv pojišťovny Parity Mutual.“

„Vy jste opravdu detektiv?“

Přikývnul. „Jsem tady pracovně, pane…“

„Norman Bates.“

„Pane Batesi, moje firma mi uložila najít to děvče a já bych vocenil vaši spolupráci. Ovšem, když mi nedovolíte zkontrolovat

zápisy hostů, vždycky se můžu spojit s místní policií. Předpokládám, že tohle víte.“

Norman to netušil, ale něco věděl docela jistě. Žádná místní policie mu nesmí čmuchat tady kolem. Zaváhal, s rukou stále na knize. „K čemu to všechno,“ otázal se. „Co provedla?“

„Ukradla auto,“ odpověděl Arbogast.

„Jo tak.“ Normanovi se trochu ulevilo. Na chvíli se obával, že to bude něco důležitého, že ji pohřešují nebo pronásledují kvůli nějakému závažnému přestupku. V takovém případě by vedli opravdové vyšetřování, ale kvůli kradenému vozu, kvůli takovému vraku, jako byl ten její…

„Dobrá,“ řekl. „Poslužte si. Jen jsem se chtěl přesvědčit, že k tomu máte oprávněný důvod.“ Odtáhnul ruku pryč.

„Je oprávněný.“ Ale Arbogast nespěchal. Nejprve vytáhl z kapsy obálku a položil ji na přepážku. Pak k sobě otočil knihu a přejížděl pístem po záznamech.

Norman sledoval ten hrubý ukazovák, jak klouzal po stránkách a pak se prudce a rozhodně zastavil.

„Myslel sem, že ste říkal, že tu nebyli žádní zákazníci přes sobotu a neděli?“

„No, nepamatuji se. Chci říct – snad ano, jeden nebo dva, ale rozhodně nebyl žádný nával.“

„A co tohle? Ta Jane Wilsonová ze San Antonia? Zapsala se v sobotu v noci.“

„No – když o tom tak přemýšlím, máte pravdu.“ Bušení v Normanově hrudi se znovu ozvalo. Věděl už, že byla chyba tvářit se,

že nepoznává ten popis, ale bylo pozdě. Jak to jen vysvětlit, aby ten detektiv neměl podezření? Co říct?

Detektiv mlčel. Vzal obálku a položil ji na stránku knihy, porovnávaje písmo. Proto tedy ta obálka, je na ní jejírukopis! Teď to zjistí. Už to ví!

Norman to poznal, když detektiv zvedl hlavu a pohlédl na něj. Takto zblízka mohl proniknout skrz stín klobouku. Viděl studené oči,_ které věděly.

„To je to děvče. Rukopis odpovídá.“

„Ano? Jste si jist?“

„Natolik jist, že si udělám fotokopii, i kdybych potřeboval soudní příkaz. A to ještě není všecko, jestli mi nevyklopíte celou pravdu. Proč ste mi lhal, že ste ji neviděl?“

„Nelhal jsem. Prostě jsem zapomněl…“

„Řekl ste, že máte dobrou paměť.“

„No – ano, většinou mám. Jenže…“

„Dokažte to.“ Arbogast si zapálil cigaretu. „Jestli vo tom náhodou nevíte, krádež auta je federální zločin a vy byste nechtěl bejt zapletenej jako spoluviník, že ne?“

„Zapletený? Jak můžu být zapletený? Přijede děvče, pronajme si pokoj, stráví v něm noc a zase odjede. Jak bych tedy mohl být zapletený?“

„Za utajování informací.“ Arbogast zhluboka vdechl kouř. „No tak, už to vybalte. Viděl ste ji. Jak vypadala?“

„Přesně tak, jak jste ji popsal, řekl bych. Když přijela, silně pršelo a já jsem měl práci. Moc jsem si ji neprohlížel. Pustil jsem ji dovnitř, dal jí klíč a to bylo všechno.“

„Řekla něco? O čem ste mluvili?“

„Nejspíš o počasí, nepamatuji se.“

„Připadala vám nějak nesvá, jakkoliv? Nebylo vám na ní něco podezřelýho?“

„Ne. Vůbec nic. Vypadala jako běžný turista.“

„Fajn.“ Arbogast zamáčkl zbytek cigarety do popelníku. „Takže vás nijak nezaujala, že? Na jednu stranu, neměl ste žádnej důvod si myslet, že s ní není něco v pořádku, a na druhou – ani ve vás nevzbudila žádný sympatie. Chci tím říct, že ste vůči tý holce necítil vůbec žádný emoce.“

„Naprosto ne.“

Arbogast se k němu nedbale naklonil. „Tak proč ste se ji pokusil krýt tím předstíráním, že se nepamatujete, že by tu byla?“

„Nepokusil! Vždyť vám říkám, že jsem prostě zapomněl.“ Norman věděl, že se chytil do pasti, ale nedalo se s tím nic podniknout. „Co se tím snažíte naznačit? Myslíte si, že jsem jí pomohl ukrást to auto?“

„Nikdo vás z ničeho neviní, pane Batesi. Já akorát potřebuju všechny fakta, který můžu dostat. Říkal ste, že přišla sama?“

„Byla sama, pronajala si pokoj a odjela druhý den ráno. Teď už je nejspíš tisíc mil daleko…“

„Nejspíš.“ Arbogast se usmál. „Ale proberem to pěkně pomalu, jo? Možná si na něco vzpomenete. Vodjela sama, je to tak? Kolik ste říkal, že bylo hodin?“

„Nevím. V neděli ráno jsem spal nahoře v domě.“

„Takže vlastně nevíte, jestli byla sama, když vodjížděla?“

„Nemohl bych na to přísahat, jestli tím myslíte tohle.“

„A co ten večír? Navštívil ji někdo?“

„Ne.“

„Ste si jistej?“

„Naprosto.“

„Viděl ji tu noc taky někdo jinej?“

„Byla jediným zákazníkém.“

„A vy ste měl službu sám?“

„Přesně.“

„Zůstala ve svým pokoji?“

„Ano.“

„Celej večír? Ani nikomu nevolala?“

„Ovšem že ne.“

„Takže vy ste jedinej, kdo ji tady vůbec viděl.“

„Už jsem vám to řekl.“

„A co ta stará dáma – neviděla ji ona?“

„Jaká stará dáma?“

„Ta nahoře v domě.“

Norman ucítil bušeni; jeho srdce si chtělo protlouct cestu ven z jeho hrudi. Chtěl říct: „Není žádná stará dáma,“ ale Arbogast ještě nedomluvil.

„Všiml sem si jí, když sem přijížděl, dívala se z vokna. Kdo je to?“

„Moje matka.“ Musel to přiznat, nebylo úniku. Nebylo úniku. Mohl to vysvětlit. „Je velice slabá, už vůbec nechodí sem dolů.“

„Takže to děvče neviděla.“

„Ne. Je nemocná. Byla ve svém pokoji, když jsme več..

Uklouzlo mu to jen tak, protože Arbogast kladl otázky příliš rychle. Dělal to naschvál, aby ho zmátl, a když se zmínil o Matce, zastihl Normana nepřipraveného. Myslel jen na to, jak chránit ji a teď.

Arbogast se už netvářil nedbale. „Vy ste večeřel s Mary Craneovou nahoře v domě?“

„Měli jsme jen kávu a sendviče. Já – já jsem myslel, že jsem vám to řekl. Nic to nebylo. Víte, zeptala se mě, kde by se dalo najíst a já řekl Fairvale, ale je to skoro dvacet mil daleko a lilo, a tak jsem ji vzal s sebou nahoru do domu. To je všechno.“

„O čem ste mluvili?“

„O ničem. Říkal jsem vám, že Matka je nemocná, nechtěl jsem ji rušit. Nebylo jí dobře celý týden. Dělá mi to starosti, a proto zapomínám. Jako na tu holku a tu večeři. Úplně mi to vypadlo z hlavy.“

„Je ještě něco, co vám mohlo vypadnout z hlavy? Jako, že ste se s tou holkou vrátili sem dolů a udělali si malej mejdan…“

„Ne! Nic takového! Jak to jen můžete říct, kdo vám dal právo říkat takové věci? Já – já už se s vámi nebudu bavit. Pověděl jsem vám všechno, co jste chtěl vědět a teďzmizte!“

„Dobrá.“ Arbogast stáhl okraj svého stetsonu ještě níže. „Už jdu. Ale ještě předtím chci mluvit s vaší matkou. Třeba si všimla něčeho, na co ste vy zapomněl.“

„Řekl jsem vám, že to děvče vůbec neviděla“ Norman obešel přepážku. „A kromě toho, mluvit s ní nemůžete, je velmi nemocná.“ Slyšel tep svého srdce a musel ho překřičet. „Zakazuji vám ji obtěžovat!“

„V tom případě se vrátím s povolením k prohlídce.“

Blufoval, Norman to věděl. „To je směšné. Nikdo vám žádné nevydá. Kdo uvěří, že jsem ukradl nějaké staré auto?“

Arbogast si znovu zapálil a odhodil sirku do popelníku. „Obávám se, že mi nerozumíte,“ řekl skoro něžně. „Tady vůbec nejde o auto. Vlastně vám můžu všechno povědět. Ta holka – Mary Craneová – sebrala čtyrycet tisíc dolarů v hotovosti z jedné agentury s nemovitostma ve Fort Worthu.“

„Čtyřicet tisíc?“

„Přesně. Zmizela z města i s prachama. Takže vidíte, že de o závažnou věc, proto je všechno, co můžu zjistit, důležitý. A proto budu trvat na rozhovoru s vaší matkou, ať už svolíte, nebo ne.“

„Ale přece jsem vám už řekl, že ona nic neví a že jí není dobře, vůbec jí není dobře.“

„Slibuju, že neřeknu nic, co by ji mohlo rozrušit.“ Arbogast se odmlčel. „Ovšem, jestli chcete, abych se vrátil se šerifem a s povolením…“

„Ne.“ Norman spěšně zavrtěl hlavou. „To nemusíte.“ Váhal, ale teď už nebylo proč váhat. Čtyřicet tisíc dolarů. Není divu, ze kladl tolik otázek. Ovšem, že může dostat povolení, nemá smysl se tomu vzpouzet a kromě toho, je tady ten párek z Alabamy. Není úniku, není vůbec žádného úniku.

„Dobrá,“ řekl Norman. „Můžete s ní mluvit, ale nechte mě jít nahoru a oznámit jí, že přijdete. Nechci, abyste se tam na– lirnul bez vysvětlení a celou ji rozrušil.“ Popošel ke dveřím. „Vy počkejte tady pro případ, že by někdo přišel.“

„O.K.“ Arbogast přikývl a Norman spěchal ven.

Nebyl to příkrý kopec, ale připadalo mu, že to nikdy nezvládne. Srdce mu bušilo jako té noci, všechno bylo jako té noci, vůbec nic se nezměnilo. Ať jsi udělal cokoliv, nedalo se tomu uniknout, ať ses choval jako malý kluk, anebo jsi to zkoušel jako dospělý. Nic nepomáhalo, protože byl tím, čím byl a to nestačilo. Nestačilo to, aby zachránil sebe, ani aby zachránil Matku. Jestli mu teď někdo mohl pomoci, tak jedině ona.

Odemkl hlavní dveře a vyběhl po schodech do jejího pokoje. Původně měl v úmyslu k ní mluvit velmi klidně, ale když viděl, jak sedí u okna, nemohl to v sobě udržet. Začal se třást a vzlyky jako by mu rvaly hruď. Položil hlavu na její sukni a všechno jí řekl.

„V pořádku,“ odpověděla mu Matka. Vůbec nevypadala překvapeně. „Postaráme se o to. Jen to nech na mně.“

„Matko – kdybys s ním jen na chvíli promluvila a řekla mu, že nic nevíš – odešel by.“

„Ale vrátil by se. Čtyřicet tisíc dolarů je hodně peněz. Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Netušil jsem to. Přísahám, neměl jsem o tom tušení!“

„Věřím ti. Ale on ti neuvěří. Nebude věřit ani tobě, ani mně. Nejspíš si pomyslí, že jsme v tom společně, anebo že jsme udělali něco té dívce kvůli penězům. Copak to nevidíš?“

„Matko…“ Zavřel oči, nemohl se na ni dívat. „Co chceš udělat?“

„Nejdříve se obléknu. Chceme přece být připraveni pro našeho hosta, že? Jenom si vezmu něco z koupelny a ty zatím seběhni dolů a vyřiď panu Arbogastovi, že ho očekávám.“

„Ne, to nemohu. Nepřivedu ho sem, jestli se chystáš…“

Náhle se nemohl ani pohnout, chtělo se mu omdlít, ale ani to by ji nezastavilo.

Za několik minut už Arbogasta unaví čekat. Přijde nahoru sám, zaťuká a vstoupí. A jakmile to udělá…

„Matko, prosím tě, poslouchej mne“

Ale ona neposlouchala. Byla v koupelně, oblékala se, malovala a chystala. Chystala se.

A pak se objevila v rozkošných šatech s volány. Měla čerstvě nalíčený a napudrovaný obličej, byla krásná jako obrázek a usmívala se, když scházela dolů po schodech.

Ale v polovině její cesty se ozvalo klepání.

Už je to tady. Přišel pan Arbogast; Norman chtěl na něj zavolat, aby ho upozornil, ale něco se mu vzpříčilo v hrdle. Mohl jen slyšet Matku, jak vesele volá: „Už jdu! Už jdu! Okamžik, prosím!“

A opravdu to trvalo jen okamžik.

Matka otevřela dveře a Arbogast vkročil dovnitř. Pohlédl na ni a otevřel ústa, aby něco řekl. Nadzvihl přitom hlavu a přesně na to Matka čekala. Její paže vylétla a zablýsklo se cosi jasného a třpytivého, znovu, znovu a znovu…

Normana z toho rozbolely oči, nemohl se dívat. Ani se dívat nemusel, protože už to věděl.

Matka našla jeho břitvu…

KAPITOLA DESÁTÁ

Norman se na toho postaršího muže usmál a řekl: „Tady, váš klíč. Dělá to pro oba deset dolarů, prosím.“

Manželka toho pána otevřela svoji peněženku. „Mám dost u sebe, Homere.“ Pokládala bankovku na přepážku a kývala       přitom Normanovi. Jeho oči se zúžily a ona přestala přikyvovat.

„Děje se něco? Není vám snad dobře?“

„Já – jsem jen trochu přetažený – nejspíš. To bude v pořádku, už zavíráme.“

„Tak brzy? Myslela jsem, že motely bývají otevřeny nonstop, především v sobotu v noci.“

„Tady není zase tolik kšeftů a kromě toho, už je skoro deset.“ Skoro deset. Už jsou to málem čtyři hodiny. Oh, můj               Bože.

„Tak, přeji vám dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Odešli. Konečně mohl opustit přepážku, vypnout poutač a zavřít kancelář. Ale nejdříve se napije, pořádně, protože to potřeboval. Nezáleželo na tom, jestli pije nebo ne, nezáleželo na ničem; všechno skončilo. Všechno skončilo, anebo to teprve začíná.

Pár loků si dal už předtím, ten první hned jak se vrátil do motelu, kolem šesté, a pak další každou hodinu. Kdyby se nenapil, tohle by nikdy nevydržel. Nebyl by schopen stát tady a vědět, co leží nahoře v domě, pod kobercem v hale. Tamto tam zanechal a ani se nepokoušel čímkoliv hnout; jen přes to přehodil okraj koberce, aby to zakryl. Bylo tam dost krve, ale skrze koberec neprosákne. A kromě toho, nic jiného nemohl udělat, ne za jasného dne.

Teď ovšem se tam musí vrátit. Dal Matce přísné rozkazy, aby na nic nesahala, a věděl, že poslechne. Zvláštní, jak se – když bylo už po všem – znovu zhroutila. Na chvíli se zdálo, že je schopná zvládnout úplně všechno – manická fáze, neříkali tomu tak? – ale když to skončilo, tak se sesypala. Řekl jí, ať jde do svého pokoje, ať se neukazuje v okně a lehne si do postele, dokud se on nevrátí. Pak zamkl dveře.

A teď je bude muset odemknout.

Norman zavřel kancelář a vyšel ven. Arbogastův buick parkoval stále tam, kde ho zanechal.

Nebylo by nádherné, kdyby si mohl nastoupit jen tak do auta a odjet? Odjet daleko odsud a nikdy se nevrátit? Opustit Matku, motel i tu věc, co leží v hale?

Na chvíli bylo pokušení neuvěřitelně silné, ale jen na chvíli. Pak zmizelo a Norman jen pokrčil rameny. Nefungovalo by to, aspoň tolik si uvědomoval. Nikdy nebude moci utéct dost daleko na to, aby byl v bezpečí, a kromě toho, ta věc na něj čekala. Cekala na něj…

Pohledem přeletěl silnici oběma směry, pak se ujistil, že Jednička i Trojka mají stažené žaluzie, nasedl do Arbogasto– va auta a vytáhl klíče, které sebral Arbogastovi z kapsy. Pomalu se rozjel k domu.

Všechna světla byla zhasnuta. Matka spala ve svém pokoji, nebo to aspoň předstírala – to bylo Normanovi jedno. Hlavně že mu šla z cesty, dokud se o všechno nepostará. Nechtěl, aby tu byla a aby si před ní opět musel připadat jako malý chlapec. Tohle tady byla práce pro muže, pro dospělého muže.

Bylo ho tu zapotřebí, aby se sbalil koberec a zvedlo se to, co v něm bylo. Snesl jej dolů po schodišti a uložil na zadní sedadla vozu. Nemýlil se, krev neprosákla. Do těch starých huňatých koberců se toho hodně vpilo.

Přejel přes pole k močálu a pak se držel jeho okraje, dokud se nedostal na mýtinu. Nemohl potopit tohle auto na stejném místě jako to předešlé, ale i zde to postačovalo a on použil stejný postup jako minule. Svým způsobem to bylo velmi snadné. Chce to praxi.

Ale tady teď nebylo nic k smíchu. Ne, dokud seděl na pařezu a čekal, než se auto ponoří. Bylo to dokonce ještě horší, než posledně – řeklo by se, že těžký buick utone rychleji, ale trvalo milion let, než se ozvalo konečné žblomp!

Tak. A je navždy pryč. Stejně jako ta holka a těch čtyřicet tisíc dolarů. Kdepak asi byly? V kabelce určitě ne, ani v kufru; možná v té tašce a nebo někde v autě. Měl se kouknout, to teda měl. Jenže by nebyl schopen hledání, ani kdyby věděl, že tam ty peníze jsou. A i kdyby je našel, kdoví, co by se stalo, nejspíš by se prozradil, když ten detektiv přišel. Vždycky se prozradíš, když máš špatné svědomí. To byla jedna z věcí, za kterou byl vděčný – že za tohle všechno není odpovědný. Věděl však velmi dobře jaké to je, být spoluviníkem. Na druhou stranu, musel přece chránit Matku. Znamenalo to také chránit sám sebe, ale byla to především ona, na koho myslel.

Norman se pomalu vydal přes pole zpátky. Zítra se musí vrátit s autem a přívěsem – všechno to zopakovat. Ale, to nebylo to nejdůležitější.

Hlavní přece bylo ochraňovat Matku.

Pečlivě všechno promyslel a vyjasnil si skutečnost. Určitě sem někdo přijde, aby vyšetřil zmizení toho detektivy.

Bylo to nad slunce jasnější. Ta agentura – něco jako Mutual nebo tak nějak – pro kterou pracoval, jej přece určitě nenechá zmizet jen tak, budou ho hledat. Nejspíš s ním byli ve spojení, anebo se jim nějak ozýval po celou tu dobu. A tu firmu s nemovitostma to bude zajímat také, samozřejmě, Koho by nezajímalo čtyřicet tisíc dolarů.

Takže dříve nebo později bude nucen odpovídat na otázky. Může se stát, že to potrvá pár dní, snad dokonce i týden jako s tou holkou, ale bylo mu jasné, že přijdou. A tentokrát bude připravený.

Všechno už si to přebral, ať přijde kdokoliv, jeho výpověď bude perfektní. Dopředu si ji nacvičil, pamatuje si ji, takže se žádné přeřeknutí – jako dnes večer – nebude opakovat. Nikdo ho nerozruší ani nezmate, když bude dopředu vědět, co může očekávat. Už teď věděl, co řekne, až nastane ten čas.

Ano, ta dívka v motelu přespala, to přizná okamžitě. Ale samozřejmě ji z ničeho nepodezříval, dokud – o týden později – nepřišel pan Arbogast. Strávila tady jednu noc a odjela. Ani zmínka nepadne o rozhovoru a už vůbec ne o společné večeři v domě.

Ale rozhodně řekne, že už to všechno vypověděl panu Ar– bogastovi. A zdálo se, že nejvíce ho zaujala zmínka o tom, že se dívka ptala, jak daleko je do Chicaga, a jestli by to zvládla za jeden den.

To zajímalo pana Arbogasta. Pak mu velice poděkoval, sedl do vozu a odjel. Tečka. Ne, nemá ani tušení, kam mířil. Pan Arbogast se nijak nevyjádřil, prostě odjel. Kolik že bylo hodin? No, někdy kolem večeře, sobota.

A je to. Jen jednoduchý, stručný přehled faktů. Žádné zvláštní detaily, nic komplikovaného, to by mohlo vzbudit něčí podezření. Děvče na útěku – projela tudy a zmizela. O týden později sledoval detektiv její stopu, dostal informaci a odjel. Lituji pane, to je vše, co o tom vím.

Norman si byl jist, že to tak řekne, tentokrát klidně a pomalu, protože si nebude muset dělat starosti o Matku.

Nebude vyhlížet z okna, vlastně, nebude vůbec v domě. I kdyby přinesli to povolení k prohlídce, nenajdou ji.

To bude vůbec nejlepší ochrana. Bezpečí pro ni, ale ještě víc pro něj. Už se rozhodl a postará se, aby to vyšlo. Nemělo ani smyslu čekat do zítřka.

Podivné, i když teď bylo dávno po všem, stále se ještě cítil plný odvahy. To nebylo jako minule, když se sesypal a potřeboval přítomnost Matky, Teď naopak potřeboval její nepřítomnost. Konečně měl dost kuráže, aby jí to pověděl.

Vpochodoval nahoru do tmy a vešel rovnou do jejího pokoje. Rozsvítil. Byla v posteli – jak jinak – ale nespala; vůbec nespala, jen to na něj hrála.

„Normane, kde jsi proboha byl? Měla jsem takový strach…“

„Dobře víš, kde jsem byl, Matko. Nepřetvařuj se.“

„Je všechno v pořádku?“

„Samozřejmě.“ Zhluboka se nadechl. „Matko, musím tě požádat, aby ses pro příští týden – možná i o něco déle – vzdala spaní ve svém pokoji.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že tě musím poprosit, aby ses na čas vzdala své ložnice.“

„Zbláznil ses? Toto je můj pokoj.“

„Já vím a také po tobě nežádám, aby ses přemístila navždy. Jen na nějakou dobu.“

„Ale proč, proboha?“

„Matko, poslouchej prosím a pokus se porozumět. Dnes tady byl návštěvník.“

„Je nutné o tom hovořit?“

„Ano, je, protože dříve nebo později se po něm začne někdo shánět. Já řeknu, že prostě přišel a odešel.“

„Ovšem že to řekneš, synu. A tím to také skončí.“

„Snad, doufám, ale nemohu si dovolit riskovat. Možná budou chtít prohledat dům.“

„Tak ať, on tady přece nebude.“

„Ani ty ne.“ Několikrát polkl a pak vyhrkl: „Myslím to vážně, Matko. Je to pro tvé vlastní bezpečí. Nemohu připustit, aby tě kdokoliv viděl, jako dneska ten detektiv. Nechci, aby ti kladli nějaké otázky – a ty víš proč stejně tak dobře jako já. Prostě to není možné, takže nejjistější pro nás oba bude, když zmizíš.“

„A co s tím hodláš dělat – pohřbít mě v močále?“

„Matko…“

Začala se smát, znělo to spíš jako kdákání a on věděl, že jak jednou začne, už se nezastaví. Jediný způsob, jak ji zarazit, bylo přeřvat ji. Ještě minulý týden by se toho Norman neodvážil, ale nebyl minulý týden, bylo teď, a věci se měly jinak. Bylo teď a Norman si musel uvědomit pravdu. Ona byla víc než nemocná. Byla nebezpečný šílenec. Bude ji muset zvládnout, a taky že to udělá.

„Drž hubu!“ vykřikl a kdákání ustalo. „Promiň,“ dodal měkce. „Ale musíš mne poslechnout. Všechno jsem promyslel. Odvedu tě dolů, do sklepa na ovoce.“

„Do sklepa na ovoce? Ale já přece nemůžu…“

„Ale můžeš. A budeš. Musíš. Postarám se, aby ti nic nechybělo, je tam světlo a dám ti tam lůžko a…“

„Já nechci\“

„Ale já se tě na nic neptám, Matko, prostě ti to oznamuji. Zůstaneš tam, dokud neusoudím, že se bez nebezpečí můžeš vrátit nahoru. A také pověsím na zeď tu starou indiánskou deku, aby zakryla dveře. Nikdo si ničeho nevšimne, i kdyby se namáhali sejít dolů do sklepa. To je jediný způsob, jak si oba můžeme být jisti, že budeš v bezpečí.“

„Normane, odmítám o tom s tebou dále diskutovat. Nehnu se z této místnosti!“

„Pak tě tedy budu muset odnést.“

„Normane, toho by ses neodvážil…“

Ale on se odvážil. Nakonec udělal přesně to. Zvedl ji z postele a odnášel, byla lehká jako pírko v porovnání s Arbogastem a byla cítit parfémem namísto jeho zvětralého cigaretového kouře. Byla příliš Vyjevená, než aby s ním zápasila, jen tiše pokňourávala. Normana překvapilo, jak snadno to zvládl, když už se jednou rozhodl provést to do konce. Vždyť to byla jen stará nemocná žena, taková křehká, slabá věc! Nemusel sejí obávat ani v nejmenším. Ona se teď’obávala jeho. Ano, nepochybně, protože během toho všeho jej ani jednou nenazvala „synem“.

„Připravím ti postel,“ řekl jí. „A taky tady máš mísu…“

„Normane, to se mnou musíš hovořit takovým způsobem?“

Na okamžik vzplanula, jak mívala ve zvyku, hned ale zmlkla. On spěšně pobíhal kolem, přinášel přikrývky a upravoval záclony na malém okénku, aby měla dostatek vzduchu. Znovu se rozfňukala – vlastně ani ne rozfňukala, spíše si brblala něco sama pro sebe.

„Vypadá to jako vězeňská cela, ano, přesně tak. Pokoušíš se udělat ze mě trestance. Už mě nemáš rád Normane, nemáš mě rád, jinak bys se mnou takto nezacházel.“

„Chceš vědět, kde bys dnes byla, kdybych tě neměl rád?“ Nechtěl to vyslovit, ale musel. „Ve Státní vězeňské nemocnici pro duševně choré. Tam bys teď byla.“ Zhasl. Byl by rád věděl, jestli ho slyšela, a když ano, jestli vůbec pochopila, co se jí snaží říct.

Zřejmě tomu porozuměla, protože v okamžiku, kdy zavíral dveře, uslyšel odpověď. Ve tmě zněl její hlas podivuhodně měkce, ale nějakým způsobem se mu ta slova vryla do mozku. A o mnoho hlouběji, než se zaryla břitva do Arbo– gastova krku.

„Ano, asi máš pravdu Normane. Nejspíš bych tam opravdu byla, ale určitě ne sama.“

Norman prudce zabouchl dveře, zamkl a otočil se. Nebyl si tak docela jist, ale když vybíhal po sklepních schodech, zdálo se mu, že slyší, jak se tiše pochichtává ve tmě.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Lila a Sam seděli v zadní místnosti obchodu. Čekali na Ar– bogasta. Ale všechno, co slyšeli, byly jen zvuky sobotní noci.

„Snadno poznáte sobotní noc ve městě, jako je toto,“ komentoval Sam. „Rámus zní jinak. Tak například doprava. Je jí víc a je rychlejší. Je to tím, že v sobotu večer si mladí půjčují auta.

Všechen ten randál a skřípání, co se ozývá, to jsou pokusy o zaparkování. Přijíždějí farmářské rodiny ve svých kraksách podívat se na představení a najatí nádeníci spěchají do taveren.

Všimla jste si těch kroků? Také znějí jinak. Slyšíte ten úprk? Děti mají volno, v sobotu smějí zůstat dlouho vzhůru.

Žádné domácí úkoly.“ Pokrčil rameny. „Ovšem, myslím, že ve Fort Worthu je o mnoho hlučněji každý den v týdnu.“

„Snad,“ hlesla Lila. „Same, proč se ještě neukázal, je skoro devět?“

„Musíte mít hlad.“

„O to nejde. Ale proč nejede?“

„Možná má práci, třeba zjistil něco důležitého.“

„Může snad aspoň zavolat, ví přece, jaké si děláme starosti.“

„Buďte trpělivá, ještě chvíli…“

„Z toho čekání se mi už dělá špatně!“ Lila odstrčila židli a vstala. Popocházela sem a tam, jak jen jí to úzká místnost dovolovala. „Především jsem vůbec neměla čekat, měla jsem jít rovnou na policii. Čekej, čekej, čekej – to poslouchám už celý týden! Nejdříve pan Lowery, pak Arbogast a teď vy. Jenže vy všichni myslíte na peníze, ne na moji sestru. Nikomu nezáleží na tom, co se stalo s Mary, nikomu kromě mne!“

„To není pravda! Víte přece, co k ní cítím!“

„Tak jak to můžete snášet? Proč něco neuděláte? Co jste to za člověka, že tady sedíte a filosofujete, když se děje něco takového?“

Shrábla svou kabelku a vyběhla.

„Kam jdete?“ zavolal za ní Sam.

„Podívat se na toho vašeho šerifa, a to teď hned.“

„Bylo by jednodušší mu zavolat. Koneckonců, chceme být přece tady, až se vrátí Arbogast.“

, Jestli se vrátí. Jestli něco našel, tak možná odešel z města, nemusí se sem vracet. „ Lilin hlas vibroval na pokraji hysterie.

Sam ji vzal za ruku. „Posaďte se,“ řekl. „Zavolám šerifovi.“

Ani se nepokusila jít za ním, když odešel do prodejny. Stoupl si za zadní přepážku u pokladny a zvedl telefon.

„Jedna-šest-dva, prosím. Haló, úřad šerifa? Tady Sam Loomis ze železářství, chtěl bych mluvit se šerifem Chamber– sem…“

„On je co? Ne, o tom jsem nic neslyšel. Kdeže jste to říkali? Ve Fultonu? Kdy předpokládáte, že by se mohl vrátit? Rozumím. Ne, nic se neděje, jen jsem s ním chtěl mluvit. Poslyšte, pokud se vrátí do půlnoci, poprosili byste ho, aby mi sem zavolal? Budu tady celou noc. Ano. Děkuji, to bych ocenil.“

Sam zavěsil a vrátil se dozadu.

„Co řekl?“

„Nebyl tam.“ Sam jí zopakoval celý rozhovor, díval se jí při tom do tváře. „Zdá se, že někdo dneska večer vyloupil banku ve Fultonu. Chambers a celá silniční policie jsou tam a stavějí zátarasy. Je kolem toho plno rozruchu. Mluvil jsem se starým Petersonem, on jediný zůstal v kanceláři. Jsou tu ještě dva pochůzkáři, ale ti nám nejsou nic platní.“

„Takže co teď?“

„No, budeme čekat. Nebudeme pravděpodobně se šerifem moci mluvit až do zítřejšího rána.“

„A to vás ani nezajímá, co se stalo s..

„Samozřejmě, že ano.“ Záměrně ji ostře přerušil. „Cítila byste se lépe, kdybych zavolal do motelu a optal se tam, co zdrželo Arbogasta?“

Přikývla.

Vrátil se do obchodu. Tentokrát ho doprovodila a stála vedle něj, když na spojovatelce vyžadoval informace. Ta konečně pochopila správné znění jména – Norman Bates – a našla číslo. Čekali, až je spojí.

„Zvláštní,“ řekl, když zavěsil. „Nikdo to nebere.“

„Já se tam vypravím.“

„Ne, to ne.“ Položil jí ruku na rameno. „Pojedu já, vy počkáte tady, kdyby přišel Arbogast.“

„Same, co myslíte, že se stalo?“

„To vám povím, až přijedu zpět. Teď se uklidněte. Nemělo by to trvat déle než třičtvrtě hodiny.“

A ani netrvalo, jel velice rychle. Přesně za dvaačtyřicet minut odemknul hlavní dveře a vešel do obchodu. Lila na něj čekala.

„Takže?“ zeptala se.

„Je to podivné, to místo je zavřeno. V kanceláři se nesvítí, v domě za motelem také ne. Šel jsem nahoru a bouchal tam na dveře aspoň pět minut, ale nic se nestalo. Garáž vedle domu byla otevřená a prázdná, vypadá to, že ten Bates navečer někam odjel.“

„A co Arbogast?“

„U motelu parkují dvě auta, ale to jeho mezi nimi není. Díval jsem se na značky – Alabama a Illinois.“

„Ale kde může…“

„Zdá se mi,“ řekl Sam, „že Arbogast přece jen něco našel. Třeba i něco důležitého. Možná, že on a Bates spolu odjeli, a proto se nám už neozval.“

„Same, já už to dál nesnesu. Musím to vědět!“

„Musíte také jíst.“ Vytáhl objemný papírový sáček. „Na cestě zpět jsem zastavil u bufetu a vzal jsem pár hamburgerů, a trochu kávy. Odneseme si to do zadního pokoje.“

Když dojedli, bylo už po jedenácté hodině.

„Podívejte,“ navrhnul Sam, „proč se nevrátíte do hotelu, musíte si trochu oddechnout. Jestliže se kdokoliv ozve nebo přijde, zavolám vám. Nemá smysl, abychom tu takhle vysedávali oba dva.“

„Ale…“

„Ale no tak, nepomůže nám, když si z toho budeme dělat hlavu. Snad jsem měl pravdu. Arbogast našel Mary a do rána určitě dostane zprávy – dobré zprávy.“

Ale v neděli ráno žádné dobré zprávy nebyly.

Okolo deváté už Lila rachotila s dveřmi železářství.

„Víte něco?“ ptala se. Ale když Sam zavrtěl hlavou, zamračila se. „Zato já něco vím. Arbogast se odhlásil z hotelu včera ráno – ještě dříve, než začal vůbec něco prošetřovat.“

Sam mlčel. Vzal si klobouk a společně vyšli z obchodu.

V neděli ráno byly ulice Fairvalu vylidněné. Radnice stála na Hlavní třídě, vzadu u tržiště, obklopena trávníkem ze všech stran. Na jeho zeleni se tyčila socha veterána z Občanské války, jedna z těch, co jich nasekali tisíce v osmdesátých letech, aby pak zdobily trávníky radnic po celé zemi. Na zbylých třech stranách stály – minomet ze španělsko-americké války, dělo z první světové a granitový sloup se jmény čtrnácti fairvelských občanů, kteří padli ve druhé světové válce. Chodníky kolem celého náměstí byly lemovány lavičkami, v tomto čase prázdnými.

I samotná radnice byla zavřená, ale šerifova kancelář se nacházela ve vedlejším křídle – občané Fairvalu o něm stále hovořili jako o „novém11, třebaže bylo přistavěno v roce 1946. Boční vchod byl otevřen. Vešli tedy, vystoupili po schodech a prošli halou do úřadu.

Starý Peterson měl službu u vnějšího pultu, byl tam sám.

„Zdravíčko, Same.“

„Dobrý den pane Petersone, je tady šerif?“

„Ne. Copá ste neslyšeli vo těch bankovních lupičích? Prej prorazili skrzevá zátarasy dolu u Pamassusu. Tejkonc, de po nich FBI, vyhlásili pohotovost…“

„Kde je?“

„Nó, vrátil se minulej noci dost pozdě, měl bych raděj říct, brzo todle ráno.“

„Předal jste mu můj vzkaz?“

Starý muž zaváhal. „Já – nějak sem na to dočista zapomněl. Šecek ten rozruch tady kolem…“ Otřel si ústa. „Ale měl sem to v úmyslu udělat dneska, hned jak příde.“

„A to bude kdy?“

„Nó, řek bych, že hned po vobědě. V neděli po ránu bejvá v kostele.“

„V kterém kostele?“

„V prvním baptistickým.“

„Díky.“

„Přece byste ho netahali z…“

Sam se otočil, ani neodpověděl. Liliny vysoké podpatky vedle něj hlasitě klapotaly halou.

„Co je tohle za praštěný město?“ zamumlala.

„Přepadli banku a šerif sedí v kostele. Co tam dělá? Modlí se, aby někdo ty lupiče pochytal místo něj?“ Sam neodpověděl. Sotva vyšli na ulici, znovu se k němu otočila. „Kam to teď jdeme?“

„Do prvního baptistického kostela, samozřejmě.“

Ale nakonec ani nebylo třeba rušit šerifa v jeho zbožnosti. Když zahnuli do boční ulice, bylo zřejmé, že bohoslužba právě skončila; lidé vycházeli z kostelní budovy.

„Támhle je,“ zamumlal Sam. „Pojďte.“

Mířili k páru, který stál vedle okraje chodníku. Žena byla malá, šedivá a bezvýrazná, ve vzorkovaných šatech koupených na dobírku a zaslaných poštou. Muž byl naopak vysoký, široký v ramenou, s vystupujícím břichem. Měl na sobě světlý seržový oblek a jeho červený masitý krk se vzpouzel proti sevření bílého límečku. Šedivějící vlasy se mu kroutily, stejně tak černé obočí.

„Počkejte chvíli šerife,“ zavolal Sam. „Rád bych s vámi mluvil.“

„Sam Loomis. Jak se vede?“ Šerif napřáhl širokou červenou ruku. „Mámo, tady Sama znáš?“

„Chtěl bych vám představit slečnu Craneovou. Je tady na návštěvě z Fort Worthu.“

„Rád vás poznávám. Řekněte, nejste vy ta, o který starej Sam neustále mluví? Ale nikdy neprozradil, že jste tak hezká…“

„Ta, kterou myslíte, je moje sestra,“ odpověděla Lila. „Kvůli ní jsme za vámi přišli.“

„Nemohli bychom zajít do vaší kanceláře?“ přerušil je Sam. „Tam bychom vám mohli celou situaci vysvětlit.“

„Jasně, proč ne.“ Jud Chambers se otočil ke své ženě. „Mámo, co kdybys vzala auto a jela domů? Přídu za chvíli, jen co tohlencto vyřídím.“

Ale nebyla to jen chvíle. Když se usadili v šerifově kanceláři, Sam všechno vypověděl. I bez přerušování by to trvalo dobrých dvacet minut, a šerif přerušoval neustále.

„Takže abych si to ujasnil,“ shrnul na závěr. „Ten chlápek, co za várna přišel, ten Arbogast, proč se nespojil se mnou?“

„Už jsem to vysvětlil, doufal, že se obejde bez zasahování zákona. Měl v úmyslu najít slečnu Craneovou a vrátit peníze, aniž by zostudil Loweryho agenturu.“

„Řek ste, že vám ukázal svoje doklady?“

„Ano,“ přikývla Lila. „Měl licenci oprávněného vyšetřovatele pojišťovny. Povedlo se mu vystopovat moji sestru až k tomu motelu. Proto máme obavy, protože se nevrátil, jak nám slíbil.“

„Ale v motelu nebyl, když ste tam přijel?“ Ten dotaz byl určen Samovi a on na něj odpověděl.

„Nebyl tam vůbec nikdo, šerife.“

„To je teda zatraceně divný. Vím, že je tam ten chlápek Bates, co to vede. Je tam pořád, sotvakdy odjede na pár hodin do města. Zkusili ste mu dneska ráno zavolat? Proč bych to neudělal teď?

Nejspíš se ukáže, že tvrdě spal, když ste tam byl minulou noc.“

Jeho velká červená ruka zvedla sluchátko.

„Neříkejte mu nic o penězích,“ řekl Sam. „Jen se ptejte po Arbogastovi, uvidíme, co vám řekne.“

Šerif Chambers přikývl. „Nechte to na mně,“ zabručel. „Vím co dělám.“

Vytočil číslo. Čekali.

„Haló… Batesi, to ste vy? Tady šerif Chambers, správně. Potřebuju menší informaci. Parta tady ve městě se pokouší najít chlápka ménem Arbogast, Milton Arbogast z Fort Worthu. Je to nějakej zvláštní vyšetřovatel, či co, pro společnost Parity Mutual.“

„On co? Ale, opravdu? Kdy to bylo? Rozumím. Co říkal? Ale to je v pořádku, můžete mi to říct, už o tom vím. Jo…

Cože? Jo jo. A pak odjel, co. Neříkal kam má namířeno? Hm, myslíte? Jasně. Né, to je všecko…Ne, není žádnej problém. Jen sem myslel, že by se tu moh‘ zastavit. Řekněte mi, když už spolu mluvíme, myslíte si, že se objeví později večer? V kolik většinou chodíte spát? Hm, rozumím.No, myslím, že mi to postačí. Díky za informaci, Batesi.“

Zavěsil a otočil se k nim.

„Vypadá to, že váš člověk jel do Chicaga,“ oznámil.

„Cože, do Chicaga?“

Šerif Chambers přikývl. „Přesně. Tam prej ta holka měla namířeno. Teda řeknu vám, ten váš přítel, ten Arbogast mi připadá docela mazanej.“

„Co tím myslíte? Co vám ten Bates povídal? Lila se naklonila dopředu.

„To samý, co vám Arbogast oznámil včera večer, když vám odtamtaď zavolal. Vaše sestra minulou sobotu v tom motelu byla, i když ne pod svým jménem. Říkala si Jane Wilsonová ze San Antonia. Prohodila, že přej je na cestě do Chicaga.“

„Tak to nemohla být Mary. V Chicagu nikoho nezná, v životě tam nebyla!“

„Podle Batese si Arbogast byl naprosto jistej, že je to ona.

Dokonce porovnával rukopis a její popis i auto, všechno souhlasilo. A nejen to, Bates říká, že když slyšel o Chicagu, vyletěl jako by hořelo.“

„Ale to je směšné! Ona má týdenní náskok – pokud tam vůbec jela, a stejně by ji v Chicagu v životě nenašel.“

„Možná věděl, kde ji hledat. Možná vám dvěma neřek všecko, co zjistil o vaší sestře a jejích plánech.“

„Co by ještě mohl vědět jiného, co my nevíme?“

„S těmahle chytrákama nikdá nevíte. Třeba měl nějakou představu o tom, co má vaše sestra v úmyslu. Kdyby se k ní dostal a měl v rukách ty peníze, možná by ani neměl zájem hlásit to svý společnosti.“

„Chcete nám snad říci, že Arbogast je podvodník?“

„Řikám jen, že štyrycet tisíc dolarů v hotovosti sou velký peníze a to, že se tu Arbogast už neukázal, znamená, že na něco přišel.“ Šerif pokýval hlavou. „Musel mít celou tu dobu něco za lubem, jak se mi zdá. Proč by se tady jinak nestavil a nepodíval se, jestli bych mohl nějak pomoci? Říkali ste, že už včera se odhlásil z hotelu.“

„Tak počkat šerife,“ zarazil ho Sam. „Děláte předčasné závěry. Nemáte žádná fakta kromě toho, co vám ten Bates nyní řekl do telefonu. Co jestli lhal?“

„Proč by to dělal? Jeho výpověď byla přesvědčivá. Řekl, že tam oba byli, to děvče i Arbogast.11

„A kde tedy byl minulou noc, když jsem tam přijel?“

„Šel si brzo lehnout, přesně jak sem řikal,“ odpověděl šerif. „Heleďte se, já toho Batese znám, je tak trochu divnej a ne zrovna dvakrát chytrej, aspoň mi tak dycky připadal. Ale určitě není ten typ, kterej by si hrál na chytráka. Zvlášť když vím, že ten váš přítel Arbogast lhal.“

„Lhal? A v čem?“

„Pověděli ste mi, co vám řekl, když minulou noc volal z motélu. No, a to byla ta bouda. Musel už přece vědět o tom Chicagu a chtěl vás udržet v tichosti, dokud nezíská nějakej náskok. Proto lhal.“

„Já tomu nerozumím, šerife. V čem přesně tedy lhal?“

„Nó, dyž říkal, že de nahoru promluvit s matkou Normana Batese. Norman Bates žádnou matku nemá.“

„Nemá?“

„Správně, nejmíň už dvacet let. Je mrtvá.“ Šerif přikývl. „Byl to pro tohle okolí pořádnej skandál – udivuje mě, že se na to nepamatujete, ale to ste byl eště dítě. Postavila ten motel s chlápkem ménem Joe Considine. Ona byla vdova, estli mi rozumíte, a povídalo se, že ona a Considine…“ Šerif utkvěl pohledem na Lile a pak mávnul rukou. „Každopádně, nikdy se nevzali. Něco se muselo zvrtnout, možná že ona byla moc na rodinu, možná že Considine měl ženu tam, odkaď přišel. No ale jedny noci si oba vzali strychnin. Taková běžná společná smrt, řeklo by se. Její syn, ten Norman Bates, je oba našel. Nejspíš to byl pro něj pěknej šok, esli se dobře pamatuju, pobyl si dokonce pár měsíců v nemocnici. Ani na pohřeb nešel, ale já jo. Proto sem si tak jistej, že je jeho matka mrtvá. Dočerta, dyť sem pomáhal nýst rakev!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Sam a Lila obědvali v hotelu.

Pro žádného z nich to nebyl příjemný oběd.

„Nemohu uvěřit, že by pan Arbogast odjel a neřekl nám ani půl slova,“ pronesla Lila a položila svůj šálek s kávou. „A také nemohu věřit tomu, že by Mary jela do Chicaga.“

„No, šerif Chambers tomu věří.“ Sam si povzdechl. „Musíte ale uznat, že nám Arbogast lhal o tom rozhovoru s Batesovou matkou.“

„Ano, to ano. Nedává to smysl. Ale na druhou stranu jej nedáváani ta historka o Chicagu. Arbogast nemohl vědět

Mary více než to, co jsme mu řekli my dva.“

Sam položil dezertní lžičku vedle misky s šerbetem. „Začínám se ptát sám sebe, co vůbec víme o Mary,“ poznamenal. „Jsme zasnoubeni. Vy jste s ní žila. Nikdo z nás by neuvěřil, že by byla schopná vzít ty peníze. A přece, není jiná možnost. Vzala je.“

„Ano.44 Lilin hlas zněl tiše. „Teď tomu už věřím. Vzala ty peníze, ale neudělala by to kvůli sobě. Snad vám tím chtěla pomoci, snad je hodlala přinést sem a zaplatit všechny dluhy.“

„Tak proč tedy nepřišla za mnou? Nic bych od ní nevzal,

kdybych nevěděl, že ty peníze jsou kradené. Ale jestliže ona tomu věřila, tak proč nepřišla?“

„Přišla. Přinejmenším se dostala až k motelu.“ Lila muchlala ubrousek pevně sevřený v dlani. „Přesně to jsem se pokoušela vysvětlit šerifovi. My víme, že se dostala až k motelu. To že Arbogast lhal ještě neznamená, že Bates nelhal taky. Proč tam šerif nezajede a nepřesvědčí se na vlastní oči, namísto telefonování?“

„Ne, jeho nemůžeme vinit za odmítnutí,“ odpověděl Sam. „Jak by v tom mohl úspěšně pokročit, na základě čeho, jakých důkazů? Co by vůbec měl hledat? Nemůžete se na lidi jen tak utrhovat. A kromě toho, v malých městech se to dělá jinak. Tady každý zná každého, nikdo nechce vyvolávat problémy nebo zbytečný rozruch. Slyšela jste, co říkal. Nemá žádný důvod Batese podezírat, zná ho celý život.“

„Ano, a já znám celý svůj život Mary. Ale jsou některé věci, z kterých bych ji také nikdy nevinila. Přiznal, že ten člověk je trochu podivín.“

„Nezašel tak daleko. Řekl jen, že je trochu samotář. A je to pochopitelné, když si představíte šok, který musel zažít, když jeho matka zemřela.“

„Jeho matka,“ Lila se zamračila. „To je jedna z věcí, která mi nejde z hlavy. Jestli chtěl Arbogast lhát, proč by lhal v něčem takovém?“

„Nevím. Snad to byla první věc, která…“

„Vlastně, jestliže opravdu plánoval útěk, proč by se obtěžoval s telefonováním? Nebylo by jednodušší odjeta vůbec nás neinformovat, že v motelu byl?“ Nechala ubrousek a hleděla na Sama. „Já – myslím, že mne něco napadlo.“

„A to?“

„Same, co přesně vám Arbogast do toho telefonu říkal? Myslím o tom, že promluví s Batesovou matkou?“

„Prý si jí všiml, když přijížděl, seděla u okna.“

„Možná že nelhal.“

„Musel. Paní Batesová je mrtvá, slyšela jste přece šerifa.“

„Možná že tím lhářem je Bates. Možná Arbogasta jen napadlo, že ta žena je Batesova matka, a když se o ní zmínil před ním, Bates řekl, že ano. Že je nemocná a že nemůže s nikým mluvit, ale Arbogast trval na svém. Takhle to řekl, že?“

„Jistě, ale stále nechápu…“

„Ne, vy ne, ale Arbogast ano. Vtip je v tom, že viděl někoho sedět u okna, když přijel, a možná ten někdo byla – Mary.“

„Lilo, vy si myslíte, že..

„Nevím, co si mám myslet, ale proč by ne? Stopa končí tam v motelu, pohřešují se dvě osoby, copak to nestačí? Nemělo by to stačit mně – Maryině sestře, aby šla za šerifem a žádala o zahájení vyšetřování?“

„Jdeme,“ zvedl se Sam.

Šerifa Chamberse zastihli doma, právě dojídal oběd. Přežvykoval párátko a naslouchal Lile.

„Nó nevím,“ zabručel. „Vy byste měla podepsat žalobu…“

„Podepíši cokoliv budete chtít, jen když tam půjdete a porozhlédnete se kolem.“

„Nemohlo by to počkat do zejtřka do rána? Chci říct, čekám na zprávu o tom bankovním přepadení a tak a…“

„Tak počkat,“ přerušil ho Sam. „Toto je vážná věc, šerife. Sestra této dívky je pohřešována více než týden, teď už to není jen otázka peněz. Podle všeho co víme, její život by mohl být v ohrožení, mohla by dokonce být…“

„Dobrá! Nemusíte mi říkat, jak mám dělat svou práci Same. Poďte, zajdem do úřadu, ať mi to podepíše. Ale jestli chcete slyšet můj názor, myslím, že zbytečně marníme čas. Norman Bates není žádnej vrah.“

To slovo se objevilo jako kterékoliv jiné – a odeznělo, ale ozvěna po něm setrvala. Sam ji slyšel, Lila ji slyšela. Byla s nimi, když jeli se šerifem na radnici, a zůstala, když Chambers odjel do motelu. Odmítl je vzít s sebou; řekl jim, aby čekali. A tak čekali v kanceláři, sami dva. Oni dva a to slovo.

Když se vrátil, bylo už pozdní odpoledne. Vstoupil sám a v jeho pohledu se zračilo zklamání i úleva, obojí rovným dílem.

„Jak sem řek,“ zahalasil, „planej poplach.“

„Co jste…“

„Brzděte, slečinko. Nechte mě se posadit a pak vám to po– vykládám. Jel sem rovnou tam a neměl žádný potíže. Bates byl v lese za domem, sbíral tam ňáký dříví. Ani sem nemusel ukazovat povolení – byl sladkej jako cukrkandl. Nechal mě, ať se porozhlídnu sám, dal mi dokonce klíče od motelu.“

„A udělal jste to?“

„Jasně že jo. Kouknul sem do každičkýho pokoje v motelu a prolez celej barák od půdy až po sklep. Nikde ani živáčka, vůbec nic. Nikdo tam není, jenom Bates. Celý ty roky tam žije sám.“

„A co ten pokoj nahoře?“

„Je tam vepředu ložnice, co patřila jeho matce, když eště žila. Vlastněji zanechal v původní podobě. Přej neví, co s ní, když má teď celej dům jen pro sebe. Asi je trošku vedle, ten Bates, ale kdo by nebyl, kdyby žil celý roky sám, tak jako on.“

„Ptal jste se ho na to, co mi řekl Arbogast?“ zamumlal Sam. „Jak viděl jeho matku, když přijel, a to všechno?“

„Jasně že jo, hned. Povídal, že je to lež. Arbogast se přej vůbec nezmínil, že by někoho viděl. Zpočátku sem na něj byl krápět tvrdej, schválně, abych měl jistotu, že nic nezamlčuje, ale ta jeho řeč dávala smysl. Taky sem se ho optal na tu věc s tím Chicagem a pořád věřím, že je to pravda.“

„Ale já tomu věřit nemohu. Proč by si Arbogast vymýšlel tak zbytečnou výmluvu, že promluví s Batesovou matkou?“

„To se budete muset zeptat jeho, až ho zaseje uvidíte,“ poznamenal šerif. „Možná viděl u toho okna sedět jejího ducha.“

„Jste si jist, že je jeho matka mrtvá?“

„Už sem vám řek, že sem byl na tom pohřbu. Viděl sem vzkaz, co tam nechala pro Batese, když se ona a ten amant Considine zabili. Co víc byste chtěla? Máme ji vyhrabat a ukázat vám ji?“ Chambers povzdechl. „Omlouvám se, slečno, nechtěl sem bejt nepříjemnej. Ale udělal sem šecko, co sem moh. Prohlíd sem dům, vaše sestra tam neni a Arbogast taky ne. Taky sem nenašel žádný stopy jejich aut a tak myslím, že odpověďje zcela prostá. Každopádně – udělal sem, co bylo v mejch silách.“

„Poraďte mi, co mám teď dělat?“

„Nó, spojte se s úřadem toho čmuchala Arbogasta a zjistěte, esli něco nevědí. Možná maj nějakou informaci o tom

Chicagu, ale pochybuju, že někoho seženete dřív, než zejtra ráno.“

„Asi máte pravdu.“ Lila vstala. „Tak tedy – děkuji vám za tu námahu. Promiňte, že jsme obtěžovali.“

„Od toho sem přece tady, že jo, Same?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

Šerif se postavil. „Vím, jak vám asi je, slečinko, přál bych si, abysem vám mohl víc pomoct, ale nemám nic, o co by se dalo opřít. Kdybyste měli nějaký opravdový důkazy, tak snad…“

„Chápeme,“ řekl Sam, „a oba oceňujeme vaši spolupráci.“ Obrátil se k Lile. „Půjdeme?“

„Koukněte se na tu záležitost s Chicagem,“ zavolal za nimi ten velký muž. „Zatím nashle!“

Byli na chodníku. Slunce v pozdním odpoledni házelo šikmé stíny. Jak tam tak stáli, černý hrot bajonetu veterána z Občanské války se lehce dotýkal Lilina krku.

„Nepůjdeme ke mně?“ navrhl Sam. Zavrtěla hlavou.

„Do hotelu?“

„Ne.“

„Tak kam tedy?“

„Nevím, jak vy, ale já jedu do toho motelu.“

Vzdorně zvedla obličej a ostrý stín jí sjel po krku. Na moment to vypadalo, jako by právě někdo usekl Lilinu hlavu.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Norman věděl, že přijdou, dokonce ještě dříve, než je uviděl přijíždět.

Nevěděl kdo to bude, kolik jich bude, ani to, jak budou vyhlížet, ale cítil, že přijdou.

Poznal to už té minulé noci, když ležel v posteli a slyšel toho cizince tlouct na dveře. Zůstal naprosto tichý, nepohnul se ani, aby vyhlédl z okna. Dokonce strčil hlavu pod přikrývky, zatímco čekal, až ten muž odejde. Konečně odešel. Ještě štěstí, že Matka je zavřená v tom sklepě. Štěstí pro něj, štěstí pro ni, štěstí pro cizince.

Ale dobře věděl, že toto není konec. A také že nebyl. Když dnes odpoledne zahlazoval stopy dole v močále, přijel šerif Chambers.

Normana docela vylekalo vidět šerifa po tolika letech. Měl ho velice dobře v paměti z časů té noční můry. Tak Norman smýšlel o Strýci Joe Considineovi, o tom jedu a vůbec o všem – byla to dlouhá, nekonečná noční můra od okamžiku, kdy poprvé zavolal šerifovi, až do chvíle, než bylo – po mnoha měsících, konečně všechno pryč. Bylo to pryč a jeho propustili z nemocnice a mohl se vrátit domů.

A když tedy spatřil šerifa Chamberse, bylo mu, jako by se ta noční můra vrátila. Ale lidem se přece noční můry vracejí, znovu a znovu. Pak ho ale napadlo něco důležitějšího, připomněl si, jak jej tehdy přelstil, když všechno bylo mnohem horší. Tentokrát by to mělo jít mnohem snadněji, jen musí zůstat klidný. A také to tak bylo.

Zodpověděl šerifovi všechny otázky, dal mu klíče a nechal jej samotného prohledat dům. Svým způsobem to bylo až směšné – nechat šerifa prohlížet dům a zůstat sám u močálu a zahlazovat stopy. Je to směšné, ovšem jen když Matka bude zticha. Kdyby si myslela, že ten dole ve sklepě je Norman, kdyby se ozvala nebo spustila nějaký hluk, to by pak nastal opravdový problém. Ale ona to neudělá. Vždyť ji upozornil a mimoto, šerif nehledá přece Matku. Ten si myslí, že je mrtvá a pohřbená.

Že ho ale tenkrát převezl! To tedy ano a povedlo se to i nyní, protože šerif se vrátil, nevšiml si vůbec ničeho. Kladl Normanovi jen další otázky o té holce, o Arbogastovi a cestě do Chicaga. Norman byl v pokušení si ještě něco navymýšlet – třeba, že se to děvče zmínilo, že se tam ubytuje v nějakém hotelu – ale když si to přebíral, pochopil, že by to nebylo moudré. Bylo lepší zůstat u toho, co si původně vymyslel a čemu šerif uvěřil. Než odjel, málem se mu omlouval.

Takže tohle by měl za sebou, ale Normanovi došlo, že toho bude víc. Šerif Chamberse zde neobjevil ze své vlastní iniciativy, nevedlo jej žádné vlastní tušení, nemohlo, protože o ničem nevěděl. Ten včerejší telefonát, to byla jen výstraha. Znamenalo to, že o tom detektivovi a té holce někdo ví. Ten někdo přiměl šerifa, aby zavolal. A ten někdo sem také poslal včerejší noci toho cizince, aby to tu očichal. Ten někdo sem šerifa vyslal. Další krok bude, že sem přijde on sám. Je to nevyhnutelné. Nevyhnutelné.

Když o tom Norman přemýšlel, jeho srdce se opět rozbušilo. Měl chuť vyvádět nesmysly – utéct pryč, jít dolů do sklepa a položit hlavu Matce do klína, jít do postele a zase si přetáhnout přikrývky přes hlavu. Ale nic z toho by nepomohlo. Nemohl utéci a opustit Matku, nemohl riskovat a vzít ji s sebou v jejím stavu. Nemohl k ní ani zajít pro útěchu nebo radu. Ještě minulý týden by to udělal, ale teď už jí nevěřil. Nedůvěřoval jí po tom všem, co se stalo. Ani přetahování pokrývek přes hlavu by nepomohlo.

Jestli sem opět přijdou, bude se tomu muset postavit. To je jediná rozumná možnost. Postavit se jim a držet se své výpovědi a nic se nestane.

Mezitím musí něco dělat s tím bušením srdce.

Seděl v kanceláři, byl sám. Alabama odtáhla brzo po ránu a Ilinois hned po obědě. Žádní noví hosté se neobjevili. Znova se začala kupit mračna, jestli se přižene bouřka, nemusí pro tento večer nikoho očekávat. Takže jedna sklenička mu neublíží, jestli opět uklidní jeho srdce.

V přihrádce pod pultem našel Norman láhev. Byla to druhá ze tří, které tam ukryl více než před měsícem. To není zás tak špatné, teprve druhá láhev. Vypití té první ho dostalo do všech těch problémů, ale podruhé se to už nestane. Ne teď, když si mohl být jistý, že je Matka bezpečně odklizená z cesty. Za chvíli, až se setmí, se jí postará o nějakou večeři. Snad by si dnes večer mohli promluvit. Teď ale potřebuje hlt whisky. Vlastně víc než jenom jeden. Ten první mu zrovna moc nepomohl, ale druhý už to zvládl. Cítil sé docela uvolněně. Docela uvolněně. Klidně by si mohl dát i třetí, kdyby chtěl.

A náhle zahlédl přijíždět to auto a ten doušek chtěl velice, velice moc.

Ničím se nelišilo od jiných, žádná cizí značka, ani nic takového, ale Norman okamžitě pochopil, že to jsou oni. Když jsi dostatečně senzitivní, můžeš ty vibrace cítit. Cítíš, jak ti tluče srdce, polykáš pití a sleduješ, jak vystupují z auta. Ten muž vyhlížel zcela obyčejně a Norman na chvíli zapochyboval, zda se nemýlil. Pak ale uviděl to děvče.Uviděl to děvče a znova nahnul láhev. Nahnul ji, aby se napil a zároveň aby dívce neviděl do tváře – protože to byla ona.

Vrátila se, vyšla z močálu!

Ne. Ne, nemohla. To nebyla odpověď, nemohla být. Podívej se na ni znovu, teď, ve světle. Její vlasy nemají stejnou barvu, tyhle jsou medově plavé, tamta byla trochu drobnější, ale tolik se sobě podobají, že by to mohly být sestry.Ano, ovšem. Určitě je to sestra. Tím se vše vysvětluje. Ta Jane Wilsonová, nebo jak se vlastně jmenovala, utekla s penězma. Pak se objevil ten detektiv a teď její sestra. To je odpověď. Věděl, co by Matka v tomto případě udělala, ale díkybohu už to nebude muset riskovat. Jediné, co musí udělat, je držet se své výpovědi a oni zas odjedou. Jen si pamatovat, že nikdo nemůže nic najít, nikdo nemůže nic prokázat. Teď, když ví, co může očekávat, se není čeho bát.

Alkohol pomohl. Pomohl, takže trpělivě čekal za pultem, až vejdou. Viděl, jak spolu venku rozmlouvají, ale netrápilo ho to. Viděl černé mraky, jak připlouvají ze západu, a ani to ho netrápilo. Viděl tmavé nebe a slunce, ovinuté svou nádherou. Slunce, ovinuté svou nádherou – vždyť to zní jako báseň, je básníkem, Norman se pousmál. Je ledasčím. Kdyby jen věděli…

Ale nevěděli a ani se nedozví, právě teď byl jen obtloustlý majitel motelu ve středních letech, který – když přišli – pomžikával a řekl: „Máte nějaké přání?“

Muž přistoupil k pultu. Norman se nahrbil k otázce a pak opět zamžikal, když ji muž nevyslovil. Místo toho řekl: „Chtěli bychom pokoj, prosím.“

Norman přikývl, neschopen odpovědi. Zmýlil se snad? Ale ne, teď přistoupila i dívka, byla to její sestra, nade vši pochybnost.

„Ano. Chtěli byste…“

„Ne, to nebude zapotřebí. Už se nemůžeme dočkat, až se převlékneme do čistých šatů.“

Byla to lež, šaty měla v pořádku. Ale Norman se přesto usmál.

„Jak si přejete. Dělá to deset dolarů, dvoulůžkový. Stačí jen podepsat a zaplatit…“

Přistrčil blíž knihu hostí. Muž na okamžik zaváhal, pak rychle naškrábl podpis. Norman měl letitou zkušenost ve čtení vzhůru nohama. Pan a paní Sam Wright, Independence, Montana.

Další lež. Wright! Hnusní, hloupí lháři! Myslí si, bůhvíjak nejsou chytří, když se tu objeví a zkouší na něj ty svoje triky. Ti se ale budou divit!

Dívka upřeně hleděla na knihu. Ne na to jméno, které muž právě zapsal, hleděla na jiné, na vrcholu stránky. Na jméno své sestry. Jane Wilson, ať už bylo její nebo ne.

Nevšimla si, že zaznamenal, jak stiskla mužovu paži.

„Dám vám Jedničku,“ pronesl Norman.

„Kde to je?“ zeptala se.

„Dole, až úplně na konci.“

„A co takhle Šestku?“

Šestka. Norman se rozpomněl. Zapsal číslo hned vedle podpisu, jako to vždycky dělá. Ovšem, Šestka je pokoj, který dal její sestře. Všimla si toho.

„Šestka je na tomto konci,“ řekl. „Ale tu byste asi nechtěli, je tam rozbitá klimatizace.“

„Oh, tu nebudeme potřebovat. Blíží se bouřka, za chvíli se ochladí.“ Lhářka. „A mimoto, šest je naše šťastné číslo, šestého tohoto měsíce jsme se vzali.“ Špinavá, hnusná lhářka.

Norman pokrčil rameny. „Dobře,“ řekl.

A bylo to dobře. Když o tom tak uvažuje, je to ještě lepší. Jestli tihle lháři chtějí hrát takovým způsobem, jestli nebudou klást žádné otázky, ale jen to tady očmuchávat, pak je Šestka ideální. Že by tam něco našli, z toho nemusí mít žádné obavy a navíc, bude je mít pěkně na očích. Ano, bude je mít pěkně na očích. To je ono!

Takže vzal klíč a doprovodil je k Šestce. Bylo to jen pár kroků, ale už se zvedal vítr a v padajícím soumraku se ochladilo. Odemkl dveře, zatímco muž donesl zavazadlo. Jednu směšnou malou tašku na celou tu cestu až z Independence. Ohavní, zkažení lháři.

Otevřel jim a oni vstoupili. „Budete ještě něco potřebovat?“ optal se. •

„Ne, všechno je v pořádku, děkujeme vám.“

Norman zavřel dveře, vrátil se do kanceláře a dal si další doušek. Gratulační. Bude to dokonce ještě snazší, než předpokládal. Bude to jednoduché jako facka.

Odsunul reprodukci na zdi a skrz prasklinu hleděl do koupelny Šestky.

Ovšem, nebyli tam, byli vedle v ložnici, slyšel je tam přecházet a čas od času pochytil tlumené úryvky jejich konverzace. Ti dva něco hledají. Co, to si nedovedl představit a podle toho, co zaslechl, ani oni to přesně nevěděli.

„…pomohlo, kdybychom věděli, co hledáme.“ Hlas toho chlapa.

A teď té holky. „…cokoliv stalo, musí být něco, co přehlédl. Jsem si tím jista. V policejních laboratořích, když o nich čteš… vždycky drobné stopy…“

Znovu hlas muže. „Ale my nejsme detektivové, stále si myslím… lépe by bylo s ním promluvit… rovinu, vyplašit ho, aby se přiznal..

Norman se ušklíbl. Jeho nevyplaší a taky nic nenajdou. Ten pokoj prohlédl pečlivě, odshora dolů. Nebylo tam ani nejmenší stopy po tom, co se stalo ani sebenepatrnější krvavá skvrna, ani nejmenší vlas.

Její hlas se teď přiblížil, „…rozumíš? Kdybychom tak mohli cokoliv najít, pak by se snad vystrašil a promluvil.“

Vcházela do koupelny, on ji následoval. „S jakýmkoliv důkazem bychom mohli rozhýbat toho šerifa. Místní policie určitě dělá takové laboratorní práce, že ano?“

On stál ve dveřích a sledoval ji, jak prohlíží umyvadlo.

„Podívej se, jak je všechno čisté! Říkám ti, že nejlepší bude si s ním promluvit, to je naše jediná šance.“

Ztratila se z Normanova zorného pole. Slyšel šustit závěs, nahlížela tedy do sprchy. Ta malá čubka! Je stejná jako její sestra, musí jít do sprchy! Tak ať. Vem ji čert!

„…ani stopa…“

Normanovi se chtělo hlasitě smát. Ovšem, že tam není ani stopa! Čekal, kdy vyjde ze sprchy, ale ona se neukazovala. Namísto toho uslyšel náhlý hluk.

„Co to tam děláš?“

Byl to ten muž, kdo položil otázku, ale Norman ji po něm zopakoval. Co to tam dělala?

„Trochu šmejdím tady za sprchou. Nikdy nevíš… Same. Podívej! Konečně jsem něco našla!“

Znovu stála před zrcadlem a svírala něco v ruce. Co jen to ta malá čubka našla?

„Same, to je náušnice. Jedna z Maryiných náušnic!“

„Jsi si jistá?“

Ale ne, to přece nemůže být její náušnice. Nemůže být.

„Samozřejmě, že je její, měla bych to vědět. Sama jsem jí je vloni darovala k narozeninám. V Dallasu má jeden klenotník takový mrňavý zakázkový krámek. Specializuje se na výrobu unikátů, víš. Tyhle náušnice jsem nechala udělat u něj. Mary si myslela, že je to ode mě extravagantní, ale milovala je!“

Zatímco ona mluvila, on si tu náušnici prohlížel zblízka pod světlem.

„Musela ji ztratit, když se sprchovala, zapadla pod sprchu. Jedině že by se přihodilo něco – Same, co se děje?“

„Lilo, obávám se, že se něco stalo. Vidíš tady to? Vypadá to jako uschlá krev.“

„Oh, ne!“

„Ano. Měla jsi pravdu, Lilo.“

Ta čubka. Všechny jsou to čubky, jen ji poslouchej!

„Same, musíme se dostat do toho domu. Musíme.“

„To je práce pro šerifa.“

„Neuvěří nám, ani kdybychom mu to tady ukázali. Řekl by, že upadla a udeřila se do hlavy, nebo něco podobného.“

„Možná že ano.“

„A ty tomu věříš Same?“

„Ne.“ Povzdechl. „Nevěřím. Ale pořád to nedokazuje, že Bates měl co dělat s čímkoliv, co se tady stalo. Je na šerifovi, aby zjistil víc.“

„Ale on nic zjišťovat nebude, vím, že ne. Musíme mít něco, co ho doopravdy přesvědčí, něco z toho domu. Myslím, že bychom tam mohli něco najít.“

„Ne. Je to příliš nebezpečné.“

„Tak najdeme Batese a ukážeme mu to. Třeba ho tím donutíme mluvit.“

„Ano, ale možná taky, že ne. Jestli do toho je zapleten, myslíš, že by se tak snadno zlomil a všechno přiznal? Nejrozumnější by bylo jít za šerifem, teď hned.“

„A co když nás Bates podezírá? Jestli nás uvidí odjíždět, mohl by utéct.“

„Nepodezírá nás, Lilo. Ale jestli tě to trápí, mohli bychom zavolat…“

„Telefon je v kanceláři. Slyšel by nás.“ Lila se odmlčela. „Poslouchej, Same. Nech mě jít za šerifem. Ty zůstaň tady a promluv si s Batesem.“

„Mám ho obvinit?“

„Rozhodně ne! Prostě tam jdi a hovoř s ním, dokud neodejdu. Řekni mu třeba, že musím do města, do obchodu. Namluv mu cokoliv, jen ať se nevyplaší. Pak snad získáme jistotu.“

„No…“

„Dej mi tu náušnici, Same.“

Hlasy zanikaly, jak se vraceli do ložnice; hlasy zanikaly, ale slova zůstávala. Takže on tady zůstane, zatímco ona půjde pro šerifa. Takhle to tedy bude. Není, čím by ji zastavil. Kdyby tady byla Matka, dokázala by ji zastavit. Zastavila by je oba. Ale Matka tady není, je zamknutá ve sklepě.

Ano, a jestli ta malá čubka ukáže šerifovi tu náušnici, on se vrátí a bude hledat Matku. Třebaže ji ve sklepě nenašel, mohl by mít podezření. Po dvacet let se mu o pravdě ani nesnilo, ale teď by mohlo. Mohl by udělat, čeho se Norman vždycky obával; mohl by zjistit, co se doopravdy stalo té noci, když zemřel Strejda Joe Considine.

Norman uslyšel další zvuky, jež přicházely od vedlejších dveří. Spěšně narovnal obraz a sáhl po láhvi, ale na pití mu nezbyl čas, už ne. Slyšel bouchnutí dveří, vycházeli ze Šestky; ona mířila k autu a on do kanceláře.

Otočil se k tomu muži, zajímalo ho, co řekne.

A ještě více jej zajímalo, co asi udělá šerif. Šerifa by mohlo napadnout jít na fairvelský hřbitov a otevřít matčin hrob.A kdyby ho otevřel, kdyby uviděl prázdnou rakev, pak by se dozvěděl opravdové tajemství.

Zjistil by, že Matka žije.

Bušení v Normanově srdci přehlušil rachot hromu, když ten muž otevřel a vstoupil.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Na moment Sam zadoufal, že burácení hromu ztlumí hluk auta startujícího na příjezdové cestě. Pak si ale všiml, že Bates stojí na konci pultu. Z této pozice mohl vidět celou příjezdovou cestu a čvrt míle nahoru po silnici, takže nemělo smyslu zamlčovat Lilin odjezd.

„Můžu na chvíli dovnitř?“ otázal se. „Manželka si potřebuje zajet do města. Zůstala bez cigaret.“

„Mívali jsme je tady v automatu,“ odpověděl Bates, „ale nebylo dost zájemců, a tak ho sundali.“ Zíral přes Samovo rameno do šera a Sam dobře věděl, že sleduje auto na silnici. „Škoda, že se musí táhnout celou tu cestu. Vypadá to, že za pár minut začne pořádný liják.“

„Prší tady hodně?“ Sam se posadil na opěradlo rozviklané pohovky.

„Docela ano.“ Bates neurčitě přikývl. „Máme tady všechno možné.“

Co myslel tou poznámkou? Sam na něj hleděl skrze slabé světlo.

Oči za tlouštíkovými brýlemi se zdály prázdné. Sam náhle zachytil zrazující závan alkoholu. V ten samý okamžik si povšiml láhve stojící na okraji přepážky. To byla tedy odpověď; Bates byl poněkud opilý. Dost na to, aby měl otupělý pohled, ale ne dost na to, aby to ovlivnilo jeho bdělost. Postřehl, že Sam hledí na láhev whisky.

„Nechcete se napít?“ zeptal se. „Právě jsem si chtěl trochu dát, než jste přišel.“

Sam zaváhal. „No…“

- „Najdu vám skleničku. Jedna by tu někde měla být.“ Sklonil se za pultem a pak se objevil se sklenicí v ruce. „Většinou

se s nima neobtěžuji, ale také většinou v práci nepiji. Ale proti tomu vlhku, co přijde, troška něčeho nezaškodí; zvláště jestli máte revmatismus jako já.“

Naplnil sklenku a postrčil ji dopředu. Sam se pro ni zvedl.

„Mimoto, v takovém dešti stejně žádní další zákazníci nepřijedou. Koukněte se, jak leje!“

Sam se otočil. Pršelo opravdu silně; na silnici nebylo vidět dál než jen na pár metrů. Také se rychle setmělo, ale Bates se neměl k tomu, aby rozsvítil.

„Jen do toho, vezměte si sklenku a posaďte se,“ řekl Bates.

„O mě se nestarejte, rád tady postávám.“

Sam se vrátil na pohovku. Mrkl na hodinky, Lila byla pryč už osm minut. I v takovém nečase bude ve Fairvale za míň než dvacet - pak deset, ne, řekněme patnáct, aby našla šerifa - a dalších dvacet minut na návrat. Stále to dělalo přes tři- čtvrtě hodiny. Dlouhá doba na zabití. O čem by měl asi tak mluvit? .

Sam pozvedl svou sklenku, Bates si přihnul z láhve; bylo slyšet, jak polyká.

„Člověk si tady někdy asi musí připadat osaměle,“ poznamenal Sam.

„Ano.“ Láhev zaduněla o pult. „Docela osaměle.“

„Ale předpokládám, že svým způsobem to může být zajímavé. Vsadil bych se, že na místě, jako je toto, potkáte všemožné typy lidí.“

„Přijíždějí a odjíždějí. Nestarám se o ně, po nějaké době si jich ani nevšimnete.“     

„Už jste tady dlouho?“

„Vedu tento motel už přes dvacet let. Žiji tu celý život.“

„A vedete to tady celé sám?“

„Přesně.“ Bates obešel přepážku s lahví v ruce. „Dovolte, doleji vám.“

„Opravdu bych neměl.“

„To vám nijak neublíží. Vaší paní to neřeknu.“ Bates se uchechtl. „A kromě toho, nerad piji sám.“

Nalil a stáhl se zpátky za pult.

Sam se naklonil. Mužův obličej byl jen šedivý flek v rostoucí tmě. Znovu zahřmělo, ale neblýsklo se a tady uvnitř se všechno zdálo poklidné a tiché.

Hledě na toho člověka a naslouchaje mu, začal Sam pociťovat lehké zahanbení. Zněl tak - tak zatraceně obyčejně! Bylo těžké si představit, že by do něčeho mohl být zapleten.

A do čeho to vlastně měl být zapleten, jestli vůbec byl? To Sam nevěděl. Mary ukradla nějaké peníze, strávila tady noc, ztratila náušnici ve sprše. Ale mohla se uhodit do hlavy, mohla se říznout do ucha, když ta náušnice spadla - a ano, také mohla jet do Chicaga; přesně tak, jak si to Arbogast a šerif mysleli. Popravdě řečeno, moc toho o ní nevěděl a svým způsobem mu její sestra připadala bližší. Milé děvče, ale příliš hrr, příliš impulzivní. Neustále dělá rychlé úsudky a ukvapená rozhodnutí; jako teď, když chtěla prohledat Batesův dům. Ještě dobře že jí to vymluvil. Jen ať přivede šerifa, ale možná, že dokonce i to byla chyba. Podle toho, jak se Bates choval, nevypadal na člověka, který by měl něco na svědomí.

Sam si uvědomil, že by měl něco říct. Nemůže tady jen tak dřepět.

„Máte pravdu,“ zamumlal. „Leje jako z konve.“

„Mám rád zvuk deště," odpověděl Bates. „Mám rád, když takhle prší, je to vzrušující."

„To mě ještě nikdy nenapadlo. Asi tady uvítáte trochu vzrušení."

„Nevím. Vždycky dostaneme, co nám patří."

„My? Mám dojem, že jste řekl, že tady žijete sám?"

„Řekl jsem, že vedu sám motel, ale patří nám oběma, mé matce a mně."

Sam se málem udusil whiskou. Spustil pěst, která pevně svírala sklenku. „Nevěděl jsem.

„Ovšem, že ne, jak byste mohl. Nikdo to neví, protože stále zůstává v domě. Musí tam být. Víte, většina lidí si mysí, že je mrtvá."

Hlas měl velice klidný. Sam nemohl vidět v příšeří Batesovu tvář, ale věděl, že je také klidná.

„Vlastně, bývá tady dost vzrušení. Jako před dvaceti lety, když Matka a Strejda Joe Considine vypili ten jed. Zavolal jsem šerifovi, ten přišel a našel je. Matka zanechala vzkaz, který všechno vysvětloval. Udělali pitvu, ale já u toho nebyl, byl jsem nemocný, velice nemocný, vzali mě do nemocnice. Byl jsem tam opravdu dlouhou dobu, vlastně příliš dlouho na to, abych mohl cokoliv udělat, když mě pustili. Ale dokázal jsem to.“

„Dokázal co?“ Bates neodpovídal, ale Sam slyšel polykání a pak žuchnutí láhve na pult.

„Nate,“ nabídl Bates, „naleji vám další.“

„Děkuji, ne.“

„Rozhodně ano.“ Obcházel přepážku a jeho objemný stín se nejasně rýsoval nad Samem. Sáhl po jeho sklence.

Sam ji odtáhl. „Nejdříve mi to dopovězte,“ vyhrkl.

Bates se zastavil. „Jistě. Přivedl jsem Matku s sebou zpátky domů. Bylo to vzrušující, víte, jít v noci na hřbitov a vykopat ten hrob. Byla v té rakvi za vřená tak dlouho, že jsem si v první chvíli pomyslel, že je doopravdy mrtvá. Ale nebyla, samozřejmě. Nemohla být, jinak by nebyla schopná se mnou mluvit po celou tu dobu, kterou jsem strávil v nemocnici. Byl to jenom hypnotický stav; to, čemu říkáme pozastavené životní funkce. Já věděl, jak ji oživit. Víte,jsouzpůsoby, i když někteří lidé to nazývají kouzlem. Kouzlo - to je jen slovo, víte? Úplný nesmysl. Není to tak dávno, co lidé říkali, že elektřina je kouzlo. V podstatě je to síla, která se dá využít, pokud znáte tajemství. Život je také síla, vitální, můžete jej - stejně jako elektřinu - vypínat a zapínat, vypínat a zapínat. Vypnul jsem jej, a věděl, jak ho znovu zapnout, rozumíte mi?“

„Ano, to je velmi zajímavé.“

„Myslel jsem si, že by vás to mohlo zaujmout. Vás i tu mladou dámu. To není doopravdy vaše žena, že ne?“

„Vidíte, vím víc, než si myslíte. Dokonce toho vím více nežli vy.“

„Pane Batesi, jste si jistý, že jste v pořádku? Chci říct...“

„Vím, co chcete říct. Myslíte, že jsem opilý, že? Možná, ale nebyl jsem, když jste přišli. Nebyl jsem opilý, když jste našli tu náušnici a ta mladá dáma se vydala za šerifem.“

„Já...“

„Jen seďte, uklidněte se. Já přece nejsem neklidný, že ne? A byl bych, kdyby cokoliv bylo špatně. Ale všechno je v pořádku. Myslíte, že bych vám to celé tady vykládal, kdyby něco nebylo v pořádku?“ Tlustý muž se odmlčel. „Ne, čekal jsem, dokud jsem ji neviděl odjíždět. Čekal jsem, dokud jsem ji neviděl zastavit.“

„Ona zastavila?“ Sam se pokoušel rozeznat ve tmě jeho obličej, ale mohl pouze slyšet jeho hlas.

„Ano. To jste nevěděl, že ne? Myslel jste si, že jela za šerifem, jak jste jí řekl. Jenomže je to svéhlavé děvče. Pamatujete si, co měla v úmyslu? Chtěla se podívat do domu. A taky to udělala, teď je tam.“

„Chci odejít...“

„Ovšem, já vám nebráním. Jen jsem doufal, že bychom si dali další sklenku, než vám dopovím to o své Matce. Myslel jsem, že už kvůli té holce byste to rád slyšel. Ted se už nejspíš setkala s Matkou.“

„Uhni mi z cesty!“ Sam se hbitě zvedl a ten rozmazaný stín ustoupil.

„Takže už nechcete další skleničku?“ Batesův hlas nevrle zaskřípal za jeho ramenem.

„No dobrá, jak si přej...“

Konec věty zanikl v burácení hromu a i ten se vzápětí zcela vytratil; Samovi jako by explodovala lebka, ale byla to jen mrštěná láhev whisky. A potom hlas, hrom, exploze i samotný Sam zmizeli v tmavé noci.

Pořád ještě byla noc, ale někdo s ním třásl, třásl a třásl; vytřásl ho z té noci do pokoje, v němž zářilo světlo, mučilo jeho oči a nutilo jej mrkat. Sam cítil, jak ho zvedají něčí ruce, na okamžik byl přesvědčen, že mu upadne hlava. Pak zůstalo jen bušení, mohl trochu pootevřít oči a spatřit šerifa Chamberse.

Sam seděl na podlaze vedle pohovky, šerif na něj shlížel shora. Sam pootevřel ústa.

„Díky bohu," hlesl. „Takže to s tou Lilou byla lež. Přece jen jela za vámi.“

Zdálo se, že ho šerif neposlouchá. „Zavolali mi asi před půl hodinou z hotelu. Pokoušeli se najít vašeho přítele Arbogasta. Zdá se, že se z hotelu odhlásil, ale nevzal si svoje zavazadla. V sobotu ráno je ponechal v recepci; řekl, že se pro ně vrátí, ale už se neukázal. Když jsem si to promyslel, zkoušel jsem vám volat. Něco mi říkalo, že byste se sem mohli vypravit na vlastní pěst - štěstí, že jsem jel hned za vámi."

„Takže jste s Lilou ještě nemluvil?" Sam se pokusil zvednout, hlava mu při tom třeštila.

„Jen pomalu." Šerif Chambers jej postrčil zpátky. „Ne, ji sem teda neviděl. Počkejte.

Ale tentokrát už to Sam dokázal. Stál na nohou a kýval se, aby udržel rovnováhu.

„Co se tu sakra dělo," vrčel šerif. „Kde je Bates?"

„Určitě šel nahoru do domu, když mě praštil," řekl mu Sam. „Jsou teď tam - on a jeho matka."

„Ale ona je mrtvá..."

„Ne, není," zamumlal Sam. „Je živá a teď jsou oba v tom domě nahoře s Lilou!"      *

„Poďte." Velký muž si razil cestu deštěm. Sam ho následoval, drápal se po kluzké stezce a funěl, jak stoupali po schodovitém svahu nahoru k domu.

„Ste si jistej?" zavolal Chambers přes rameno. „Je tam všude tma!"

„Jsem si naprosto jist," zasípal Sam, ale nemusel plýtvat dechem.

Náhle a ostře zahřmělo; ten druhý zvuk byl sice slabší a pronikavější, ale přesto jej oba uslyšeli a oba rozpoznali. Lila křičela.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Jen chvíli předtím, než se rozpršelo, vystoupala Lila po schodech a dostala se na verandu. Dům tu stál už věky, jeho šedivý zevnějšek byl v záblescích přicházející bouře více než ošklivý. Prkna verandy jí skřípala pod nohama a bylo slyšet jak nahoře bouchá vítr okenicemi.

Se vztekem zatloukla na dveře, ale odpověd ani nečekala. Už od nikoho neočekávala nic.

Pravda byla, že nikoho jiného to doopravdy nepálilo. Na Mary jim vůbec nezáleželo, žádnému z nich. Pan Lowery chtěl zpět své peníze a Arbogast jenom dělal svou práci, když se je pokoušel najít. A co se týče šerifa, zajímalo ho jedině, jak se vyhnout potížím. Ale ze všeho nejvíc ji zarmoutila Samova reakce.

Lila znovu zatloukla; dům zasténal dutou ozvěnou, ale ta se utopila v dešti. Nenamáhala se naslouchat pozorněji.

Dobře, byla naštvaná, to uznává, ale jak by taky nebyla?! Celý týden poslouchala jenom: pomalu, upokojte se, buďte trpělivá. Kdyby bylo po jejich, trčela by teď ještě dole ve Fort Worthu a sem by se vůbec nedostala. Ale počítala s tím, že aspoň Sam jí pomůže.

Měla to vědět. Vypadal sice docela mile, svým způsobem až přitažlivě, ale přece jen měl tu pomalou, opatrnou konzervativní maloměšťáckou mentalitu. On a šerif se k sobě náramně hodili! Nic neriskuj, to bylo vše, na co se zmohli.

Ale ona taková není, aspoň ne poté, co našla tu náušnici. Jak jen mohl Sam pokrčit rameny a říct jí, ať zajede za šerifem? Proč jednoduše nepopadl Batese a nevymlátil z něj pravdu? Ona by to rozhodně udělala, kdyby byla chlap. Jedno bylo ale jisté; už nechce být závislá na jiných – na těch, kterým na tom nezáleželo, kteří se chtěli jen vyhnout problémům. Nevěřila, že by Sam nastavoval vlastní krk, a už vůbec nevěřila šerifovi.

Kdyby neměla takový vztek, nedělala by, co teď dělá, ale měla plné zuby jejich opatrnosti, jejich teorií. Občas nadejde chvíle, kdy musíš přestat uvažovat, kdy se musíš opřít o své city. Byl to čistý cit – přesněji frustrace – která ji hnala v zoufalé touze nepřestávat, dokud nenašla Maryinu náušnici. A něco se najde i v domě. Musí se najít. Nebude už tak pošetilá, musí si udržet jasnou hlavu, postará se o to sama. Pak zbude ještě dost času, aby se o to šerif a Sam postarali.

Jen pomyšlení na jejich samolibost ji donutilo opět zacloumat klikou. K ničemu to není. Dům je prázdný, tím si byla jistá.

Chtěla dovnitř, v tom byl ten problém.

Zašmátrala v kabelce. Všechny ty únavné, otřepané vtipy o dámských kabelkách, které jsou skladištěm všeho – tohle vtipkování bylo vlastní balíkům, jako je Sam nebo šerif. Pilníček na nehty? Ne, ten jí nepomůže. Ale teď si vzpomíná; vždyť má s sebou univerzální klíč! Mohl by být v té kapsičce na drobné, kterou nikdy nepoužívá, ano, tady je!

Paklíč – kdoví, proč se mu tak říká. Ale co na tom, nebude teď řešit otázky filologie. Jen aby to fungovalo.

Strčila ho do zámku a lehce pootočila. Zámek odolával, zkusila to tedy opačným směrem. Klíč skoro odpovídal, ale bylo tu něco…

Rozzuřila se a to opět pomohlo. Prudce jej otočila, křehce to cvaklo a rukojeť se odlomila, ale zámek povolil. Vzala za kliku a dveře Se daly do pohybu. Byly otevřené.

Lila se ocitla v hale. V domě byla ještě větší tma než předtím na verandě. Měl by tu být někde vypínač, snad podél zdi.

Nahmatala jej a rozsvítila. Holá žárovka nad její hlavou vydávala mdlou, nezdravou záři na pozadí odloupnutých a potrhaných tapet. Co to má být za vzorek – snad hroznové víno nebo fialky? Ohavnost! Jako před sto lety.

Rychlý pohled do salónu ji jen utvrdil v jejím názoru. Lila se ani nenamáhala tam vstoupit, pokoje v tomto patře můžou počkat. Arbogast mluvil o tom, že kdosi vyhlížel z okna v prvním patře; tím tedy začne.

Schodiště nemělo žádné osvětlení, Lila po něm stoupala velmi pomalu, šátrajíc po zábradlí. Když dosáhla odpočívadla, zahřmělo. Zdálo se jí, že se celý dům otřásl stejně tak jako ona. Pokusila se o uvolnění. Nechtěla se tolik leknout, přišlo to samo. Ovšem, v takovém opuštěném domě se přece není čeho bát. Tady v horní hale už může rozsvítit. Halu vytapetovali zelenými pruhy; jestliže ji nevystrašilo toto, pak už nic. Příšerné!

Byly tu troje dveře – mohla si vybrat. První vedly do koupelny. Lila ještě nikdy něco takového nespatřila, snad jen v muzeu – ne, opravila se, v muzeích přece nevystavují koupelny. Ale tuto by rozhodně měli. Vana stojí na nožičkách; vodovodní trubky pod umyvadlem a záchodovou mísou vedou po povrchu a z vysokého stropu visí nad záchodem kovový řetěz na splachování. Nad umyvadlem popraskané a flekaté zrcadlo, žádná toaletní skříňka. Jenom velká almara plná ručníků a ložního prádla. Chvatně prohlédla police; jejich obsah jí neřekl nic, snad jen že Bates poslal prádlo do čistírny. Důkladně srovnaná a vyžehlená prostěradla byla dokonalost sama.

Další dveře. Lila otevřela a rozsvítila světlo. Opět holá a slabá žárovka, ale postačila prozradit, čí je tenhle pokoj. Batesova ložnice – neobyčejně malá, velice stísněná, s krátkým lůžkem vhodným spíše pro dítě než dospělého muže. Zřejmě tady spával od dětství. Postel byla neustlaná, vykazovala stopy nedávného použití. V rohu vedle skříně stál prádelník – jedna z těch starožitných hrůz z tmavého dubu a s rezavým kováním na šuplatech. Prohledala jej; ani v nejmenším si nelámaly hlavu se špatným svědomím. Vrchní zásuvka obsahovala kravaty – široké a staromódní a kapesníky – většinou ušpiněné. Našla také sponu na kravaty, snad ještě

v původním balení. Druhá zásuvka byla plná triček a třetí ponožek a spodního prádla. Poslední šuple bylo nacpáno hromadou bílého šatstva, v kterém nakonec – a skoro s nevírou – rozpoznala noční košili. Ten chlap snad nosí i noční čepeček. Vážně, celý ten dům patřil do muzea!

Překvapovalo ji, že nikde nevidí žádné osobní maličkosti, papíry nebo obrázky. Snad je má v tom pultu dole v motelu. Ano, nejspíš to bude tak.

Lila obrátila svoji pozornost na fotografie visící na zdi. Byly dvě. První ukazovala malého chlapce na poníkovi a druhá totéž dítě, stojící s pěti děvčaty před venkovskou školou. Chvilku jí trvalo, než v tom mládenci poznala Normana Batese. Jako dítě byl docela hubený.

Zbyla už jen skříň a v rohu dvě velké police na knihy. Skříň zvládla velice rychle; visely tam dva obleky, bunda, svrchník a pár špinavých, barvou pocákaných kalhot. V kapsách nenašla nic. Dva páry bot a papuče na podlaze doplňovaly inventář.

Takže police s knihami.

Lila se nejdříve s rozpaky zarazila a zmateně zírala na obsah Batesovy knihovny, který si velice protiřečil. Nový model vesmíru, Rozšiřování vědomí, Carodějnické kulty v Západní Evropě, Dimenze a bytí. Toto nebyly knihy malého chlapce a stejně tak se nehodily do domu majitele venkovského motelu. Pohledem přelétla police. Parapsychologie, okultismus, theosofie. Překlady Labas, Justine. A úplně na dně neoznačená kolekce bezejmenných svazků v ubohých vazbách. Lila namátkou vytáhla a otevřela jeden z nich. Ilustrace, která z něj vyklouzla, byla takřka patologická pornografie.

Spěšně vrátila knihu zpět a napřímila se. Když tak učinila, počáteční šok ze znechucení ustoupil a dostavila se další, ještě silnější reakce. Něco tady je, musí být. To, co se nedalo přečíst v Batesově nudném, tlustém obličeji, bylo až příliš zřetelně poznat v jeho knihovně.

Zamračená se vrátila do haly. Déšť pronikavě bubnoval na střechu. Znovu prudce zahřmělo, když otevřela tmavé táflované dveře do třetího pokoje. Na moment se zastavila; hleděla do šera a vdechovala zatuchlý puch zvětralého parfému a – čeho?

Otočila vypínačem u dveří a zalapala po dechu.

Toto je ta přední ložnice, o tom není pochyb. Šerif říkal něco v tom smyslu, že tady Bates nic nezměnil od chvíle, kdy jeho matka zemřela. Ale tohle by tedy nečekala.

Lila nebyla připravena tělesně vstoupit do jiné éry. A přece se tak stalo, ocitla se zpátky ve světě, který zmizel dávno předtím, než se ona narodila.

Dekorace této ložnice vyšla z módy dlouho před smrtí Normanovy matky. Byl to pokoj, o kterém si myslela, že neexistuje už aspoň padesát let; pokoj patřící do světa pozlacených bicích hodin, figurek z drážďanského porcelánu, voňavých jehelníčků, tureckých koberců, střapcových drapérií, toaletek s ozdobným povrchem a postelí s nebesy; pokoj houpacích křesel, čínských porcelánových koček, ručně vyšívaných přehozů a přezdobených křesel pokrytých krajkovými dečkami.

A stále ještě žil.

To způsobilo Lilin pocit, jako by se pohybovala v čase a prostoru. V přízemí byly zbytky minulosti zpustošeny rozkladem a nahoře jen samá ošumělost a zanedbanost, ale tento pokoj byl uspořádaný, ucelený, soudržný; živoucí a funkční bytost, doplňující sebe sama, panensky čistá, prachem neposkvrněná a dokonale vyvážená. A přece, až na tu vůni, nepůsobil dojmem muzejního exponátu. Zařízen před více než půl stoletím, neobývaný a nedotčený od smrti své držitelky – před dvaceti lety – ještě stále to byl pokoj žijící osoby. Pokoj, ve kterém ještě včera seděla žena a vyhlížela z okna…

Přízraky neexistují, řekla si Lila a hned se zamračila, že ji něco takového vůbec napadlo. A přece, v této ložnici byla cítit čísi hmatatelná přítomnost.

Otočila se ke skříni. Kabáty a šaty visely v úhledném zákrytu, třebaže některé z nich byly prověšené a zmačkané nedostatkem pravidelné péče. Našly se zde krátké sukně staré pětadvacet let; na hořejší polici ležely zdobené klobouky, šátky, několik šálů pro starší ženu z venkovského prostředí. V zadní části byl velký prázdný prostor pro ukládání zavazadel. A nic víc.

Lila se pustila do prohlídky prádelníku a toaletky, pak i postele. Ručně vyšívaný přehoz byl překrásný; napřáhla ruku, aby se dotkla látky, ale rychle ji stáhla zpět.

Ten přehoz byl pečlivě zastrčen pod matraci a po stranách visel v dokonalých záhybech, ale jeho povrch vypadal pokrčeně.

Zastrčili ho, to ano, jenže chvatně a ledabyle, takže cíp dvojitého polštáře vykukoval; takhle vyhlíží lůžko, když se upravuje ve spěchu…

Lila strhla přehoz a stáhla přikrývky. Prostěradla byla špinavě šedá, posetá malými hnědými skvrnami, a postel samotná i s polštářem nesla slabý, ale neomylný otisk svého nynějšího uživatele. Skoro bylo možno sledovat obrys těla, vrytý do spodního prostěradla. Ty největší narezlé fleky ležely v hluboké prohlubenině na polštáři.

Přízraky neexistují, musela si zopakovat Lila. V této místnosti se bydlí. Bates tady nespával, jeho vlastní postel tomu byla dostatečným důkazem. Přesto, někdo tady spal, někdo se díval z okna. A jestliže to byla Mary, kde je teď?

Mohla prošmejdit zbytek ložnice, prošátrat zásuvky, prohledat přízemí, ale to v tomto okamžiku nebylo důležité. Nejdříve musí vykonat něco jiného, ale nemohla si vzpomenout, co. Kde je teď Mary?

Vtom se jí rozjasnilo.

O čem to Chambers mluvil? Že našel Normana Batese v lese za domem, jak sbíral dříví?

Dříví do kamen. Ano. To je ono. Do kamen ve sklepě…

Otočila se a utíkala dolů po schodech. Hlavní dveře byly otevřené, vítr dul dovnitř. Teď věděla, co ji tak štvalo od chvíle, kdy našla tu náušnici. Zuřila, protože se bála, a ten vztek jí pomáhal zahánět strach. Strach z toho, co se stalo Mary, o čem věděla, že se stalo Mary dole ve sklepě. Nebála se kvůli sobě, ale kvůli ní. Držel ji tady celý týden, možná ji mučil, možná jí dělal to, co ten muž v té hnusné knize, týral ji, dokud se nedozvěděl o penězích a pak…

Sklep. Musí najít sklep.

Lila si poslepu hmatala cestu přízemní halou do kuchyně. Našla vypínač. Vyděsila se, když spatřila na polici před sebou malého chlupatého tvora připraveného ke skoku, ale byla to jen vycpaná veverka. Její knoflíková očka vyhlížela v odlesku světla idiotsky živě.

Schody suterénu měla přímo před sebou. Hmatala po zdi, dokud nezavadila o další vypínač. Pod nohama se jí rozsvítilo chabá, váhavá záře v tmavých hlubinách. Burácení hromu bylo kontrapunktem klapotu jejích podpatků.

Holá žárovka na drátě visela přímo nad kamny. Byla to velká kamna s těžkými železnými dveřmi. Lila tam stála a upřeně na ně zírala. Třásla se, mohla si to přiznat, teď si mohla přiznat cokoliv. Byla blázen, když se sem vypravila sama, blázen, že učinila, co učinila, a blázen, že dělá to, co teď dělá. Ale muselo to být, kvůli Mary. Musela otevřít dvířka kamen a pohlédnout na to, o čem byla přesvědčená, že tam bude. Bože, co jestli oheň ještě stále hoří, co jestli…

Ale dvířka studila. Nebylo tepla z kamen, nebylo tepla z tmavého prostoru za dvířky. Naklonila se a zírala, ale neodvážila se použít pohrabáč. Žádný popel, žádný pach spáleniny, vůbec nic. Jestli nejsou ta kamna právě vyčištěná, tak nebyla použita od minulého jara.

Odvrátila se. Spatřila staré prádelní necky a za nimi u zdi stůl a židli. Hromadily se tam láhve, řezbářské nářadí a sbírka nožů a jehel. Některé z nožů byly podivně zahnuté a několik jehel bylo připevněno na stříkačky. Za tím vším se kupila změť špalků, tlustého drátu a velké beztvaré hromady bílé hmoty, kterou nemohla hned určit. Jeden kus té hmoty jí připomínal sádru, kterou měla jako dítě, tenkrát, když si zlomila nohu. Lila přistoupila blíže ke stolu a okukovala nože v rozpačitém soustředění.

Náhle zaslechla zvuk. Nejdřív si pomyslela, že to je hrom, ale pak se jí přímo nad hlavou ozvalo praskání – a konečně jí to došlo.

Někdo přišel. Krade se po špičkách halou. Že by Sam? Přišel za ní? Tak proč na ni nezavolá jménem?

A proč zavírá ty dveře do sklepa?

Dveře se zabouchly. Teď. Slyšela ostré cvaknutí zámku a kroky mířící zpátky do haly. Ten vetřelec jde určitě nahoru do patra.

Byla zamčená ve sklepě. Není úniku. Každý, kdo by se objevil na schodech, měl ten sklep před sebou jak na dlani. A někdo se určitě brzy objeví. Věděla to.

Kdyby se tak aspoň na chvíli bylo kam skrýt. Pak by každý musel sejít až dolů a ona by měla možnost doběhnout ke schodům.

Nejlepší místo by bylo pod samotným schodištěm, kdyby se mohla zamaskovat nějakým papírem nebo kobercem…

Vtom si všimla přikrývky visící na protější zdi. Byla to stará, rozedraná indiánská deka. Škubla s ní a zteřelá látka se utrhla z hřebíků, na kterých držela. Spadla se zdi. Objevily se dveře.

Dveře. Ta přikrývka je úplně schovala, ale musela tam být ještě další místnost; nejspíš staromódní ovocný sklep. Ideální místo kam se schovat a čekat.

A čekat nebude muset nijak dlouho. Slyšela ty slabé, vzdálené kroky; vracely se do haly a směřovaly do kuchyně.

Lila otevřela dveře ovocného sklípku. V ten samý moment zakřičela.

Zakřičela, když tam spatřila ležet tu starou ženu, šedovlasou a vyzáblou. Její hnědá, vrásčitá tvář se na ni šklebila v obscénním úsměšku na uvítanou.

„Paní Batesová!“ vydechla Lila. 

„Ano.“

Ale hlas nevydávaly ty staré čelisti. Snesl se ze schodů.

Lila se prudce obrátila a civěla na tlustou, beztvarou postavu, skrytou v těsně obepnutých šatech, které byly násilně staženy, aby zakryly spodní část oděvu. Zírala na rubáš a na bílý zmalovaný obličej šklebící se pod ním. Křiklavě rudé rty se roztahovaly do křečovité grimasy.

‚Já jsem Norma Batesová, „ ozval se vysoký pronikavý hlas. A objevila se ruka, ruka svírající nůž, a nohy cupitaly dolů po schodech a jiné nohy se rozběhly a Lila vykřikla v momentě, kdy do sklepa sbíhal Sam. Nůž se zvedl rychle jako smrt. Sam popadl a zkroutil tu ruku, která ho držela, a tlačil ji dozadu, dokud nůž nezařinčel na podlaze.

Lila zavřela ústa, ale křik neustával. Byl to šílený jekot hysterické ženy a tryskal z hrdla Normana Batese.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Trvalo to skoro týden, než se jim podařilo vytáhnout auta a těla z močálu. Místní silniční údržba musela použít říční rypadlo a kladkostroj, ale nakonec se to podařilo. Našli i peníze v přihrádce na rukavice. Zvláštní, nebyla na nich ani špetka bahna, ani ta nejmenší.

Někdy tou dobou byl v Oklahomě chycen zloděj z fultonské banky, ale tato historka nezabrala ve fultonském Weekly Herald ani celý sloupek. Takřka celá první strana patřila Batesově případu. Tiskové agentury a United Press to okamžitě přejaly a dokonce i televizní vysílání věnovalo této cause značnou pozornost. Některé titulky uváděly příměr s Gainovou aférou ze severu starou několik let. Nad „Domem hrůzy“ se značně zapotili, vyskytla se i tvrzení, že Bates vraždil návštěvníky motelu už celé roky. Ozývalo se volání po kompletním šetření všech případů zmizelých osob v celém kraji za poslední dvě desetiletí a trvalo se i na vysušení močálu, který snad skrýval další oběti.

Ale ovšem, novináři nepatřili k těm, kdo by museli hradit náklady takového projektu.

Šerif Chambers poskytl několik interview, některá z nich byla vytištěna v celém svém rozsahu – dvě dokonce s fotografiemi. Slíbil důkladné prošetření všech aspektů tohoto případu. Veřejný žalobce volal po urychleném procesu (blížily se říjnové volby) a ani v nejmenším neprotiřečil fámám, které usvědčovaly Normana Batese z kanibalismu, satanismu, incestu a nekrofilie.

Žalobce samozřejmě s Batesem, jež byl teď na pozorování ve Státní nemocnici, nikdy nehovořil. Stejně tak šiřitelé těch fám, ale to je nezastavilo. A ještě během onoho týdne se ukázalo, že prakticky celá populace Fairvale – nemluvě o celé jižní části okresu – osobně znala Normana Batese. Někteří s ním „chodili do školy, když byl ještě dítě“ a už tehdy si všichni „povšimli jeho podivného chování“. Několik jich „ho vidělo kolem toho jeho motelu“ a všichni dosvědčovali, „že ho vždy podezírali“. Dále byli tací, kteří si pamatovali jeho matku a Joe Considinea a kteří tvrdili, že „věděli, že tady něco nehraje, když ti dva spáchali sebevraždu takovým způsobem“. Ale samozřejmě, že tyto příšerné lahůdky staré pětadvacet let působily – vzhledem k současným objevům – poněkud vyčpěle.

Motel zavřeli – což byla svým způsobem škoda. Zástup morbidních milovníků kuriosit, kteří jej vyhledávali, neměl konce. Velké procento z nich si toužilo pronajmout pokoj, což bylo pochopitelné, a drobné zdražení by vynahradilo ztrátu na ručnících, které by byly nepochybně zabaveny jako suvenýry pro zvláštní příležitosti. Ale motel i celý pozemek střežila policie.

Dokonce i Bob Summerfield mohl vykázat viditelný vzestup prodeje v železářství. Každý chtěl mluvit se Samem, přirozeně, ale ten strávil část týdne ve Fort Worthu s Lilou a pak odjel do Státní nemocnice, kde tři lékaři vyšetřovali Normana Batese. Ale trvalo to ještě deset dní, než konečně obdržel závěrečné prohlášení od dr. Nicholase Steinera, který oficiálně vedl lékařské vyšetření.

Sam seznámil Lilu, která přijela z Fort Worthu, s výsledkem tohoto rozhovoru následující víkend. Byl očividně velice nesdílný, ale ona trvala na všech detailech.

„Co se všechno stalo, se pravděpodobně nedozvíme nikdy, řekl jí.

„A chceme-li znát důvody, sám doktor Steiner mi řekl, že to jsou pouhé odborné dohady. Nejdříve drželi Batese pod silnými sedativy, ale ani poté ho nemohli přimět, aby promluvil. Steiner prohlásil, že se mu přiblížil víc, než kdokoliv jiný, ale několik posledních dní byl velice zmaten. Mnohé z toho, co mi vyprávěl o ztrátách paměti a traumatech, je nad moje chápání.

Ale tolik zjistil, že to všechno začalo už v Batesově dětství, dlouho před smrtí jeho matky. Byli si samozřejmě velice blízcí a ona byla pravděpodobně velice dominantní. Jestli v jejich vztahu bylo i něco jiného, to doktor neví. Má však podezření, že Norman byl tajný transvestita dávno před tím, než zemřela. Víš co znamená transvestita, že ano?“

Lila přikývla. „Osoba, která se obléká do šatů opačného pohlaví, ne?“

„No, podle Steinerova vysvětlení je v tom mnohem víc. Transvestité nemusí být nutně homosexuální, ale silně se ztotožňují s představiteli druhého pohlaví. Částečně chtěl Norman být jako jeho matka a částečně si přál, aby se ona stala součástí jeho.“

Sam si zapálil cigaretu. „Vynechám některé informace o jeho školních letech a o odmítnutí armádou. Bylo mu už víc než devatenáct, když si matka uvědomila, že Norman nebude nikdy schopen samostatného života. Možná, že mu neustále bránila v jeho dospívání; vlastně se nikdy nedovíme, na kolik byla zodpovědná za to, co se z něj stalo. Bylo to pravděpodobně v době, kdy se začal zajímat o okultismus a podobné věci. A přibližně v tom čase vstoupil do děje i Joe Considine.

Steiner nemohl Normana přimět k velké sdílnosti, co se Considinea týče – dokonce i dnes, po více než dvaceti letech, je jeho nenávist tak obrovská, že kdykoli o tom člověku hovoří, vždycky se rozzuří. Ale Steiner mluvil se šerifem, vykopal také ty staré novinové historky a utvořil si celkem jasnou představu toho, co se přihodilo.

Considine byl čerstvý čtyřicátník; když se setkal s paní Ba– tesovou, bylo jí devětatřicet. Předpokládám, že to nebyla žádná krasavice; vyzáblá, předčasně zešedivělá. Z doby, kdy ji manžel opustil a utekl, jí zůstal celkem pořádný kus půdy, měla ho napsaný na svoje jméno. Vynášelo jí to pěkný příjem, třebaže slušně platila páru, který pro ni pracoval. Considine sejí začal dvořit. Nebylo to snadné – jak jsem pochopil, paní Batesová nenáviděla muže od chvíle, co ji i s dítětem manžel opustil, a to je podle Steinera jeden z důvodů jejího přístupu k Normanovi. Ale zpět ke Considineovi. Konečně ji přiměl k tomu, že souhlasila s manželstvím. To on přišel s nápadem prodat farmu a z těch peněz zařídit motel – vedla tudy hlavní cesta a mohli se těšit na dobrý obchod.

Norman zřejmě nebyl proti, všechno se vyvíjelo bez problému, a tak první tři měsíce vedli s matkou motel společně. A pak mu oznámila, že se ona-a Considine vezmou.“

„A z toho se zcvoknul?“ zeptala se Lila.

Sam zamáčkl cigaretu do popelníku. Měl tak dobrý důvod, aby se při odpovědi odvrátil. „Ne úplně, aspoň podle toho, co zjistil dr. Steiner. Zdá se, že to oznámení bylo vydáno za dosti trapných okolností, poté, co Norman přistihl svou matku a Considinea v ložnici. Jestli byl šok okamžitý, anebo se reakce dostavila až po určité době, nevíme. Ale víme, jaký to mělo následek. Norman otrávil svou matku a Considinea strychninem. Použil nějaký druh jedu na krysy a podal jim ho v kávě. Předpokládám, že si počkal na malou, soukromou oslavu; každopádně na stole byl sváteční oběd a káva se pila s brandy. Určitě to pomohlo překrýt chuť.“

„Hrůza!“ Lila se zachvěla.

„Podle všeho, co jsem slyšel, to tedy rozhodně byla. Jestli jsem tomu správně porozuměl, oběti strychninu většinou umírají zadušením po ochrnutí hrudních svalů. Norman se na to všechno určitě díval. Muselo to být více, než mohfsnést.

„Doktor Steiner je toho názoru, že krizový moment nastal, když Norman psal dopis na rozloučenou. Ten vzkaz samozřejmě plánoval a věděl, jak dokonale napodobit matčin rukopis. Dokonce vymyslel i důvod – bylo v tom cosi o těhotenství a že se Considine nemůže oženit, protože má ženu a rodinu někde na západním pobřeží, kde žil pod jiným jménem. Doktor mi řekl, že samotný styl toho vzkazu musel ukázat, že něco nehraje. Ale nikdo si ničeho nevšiml, stejně tak, jako nikdo neviděl, co se stalo Normanovi poté, co napsal ten dopis a zavolal šerifa.

Věděli tenkrát, že Norman propadl hysterii z šoku a vzrušení. Co ale nevěděli, bylo, že během toho psaní se s Normanem udála změna. Zřejmě teď, když už bylo po všem, nemohl unést ztrátu své matky. Chtěl ji zpět. Zatímco psal jejím písmem ten vzkaz, adresovaný sobě, doslova se přeměnil. Norman nebo aspoň jedna jeho část se stala jeho matkou.

Doktor Steiner říká, že takové případy se dějí častěji, než si myslíme, zvláště je-li osobnost už předtím labilní – a Norman takový byl. Ten zármutek tomu dodal. Jeho reakce byla tak bouřlivá, že nikoho ani nenapadlo zpochybňovat sebevraždu. Considine a jeho matka byli pohřbeni dávno předtím, než byl Norman propuštěn z nemocnice.“

„A tehdy ji vykopal?“ mračila se Lila.

„Určitě tak učinil v průběhu několika následujících měsíců. Zabýval se preparováním, takže si uměl poradit.“

„Ale tomu nerozumím. Jestliže byl přesvědčen, že je svoje vlastní matka, potom.

„Není to tak jednoduché. Podle Steinera byl teď Bates rozdvojená osobnost s nejméně třemi tvářemi. Byl tam Norman,malý chlapec, závislý na své matce a nenávidějící každého, kdo se mezi ně stavěl. Pak Norma, která neměla dovoleno zemřít. Třetí bytost by se mohla nazývat Normál – dospělý Norman Bates, který se musel vypořádat s každodenní životní rutinou a skrývat před světem existenci těch druhých dvou. Samozřejmě, že to byly úplně rozdílné bytosti, ale každá z nich obsahovala části ostatních. Doktor je nazýval ‚nesva– tou trojicí1.

Dospělý Norman Bates se natolik dostatečně kontroloval, že mohl být propuštěn z nemocnice. Vrátil se do motelu a tehdy pocítil napětí. Co jej jako dospělou osobu trýznilo nejvíc, byl pocit viny z matčiny smrti. Uchovávání jejího pokoje nestačilo, přál si uchovat také ji; uchovat ji fyzicky, aby iluze její živoucí přítomnosti potlačila svědomí.

Takže ji vynesl z hrobu a dal jí nový život. Ukládal ji ke spánku, ráno ji oblékal a nosil ji po domě. Ovšemže to všechno před cizími pečlivě tajil a dělal to dobře. Arbogast pravděpodobně zahlédl postavu u okna, ale není žádný důkaz, že by se to za celé ty roky povedlo i někomu jinému.“

„Takže hrůza nebyla v tom domě,“ zašeptala Lila. „Byla v jeho hlavě.“

„Steiner si myslí, že to byl vztah asi jako mezi břichomluvcem a jeho loutkou. Matka a malý Norman spolu normálně hovořili a dospělý Norman tu situaci racionalizoval. Byl schopen předstírat zdravý rozum, ale kdoví, kolik toho doopravdy věděl. Zajímal se o okultismus a metafyziku. Pravděpodobně věřil ve spiritualismus, stejně jako v uchovávací síly preparování. Kromě toho nemohl zapudit nebo zničit ty jiné části své osobnosti, aniž by zapudil nebo zničil sám sebe. Žil najednou tři životy.

A nejhorší na tom je, že mu to vycházelo, dokud…“

Sam zaváhal, ale Lila dokončila větu za něj. „Dokud se neobjevila Mary. Pak se něco stalo a on ji zabil.“

„Matka ji zabila,“ řekl Sam. „Norma zabila tvoji sestru. Nemůžeme nijak zjistit, co se doopravdy stalo, ale doktor si je jistý, že kdykoliv nastala nějaká krize, Norma se stala dominantní osobností. Bates se potřeboval napít, zatemnily se mu smysly a kontrolu převzala ona. Během toho zatemnění se oblékal do jejích šatů. Schovával pak její tělo, protože v jeha mysli byla ona tím opravdovým vrahem a on ji musel chránit.“

„Takže si je doktor Steiner jist, že je Bates pomatený?“

„Psychotický – to je slovo, které použil. Ano, obávám se, že tomu tak je. Doporučí, aby byl Bates umístěn ve Státní nemocnici až do konce života.“

„Žádný proces tedy nebude?“

„Právě to jsem ti přišel říct. Ne, proces nebude.“ Sam si povzdechl. „Je mi to líto. Předpokládám, že se cítíš…“

„Jsem tomu ráda,“ řekla Lila pomalu. „Je to tak lepší. Je zvláštní, jak rozdílně se věci utvářejí v opravdovém životě. Žádný z nás netušil pravdu, jen jsme tak klopýtali, dokud jsme nedošli omylnými cestami k pravdě. A teď ani Batese nemůžu nenávidět pro to, co udělal. Musel trpět víc, než kdokoliv z nás. Svým způsobem jej skoro chápu. Nikdo z nás není tak normální, jak se tváří.“

Sam se zvedl a ona ho doprovodila ke dveřím.

„Zkrátka a dobře je po všem a já se na to pokusím zapomenout. Prostě zapomenout na všechno, co se stalo.“

„Na všechno?“ zamumlal Sam. Nedíval se na ni.

A to byl konec.

Nebo skoro konec.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Opravdový konec přišel tiše.

Přišel v malém zamřížovaném pokoji, kde hlasy brumlaly a mísily se po tak dlouhou dobu – hlas muže, hlas ženy, hlas dítěte.

Hlasy vybuchly, když došlo k rozštěpení, ale teď, skoro jakoby zázrakem, nastoupilo sjednocení.

Zůstal jen jeden hlas. A tak to bylo správně, protože v místnosti byla jen jedna osoba. Vždycky byla jedna, jen jedna jediná.

Teď už to věděla.

Věděla to a měla z toho radost.

Takto to bylo mnohem lepší; být si úplně a cele vědom svého já, takového, jaké doopravdy bylo. Být vyrovnaně silný, vyrovnaně sebejistý, vyrovnaně pevný.

Mohla se dívat zpátky do minulosti, jako by to byl zlý sen, a to taky byl; zlý sen obydlený iluzemi.

Tomu ošklivém snu byl ošklivý chlapec, který zabil jejího milence a ji se pokusil otrávit. Někde v tom snu bylo dušení a sípání a škrábání v krku a obličeje, které modraly. V tom snu byl i noční hřbitov a kopání a sténání a páčení víka rakve a pak okamžik objevu, pohled na to, co leželo uvnitř. Ale to nebylo skutečně mrtvé. Už ne. Místo toho byl mrtvý ten ošklivý chlapec a tak to mělo být.

tom ošklivém snu byl zlý muž a ten také vraždil. Díval se skrze zeď a pil a četl hnusné knihy a věřil ve všelijaké bláznivé nesmysly. Ale nejhorší bylo, že zavinil smrt dvou nevinných lidí – mladé dívky s krásnými ňadry a muže v šedém stetsonu. Jistěže, ona o tom všem věděla, a tak se mohla upomenout na všechny detaily, byla tam a dívala se. Ale jen dívala.

To ten zlý muž doopravdy vraždil a ještě se pokusil z toho obvinit ji.

Matka je zabila. Tohle říkal, ale byla to lež.

Jak je mohla zabít, když se jen dívala, když se nemohla ani pohnout, protože předstírala, že je jen vycpanina, neškodná vycpanina, která nemohla ublížit, ani které nemohlo být ublíženo, která jen existovala provždy.

Věděla, že tomu zlému muži nikdo neuvěří, a on teď byl taky mrtev. Oba byli mrtvi, ten zlý muž i ten ošklivý chlapec, anebo byli jen součást jejího snu. A ten sen navěky skončil.

Jen ona zůstala a jen ona byla skutečná.

Být jedinečný a vědět, že jsi skutečný – to je mít zdravý rozum, že?

Ale jen pro jistotu, snad by bylo nejlepší se tvářit, že je stále jenom vycpanina. Nehýbat se. Nehýbat. Jen si tak sedět v malém pokojíku navěky.

Jestli se ani nepohne, unikne trestu.

Jestli se ani nepohne, budou vědět, že je normální, normální, normální.

Seděla tam dlouho. Pak skrze mříže přibzučela moucha.

Sedla si jí na ruku.

Kdyby chtěla, stačilo by jen napřáhnout ruku a udeřit.

Ale to nechtěla.

Nechtěla to a doufala, že ji pozorují, protože tím by se ukázalo, co je ve skutečnosti za člověka.

Bože, vždyť ona by neublížila ani mouše…