Dobře utajená vražda

Lawrence Block

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Detektivky

Matthew Scudder, bývalý policista, nyní osamělý vlk, který pátrá na vlastní pěst, se vydává po stopách devět let staré vraždy. New York, kde autor žije, a proto jej důvěrně zná, je jevištěm, na němž se odehrávají dramatické osudy na pohled nenápadných, obyčejných lidí. Block je vpravdě mistrem překvapivých zvratů, svižných dialogů a nečekaných rozuzlení.

Copyright© 1981 by Lawrence Block

Translation © Marie Brabencová-Válková, 1999

ISBN 80-7021-307-8

1/

Neviděl jsem ho přicházet. Seděl jsem v baru U Armstronga u svého oblíbeného stolu vzadu. Polední nával opadl a halas se ztišil. Z rádia se linula klasická hudba a už se dala poslouchat, aniž by člověk musel špicovat uši. Venku se udělalo šedivo, foukal protivný vítr a ve vzduchu bylo znát, že se schyluje k dešti. Den jako dělaný na to zašít se do nějakého lokálu na Deváté Avenue, popíjet kávu vylepšenou bourbonem a číst si v Postu článek o nějakém šílenci, který pořezal chodce na První Avenue.

„Pan Scudder?“

Přibližně šedesát. Vysoké čelo, na světlemodrých očích brýle bez obrouček. Šedivějící světlé vlasy, přilíznuté k lebce. Asi metr pětasedmdesát. Takových pěta šestasedmdesát kilo. Bledá pleť. Čistě oholen. Úzký nos. Malá ústa s tenkými rty. Šedý oblek, bílá košile, kravata s červenými, černými a zlatými proužky. V jedné ruce kufřík, v druhé deštník.

„Mohu si přisednout?“

Pokývl jsem na židli naproti. Posadil se na ni, vytáhl z kapsy náprsní tašku a podal mi vizitku. Ruce měl úzké a nosil zednářský prsten.

Mrkl jsem na vizitku a vrátil mu ji. „Je mi líto,“ řekl jsem.

„Ale –“

„Nemám zájem o žádnou pojistku,“ pokračoval jsem. „A vy nebudete mít zájem mi nějakou prodat. Jsem špatná investice.“

Vyrazil zvuk, který se dal považovat za nervózní uchechtnutí. „No ovšem,“ řekl, „co jiného by vás taky mohlo napadnout? Nepřišel jsem vám nic prodat. Už si ani nevzpomenu, kdy jsem naposled vypisoval individuální pojistku. Já dělám skupinové pojištění obchodních společností.“ Položil vizitku na modře kostkovaný ubrus mezi nás. „Kdybyste dovolil,“ řekl.

Z vizitky jsem o něm vyčetl, že je to Charles F. London, generální zástupce pojišťovny New Hampshire. 42 Pine Street, což je někde ve středu města, v obchodní čtvrti. Dvě telefonní čísla, jedno místní, druhé s oblastním předčíslím 914. Což bude severní předměstí. Pravděpodobně Westchester County.

Stále ještě jsem držel jeho vizitku, když si Trina přišla pro naši objednávku. Objednal si whisky Dewar se sodou. Já měl šálek s kávou ještě z poloviny plný. Když byla servírka z doslechu, řekl: „Doporučil mi vás Francis Fitzroy.“

„Francis Fitzroy?“

„Detektiv Fitzroy. Třináctý revír.“

„Nojo, Frank,“ řekl jsem. „Už jsem ho nějaký pátek neviděl. Ani jsem nevěděl, že teď dělá ve Třináctém.“

„Byl jsem za ním včera odpoledne.“ Sundal si brýle a vyleštil je kapesníkem. „Doporučil mi vás, jak jsem říkal, a já se rozhodl, že se na to vyspím. Moc jsem toho nenaspal. Dopoledne jsem měl nějaká jednání, pak jsem zašel do vašeho hotelu, kde mi řekli, že vás možná najdu tady.“

Vyčkával jsem.

„Víte, kdo jsem, pane Scuddere?“

„Ne.“

„Jsem otec Barbary Ettingerové.“

„Barbara Ettingerová. Nějak – počkejte minutku.“

Trina mu přinesla pití, postavila je na stůl a bez hlesu zmizela. Obemkl prsty sklenici, ale ze stolu ji nezvedl.

Řekl jsem: „Ten zabiják se sekáčkem. Proto je mi to jméno povědomé?“

„Správně.“

„To už musí být deset let.“

„Devět.“

„Byla jednou z obětí. Tehdy jsem pracoval v Brooklynu. Sedmdesátý osmý revír, Bergen a Flatbush. Barbara Ettingerová. Ten případ spadal k nám, viďte,“

„Ano.“

Zavřel jsem oči a nechal se pamětí zavést do minulosti. „Byla jednou z posledních obětí. Asi tak pátá nebo šestá.“

„Šestá.“

„A po ní byly ještě dvě, načež toho zanechal. Barbara Ettingerová. Byla učitelka. Učitelka ne, ale něco podobného. Mateřská škola. Pracovala v mateřské školce.“

„Máte dobrou paměť.“

„Mohlo by to být lepší. Měl jsem ten případ jen tak dlouho, než se určilo, že je to zase zabiják se sekáčkem. V ten moment jsme to předali někomu, kdo na tom případu průběžně pracoval. Na okrsek Midtown North, myslím. Vlastně si myslím, že tam v tu dobu sloužil Frank Fitzroy.“

„To souhlasí.“

Najednou mi vše do detailu vytanulo. Vybavil jsem si kuchyni v Brooklynu, vůně z vaření přehlušená pachem nedávnésmrti. Na linoleu leží mladá žena, šaty má rozhalené, na těle bezpočet ran. Nepamatoval jsem si, jak vypadala, jenom že byla mrtvá.

Dopil jsem kávu, ale víc by mi sedlo, aby to byl čistý bourbon. Na druhé straně stolu Charles London váhavě usrkl ze své skotské. Zahleděl jsem se na zednářské symboly na jeho zlatém prstenu a lámal si hlavu, co mají znamenat a co říkají jemu.

Řekl jsem: „Během dvou měsíců zabil osm žen. Použil stejnou vražednou zbraň, napadl je v jejich vlastním domově za bílého dne. Mnohačetné bodné rány sekáčkem. Zabil jich osm a pak to zabalil.“

Neřekl slovo.

„Načež ho po devíti letech chytli. Kdy to bylo? Před čtrnácti dny?“

„Skoro před třemi nedělemi.“

Reportáži v novinách jsem valnou pozornost nevěnoval. Dva strážníci zastavili na ulici v Upper West Side podezřelé individuum, profilcovali ho a našli sekáček na led. Odvedli ho na stanici, proklepli si ho a ukázalo se, že se vrátil zpátky na ulici po prodlouženém pobytu v Manhattanské státní nemocnici. Někdo se obtěžoval a zeptal se ho, proč u sebe nosí sekáček, a přálo jim štěstí, tak jak se to někdy stává. Než komukoliv došlo, co se děje, přiznal se k celé řadě nevyřešených vražd.

„Otiskli jeho fotku,“ řekl jsem. „Takový pomenší chlapík, ne? Jméno si nevybavuju.“

„Louis Pinell.“

Vrhl jsem na něho pohled. Ruce měl položené na stole, složené do stříšky, a hleděl na ně. Řekl jsem, že se mu muselo ulevit, když se ten člověk po všech těch létech octl ve vazbě.

„Neulevilo,“ řekl.

Hudba dohrála. Rozhlasový hlasatel skřehotal o předplatném na časopis vydávaný Audubonovou společností. Seděl jsem a čekal.

„Skoro si přeju, aby ho bývali nechytli,“ řekl Charles London.

„Proč?“

„Protože Barbaru nezabil.“

Později jsem si přečetl všechny troje noviny, které byly v baru k dispozici. Stálo v nich něco v tom smyslu, že se Pinell přiznal k sedmi vraždám sekáčkem, přičemž trval na tom, že s tou osmou nemá nic společného. Pokud jsem tuhle informaci vůbec postřehl, nevěnoval jsem jí pozornost. Kdo ví, co si může psychotický zabiják pamatovat devět let po činu?

Podle Londona měl Pinell bytelnější alibi než jen svou vlastní paměť. V předvečer vraždy Barbary Ettingerové Pinella sebrali na základě stížnosti prodavače v samoobslužné kafírně někde na Východní dvacáté. Odvezli ho na pozorování do Bellevue, pobyl tam dva dny, pak ho pustili. Policejní a nemocniční záznamy zcela jasně prokázaly, že když Barbaru Ettingerovou zabili, byl pod zámkem.

„Pořád jsem si namlouval, že došlo k nějakému omylu,“ řekl London. „Úředník mohl udělat chybu v datu, kdy ho přijímali nebo propouštěli. K žádné chybě však nedošlo. A Pinell byl v té věci velice neústupný. Beze všeho ochotně přiznal ty ostatní vraždy. Podle mého je na ně svým způsobem pyšný. Ale přímo se rozvzteklil, že se mu připisuje vražda, kterou nespáchal.“

Zvedl sklenici, ale položil ji, aniž se z ní napil. „Vzdal jsem to už před léty,“ řekl. „Došel jsem k závěru, že Barbařina vraha nikdy nezatknou. Když ty vraždy tak náhle ustaly, usoudil jsem, že vrah buď zemřel, nebo se přesunul jinam. Představoval jsem si, že u něho nastal moment děsivého prozření, uvědomil si, čeho se dopustil, a zabil se. Pokud jsem tomuto dokázal věřit, bylo to pro mne snesitelnější, a z toho, co mi nějaký policejní úředník řekl, jsem vysoudil, že se něco takového čas od času stává. Začal jsem na Barbaru myslet asi jako na oběť přírodní katastrofy, jako by zemřela při zemětřesení nebo při povodni. Její zabití bylo neosobní a ten, kdo ji zabil, neznámý a nepoznatelný. Chápete, co tím chci říct?“

„Tuším, že ano.“

„Teď je všechno jinak. Barbaru nezabila přírodní katastrofa. Zavraždil ji někdo, kdo se vynasnažil, aby to vypadalo, že její smrt je dílem toho zabijáka se sekáčkem. Byla to velice chladnokrevná a promyšlená vražda.“ Na chviličku zavřel oči a ve tváři mu zaškubal sval. „Léta jsem si myslel, že byla zabita naprosto bezdůvodně, a bylo to strašlivé. Dnes ovšem vidím, že byla zabita z nějakého důvodu, a to je ještě horší.“

„Ano.“

„Zašel jsem za detektivem Fitzroyem, abych zjistil, co s tím policie hodlá udělat. Ve skutečnosti jsem nešel rovnou za ním. Šel jsem do jedné úřadovny a poslali mě jinam. Posílali mě od čerta k ďáblu. Víte, zřejmě doufali, že mě to otráví a dám jim pokoj. Nakonec jsem se dopracoval k detektivu Fitzroyovi, který mi řekl, že proto, aby se Barbařin vrah našel, už nic nepodniknou.“

„Co jste od nich čekal?“

„Že případ znovu otevřou. Rozjedou pátrání. Fitzroy mě přiměl, abych pochopil, že moje očekávání je bezpředmětné. Nejdřív jsem zuřil, ale on mi vztek vymluvil. Řekl, že případ je devět let starý. Že už tehdy nebylo čeho se chytit, a tím spíš není čeho se chytit dnes. Před léty to vzdali u všech těch osmi vražd, a je přímo dar z nebe, že jich sedm mohou uzavřít. Zřejmě to s ním vůbec nehnulo. Ani žádný jiný úředník, s nímž jsem mluvil, se nezajímal, že si na svobodě chodí zabiják. Na svobodě se nejspíš pohybuje hodně vrahů.“

„Už to tak bude.“

„Já ovšem mám o tohoto určitého vraha zvláštní zájem.“ Sevřel štíhlé ruce v pěst. „Musel ji zabít někdo, kdo ji znal. Někdo, kdo byl na pohřbu, kdo předstíral, že pro ni truchlí. Bože, to se nedá vydržet!“

Pár minut jsem zůstal zticha. Zachytil jsem Trinin pohled a objednal si drink. Tentokrát neředěný. Prozatím jsem měl kávy až až. Když mi ho přinesla, půlku jsem do sebe obrátil a pocítil, jak se mi po těle rozlévá teplo a trochu vstřebává tíži celého dne.

„Co ode mě chcete?“ zeptal jsem se.

„Abyste zjistil, kdo zabil moji dceru.“

Nic překvapivého. „To asi nebude možné,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„Pokud nějaká stopa vůbec byla, měla devět let na to, aby vychladla. Co bych mohl podniknout jiného než policie?“

„Mohl byste se pokusit něco zjistit. Tohle policie nemůže, nebo se zkrátka a dobře ani nepokusí, což vyjde nastejno. Netvrdím, že dělají chybu, když ten případ znovu neotevřou. Ale já bych to po nich chtěl, a nemůžu je k tomu nijak přimět. U vás je to jiná, vás si můžu najmout.“

„Ne tak docela.“

„Jak prosím?“

„Nemůžete si mě najmout,“ vysvětlil jsem mu. „Nejsem soukromý detektiv.“

„Fitzroy říkal –“

„Ti mají licence,“ pokračoval jsem. „Já ne. Vyplňují formuláře, píší trojmo hlášení, předkládají doklady o výdajích, vyplňují daňová přiznání, tohle všechno dělají a já ne.“

„Co vy vlastně děláte, pane Scuddere?“

Pokrčil jsem rameny. „Občas vyjdu nějaké osobě vstříc,“ řekl jsem, „a občas mi ta osoba dá nějaké peníze. Prokáže mi laskavost na oplátku.“

„Myslím, že rozumím.“

„Opravdu?“ Dorazil jsem zbytek ve sklenici. Vybavil jsem si tělo v té brooklynské kuchyni. Bílá pokožka, kolem bodných ran malé kuličky zčernalé krve. „Chcete toho zabijáka dostat před soud,“ řekl jsem. „Uděláte líp, když se předem smíříte s tím, že to není možné. I kdyby existoval nějaký zabiják, i kdyby existoval způsob, jak zjistit, kdo to je, nebudou po všech těch letech žádné důkazy. Žádný sekáček od krve v něčí zásuvce na nářadí. I kdyby mi přálo štěstí, že bych na nějakou stopu narazil, určitě by se z toho nevyklubalo nic, s čím byste mohl jít před porotu. Někdo zabil vaši dceru a prošlo mu to, což vás žere. Nebude pro vás mnohem horší, když budete vědět, kdo to je, a nic s tím nenaděláte?“

„Přesto to chci vědět.“

„Mohl byste se dovědět věci, které se vám nebudou líbit. Jak jste sám řekl – ten kdo ji zabil, – měl pravděpodobně nějaký důvod.“

„Je to možné.“

„Vy ale to riziko chcete podstoupit.“

„Ano.“

„No, nejlíp udělám, když zkusím s několika lidmi promluvit.“ Vylovil jsem z kapsy pero a zápisník, nalistoval prázdnou stránku, odšrouboval pero. „Docela dobře můžu začít u vás,“ řekl jsem.

Hovořili jsme téměř hodinu a já si udělal spoustu poznámek. Dal jsem si ještě jeden dvojitý bourbon a u toho jsem skončil. London vybídl Trinu, aby odnesla jeho pití a přinesla mu šálek kávy. Dolévala mu dvakrát, než jsme skončili.

Bydlel v Hastings-on-Hudson ve čtvrti Westchester. Odstěhovali se tam ze středu města, když bylo Barbaře pět a její mladší sestře Lynn tři. Před třemi lety, zhruba šest let po Barbařině smrti, zemřela na rakovinu Londonova manželka Helen.

Od té doby žil sám a čas od času uvažoval o tom, že dům prodá, ale dosud se nedostal k tomu, aby jej prostřednictvím realitního agenta do prodeje dal. Dříve či později to ovšem udělá a pak se přestěhuje buď do středu města, nebo si obstará obyčejný byt někde ve Westchesteru.

Barbaře bylo dvacet šest. Zůstat naživu, bylo by jí dnes pětatřicet. Když zemřela, byla dva měsíce v jiném stavu a London se to dozvěděl teprve po její smrti. Hlas mu vypověděl službu, když mi to říkal.

Douglas Ettinger se dva roky po Barbařině smrti znovu oženil. Dokud ještě žila, pracoval jako sociální pracovník na odboru sociální péče, krátce po vraždě však tohohle zaměstnání zanechal a pustil se do obchodování. Otec jeho druhé ženy měl na Long Islandu obchod se sportovními potřebami a po sňatku přibral Ettingera za společníka. Ettinger bydlel v Mineole se ženou a dvěma nebo třemi dětmi – počtem si London nebyl jist. Na pohřeb Heleny Londonové přišel sám a London s ním od té doby nebyl ve styku, ani se nikdy nesetkal s jeho manželkou.

Lynn Londonové bude za měsíc třiatřicet. Bydlela v Chelsea a učila čtvrté ročníky na soukromé škole ve Village. Krátce poté, co Barbaru zabili, se vdala a něco málo po dvou letech manželství začali žít s manželem odloučeně a zanedlouho potom se rozvedli. Děti žádné.

Zmínil se o dalších lidech. O sousedech, přátelích. Ženě, která provozovala mateřskou školu, kde Barbara pracovala.

Onějaké bývalé kolegyni. O Barbařině nejlepší přítelkyni ze studií. Někdy si vybavil jména, jindy ne, ale poskytl mi útržky informací a z toho jsem mohl vyjít. Ne že by cokoli z toho nutně muselo k něčemu vést.

Hodně odbíhal od tématu. Nepokoušel jsem se ho usměrnit. Řekl jsem si, že takhle snad získám o mrtvé lepší pojem, když ho nechám hovořit zeširoka, ale ani tak jsem si o ní nějakou hmatatelnou představu neutvořil. Dověděl jsem se, že byla přitažlivá a jako dospívající dívka oblíbená, že se ve škole dobře učila. Zajímala se o to, jak pomáhat lidem, bavila ji práce s dětmi a moc si přála mít vlastní rodinu. Vyšla z toho jako žena bez jakýchkoliv nectností, s tou nejlepší pověstí, věkově někde mezi dětstvím a stářím, kterého jí nebylo dopřáno se dočkat. Nabyl jsem dojmu, že ji sám London zvlášť dobře neznal, že mujeho práce a otcovská role zabránily, aby ji nějak spolehlivě vnímal jako člověka.

Nic neobvyklého. Většina lidí své děti opravdu nepozná, dokud se samy nestanou rodiči. A tak dlouho Barbara na světě nepobyla.

Když už mi neměl víc co říct, rychle jsem si projel poznámky a pak jsem notes zaklapl. Řekl jsem mu, že uvidím, co se dá dělat.

„Budu potřebovat nějaké peníze.“

„Kolik?“

Nikdy jsem nevěděl, jak stanovit poplatek. Co je příliš málo a co příliš mnoho? Peníze potřebuju, to je jasné – chronický to stav – a on jich má nejspíš víc než dost. Pojišťováci si můžou vydělávat hodně nebo málo, avšak troufal jsem si hádat, že prodej hromadných pojistek společnostem bude asi značně vynášet. V duchu jsem si hodil mincí a vytasil se s částkou patnáct set dolarů.

„A co si za to koupím, pane Scuddere?“

Řekl jsem mu, že popravdě nevím. „Koupíte si za to moji vynaloženou námahu,“ řekl jsem. „Budu na tom pracovat, dokud na něco nepřijdu, nebo dokud mi nebude jasné, že se na nic j přijít nedá. Pokud k tomu dojde dřív, než usoudím, že jsem si vaše peníze zasloužil, dostanete něco zpátky. Když se mi bude i zdát, že mám dostat víc, řeknu vám, a vy se pak rozhodnete, j jestli mi zaplatíte, nebo ne.“

„To je dost nezvyklé, ne?“

„Nikdo vásk ničemu nenutí.“

Podumal o tom, ale neřekl slovo. Místo toho vytáhl šekovou knížku a zeptal se, jak má šek napsat, aby mi ho proplatili. Na Matthewa Scuddera, řekl jsem, a on šek vypsal, vytrhl jej z knížky a položil ho na stůl mezi nás.

Zatím jsem si ho nevzal. „Víte, nejsem kromě policie jediná i alternativa. Existují velké agentury s týmem zaměstnanců, j které pracují mnohem obvyklejším způsobem. Podávají podrobná hlášení, vyúčtovávají každý cent z poplatků a výloh. Kromě toho mají mnohem více možností než já.“

„Tohle všechno detektiv Fitzroy říkal. Řekl, že by mi mohl doporučit několik velkých agentur.“

„Doporučil ale mě?“

„Ano.“

„Proč?“ O jednom důvodu jsem samozřejmě věděl, ale ten Fitzroy Londonovi asi neuvedl.

Vůbec poprvé se usmál. „Řekl, že jste pěknej cvok,“ prohlásil. „To jsou jeho slova, ne moje.“

„Tak?“

„Říkal, že byste se tady mohl chytit způsobem, jakým by se to velké agentuře nepodařilo. A že když se do něčeho zakousnete, jdete za tím. Říkal, že všechno sice mluví proti, ale že vy byste klidně mohl zjistit, kdo Barbaru zabil.“

„Tohle řekl, jo?“ Sebral jsem jeho šek, prostudoval si ho a přeložil napůl. „No, má pravdu. Třeba bych mohl.“

2/

Na to, abych šel do banky, bylo už moc pozdě. Když London odešel, zaplatil jsem svoji útratu, barmanovi jsem ukázal šek a vypůjčil si na něj sto dolarů. Moje první cesta povede na Osmnáctý revír, a ukázat se tam s prázdnýma rukama by se považovalo za známku špatného chování.

Nejdřív jsem tam zavolal, abych se ujistil, že tam bude, pak jsem odjel autobusem do východní části města a odtamtud jiným do centra. Bar U Armstronga je na Deváté, hned za rohem od mého hotelu na Padesáté sedmé. Stanice Osmnáctého revíru sídlí v přízemí Policejní akademie, moderní osmiposchoďové budovy, kde jsou třídy pro nováčky a kde se konají přípravné kursy k důstojnickým zkouškám. Mají tam bazén a tělocvičnu vybavenou posilovacími přístroji a běžeckým trenažérem. Můžete zde navštěvovat kursy bojových umění nebo si přivodit hluchotu na střelnici.

Cítil jsem se jako vždycky, když vlezu na nějakou policejní stanici. Jako podvodník, řekl bych, a neúspěšný k tomu. Zastavil jsem se u příjmu a řekl, že mám nějaké jednání s detektivem Fitzroyem. Uniformovaný seržant mávl rukou, ať jdu dál. Asi si myslel, že patřím k nim. Pořád musím vypadat jako polda, nebo tak chodit, pořád mě jako poldu vnímají. Dokoncei sami poldové.

Kráčel jsem dál do služebny a našel jsem Fitzroye u stolu v rohu, jak vyťukává na stroji hlášení. Na stole se nacházel půltucet plastikových koflíků a v každém tak na dva prsty slabé kávy. Fitzroy mávl na židli, já se posadil a on mezitím dorazil to, co psal. O dva stoly vedle si dva policajti podávali vyzáblého černého kluka s očima jako žába. Vyrozuměl jsem, že ho sebrali za karetní hazard. Nešli na něho zas tak tvrdě, ostatně to nebyl žádný zločin století.

Fitzroy vypadal tak, jak jsem ho měl v paměti, možná trochu zestárl a přibral. Nemyslím, že by trávil dlouhé hodiny na běžeckém trenažéru. Měl krevnatý irský obličej a nakrátko zastřižené vlasy a nenašlo by se moc lidí, kteří by ho považovali za účetního nebo dirigenta nebo taxikáře. Nebo za stenografa – byla to hotová věčnost, než to na tom psacím stroji naťukal, ale zas přitom používal jen dva prsty.

Konečně skončil a odstrčil stroj ke straně. „Aby to papírování vzal čert,“ řekl. „A chození k soudu jakbysmet. Komu pak zbývá čas na nějaké pátrání? Ahoj, Matte.“ Stiskli jsme si ruce. „Dlouho jsme se neviděli. Nevypadáš nejhůř.“

„Měl bych?“

„Nejasně že ne. Nedáš si kafe? Smetanu, cukr?“

„Bez ničeho.“

Přešel přes místnost k automatu na kávu a vrátil se s dalšími dvěma plastikovými šálky. Ti dva detektivové se dál naváželi do toho černého vykuka, tvrdili mu, že si spočítali, že on je ten sekáč s břitvou z První Avenue. Kluk se při té přetahovačce vcelku dobře držel svého.

Fitzroy se posadil, zafoukal do kávy, usrkl a protáhl obličej. Zapálil si cigaretu a udělal si na své otáčivé židli pohodlí. „Ten London,“ řekl. „Sešel ses s ním?“

„Právě před chvilkou.“

„Cos tomu říkal? Pomůžeš mu?“

„Nevím, jestli pomoc je to pravé slovo. Řekl jsem mu, že to zkusím.“

„Jo. Řekl jsem si, že by tohle mohlo být něco pro tebe, Matte. Tady máme chlápka ochotného pustit chlup. Víš, jak to chodí. Je mu, jako by jeho dcera ožila a znovu zemřela, a tak si usmyslel, že s tím něco udělá. Neexistuje nic, co by udělat mohl, když ale utratí pár dolarů, bude mít třeba lepší pocit. A proč by neměly kápnout slušnému člověku, který je může potřebovat? Tenhle nemá hluboko do kapsy, to je jiná, než kdyby sis bral prachy od nějakého ubohého drbana.“

„Moje řeč.“

„Takže to zkusíš,“ pokračoval. „To je dobře. Chtěl po mně, abych mu někoho doporučil, a já si hned vzpomněl na tebe. Proč nedohodit kšeft kamarádovi, ne? Já na bráchu, brácha na mě, a tím se svět točí. Neříká se to tak?“

Když šel pro kávu, sevřel jsem v dlani pět dvacetidolarovek. Teď jsem se předklonil a vsunul mu je do ruky. „Práce na pár dní se mi hodí,“ řekl jsem. „Vážím si toho.“

„Hele, kamarád je kamarád, ne?“ Peníze ale stopil. Kamarád je sice kamarád, no dobrý, ale obědy zadarmo nejsou ani tady, ani jinde. A proč by měly? „Takže se proběhni a trochu se poptej,“ pokračoval. „A můžeš to s ním válet tak dlouho, dokud ho to nepřestane bavit a nemusíš se dvakrát přetrhnout. Devět let, panejo. Rozlouskni tenhle případ a vyexpedujem tě do Dallasu, abys přišel na to, kdo odprásknul Kennedyho.“

„Ta stopa už musí být pěkně vychladlá.“

„Přímo od ledu. Kdyby byl tehdy nějaký důvod si myslet, že ta ženská není jenom další položka na seznamu toho chlapa se sekáčkem, třeba by někdo trochu zapátral. Ale víš, jak to chodí.“

„Jasně.“

„Právě teď nám tady řádí ten syčák na První Avenue, doráží na lidi na ulici a mává jim před nosem košerákem. Řekli jsme si, že to jsou náhodný útoky, ne? Člověk nepoběží za manželem oběti a nezačne se ho vyptávat, jestli mu nezahejbala s pošťákem. Stejný je to s tou, s tou Ettingerovou. Možná mu zahejbala s pošťákem a možná proto skončila bradou vzhůru, ale tehdá to nevypadalo, že je důvod se v tom vrtat, a dneska to bude pěkná fuška.“

„No, můžu si projít záznamy.“

„Jasně, proč ne?“ Poklepal na složku z tuhého papíru s plátěným hřbetem. „Nechal jsem ti to vytáhnout. Můžeš si pár minut počíst. Já musím za jedním chlápkem.“

Byl pryč něco málo přes půl hodiny. Strávil jsem ten čas pročítáním složky toho experta se sekáčkem. Hned zkraje ti dva detektivové vstrčili černého kluka do cely předběžného zadržení a hnali se pryč; evidentně prověřit další tip na toho chlapa z První Avenue. Zase někoho přepadl přímo tady v Osmnáctém, jen pár bloků od policejní stanice, a tak byli celý říční, aby s ním zatočili.

Když se Frank Fitzroy vrátil, měl jsem složku pročtenou. „Tak co? Objevils něco?“ zeptal se.

„Nic moc. Udělal jsem si pár poznámek. Většinou jména a adresy.“

„Po devíti letech nemusej odpovídat. Lidi se stěhujou. Dneska se život hrozně rychle mění.“

Bůh ví, že ten můj se změnil. Před devíti lety jsem byl detektivem newyorského policejního sboru. Bydlel jsem na Long Islandu s manželkou a dvěma syny v domě s trávníkem a dvorkem vzadu s ohništěm na barbecue. Přestěhoval jsem se, to ano, někdy se však dalo těžko určit, kam. Můj život se rozhodně změnil.

Poklepal jsem na složku. „Pinell,“ řekl jsem. „Nakolik je jisté, že Barbaru Ettingerovou nezabil?“

„Je to nabeton, Matte. Byl v tu dobu v Bellevue, pěkně pod zámkem na státní útraty.“

„Lidem se už podařilo dostat se ven a zase zpátky, to se ví.“

„No bodejť, on si ale hověl ve svěrací kazajce. A to jednoho drobet brzdí v rozletu. Kromě toho existuje pár věcí, které zabití té Ettingerové odlišují od těch ostatních. Všimneš si jich, jenom když se po nich koukáš, ale jsou tady.“

„Co příkladně?“

„Počet bodných ran. Ettingerová jich měla ze všech obětí nejmíň. Rozdíl to není velký, ale možná dost velký, aby něco znamenal. Ostatní oběti měly rány ve stehnech. Ettingerová neměla ani na stehnech ani na lýtkách žádná bodnutí. Jde o to, že u ní byl ve srovnání s ostatními oběťmi určitý počet odlišností. Ale ten vrah se s žádnou moc nepáral, takže ty rozdíly u Ettingerové tenkrát nikoho nezarazili. Méně bodných ran a žádné na stehnech, to můžeš brát tak, že najednou musel spěchat, někoho zaslechl, nebo si myslel, že někoho zaslechl, a neměl čas, aby na ní naplno zapracoval.“

„Jasně.“

„A víš, proč nikdo nezaváhal, že ji oddělal ten chlápek se sekáčkem?“

„Oči.“

„Správně.“ Souhlasně přikývl. „Všechny oběti měly probodnuté oči. Jedna rána do každého oka. Do novin se to nedostalo. Tajili jsme to, tak jako se člověk vždycky snaží držet pár věcí pod pokličkou, aby ho šílenci neotravovali falešným přiznáním.

Nevěřil bys, co cvoků se vyrojilo ve spojitosti s těmi pouličními přepadávačkami.“

„To si dovedu představit.“

„A všecky je potřebí prověřit a k tomu musíš zapsat každý výslech, a to je ta největší otrava. Ale zpátky k té Ettingerové. Ten chlap se sekáčkem šel po očích vždycky. Tenhle detail jsme tutlali a Ettingerová to dostala do jednoho oka, tak co by sis z toho vydedukoval? Koho ksakru zajímá, jestli má rány ve stehnech, když s tím hraje to probodené oko?“

„Ale jenom jedno.“

„Správně. No dobrý, je to nesrovnalost, ale souhlasí to s menším počtem bodných ran a žádnými ve stehnech. Spěchal. Neměl čas provést to pořádně. Neuvažoval bys takhle?“

„Tak by uvažoval každý.“

„Samosebou. Nechceš ještě kafe?“

„Ne, dík.“

„Taky si asi nedám. Už jsem ho dneska do sebe nalil víc než dost.“

„Jak se na to díváš teď, Franku?“

„Na tu Ettingerovou? Co jako si myslím, že se stalo?“

„Hmmm.“

Podrbal se na hlavě. Na čele se mu nad nosem udělaly kolmé vrásky. „Podle mě v tom nebylo nic složitého,“ řekl. „Někdo si přečetl noviny, sledoval televizi a všemi těmi historkami o chlápkovi se sekáčkem se pěkně rozparádil. Občas se tihle imitátoři vynoří. Jsou to šílenci a nemají dost fantazie, aby si vymysleli vlastní lumpárnu, a tak se přiživí na syčárně někoho jiného. Nějaký pomatenec sledoval zprávy o šesté a běžel si koupit sekáček na led.“

„A docela náhodou ji zasáhl do oka?“

„Možná. Mohlo se to stát. Nebo mu to možná jenom připadlo jako dobrý nápad, stejně jako Pinellovi. Nebo se něco proláklo.“

„To jsem měl na mysli.“

„Co se já pamatuju, v novinách ani ve zprávách se neobjevilo nic. Nic o poranění očí, chci říct. Možná se to objevit mělo a my to včas zarazili, jenže ten šílenec se k tomu mohl nějak dostat, nebo o tom slyšel a udělalo to na něho dojem. Nebo se to možná do sdělovacích prostředků vůbec nedostalo, ale mluvilo se o tom. Máš pár stovek policajtů, kteří o něčem vědí, k tomu každý, kdo má co do činění sobdukcí, dále všichni, co se dostanou k hlášením, všichni ti úředníci a vůbec, a když to jenom jeden z nich vykváká třem dalším, a z těchhle lidí taky nikdo nedrží jazyk za zuby, jak dlouho může trvat, než se o tom dozví půlka města?“

„Je mi jasné, kam tím míříš.“

„Pokud vůbec něco, to s těma očima vzbudilo dojem, že to byl jenom takový úlet. Chlápek, který si to jednou zkusil, aby si užil, a pak toho nechal.“

„Jak jsi došel k tomuhle závěru, Franku?“

Opřel se v židli a založil si ruce do týla. „Tak řekněme, že je to manžel. Řekněme, že je to manžel, protože mu žena zahejbá s pošťákem, a tudíž chce, aby to vypadalo na toho se sekáčkem, a sám aby si nepopálil prsty. Pokud ví o těch očích, pak nezůstane jen u jednoho, ne? Nebude nic riskovat. Blázen, zas jeden takovej. Propíchne jedno oko, protože je to něco, co se má udělat, a pak ho to možná přestane bavit a na to druhé se vykašle. Kdo může vědět, co se jim přitom honí v palici?“

„Pokud je to šílenec, pak neexistuje způsob, jak se mu dostat na kobylku.“

„Jistěže ne. Devět let uteklo a ty hledáš vraha bez motivu. To je jako hledat jehlu v kupce sena, když tam ta jehla ani není. To je ale v pořádku. Pusť se do toho a pohraj si s tím a až ti dojde dech, zkrátka Londonovi řekni, že to musel provést nějaký šílenec. Uslyší to rád, věř mi.“

„Proč?“

„Protože přesně totéž si myslel před devíti lety a už si na to pomyšlení zvykl. Smířil se s ním. Teď se bojí, že je to někdo, koho zná, a to mu leze na mozek. Tudíž co půjde propátráš, a řekneš mu, že je všechno okay, slunce pořád každé ráno vychází na východě a jeho dceru má pořád na svědomí nějaký boží úradek. Znovu si může dát pohov a žít jako předtím. Nevyhodí svoje peníze oknem.“

„Nejspíš máš pravdu.“

„Bodejť že mám. Dokonce by sis mohl ušetřit tu námahu někde se honit a jenom týden zůstat pěkně sedět na zadku a pak mu říct to, co mu nakonec řekneš tak jako tak. Nečekám ale, že se zařídíš podle mý rady, co?“

„Ne, udělám, co bude v mých silách.“

„Řekl jsem si, že si přinejmenším projdeš záznamy. Jseš holt pořád polda, viď, Matte?“

„Asi jo. Svým způsobem. Ať už to znamená, co chce.“

„Nevezmeš nic stálýho, viď? Jenom takovou příležitostnou fušku jako je tahle, když se namane?“

„Přesně tak.“

„Neuvažuješ, že by ses vrátil?“

„K policii? Ne moc často. A nikdy ne příliš vážně.“

Zaváhal. Existovaly otázky, které mi chtěl položit, věci, které mi chtěl říct, ale rozhodl se, že zůstanou nevysloveny. Byl jsem mu za to vděčný. Zvedl se a já také. Poděkoval jsem mu za čas, který mi věnoval, a za informace, a on na to, že přítel je přítel, a že je rád, že mohl kámošovi vypomoct. Ani jeden z nás se nezmínil o těch sto dolarech, které změnily pána. Proč taky? On byl rád, že je dostal, a já je rád dal. Přátelská služba ztratí smysl, pokud za ni člověk nezaplatí. Tak nebo onak za ni zaplatíte vždycky.

3/

Zatímco jsem byl u Fitzroye, trochu sprchlo. Když jsem vyšel, nepršelo, ale nevypadalo to, že by bylo pro dnešek po dešti. Zaskočil jsem si za roh na Třetí na skleničku a podíval se na kus zpráv. Ukazovali policejní kresbu toho přepadávače s nožem, stejnou, jako byla na titulní straně Postu. Černoch s kulatým obličejem, přistřiženým vousem a kšiltovkou na hlavě. Ve velkých, mandlovitě protáhlých očích mu plálo fanatické šílenství.

„Jen si představte, že na vás todle vyskočí na ulici,“ nechal se slyšet barman. „Kvůli tadytomu si spousta chlapů vobstará zbrojní pas, to vám povím. Sám pomejšlím, že bych vyplnil žádost.“

Vzpomněl jsem si na den, kdy jsem přestal nosit zbraň. Byl to tentýž den, kdy jsem vrátil odznak. Pěkně dlouho jsem se bez toho kusu železa na boku cítil hrozně zranitelný, a dnes už si sotva dokážu vybavit, jaké to je chodit ozbrojený.

Dopil jsem a odešel. Obstará si tenhle barman zbraň? Nejspíš ne. Většina lidí o tom jen mluví. Ale kdykoli se začne mluvit o určitém typu šílence, přepadávači s nožem nebo chlapovi se sekáčkem, obstará si určitý počet lidí zbrojní pas a pěkná řádka jiných si pořídí zbraň ilegálně. Potom se pár z nich opije a zastřelí vlastní ženu. Žádný z nich úspěšně neskolí přepadávače s nožem.

Vydal jsem se směrem na předměstí, cestou se zastavil v italské restauraci na večeři, načež jsem pár hodin strávil v knihovně na Čtyřicáté druhé, zčásti nad starými novinami na mikrofilmech a zčásti nad městskými adresáři. Udělal jsem si pár poznámek, ale opravdu jen pár. Hlavně jsem se snažil nechat se do toho případu vtáhnout, vrátit se o něco zpátky v čase.

Když jsem se odtamtud vyhrabal, pršelo. Vzal jsem si taxi k Armstrongovi a uvelebil se na stoličce u baru. Byli tam lidé, s nimiž se dalo mluvit, a bourbon k pití a dost kávy, aby se únava držela na uzdě. Moc jsem se nerozpil, jenom tak setrvačně, aby to ušlo, aby se to dalo přečkat. Překvapilo by vás, co dokáže člověk přečkat.

Nazítří byl pátek. U snídaně jsem pročítal noviny, ani zmínka, že by včera v noci došlo k nějakému dalšímu přepadení, ale ani že by se případ hnul z místa. V Ekvádoru zemřelo pár set lidí při zemětřesení. Připadalo mi, že těch zemětřesení poslední dobou nějak přibývá, nebo jsem si jich víc všímal.

Zašel jsem do banky, přidal Londonův šek ke svým úsporám, vyzvedl si nějakou hotovost a nechal vystavit poštovní poukázku na pět set dolarů. K té poukázce mi dali obálku a já ji adresoval paní Anitě Scudderové v Syossetu. Pár minut jsem stál u pultíku s erárním perem v ruce a lámal si hlavu, co bych tak připsal za vzkaz; skončil jsem tím, že jsem poukázku odeslal jen tak. Když jsem ji poslal, napadlo mi, abych Anitě zavolal, že ji má na cestě, ale přišlo mi to jako bezobsažná povinnost dokonce ještě daleko víc, než vymýšlet nějaký vzkaz.

Nebyl to špatný den. Mraky zakryly slunce, ale sem tam se ukazovaly modravé skvrny a vzduch byl příslibný. Zastavil jsem se u Armstronga, abych zaplatil, co jsem tam visel, odešel jsem a ani jsem si nic nedal. Na první skleničku dne bylo ještě moc brzy. Kráčel jsem východním směrem podél dlouhého bloku činžáků na Columbus Circle a tam chytil vlak.

Linkou D jsem odjel na stanici Smith-Bergen a vyšel do slunečního jasu. Chvíli jsem chodil jen tak nazdařbůh a snažil se zorientovat. Sedmdesátý osmý revír, kde jsem krátce sloužil, byl odtud jen takových šest sedm bloků na východ, ale bylo už to pěkně dlouho a od té doby jsem v Brooklynu skoro nebyl.

Nic mi tam nepřipadalo ani vzdáleně povědomé. Pohyboval jsem se v té části čtvrti, která ještě donedávna neměla jméno. Nyní se to tady jmenovalo na jednom místě Cobble Hill a na dalším Boerum Hill, a obě horlivě usilovala o renesanci honosných domů z hnědého pískovce. Čtvrti v New Yorku se neustále měnily. Buď se vylepšovaly, nebo chátraly. Většina města se očividně rozpadala. Celý jižní Bronx tvořily blok za blokem vybydlené budovy a v Brooklynu stejný proces rozežíral Bushwick a Brownsville.

V téhle části města se vývoj rozmáchl opačným směrem. Prošel jsem jednou ulicí a pak druhou a začal jsem si uvědomovat změny. Přede všemi domy rostly stromy a většinou byly vysázené v posledních pár letech. Některé pískovcové domy a cihlová průčelí sice volaly po opravě, většinou se však budovy pyšnily čerstvými nátěry. Změny, ke kterým tu docházelo, byly patrné na obchodech. Na Smith Street obchod se zdravou výživou, na rohu Warrenovy a Bondovy boutique, a všude možně lepší malé restauranty.

Dům, kde Barbara Ettingerová bydlela a zemřela, byl na Wyckoff Street mezi Nevinsovou a Bondovou. Byl to pětipodlažní cihlový činžák se čtyřmi malými byty v každém patře, který tudíž unikl přeměně, která mnoho místních domů proměnila v honosná sídla pro jednu rodinu, jak bývaly původně. I tak budovu do jisté míry vylepšili.

Stál jsem ve vestibulu a kontroloval si jména na schránkách, porovnával jsem je s těmi, která jsem si opsal ze starého městského adresáře. Jen v šesti z dvaceti bytů bydleli nájemníci, kteří zde žili v době vraždy.

Až na to, že člověk nemůže dát na jména na poštovních schránkách. Lidé se berou a rozvádějí a mění jména. Do bytu se přistěhuje nějaký podnájemník na jméno předchozího nájemníka, aby se zabránilo majiteli zvednout činži, a jméno dávno mrtvého nájemníka zůstává na smlouvě a poštovní schránce léta. Spolubydlící se přistěhuje, a když se původní nájemník odstěhuje, zůstane tam bydlet. Není možné někoho vynechat. Člověk musí zaklepat na všechny dveře.

Zmáčkl jsem zvonek, někdo stiskl bzučák a vpustil mě. Vyšel jsem do posledního patra a vzal to odshora dolů. Je to o něco snazší, když máte odznak, který můžete ukazovat, ale vystupování je důležitější než průkaz totožnosti, a způsobu vystupování jsem se nedokázal zbavit, i kdybych sebevíc chtěl. Nikomu jsem netvrdil, že jsem policista, ale ani jsem se nesnažil nikomu bránit, aby si to myslel.

První osobou, s kterou jsem mluvil, byla mladá maminka v bytě do dvora v posledním poschodí. Zatímco jsme hovořili, plakalo její děcko ve vedlejším pokoji. Řekla mi, že se přistěhovala loni a o vraždě před devíti lety neví nic. Rozčileně se zeptala, jestli k tomu došlo právě v tomhle bytě, a zřejmě se jí ulevilo,ale zároveň jako by ji zklamalo, když se dověděla, že ne.

V bytě v průčelní části domu ve stejném patře mi nabídla šálek kávy žena slovanských rysů, s jaterními skvrnami na rukou. Usadila mě na gauč a otočila si židli, aby mi viděla do obličeje. Předtím ji měla postavenou tak, aby mohla pozorovat ulici.

Řekla mi, že v tomhle bytě bydlí téměř čtyřicet let. Ještě před čtyřmi lety tady s ní žil manžel, ale zemřel, a zůstala sama. Okolí se mění k lepšímu, řekla. „Avšak staří lidé odcházejí. Krámy, kam jsem chodila léta nakupovat, jsou pryč. A ty ceny! Ty ceny, to je k nevíře!“

Na vraždu sekáčkem se pamatovala, i když ji překvapilo, že už je to devět let. Nepřipadalo jí to tak dávno. Ta žena, co ji zabili, byla podle ní příjemná. „Jenom příjemní lidé přicházejí o život.“

OBarbaře Ettingerové si toho moc nepamatovala, kromě toho, že měla milé vystupování. Nevěděla, zda se s někým ze sousedství zvláště přátelila, nebo zda s někým měla spory, jestli dobře, nebo špatně vycházela s manželem. Vrtalo mi hlavou, jestli se vůbec pamatuje, jak Barbara vypadala, a litoval jsem, že nemám fotku, abych jí ji ukázal. Mělo mě napadnout Londona o nějakou požádat.

Další žena ve čtvrtém, slečna Wickerová, byla jediná, kdo mě požádal o průkaz. Řekl jsem jí, že nejsem policista, pročež nesundala bezpečnostní řetízek a mluvila se mnou pěticentimetrovou škvírou ve dveřích, což jsem považoval za rozumné. O té vraždě věděla, i to, že chlapa se sekáčkem nedávno zatkli, ale dál její znalost věci nesahala.

„Lidi každýho pustěj do domu,“ pravila. „Máme tady domácí telefon, ale lidi vás klidně pustěj a ani si nezjistěj, kdo jste. Každý mluví o zločinnosti, ale nevěří, že by se něco mohlo stát jemu, no a pak se stane.“ Blesklo mi hlavou, že jí řeknu, jak snadno by se dal ten její bezpečnostní řetízek zlikvidovat, ale řekl jsem si, že už je beztoho dost rozčilená.

Spousta nájemníků nebyla přes den doma. Ve třetím, kde bydlívala Barbara Ettingerová, se mi z jednoho bytu do dvora nikdo neozval, tak jsem se zastavil u dveří hned vedle. Přes ně burácelo disco. Zaklepal jsem a po chvíli otevřel muž ke třicítce. Měl krátké vlasy a knír a na sobě nic než bílé, modře pruhované trenky. Měl dobře osvalené tělo a opálená pokožka se mu leskla potem.

Řekl jsem mu, jak se jmenuji, a že bych mu rád položil pár otázek. Zavedl mě dovnitř, zavřel dveře a pak se kolem mě protáhl a přešel přes místnost k rádiu. Ztišil je tak na polovinu, zaváhal, načež je vypnul docela.

Uprostřed parketové podlahy bez koberce ležela velká žíněnka. Na ní byla vzpěračská činka a dvě malé činky a stočené na podlaze leželo švihadlo. „Právě jsem posiloval,“ řekl. „Neposadíte se? Tamhleta židle je pohodlná. Ta druhá je pěkná, ale nepohovíte si na ní.“

Posadil jsem se na židli, on se uvelebil na žíněnce se zkříženýma nohama. Když jsem se zmínil o vraždě v bytě 3A, oči se mu rozsvítily poznáním. „Donald mi o tom říkal. Já tady bydlím jenom něco málo přes rok, ale Donald už hotovou věčnost. Sleduje, jak se tady z toho stává nóbl čtvrť. Naštěstí si zrovna tenhle dům zachovává svoji ošuntělost. Asi budete chtít mluvit s Donaldem, ale nepřijde z práce dřív než v šest, půl sedmé.“

„Jak se Donald jmenuje příjmením?“

„Gilman.“ Nahláskoval mi to. „Ajá jsem Rolfe Waggoner. Rolfe s e na konci. Právě jsem četl o tom chlápkovi se sekáčkem. Samozřejmě se na ten případ nepamatuju. Tehdy jsem byl na střední škole. U nás doma v Indianě – v Muncii v Indianě – a to je odtud hodně daleko.“ Chvilku rozmýšlel. „Po všech stránkách daleko,“ dodal.

„Přátelil se pan Gilman s Ettingerovými?“

„Na to by vám odpověděl lépe než já. Toho, co to provedl, jste chytili, ne? Četl jsem, že byl kolik let v blázinci a vůbec nikdo nevěděl, že někoho zabil. Pak ho pustili a zadrželi a on se k něčemu přiznal. Bylo to tak?“

„Tak nějak.“

„A teď se chcete ubezpečit, že ten jeho případ sedí.“ Usmál se. Měl příjemný nezáludný obličej a zdál se dočista v pohodě,i když tam seděl jen tak v trenýrkách. Homosexuálové nebývali tak sebejistí, zvláště v přítomnosti policajtů. „Musí to být složité, když se to stalo před tolika lety. Mluvil jste s Judy? Judy Fairbornovou. Bydlí v bytě po Ettingerových. Pracuje v noci, dělá číšnici, takže bude doma. Pokud není na nějakém představení nebo nemá taneční hodinu nebo není na nákupech – no bude doma, pokud není pryč, tak je to ostatně vždycky, viďte?“ Znovu se usmál a pochlubil se mi dokonale rovným chrupem. „Ale možná jste s ní už mluvil.“

„Ještě ne.“

„Je tady nová. Přistěhovala se tuším asi tak před půl rokem. Chtěl byste s ní i tak mluvit?“

„Ano.“

Rozpletl nohy a zlehka vyskočil do stoje. „Já vás představím,“ řekl. „Jenom na sebe něco hodím. Bude to chvilička.“

Objevil se v džínách, flanelové košili a teniskách. Ponožky si nevzal. Přešli jsme přes chodbu. Zaklepal na dveře bytu 3A. Nejdříve se nedělo nic, pak se ozvaly kroky a ženský hlas se zeptal, kdo je.

„Jenom Rolfe,“ odpověděl. „Ve společnosti policisty, který by si vás rád podal, slečno Fairbornová.“

„Cože?“ řekla a otevřela. Mohla to docela dobře být Rolfova sestra, měla tytéž světle hnědé vlasy, tytéž pravidelné rysy, stejně otevřené jednání lidí ze Středozápadu. Také měla na sobě džíny, k tomu svetr a mokasíny. Rolfe nás představil, dívka poodstoupila a pokynula nám, abychom vstoupili. O Ettingerových nevěděla nic a její vědomosti o vraždě se omezovaly na skutečnost, že se odehrála v tomto bytě. „Jsem ráda, že jsem to nevěděla, než jsem se přistěhovala,“ řekla. „Protože bych se tím třeba nechala odradit, a to by bylo hloupé, ne? Byty se tak těžko shánějí. Kdo si může dovolit být pověrčivý?“

„Nikdo,“ přidal se Rolfe. „Ohledně bytů ne.“

Klábosili o přepadávači s nožem na První Avenue a nedávné vlně místních vloupaček, včetně jedné, k níž došlo před týdnem v prvním patře. Požádal jsem ji, jestli bych si mohl prohlédnout kuchyň, ale už jsem byl na cestě tam. Myslím, že bych si i bez toho vybavil, jak ta místnost vypadá, ale to proto, že jsem byl už v jiných bytech v tomhle domě a všechny byly na jedno brdo.

Judy se zeptala: „Tam se to stalo? V kuchyni?“

„A kdes myslela?“ zeptal se Rolfe. „V ložnici?“

„Já o tom nepřemýšlela.“

„Ani ti to nevrtalo hlavou? Jako bys to vytěsnila z mysli.“

„Možná jo.“

Přestal jsem jejich hovor vnímat. Snažil jsem se vybavit si tu místnost, odmyslet si těch devět let a znovu tam stát nad tělem Barbary Ettingerové. Ležela tehdy poblíž sporáku, nohy natažené do středu té malé místnosti, hlavu otočenou směrem k obýváku. Na podlaze bývalo linoleum, to teď bylo pryč, původní dřevěná podlaha byla renovovaná a leskla se bezbarvým lakem. A sporák vypadal nový a omítku odstranili, aby byla vidět cihlová zeď. Nebyl jsem si jistý, jestli ta cihlová zeď nebyla takhle už předtím, ani jsem nevěděl, nakolik je to, co jsem si v duchu vybavil, přesné. Paměť je živočich, který spolupracuje, horlivý, aby se zavděčil; to, co nemůže dodat, si příhodně vymyslí, pečlivými tahy zaplňuje bílá místa.

Proč v kuchyni? Hlavní dveře vedly do obýváku a ona ho pustila dovnitř, buď že ho znala, nebo přestože ho neznala, a potom co? Vytáhl sekáček a ona se pokusila před ním utéct? Zachytila podpatkem o linoleum a upadla a on se na ni vrhl?

Kuchyně byla uprostřed mezi obývacím pokojem a ložnicí. Možná to byl milenec a zrovna šli do postele, když ji překvapil několika centimetry špičaté oceli. Nepočkal by ale, až se dostanou tam, kam měli namířeno?

Možná měla něco na sporáku. Třeba mu vařila kávu. Kuchyňka byla příliš malá, aby se v ní dalo jíst, ale dostatečně velká, aby tam mohli dva lidé pohodlně stát a čekat, až se začne vařit voda.

Pak jí přitiskl dlaň na ústa, aby zdusil její výkřiky, a bodl ji do srdce, aby ji zabil. Potom přišlo dostatečné množství dalších bodných rad, aby to vypadalo na dílo chlapa se sekáčkem.

Zabila ji hned první rána? Vybavil jsem si kapky krve. Mrtvá těla příliš nekrvácejí, ale ani většina bodných ran. Pitevní zpráva uváděla ránu do srdce, která byla víceméně okamžitě smrtelná. Podle toho, co jsem vyčetl ve zprávě soudního lékaře, to mohla být jak první, tak poslední rána.

Judy Fairbornová natočila do konvice vodu, zapálila plyn dřevěnou zápalkou, a když voda začala vřít, udělala tři šálky instantní kávy. Radši bych si místo ní dal bourbon, nebo aspoň do ní, ale nikdo mi ho nenabídl. Odnesli jsme si hrnky do obýváku a dívka řekla: „Tváříte se, jako byste uviděl ducha. Nebo spíš jako byste nějakého hledal.“

„Možná i hledám.“

„Vlastně nevím, jestli na ně věřím. Údajně se mají vyskytovat, když někdo náhle zemře, když to, co přišlo, oběť nečekala. Je taková teorie, že si duše neuvědomuje, že zemřela, takže obchází okolo, protože neumí přejít do dalšího stupně existence.“

„Já myslel, že duch chodí po podlaze a volá po pomstě,“ řekl Rolfe. „Jako že za sebou tahá řetězy, a proto prkna vržou.“

„Ne, duch jenom neví, co se sluší a patří. Nakonec musíš někoho zavolat, aby toho ducha vypudil.“

„S tím na mě nechoď,“ řekl Rolfe.

„Teda ty jseš. To jseš kamarád? Takhle se tomu fakt říká, vypudit ducha. Je to něco jako vymítání. Odborník na duchy, nebo jak mu budeš říkat, se s duchem spojí a sdělí mu, co se stalo, a duchovi naznačí, že by se měl odebrat pryč. A potom může ten duch odejít tam, kam duchové odcházejí.“

„A ty tomuhle všemu opravdu věříš?“

„Nevím úplně jistě, čemu věřím,“ řekla a přehodila si nohu přes nohu. „Pokud v tomhle bytě Barbara straší, pak to dělá velice nenápadně. Žádná vrzající prkna, žádná zjevení o půlnoci.“

„Máš klidného, nenáročného ducha,“ řekl.

„Dneska se mi budou zdát ošklivé sny,“ řekla. „Pokud vůbec usnu.“

Bez valného úspěchu jsem zaklepal na všechny dveře ve dvou nižších patrech. Nájemníci buď nebyli doma, nebo mi nemohli říct nic užitečného. Správce budovy měl přízemní byt v podobném domě ve vedlejším bloku, já ale neviděl důvod, proč bych za ním měl chodit. Zastával tohle místo sotva pár měsíců a ta stará paní ze čtvrtého mi řekla, že se tady v minulých devíti letech vystřídalo čtyři pět správců.

Když jsem se z toho domu vymotal, byl jsem vděčný, že jsem na čerstvém vzduchu, celý rád, že jsem na ulici. Něco jsem v kuchyni Judy Fairbornové vnímal, i když bych si to netroufal nazvat duchem. Jako by tam po mně tápalo něco z minulých let a pokoušelo se mě to stáhnout dolů a do hlubin.

Nedokázal jsem rozpoznat, jestli je to minulost Barbary Ettingerové, nebo moje.

Zastavil jsem se v baru na rohu Deanovy a Smithovy. Měli tam sendviče a mikrovlnnou troubu, v které je ohřívali, já ale neměl hlad. Hodil jsem do sebe skleničku a pak jsem usrkával malé pivo, abych to spláchnul. Barman trůnil na stoličce a přihýbal si z velké sklenice čehosi, co vypadalo jako vodka. Další dva hosté, černoši tak v mém věku, seděli na druhém konci pultu a sledovali soutěžní pořad v televizi. Jeden z nich si chvílemi s televizorem povídal.

Zalistoval jsem v zápisníku, přistoupil k telefonu a podíval se do brooklynského seznamu. Mateřská škola, kde Barbara Ettingerová pracovala, už zřejmě nebyla v provozu. Ověřil jsem si ve Zlatých stránkách, jestli na téže adrese není něco podobného pod jiným názvem. Nebylo.

Ta adresa zněla na Clinton Street a já už byl z téhle čtvrti tak dlouho pryč, že jsem se musel zeptat, kudy se tam dostanu; pak se ale ukázalo, že je to pár bloků pěšky. Brooklynské čtvrti nemají zpravidla příliš přesně vymezené hranice – samotné čtvrti jsou často z valné části výmyslem realitních agentů – když jsem však přešel Court Street, přecházel jsem z Boerum Hill do Cobble Hill a ten rozdíl byl snadno patrný. Cobble Hill měla o poznání vyšší úroveň. Více stromů, vyšší počet domů z hnědého pískovce, nepoměrně víc bílých tváří na ulici. Číslo, které jsem na Clintonově hledal, jsem našel mezi ulicemi Pacific a Amity. Žádná školka tam nebyla. Přízemní obchod nabízel pletařské potřeby a galanterii. Majitelka, baculatá a vlídně vyhlížející matróna se zlatým zubem, nevěděla o školce nic. Přistěhovala se sem před rokem a půl, kdy tady skončila restaurace zdravé výživy. „Jednou jsem se tam šla najíst,“ řekla. „A dobře jim tak, že zkrachovali. To mi věřte.“

Dala mi jméno majitele domu a číslo telefonu. Zkusil jsem mu zavolat z budky na rohu, měl však stále obsazeno, takže jsem zašel do Court Street a vyšplhal do schodů. V kanceláři byl pouze jeden člověk, mládenec s vyhrnutými rukávy a velkým kulatým popelníkem plným cigaretových špačků na stole před sebou. Hovořil do telefonu a přitom si zapaloval jednu cigaretu za druhou. Okna byla zavřená a místnost byla zakouřená jako noční klub ve čtyři ráno. Když zavěsil, odchytil jsem ho, než telefon znovu zazvonil. On sám se pamatoval na restauraci zdravé výživy a obchod s dětským oblečením, který na tom místě také zkrachoval. „Teďka tam máme galanterii,“ řekl.

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že do roka skončí. Kolik můžete vydělat prodejem příze? To víte, lidi maj nějakýho koníčka, I zájem, tak si otevřou podnik. Zdravá výživa, vyšívání, co je libo, j ale o obchodování nevědí, co by za nehet vlezlo, a do roka dvou jsou na mizině a končej. Jen co zruší nájem, do měsíce to pronájmem za dvojnásobek toho, co platí. Máte to ve čtvrti, kde j jdou nájmy nahoru.“ Natáhl ruku po telefonu. „Mrzí mě, že vám nemůžu pomoct.“

„Podívejte se do záznamů,“ řekl jsem.

Sdělil mi, že má na práci spoustu důležitých věcí, ale ještě to ani nedořekl a jeho sebejistý postoj přešel do ublíženého reptání. Seděl jsem na staré dubové otáčecí židli a nechal ho, aby se pohrabal ve složkách. Otevřel a zaklapl půltuctu zásuvek, než i se vytasil s nějakou složkou, kterou mrskl na stůl.

„Tady to máme,“ řekl. „Středisko dětské péče Šťastné hodiny. To je teda název!“

„Co je na něm špatnýho?“

„Šťastná je hodina v ňákým baru, když je pití za polovic, j Pěkná pitomost pojmenovat takhle místo pro mrňata, nemyslíte?“ Zavrtěl hlavou. „Pak se divěj, proč přišli na buben.“

Na tom názvu jsem neshledával žádnou chybu.

„Pronajala si to tam paní Corwinová. Janice Corwinová. Na pět let si to pronajala, po čtyřech to vzdala. Vyklidila to tam před osmi lety v březnu.“ To muselo být rok po smrti Barbary Ettingerové. „Páni, koukněte se na ten nájem a nebudete věřit vlastním očím. Víte, kolik platila?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To místo jste přece viděl. Vyhoďte cifru.“ Upřel jsem na něho pohled. Zamáčkl cigaretu a připálil si další. „Sto pětadvacet dolarů měsíčně. Teďka je to šestkrát tolik, a v tu minutu, kdy tam skončí ta ženská s galanterií, nebo až jí vyprší nájem, to půjde ještě nahoru. Tak nebo tak.“

„Máte adresu té Corwinová, kam se jí má posílat pošta?“

Zavrtěl hlavou. „Mám její domácí adresu. Chcete ji?“ Uvedl nějaké číslo na Wyckoff Street. Bylo to o pár domů dál od Ettingerových. Adresu jsem si zapsal. Řekl mi telefonní číslo a já si ho taky zapsal.

Zazvonil telefon. Zvedl ho, řekl ahoj, pár minut naslouchal, načež jednoslabičně odpověděl. Po chvíli řekl: „Poslyš, teď tady někoho mám. Zavolám ti za minutku, okay?“

Zavěsil a zeptal se, jestli je to všechno. Nedokázal jsem připadnout na nic dalšího. Potěžkal složku. „Držela to tam několik let,“ řekl. „Většina podniků jde ke dnu během prvního roku. Přežijte rok a máte šanci. Víte, v čem je problém?“

„V čem?“

„V ženských. Jsou to amatérky. Nemají potřebu udržet firmu v chodu. Otevřou si podnik, jako když si zkoušej šaty. Ledva se jim znelíbí barva, svlíknou si je. Pokud už nic nemáte, musím si vyřídit nějaké telefony.“

Poděkoval jsem mu za pomoc.

„Poslyšte,“ řekl, „já vždycky spolupracuju. To už mám v povaze.“

Zkusil jsem číslo, které mi dal, a ozvala se mi Španělsky nějaká žena. Nevěděla nic o nikom jménem Janice Corwinová a zavěsila dřív, než jsem se jí vůbec mohl na cokoliv zeptat. Vhodil jsem další minci a znovu to číslo vytočil pro případ, že bych se předtím nějak spletl. Když to zvedla stejná žena, zavěsil jsem.

Když odpojí telefon, trvá málem rok, než číslo znovu přidělí. Paní Corwinová si samozřejmě mohla změnit číslo a přitom se z Wyckoff Street ani nehnout. Tohle lidé, zvláště ženy, často dělají, když se chtějí zbavit oplzlých telefonátů. Přesto jsem usoudil, že se přestěhovala. Počítal jsem s tím, že se všichni odstěhovali z Brooklynu, z těch pěti čtvrtí, ze státu. Vykročil jsem nazpět k Wyckoff Street, ušel půl bloku, stejnou cestou se vrátil, načež jsem se začal znovu otáčet.

Přinutil jsem se zůstat stát. Neklid mi svíral hruď a žaludek. Vyčítal jsem si, že marním čas, a začal jsem si lámat hlavu, proč jsem vůbec od Londona ten šek bral. Jeho dcera byla devět let v hrobě a ať ji zabil kdokoli, začal pravděpodobně zbrusu nový život v Austrálii. Jedině že jsem se udržoval nějak v chodu.

Stál jsem tam, až intenzita toho pocitu sama opadla, věděl jsem, že se mi nechce vracet se do Wyckoff Street. Zajdu tam později, až přijde Donald Gilman z práce a já si pak budu moct zkontrolovat adresu té Corwinové. Nenapadalo mě nic, co bych měl chuť ohledně vraždy Barbary Ettingerové do té doby udělat. Něco jsem ale mohl udělat se svým rozpoložením.

Jedno se Brooklynu musí přiznat – nepotřebujete chodit daleko, abyste narazili na nějaký kostel. Jsou všude možně.

Ten, na který jsem natrefil já, byl na rohu Soudní a Kongresové. Samotný kostel byl zavřený a železná brána zamčená, ale cedule mě nasměrovala do kaple sv. Alžběty hned za rohem. Cesta mě zavedla ke kapli vmáčknuté mezi kostelem a farou. Přešel jsem přes břečťanem zarostlé nádvoříčko, o němž deska na zdi prohlašovala, že je to místo posledního odpočinku Cornelia Heeneyho. Neobtěžoval jsem se přečíst si, kdo to byl nebo proč ho tam pohřbili. Prošel jsem mezi řadami bílých soch a vešel do malé kaple. Jedinou další osobou zde byla křehká Irka, která klečela před lavicemi: posadil jsem se vzadu.

Už si těžko vybavím, kdy vlastně jsem se začal potloukat po kostelích. Začalo to někdy potom, co jsem odešel od policie, potom, co jsem se odstěhoval z domu v Syossetu, od Anity a chlapců, a nastěhoval se do hotelu na Západní Padesáté sedmé. Asi jsem přišel na to, že kostely jsou citadely klidu a míru, což je zboží, na něž se v New Yorku těžko natrefí.

Poseděl jsem v kapli takových patnáct dvacet minut. Bylo to uklidňující a jenom tím, že jsem tam seděl, jsem se částečně zbavil toho předchozího napětí. Než jsem odešel, odpočítal jsem sto padesát dolarů a vsunul je do kasičky s nápisem „Pro chudé“. Začal jsem takhle přispívat nedlouho poté, co jsem si zvykl trávit zvláštní chvíle po kostelích, a nevím, proč jsem s tím začal, ani proč jsem s tím nikdy nepřestal. Tenhle problém mě nijak zvlášť nezatěžoval. Věci, které dělám, aniž bych věděl, jaký k tomu mám důvod, neberou konce.

Nemám ponětí, co s těmi penězi dělají. Nestarám se. Charles London mi dal patnáct set dolarů, což je skutek, který nedával o nic víc smysl, než to, že jsem desetinu z té sumy poskytl na jakési blíže neurčené chudé.

Měli tam polici s votivními svíčkami a já se zastavil a dvě zapálil. Jednu za Barbaru Londonovou Ettingerovou, která byla tak dávno po smrti, i když ne tak dávno jako starý Cornelius Heeney. Druhou za Estrellitu Riverovou, holčičku, která nežila ani tak dlouho jako Barbara Ettingerová.

Žádné modlitby jsem neodříkal. Nikdy to nedělám.

4/

Donald Gilman byl o dvanáct patnáct let starší než jeho spolubydlící a neměl jsem dojem, že tráví tolik hodin s činkami a švihadlem. Pečlivě učesané vlasy měl pískově hnědé a oči za silnými brýlemi v želvovinové obrubě studeně modré. Na sobě měl kalhoty od obleku, košili a vázanku. Sako od obleku si přehodil přes židli, před níž mě Rolfe varoval.

Rolfe říkal, že Gilman je právník, takže mě nepřekvapilo, když mě požádal o průkaz totožnosti. Vysvětlil jsem mu, že už nějaký ten rok u policie nejsem. Při té novině povytáhl obočí a mrskl pohledem po Rolfovi.

„Zajímám se o tu věc na žádost otce Barbary Ettingerové,“ pokračoval jsem. „Požádal mě, abych zkusil něco vypátrat.“

„Ale proč? Toho vraha chytili, ne?“

„Objevila se určitá pochybnost.“

„Jakže?“

Řekl jsem mu, že na den vraždy Barbary Ettingerové má Pinell nezvratné alibi.

„Potom ji zabil někdo jiný,“ řekl okamžitě. „Pokud se to alibi neukáže jako nepodložené. To by vysvětlovalo zájem jejího otce, nemám pravdu? Nejspíš podezřívá – no, mohl by podezřívat kdekoho. Doufám vám nebude připadat nepatřičné, když mu zavolám, aby mi potvrdil, že zde zastupujete jeho zájmy.“

„Možná bude těžko k zastižení.“ Ponechal jsem si Londonovu vizitku a teď jsem ji vytáhl z náprsní tašky. „Z kanceláře už nejspíš odešel, ale domů podle mého ještě nedorazil. Žije sám, jeho paní před pár lety zemřela, takže je dost pravděpodobné, že jídá po restauracích.“

Gilman se na vizitku na okamžik zahleděl, pak mi ji podal zpátky. Pozoroval jsem, jak se tváří, a viděl jsem, že se rozhodl. „No dobrá,“ řekl. „Nevidím, proč by mělo vadit, když si s vámi promluvím, pane Scuddere. Kdybych věděl něco podstatného, to by byla jiná. Stalo se to všechno už před pěknou řádkou let, že? Od té doby utekla už spousta vody, pod mostem, nebo do přehrady, nebo kam taková voda utíká.“ Modré oči se mu rozzářily. „Když je řeč o tekutině, zpravidla si v tuhle dobu dáváme skleničku. Nedal byste si s námi?“

„Ano, děkuji.“

„Obvykle si namícháme martini. Pokud nemáme něco, co byste si dal raději?“

„Martini mi nedělá moc dobře,“ řekl jsem. „Raději bych zůstal u whisky. Bourbon, pokud máte.“

Samozřejmě že měli. Značku Wild Turkey, která je o stupínek dva lepší, než na co jsem zvyklý, a Rolfe mi toho dopřál do staromódní broušené sklenice tak deci. Nalil džin Bombay do džbánu, přidal kostky ledu a lžíci vermutu, opatrně zamíchal a nalil směs do dvou sklenic, přesně stejných jako byla ta moje. Donald Gilman uchopil tu svoji a navrhl, abychom si připili na pátek, takže jsme si na něj připili.

Seděl jsem tam, kam mě posadil Rolfe posledně. Sám seděl jako předtím na žíněnce a pevně pažemi objímal pokrčená kolena. Pořád ještě měl na sobě džíny a košili, které si vzal, když mě šel představit Judy Fairbornové. Činky a švihadlo nebyly nikde vidět. Gilman seděl na krajíčku té nepohodlné židle a v předklonu zíral na svoji sklenici. Vtom ke mně zvedl pohled.

„Pokoušel jsem se vybavit si ten den, kdy zemřela,“ řekl. „Je to těžké. Ten den jsem nepřišel z práce domů. Po práci jsem si zašel s někým na skleničku, pak jsem šel na večeři a potom myslím na nějakou párty do Village. To není důležité. Jde o to, že jsem se dostal domů až příští den dopoledne. Věděl jsem, co tady můžu čekat, až přijdu, protože jsem u snídaně četl ranní noviny. Ne, tak to nebylo. Pamatuju se, že jsem si koupil News, protože se s nimi ve vlaku líp manipuluje, líp se v nich listuje a tak. Titulek zněl Vrah se sekáčkem řádí v Brooklynu, nebo nějak podobně. Myslím, že k předchozí vraždě došlo taky v Brooklynu.“

„Čtvrtá oběť. V Sheepshead Bay.“

„Pak jsem nalistoval stranu tři, předpokládám, že to musela být strana tři, a tam to stálo. Bez fotografie, ale samozřejmě tam uváděli jméno a adresu, takže to bylo jasné.“ Položil si ruku na hruď. „Pamatuju se, jak mi bylo. Byl to neuvěřitelný otřes. Nečekáte, že se něco takového stane někomu, koho znáte. Tím jsem se sám cítil tolik zranitelný, však víte. Stalo se to v tomhle domě. Nejdřív na mě dolehla vlastní zranitelnost, potom teprve přišel pocit ztráty, kterou člověk vnímá při smrti někoho, koho zná.“

„Jak dobře jste se s Ettingerovými znal?“

„Poměrně dobře. Byli manželé a tak se samozřejmě většinou stýkali s dalšími páry. Ale bydleli hned přes chodbu a já je občas pozval na skleničku nebo na kávu, nebo mě pozvali oni. Přišli na pár večírků, co jsem pořádal, ale nezdrželi se dlouho. Myslím, že se mezi homosexuály cítili docela dobře, ale nesmělo jich být moc. To dovedu pochopit. Člověk je nerad v menšině, nemám pravdu? Pocit nejistoty je jenom přirozený.“

„Byli šťastní?“

Otázka ho přivedla zpátky k Ettingerovým. Svraštil čelo a zvažoval, co odpoví. „On je myslím podezřelý,“ řekl. „To je podle mě manžel vždycky. Setkal jste se s ním?“

„Ne.“

„‚Byli spolu šťastní?‘ To je nevyhnutelná otázka, kdo ale na ni dokáže odpovědět? Vypadali šťastní. Většina párů tak vypadá a většina se nakonec rozejde, a když k tomu dojde, jejich přátelé jsou vždycky překvapení, protože jim připadali tak strašně šťastní.“ Dopil svoji sklenici. „Myslím, že byli vcelku šťastní. Když ji zabili, čekala dítě.“

„To vím.“

„Já to tehdy nevěděl. Dověděl jsem se to až po její smrti.“ Malinko zakroužil prázdnou sklenicí a Rolfe se půvabně zvedl a Gilmanovi dolil. Když už byl na nohou, nalil i mně další várku Wild Turkey. Po té první už jsem trochu chytil slinu, takže jsem si s tou druhou nelámal hlavu.

Gilman řekl: „Myslel jsem, že ji to mohlo přivést k rozumu.“

„To dítě?“

„Ano.“

„Potřebovala přivést k rozumu?“

Usrkl si martini. „O mrtvých… však to znáte. Člověk nerad otevřeně mluví o mrtvých. Barbara v sobě měla určitý neklid. Byla to bystrá dívka, víte. Velice přitažlivá, plná energie, pohotová. Nevybavuje se mi, kam chodila do školy, ale byla to dobrá škola a Doug chodil na Hofstru. Podle mě není na téhle škole nic špatného, ale tak prestižní jako Barbařina alma mater není. Nevím, proč si to nemůžu vybavit.“

„Wellesley.“ London mi to řekl.

„No jasně. Už jsem si vzpomněl. Za studií na vysoké jsem chodil s jednou dívkou z Wellesley. Někdy nějakou dobu trvá, než se člověk přijme takový, jaký je.“

„Vdala se Barbara pod svoji úroveň?“

„Neřekl bych. To by byl povrchní dojem. Vyrostla ve Westchesteru a chodila na Wellesley a vzala si sociálního pracovníka, který vyrostl v Queensu a chodil na Hofstru. Aleje to hlavně věc přístupu.“ Usrkl si džinu. „Přesto si mohla myslet, že je pro něho moc dobrá.“

„Scházela se s někým jiným?“

„Vy nechodíte dlouho okolo horké kaše, co? Není těžké uvěřit, že jste býval policista. Proč jste od policie odešel?“

„Osobní důvody. Měla nějakou známost?“

„To je tak laciné, propírat mrtvé. Někdy jsem slýchal, jak se Barbara s Ettingerem hádají. Občas mu předhazovala, že spí se ženami, s nimiž se seznamuje při své práci. Byl sociální pracovník, což obnášelo návštěvy u nezadaných žen u nich v bytě, a pokud má někdo zájem o náhodný sex, příležitost se jistě najde. Nevím, jestli toho využíval, ale dělal na mě dojem, že ano. A soudím, že ona o tom byla přesvědčená.“

„Měla také nějaký poměr, aby mu to oplatila?“

„Myslí vám to. Ano, asi ano, ale neptejte se mě, s kým, protože nemám ponětí. Někdy jsem býval přes den doma. Ne moc často, ale sem tam ano. Občas jsem ji slýchal, jak jde po schodech s nějakým mužem, nebo jsem řekněme šel kolem jejích dveří a zaslechl mužský hlas. Musíte pochopit, že do ničeho nestrkám nos, takže jsem se nepokoušel toho tajemného muže zahlédnout, ať to byl, kdo chtěl. Doopravdy jsem si toho nijak zvlášť nevšímal.“

„Přijímala toho člověka přes den?“

„Nemůžu odpřisáhnout, že někoho přijímala. Třeba to byl instalatér, co přišel opravit kapající kohoutek. To bych rád, abyste pochopil. Jenom jsem měl dojem, že se mohla s někým scházet, a věděl jsem, že manžela podezírá z nevěry, takže mě napadlo, že by si tím třeba chtěla trochu vyrovnat účty.“

„To ale bylo přes den. Copak ve dne nepracovala?“

„Jo, v té mateřské škole. Asi měla dost volnou pracovní dobu. Vzala tu práci, aby se nějak zabavila. Zase ta rozháranost. Studovala jako hlavní obor psychologii a dělala postgraduál, ale vzdala to a pak nedělala nic, takže začala vypomáhat v té školce. Moc jí asi neplatili a neřekl bych, že něco namítali, když si sem tam vzala odpoledne volno.“

„S kým se přátelila?“

„Co já vím. S nějakými lidmi jsem se u nich v bytě setkal, alena nikoho se nepamatuju. Myslím, že to byli hlavně jeho přátelé. Byla tam ta žena z té školky, ale její jméno si bohužel nevybavím.“

„Janice Corwinová.“

„Tak? Vůbec nic mi to neříká. Bydlela nedaleko. Hned přes ulici, jestli se nepletu.“

„Nepletete. Nevíte, jestli tam ještě bydli?“

„Nemám ponětí. Ani se nepamatuju, kdy jsem ji posledně viděl. Beztak nevím, jestli bych ji poznal. Myslím, že jsem se s ní jednou setkal, ale třeba mi utkvěla v paměti jenom proto, že o ní Barbara mluvila. Říkáte, že se jmenovala Corwinová?“

„Janice Corwinová.“

„Mateřská škola je pryč. Zavřeli ji už před lety.“

„Já vím.“

V rozhovoru jsme se už dál nedostali. Měli na večer něco domluveného a já už neměl na co se zeptat. A začalo na mě působit to pití. Druhou sklenici jsem dorazil bezděčně, a překvapilo mě, že je najednou prázdná. Nepřipadal jsem si opilý, ale ani střízlivý, a potřeboval jsem pročistit hlavu.

Studený vzduch mi pomohl. Zvedl se vítr. Vtáhl jsem hlavu mezi ramena, přešel přes ulici a pustil se podél bloku na adresu, kterou jsem měl u Janice Corwinové. Ukázalo se, že je to dvoupatrová cihlová budova, před pár lety že ji někdo koupil, vyrazil nájemníky, jen co jim vypršely nájemní smlouvy, a dal ji předělat na rodinný dům.

Podle vlastníka, jehož jméno jsem se neobtěžoval postřehnout, rekonstrukce stále ještě probíhala. „Nebere to konce,“ řekl. „Všecko je třikrát obtížnější, než si představujete, trvá čtyřikrát tak dlouho a stojí pětkrát tolik. A to je ještě mírný odhad. Víte kolik času zabere, než se sundá starý lak z futer? Mátepředstavu, kolik je v takovémhle domě dveří?“

Jména nájemníků, kterých se zbavil, si nepamatoval. Jméno Janice Corwinová mu nic neříkalo. Řekl, že seznam nájemníků asi někde bude, ale nemá ponětí, kde by ho měl začít hledat. Kromě toho nebude mít jejich nynější adresy. Řekl jsem mu, ať se neobtěžuje.

Vydal jsem se na Atlantic Avenue. Mezi starožitnictvím s dubovým viktoriánským nábytkem, květinářstvími a orientálními restauracemi se mi podařilo objevit obyčejnou kavárničkus umakartovým pultem a stoličkami potaženými červenou koženkou. Potřeboval jsem se napít víc než najíst, ale věděl jsem, že by se mi vymstilo, kdybych něco nesnědl. Dal jsem si stejk se šťouchanými brambory a zelenými fazolkami a přinutil se všecko sníst. Vypil jsem dva šálky nevalné kávy a při odchodu jsem si vyhledal v telefonním seznamu jméno Corwin. V Brooklynu bydlely dva tucty Corwinů, včetně jakési J. Corwinové, podle adresy někde v Bay Ridge nebo Bensonhurstu. Zkusil jsem to číslo, ale telefon nikdo nezvedl.

Nemám důvod si myslet, že bydlí v Brooklynu. Ani že je v seznamu pod svým jménem, a jméno jejího manžela jsem neznal.

Zajít na poštu nemělo smysl. Neuchovávají změny adres déle než rok a budova na Wyckoff Street změnila majitele dávno předtím. Nějaký způsob, jak Corwinovy vypátrat, ovšem bude. To je vždycky.

Zaplatil jsem útratu a nechal spropitné. Podle barmana byla nejbližší stanice podzemní dráhy o dva bloky dál na Fulton Street. Až ve vlaku směrem na Manhattan jsem si uvědomil, že jsem se ani nenamáhal zajít do Bergenu a Flatbushe podívat se na stanici Osmasedmdesátého revíru. Nějak mi to nenapadlo.

5/

Vrátil jsem se k sobě do hotelu a zastavil se v recepci. Žádná pošta, žádné vzkazy. Nahoře v pokoji jsem otevřel novou láhev bourbonu a štědře jsem si nalil. Chvíli jsem jen tak seděl a listoval v paperbackovém vydání Životopisů svátých. Mučedníci mě podivně fascinovali. Podstoupili tak rozmanité způsoby umírání.

Přede dvěma dny vyšel v novinách článek, narychlo spíchnutý pro zadní stranu, o podezřelém, kterého zatkli za rok starou vraždu dvou žen v jejich bytě ve východním Harlemu. Oběti, matka s dcerou, byly nalezeny v ložnici a obě byly střeleny za ucho. Ve zprávě se pravilo, že se tím případem policisté průběžně zabývali kvůli neobvyklé brutalitě těch vražd. Nyní zatkli a strčili za mříže čtrnáctiletého kluka. Když ty ženy přišly o život, bylo mu třináct.

Od zavraždění těchto žen, stálo v posledním odstavci článku, bylo v témže domě a v blízkém okolí zabito pět dalších osob. Nepsali, jestli se těch pět vražd vyřešilo, či zda je z nich zadržený kluk taky podezřelý.

Myšlenky se mi rozeběhly. Chvílemi jsem odkládal knihu a přemýšlel o Barbaře Ettingerové. Donald Gilman přišel s tím, že její otec pravděpodobně někoho podezíral, pak se vzpamatoval a nikoho nejmenoval.

Asi manžela. Ten je na řadě vždycky jako první. Kdyby nebyla Barbara evidentně jednou z obětí masového vraha, důkladně by si Douglase Ettingera podali. Takhle ho automaticky vyslechli detektivové z Midtown North. Těžko mohli jinak. Nebyl jenom manžel, ale také člověk, který tělo objevil v kuchyni, když se vrátil z práce.

Četl jsem záznam výslechu. Muž, který výslech vedl, už vzal za bernou minci, že vražda je dílem přepadávače se sekáčkem, takže se v otázkách soustředil na to, co kdy Barbara dělala, jestli by otevřela někomu cizímu, nebo jestli snad se nezmínila, že by ji někdo sledoval nebo se choval podezřele. Neobtěžoval ji někdo krátce předtím obscénními telefonáty? Nevolal někdo a nezavěsil, aniž by se ozval? Nějaké podezřelé omyly?

Výslech ve své podstatě počítal s nevinou vyslýchaného a v té době byl tento úsudek jistě logický. V chování Douglase Ettingera se očividně nevyskytlo nic, co by vzbudilo podezření. Pokusil jsem se, a to nikoli poprvé, Ettingera si vybavit. Měl jsem za to, že jsem se s ním musel setkat. Byli jsme na místě činu dřív, než se dostavili z Midtown Northu, aby nám případ vzali, a on tam musel někde být, zatímco jsem stál v té kuchyni a zíral na tělo na linoleu. Možná jsem se pokoušel ho nějak utěšit, udělat si o něm přibližnou představu, ale vůbec jsem si ho nedokázal vybavit.

Třeba byl v ložnici, když jsem tam dorazil, a mluvil s nějakým jiným detektivem nebo strážníkem, který se dostavil na místo činu první. Možná jsem ho ani nezahlédl, nebo jsme třeba spolu mluvili a úplně mi vypadl z paměti. Tehdy jsem už pár let chodil za každým, jemuž násilná smrt vzala blízkého člověka. Nemohli mi všichni přesně utkvět v přecpaném skladišti mé paměti.

„Ostatně, už brzy ho uvidím. Můj klient se nevyjádřil, koho podezírá, a já se neptal, ale to dalo rozum, že Barbařin manžel je na seznamu na prvním místě. Londona by zase tolik netrápila možnost, že ji má na svědomí někdo, koho vůbec nezná. Nějaký známý nebo milenec, k němuž neměl žádný vztah. Ale aby ji zabil vlastní manžel, člověk, kterého London zná, člověk, který šel před pár lety jeho manželce na pohřeb –“

Mám ve svém pokoji telefon, ale hovory jdou přes ústřednu, což mě otravuje, i když je mi jedno, jestli spojovatelka poslouchá, čili nic. Sešel jsem do haly a zavolal svému klientovi do Hastingsu. Vzal to na třetí zazvonění.

„Scudder,“ ohlásil jsem se. „Hodil by se mi snímek vaší dcery. Jakýkoli, pokud si tam bude podobná.“

„Mám plné album snímků. Ale na většině je Barbara, když byla malá. Vy byste asi potřeboval fotografii z poslední doby?“

„Pokud možno. Neměl byste fotku ze svatby?“

„Ach ano, samozřejmě. Moc pěkný snímek, na kterém jsou oba. Mám ho ve stříbrném rámečku na stole v obýváku. Mohl bych vám nechat udělat kopii, chcete?“

„Pokud by vás to příliš neobtěžovalo.“

Zeptal se, jestli mi ho má poslat poštou, a já mu navrhl, aby ho vzal v pondělí s sebou do práce. A že mu zavolám a zařídím si, abych si ho mohl vyzvednout. Zeptal se, jestli už jsem se dostal k pátrání, a já mu odpověděl, že jsem strávil den v Brooklynu. Zmínil jsem se mu o několika lidech – Donald Gilman, Janice Corwinová. Ani jedno jméno mu nic neříkalo. Zkusmo se zeptal, jestli mám nějakou stopu.

„Stopa už je pěkně vychladlá,“ odpověděl jsem.

Zavěsil jsem, aniž jsem se zeptal, koho podezírá. Přepadl mé neklid, tak jsem se vydal za roh k Armstrongovi. Cestou jsem litoval, že jsem si nevzal kabát. Ještě víc se ochladilo a pěkně foukalo.

Seděl jsem v baru se dvěma sestrami z Rooseveltovy nemocnice. Jedna z nich, Terry, právě končila třetí týden na dětském oddělení. „Myslela jsem, že se mi bude práce líbit,“ řekla, „ale nemůžu to vydržet. Maličké děti. Je to o moc horší, když nějaké zemře. Některé jsou tak statečné, až to člověka ničí. Nedokážu to vydržet, opravdu ne.“

V mysli mi vytanula Estrellita Riverová a hned zase zmizela. Nesnažil jsem se její obraz zadržet. Druhá sestra se sklenicí v ruce právě říkala, že si tak nějak myslela, že má radši sambucco než amaretto. Nebo to možná bylo naopak.

Ten večer jsem to zabalil brzy.

6/

Přestože jsem se na setkání s Douglasem Ettingerem nepamatoval, měl jsem jeho podobu před očima. Vysoký a kostnatý, tmavé vlasy, bledá pokožka, sukovitá zápěstí, ostré, lincolnovské rysy. Vystupující ohryzek.

V sobotu ráno jsem se probudil s jeho podobou pevně usazenou v mysli, jako by se mi tam obtiskla během snu, který jsem si nezapamatoval. Rychle jsem se nasnídal a šel jsem na Pennovo nádraží, kde jsem chytil vlakový spoj z Long Islandu do Hicksvillu. Z telefonátu do jeho domu v Mineole vyplynulo, že pracuje v obchodě v Hicksvillu. Taxi z nádraží k tomu obchodu mě přišlo na dva dolary pětadvacet centů. V uličce mezi vybavením na squash a raketami a pálkami jsem se nějakého prodavače zeptal, jestli je přítomen pan Ettinger. „Já jsem Ettinger,“ řekl. „Čím vám posloužím?“

Měřil tak metr sedmdesát a byl to asi osmdesátikilový podsaditý pořez. Husté, kudrnaté světle hnědé vlasy se zrzavým nádechem. Naducané tváře a ostražité hnědé oči veverky. Velké bílé zuby s mírně vystouplými horními řezáky tu veverčí podobu ještě umocňovaly. Nepřipadal mi ani vzdáleně povědomý, ani se čímkoli nepodobal představě z mého snu, aby sehrála jeho roli.

„Jmenuji se Scudder,“ představil jsem se. „Rád bych s vámi mluvil mezi čtyřma očima, jestli dovolíte. O vaší manželce.“

Upřímný obličej mu zostražitěl. „O Karen? Co je s ní?“

Proboha. „O vaší první ženě.“

„Jo, o Barbaře. Na chvilku jste mě zmátnul. Ten vážný tón a vůbec, a že se mnou chcete mluvit o mojí ženě. Nevím, co mě to napadlo. Jste od policie? Račte tudy, můžeme si promluvit v kanceláři.“

Menší ze dvou stolů v kanceláři patřil jemu. Na něm se v úhledných hromádkách vršila korespondence a faktury. Ve skleněné kostce na fotografie byly snímky ženy a několika malých dětí. Všiml si, že se na ně dívám, a řekl. „To je Karen. A děcka.“

Uchopil jsem kostku a zadíval se na mladou ženu s krátkými světlými vlasy a zářivým úsměvem. Stála vedle vozu a za ní se rozprostíral trávník. Celkový dojem byl značně šosácký.

Postavil jsem kostku na místo a posadil se na židli, na kterou mi Ettinger ukázal. Posadil se za stůl a zapálil si cigaretu obyčejným plynovým zapalovačem. Věděl, že přepadávače se sekáčkem zatkli, také věděl, že podezřelý jakoukoli spojitost s vraždou jeho první ženy popřel. Usoudil, že Pinell lže, buď mu selhala paměť, nebo nemá všech pět pohromadě. Řekl jsem mu, že se Pinellovo alibi potvrdilo, s ním to ale zřejmě nehnulo.

„Už je to kolik let,“ řekl. „Lidi si můžou poplést data a nikdy nevíte, nakolik jsou vzpomínky přesné. Pravděpodobně to provedl. Jeho tvrzení, že ne, bych nebral vážně.“

„Vypadá to, že má spolehlivé alibi.“

Ettinger pokrčil rameny. „To vy můžete posoudit líp než já. Přesto mě překvapuje, že vy mládenci ten případ znovu otevíráte. Čeho myslíte, že po takové době dosáhnete?“

„Nejsem u policie, pane Ettingere.“

„Myslel jsem, že jste říkal“

„Nenamáhal jsem se uvést na pravou míru váš dojem. Býval jsem u policie. Teď jsem soukromý detektiv.“

„Pracujete momentálně pro někoho?“

„Pro vašeho bývalého tchána.“

„Charlie London si vás najal.“ Svraštil čelo a všechno to vstřebával. „No, asi má na to právo. Barbii to zpátky nepřivede, ale podle mě má právo na pocit, že něco dělá. Vzpomínám si, že potom, co ji zavraždili, mluvil o tom, že vypíše odměnu. Nevím, jestli se k tomu vůbec dostal.“

„Neřekl bych.“

„Takže teď chce investovat pár dolarů, aby našel pravého vraha. No, proč ne? Už toho v životě moc nemá, co umřela Helen. Jeho žena, Barbařina matka.“

„Já vím.“

„Možná mu prospěje, když bude mít něco, o co se může zajímat. Ne že by ho nezaměstnávala jeho práce, ale, zkrátka Odklepl popel z cigarety.“

„Nevím, jak bych vám mohl pomoci, pane Scuddere, ale zeptejte se, na co chcete.“

Vyptal jsem se na Barbařiny společenské styky, jak vycházela s lidmi v domě. Ptal jsem se na její práci ve školce. Upamatoval se na Janice Corwinovou, ale nemohl uvést jméno jejího manžela. „Ta práce nebyla tak důležitá,“ řekl. „V podstatě měla něco, aby se dostala z domu, něco, na co mohla soustředit energii. No, peníze se hodily. Obcházel jsem s kufírkem pro sociální odbor, což nebyla právě cesta k zbohatnutí. Ale měla tu práci jen na přechodnou dobu. Chystala se, že toho nechá a bude doma s dítětem.“

Dveře se otevřely. Do místnosti se začal hrnout ani ne dvacetiletý prodavač, načež se zarazil a nemotorně tam zůstal stát. „Přijdu za chvilku, Sandy,“ řekl mu Ettinger. „Teď mám něco k vyřizování.“

Chlapec vycouval a zavřel za sebou dveře. „V sobotu máme vždycky napilno,“ řekl Ettinger. „Nechci na vás spěchat, ale budu se muset vrátit do krámu.“

Položil jsem mu ještě několik otázek. Paměť neměl nejlepší a já dovedl pochopit, proč. Jeden život se mu zhroutil a musel si vybudovat nový, což bylo snazší, pokud se předchozím životem zabýval co nejméně. Z prvního svazku nebyly žádné děti, které by ho zavazovaly k udržování příbuzenských vztahů. Mohl zanechat své manželství s Barbarou v Brooklynu spolu se složkami sociálního pracovníka a veškerými úskalími onoho života. Bydlel nyní na předměstí, jezdil vozem, sekal trávník a žil se svými dětmi a světlovlasou manželkou. Proč posedávat v nájemním bytě v Boerum Hill a vzpomínat?

„Je to divné,“ řekl, „ale nikoho, s kým jsme se znali, si neumím představit, že by byl schopen… udělat to, co se stalo Barbii. Na druhou stranu jsem ale nikdy nevěřil, že by pustila do bytu někoho cizího.“

„Dávala si na to pozor?“

„Vždycky byla ostražitá. Wyckoff Street nebylo prostředí, v jakém vyrostla, ale připadalo jí to tam celkem pohodlné.“ Pohled mu zatékal ke kostce s fotografiemi jako by tam viděl stát vedle vozu před trávníkem Barbaru. „Ale ty vraždy sekáčkem jí naháněly strach.“

„Ano?“

„Ze začátku ne. Přepadlo ji to, když zabil tu ženu v Sheepshead Bay. Víte, to proto, že to bylo poprvé, kdy udeřil v Brooklynu. Trochu to na ni dolehlo.“

„Kvůli tomu, kde k tomu došlo? Sheepshead Bay je od Boerum Hill pěkně daleko.“

„Aleje to Brooklyn. A bylo v tom myslím ještě něco, protože si vzpomínám, že se dost ztotožňovala s tou ženou, kterou zabili. Musel jsem vědět, proč, ale nevzpomenu si. Tak nebo tak, začala být nervózní. Řekla mi, že má pocit, že ji někdo sleduje.“

„Zmínil jste se o tom policii?“

„Myslím že ne.“ Sklopil pohled a zapálil si další cigaretu. „Určitě ne. Tehdy jsem se domníval, že to souvisí s jejím těhotenstvím. Jako třeba chuť na podivná jídla, něco na ten způsob. Těhotné ženy mají divné vrtochy.“ Zvedl pohled a podíval se mi do očí. „Kromě toho jsem na to nechtěl myslet. Zrovna den dva před vraždou mluvila o tom, že by chtěla, abych dal na dveře bezpečnostní zámek. Víte, takový ten s ocelovou tyčí zapuštěnou do podlahy, aby se nedaly dveře vylomit.“

Přikývl jsem.

„Nestihli jsme si ten zámek pořídit. Ne že by to hrálo nějakou roli, protože dveře nebyly vylomené. Leželo mi v hlavě, proč někoho pouštěla dovnitř, když byla tak vyplašená, ale nakonec byl den a ve dne nejsou lidé tak podezíraví. Ten člověk mohl předstírat, že je instalatér nebo od plynařů nebo tak. Copak to takhle nedělal bostonský škrtič?“

„Šel na to podobně.“

„Jestli to ale byl opravdu někdo, koho znala –“

„Musím se vás zeptat na určité věci.“

„Jisté.“

„Bylo by možné, že by se vaše žena s někým stýkala?“

„Stýkala – myslíte, jestli neměla s někým poměr?“

„Něco takového.“

„Byla těhotná,“ prohlásil, jako by to mluvilo samo za sebe. Když jsem nic neřekl, pokračoval: „Byli jsme spolu velice šťastní. Určitě se s nikým nescházela.“

„Mívala často návštěvy, když jste nebyl doma?“

„Mohla si pozvat koho chtěla. Nekontroloval jsem ji. Důvěřovali jsme si.“

„Toho dne odešla z práce brzy.“

„Někdy to tak dělávala. Se ženou, u které pracovala, vycházela dobře.“

„Říkal jste, že jste si důvěřovali. Opravdu vám věřila?“

„Kam tím míříte?“

„Nevyčetla vám někdy, že máte poměr s jinými ženami?“

„Proboha, s kým jste to mluvil? No, dám na to krk, že vím, odkud vítr fouká. No jasně. Párkrát jsme se pohádali, což musel někdo slyšet.“

„Ano?“

„Říkal jsem vám, že ženské mají podivné nápady, když jsou těhotné. Jako třeba zvláštní chutě. Barbara si vzala do hlavy, že si to rozdávám s některými, co jsem je měl na starosti. Tloukl jsem se po činžovních bytech v Harlemu a jižním Bronxu, vyplňoval formuláře, snažil se, abych se nepozvracel z toho smradu, uhýbal před odpadky, co na mě házeli ze střech, a ona mi předhazovala, že mám pletky se všemi těmi dívčinami v nesnázích. Začal jsem to považovat za těhotenskou neurózu. Předně nejsem žádný pan Neodolatelný, a pak mě tak odpuzovalo, co jsem v těch blechárnách viděl, že jsem míval občas potíže, abych byl doma co k čemu, natož abych se rozparádil, když jsem byl v práci. Kruci, byl jste policajt, nemusím vám vykládat, co jsem den co den asi tak viděl.“

„Takže jste žádný zástoj neměl?“

„Copak jsem vám to zrovna neřekl?“

„A neměl jste slabost pro někoho jiného? Nějakou ženu ze sousedství, příkladně?“

„Jistěže ne. Řekl vám někdo, že ano?“

Tu otázku jsem nechal bez odpovědi. „Znovu jste se oženil asi tak za tři roky potom, co vaše žena zemřela, pane Ettingere. Je to tak?“

„Něco málo do těch tří let chybělo.“

„Kdy jste se seznámil se svojí nynější ženou?“

„Tak rok předtím, než jsem si ji vzal. Možná to bylo o něco dřív, snad čtrnáct měsíců. Seznámili jsme se na jaře a brali se v červnu.“

„Jak jste se poznali?“

„Přes společné přátele. Na nějaké párty, i když jsme se v té době o sebe nezajímali, a pak nás jeden můj známý pozval oba na večeři a –“

Najednou se odmlčel. „Nepatřila mezi moje sociální případy v jižním Bronxu, pokud sledujete tohle. A ani nikdy nebydlela v Brooklynu. Panejo, já jsem tak pitoměj!“

„Pane Ettingere –“

„Jsem podezřelý, nemám pravdu? Kristepane, jak to, že tady sedím a vůbec mě to nenapadne? Jsem podezřelý, proboha!“

„Tohle je běžný postup, pane Ettingere, abych mohl v pátrání pokračovat.“

„On si myslí, že jsem to udělal já? O to tady jde?“

„Pan London mi nesdělil, koho podezírá. Pokud má nějaké určité podezření, nechává si to pro sebe.“

„Tomu říkám slušnost.“ Přejel si rukou po čele. „Bude to už všechno, pane Scuddere? Říkal jsem vám, že o sobotách máme provoz. Chodí k nám spousta lidí, kteří přes týden tvrdě pracují a o sobotách chtějí myslet na sport. Jestli jsem vám tedy odpověděl na všechny otázky –“

„Ten den, kdy byla vaše žena zavražděna, jste přišel domů kolem půl sedmé.“

„Asi to tak bude. Určitě to najdete v policejním hlášení.“

„Můžete upřesnit, co jste to odpoledne dělal?“

Zůstal na mě koukat. „Mluvíme o něčem, co se stalo před devíti lety. Nejsem s to rozlišit jeden den chození ode dveří ke dveřím od druhého. Pamatujete se vy, co jste to odpoledne dělal?“

„Ne, ale v mém životě to nebyl tak významný den. Upamatoval byste se, pokud jste si vzal z práce volno?“

„To jsem si nevzal. Celé odpoledne jsem vyřizoval svoje případy. A do Brooklynu jsem se vrátil v tu dobu, co jsem uvedl. Půl sedmá bude správně.“ Znovu si otřel čelo. „Nemůžete ale po mně chtít, abych to dokazoval, ne? Pravděpodobně jsem sepsal zprávu, ale ty se zakládají jenom pár let. Zapomněl jsem, jestli tři nebo pět, ale určitě ne devět. Ty složky se pravidelně likvidují.“

„Nežádám důkazy.“

„Já ji nezabil, proboha. Podívejte se na mě. Vypadám jako zabiják?“

„Já nevím, jak zabijáci vypadají. Právě tuhle jsem četl o třináctiletém klukovi, který zastřelil dvě ženy ranou za ucho. Nevím, jak vypadá, ale myslím, že nevypadá jako vrah.“ Sebral jsem z jeho stolu nepopsaný formulář a napsal na něj číslo. „To je do mého hotelu,“ řekl jsem. „Kdyby vás něco napadlo. Člověk nikdy neví, na co se dejme tomu rozpomene.“

„Nechci se na nic rozpomínat.“

Zvedl jsem se. On rovněž tak.

„Už vedu jiný život. Bydlím na předměstí a prodávám lyže a teplákové soupravy. Na Helenin pohřeb jsem šel proto, že jsem nepřipadl na slušný způsob, jak se tomu vyhnout. Já –“

Přerušil jsem ho. „Jen klid, Ettingere. Jste rozzlobený a vystrašený, ale není potřeba, abyste byl. Samosebou, že jste podezřelý. Kdo by vyšetřoval vraždu ženy, aniž by si posvítil na jejího manžela? Kdy jste vůbec slyšel, že by to bylo jinak?“ Položil jsem mu ruku na rameno. „Někdo ji zabil,“ pokračoval jsem, „a mohl to udělat někdo, koho znala. Nejspíš se mi nepodaří nic zjistit, ale udělám, co bude v mých silách. Kdyby vás něco napadlo, zavolejte mi. Nic víc.“

„Máte pravdu,“ řekl. „Rozčililo mě to. Já –“

Řekl jsem mu, ať na to zapomene. Ven jsem se vyprovodil sám.

7/

Cestou zpátky do města jsem ve vlaku četl noviny. V hlavním článku přetřásali vzestup kriminality a radili čtenářům, jak se chovat, aby se stali méně přitažlivým terčem násilí. Chodit ve dvojicích a skupinách. Držet se na dobře osvětlených ulicích. Chodit při kraji chodníku, ne blízko domů. Pohybovat se rychle a budit dojem ostražitosti. Vyhnout se střetům. Přepadávači si vás chtějí oklepnout, aby viděli, jestli s vámi bude snadné pořízení. Ptají se na směr a kolik je hodin. Nenechte je, aby na vás vyzráli.

Je úžasné, jak se kvalita městské komunikace neustále zlepšuje. „Promiňte, pane, mohl byste mi říct, jak se dostanu k Empire State Building?“

„Vodprejskni, hajzle.“ Způsoby vhodné pro moderní město.

Vlak se nekonečně coural. Vždycky jsem se cítil trochu podivně, když jsem měl namířeno na Long Island. Hicksville byl dost daleko od místa, kde bydlela Anita a kluci, ale Long Island je Long Island, a když tam jedu, mám vždycky takový mírně nepříjemný pocit. Byl jsem rád, když jsem se dohrabal na Pennovo nádraží.

To už byl čas na skleničku a já do sebe jednu hodil hned v nádražním bistru. V sobotu má Douglas Ettinger možná napilno, to ale neplatí pro barmana U železného oře. Všichni jeho zákazníci z všedních dní museli být v Hicksvillu a kupovat tam stany a tenisky na basket.

Když jsem vyšel na ulici, ukázalo se slunce. Kráčel jsem po Třicáté čtvrté, pak jsem zamířil na Pátou do knihovny. Nikdo se mě nezeptal, kolik je hodin, ani jak by se dostal k ulici Holland Tunnel.

Než jsem zalezl do knihovny, stavil jsem se v telefonní budce a zavolal Lynn Londonovou. Její otec mi dal její číslo a já nakoukl do notesu a vytočil je. Ozval se mi záznamník se vzkazem, který začínal zopakováním posledních čtyř čísel telefonu, 1 oznámil, že nikdo nemůže přijít k aparátu, a vyzval mě, ať zanechám své jméno. Byl to ženský hlas, značně krasopisný, jen maličko nosový, a já usoudil, že patří Barbařině sestře. Zavěsil 1 jsem, aniž bych nechal nějaký vzkaz.

V knihovně jsem si vzal k ruce stejný brooklynský adresář j jako předtím. Tentokrát jsem si vyhledal na Wyckoff Street jiný dům. Tehdy v něm byly čtyři byty a jeden z nich měli pronajatý pan a paní Corwinovi.

A už jsem měl zábavu na odpoledne. V baru na rohu Čtyřicáté první a Madisonovy jsem si objednal šálek kávy, k tomu na vylepšení panáka bourbonu a rozměnil si dolar na deseti centy. Začal jsem s manhattanským adresářem, kde jsem objevil dva Edwardy Corwiny a E. Corwina, pak nějakého E. J. Corwina a E. V. Corwina. Když jsem u žádného neuspěl, vzal jsem si Dodatky, a nejdřív prošel Brooklyn, potom Queens, dále Bronx a State Island. Na některých číslech měli obsazeno a musel jsem je vytočit čtyřikrát, pětkrát, než jsem se dovolal. Na ostatních to nikdo nezvedal.

Skončil jsem tak, že jsem si obstaral další drobné a zkoušel všechny J. Corwiny ve všech pěti čtvrtích. Někdy během toho jsem si dal druhý šálek kávy s panákem bourbonu. Utratil jsem poměrně dost drobných, aniž by to přineslo nějaký hmatatelný výsledek, ale taková je většina pátrací práce. I slepé kuře najde zrno, aspoň se to tak říká. Pokud ovšem milé kuře zůstane dost dlouho na jednom místě.

Když jsem odcházel z baru, měl jsem odfajfkovány tak dvě třetiny čísel, což značilo, že jsem se dovolal a že ten nebo ta Corwinovi nebyli Corwinovi, které jsem hledal. Průběžně zavolám i těm ostatním, když budu muset, ale moc nadějí jsem si nedělal. Janice Corwinová zavřela krám a opustila byt. Když už byla v tom, mohla se klidně odstěhovat do Seattlu. Neboje třeba s manželem někde ve Westchesteru, případně Jersey nebo Connecticutu či v Hicksvillu a zrovna se tam poptává, na kolik přijdou tenisové rakety. Existovala určitá hranice, kolik listování byly moje prsty schopny vydržet, ať už v bílých nebo zlatých stránkách.

Vrátil jsem se do knihovny. Věděl jsem, kdy zavřela mateřskou školku Šťastné hodiny; aspoň toho, že jsem se u majiteledomu dopídil. Odstěhovala se s manželem z Boerum Hill v přibližně stejné době?

Prodíral jsem se rok po roce adresářem a našel rok, kdy Corwinovi opustili cihlový dům na Wyckoff Street. Čas souhlasil. Zřejmě zavřela školku jako první krok před stěhováním. Možná se odsunuli na předměstí, případně manžela jeho zaměstnavatel poslal do Atlanty. Nebo se rozešli a každý si šel svou cestou.

Vrátil jsem adresář na místo, pak jsem pro změnu dostal inteligentní nápad a znovu si pro adresář došel. V domě bydleli tři jiní nájemníci, kteří tam zůstali pár let poté, co se Corwinovi odstěhovali. Opsal jsem si jejich jména do zápisníku.

Tentokrát jsem volal z baru na Čtyřicáté druhé, pominul jsem manhattanský adresář a nechal se poučit rovnou v brooklynském. Rovnou jsem uspěl u Pomerančových, kteří v Brooklynu bydleli, ještě když se dům na Wyckoff Street prodával. Přestěhovali se ani ne míli daleko na Carroll Street.

Telefon vzala paní Pomerančová. Představil jsem se s tím, že se snažím najít Corwinovy. Okamžitě věděla, o kom je řeč, ale neměla ponětí, kde bych je měl hledat.

„Nejsme ve styku. Eddie byl příjemný člověk a někdy chodíval s dětmi na večeři, když se odstěhovala, ale také se odstěhoval a už se nevídáme. Je to tolik let. Určitě jsme mívali jeho adresu, ale nevzpomenu si už ani na město, kam se odstěhoval. Bylo to v Kalifornii, jižní Kalifornii, řekla bych.“

„Ona se tedy odstěhovala jako první?“

„To jste nevěděl? Opustila ho, nechala ho na holičkách se dvěma dětma. Zavřela ten, jak se to jmenovalo, tu školku, a jako první on musel najít nějakou školku pro svoje děti, víte? Je mi líto, ale nedovedu si představit matku, která odejde od vlastních dětí.“

„Nemáte ponětí, kam tak mohla jít?“

„Asi do Greenwich Village. Rozvinout svý umělecký zájmy. Kromě jinýho.“

„Umělecké zájmy?“

„Považovala se za sochařku. Nikdy jsem její práci neviděla, takže co já vím, nějaký talent mít mohla. Ale překvapilo by mě to. Byla z těch, co mají všecko. Pěkný byt, manžela, a byl to moc příjemný člověk, dvě děti, a dokonce měla podnik, který si nevedl tak špatně. A odešla od toho, otočila se a šla pryč.“

Zkusmo jsem se zeptal. „Neznala jste náhodou jednu její přítelkyni, která se jmenovala Barbara Ettingerová?“

„Tak dobře jsem ji zas neznala. Jak jste to říkal? Ettingerová? Proč mi to připadá povědomé?“

„Nějaká Barbara Ettingerová byla zavražděná o pár domů dál, co jste bydleli.“

„Těsně předtím, než jsme se přistěhovali. No jistě, už si vzpomínám. Já ji přirozeně neznala, protože se to stalo, jak jsem řekla, krátce předtím, než jsme se přistěhovali. Ona se s Corwinovými přátelila?“

„Pracovala u paní Corwinové.“

„Takhle to mezi nimi bylo?“

„Co myslíte tím takhle?“

„Hodně se o té vraždě mluvilo. Šlo mi na nervy, že jsme se tam přistěhovali. S manželem jsme si řekli, že se nemusíme bát, že by blesk udeřil dvakrát na stejné místo, ale v duchu jsem měla pořád strach. Hned potom ty vraždy přestaly, viďte?“

„Ano. S Ettingerovými jste se neznala?“

„Ne, už jsem vám to řekla.“

Umělkyně v Greenwich Village. Sochařka. Bydlel některý z J. Corwinových, kterým jsem se nedovolal, ve Village? Podle mě ne.

Zeptal jsem se. „Nevzpomněla byste si náhodou, jak se paní Corwinová jmenovala za svobodna?“

„Jestli bych si nevzpomněla? Vždyť já to ani nevěděla. Proč?“

„Napadlo mě, že se mohla vrátit k dívčímu jménu, pokud se vydala na uměleckou dráhu.“

„Máte pravdu. Ať se dala na uměleckou dráhu nebo ne, určitě se vrátila ke svému jménu. Jenže já nevím, jak se jmenovala.“

„Mohla se samosebou znovu vdát –“

„No, s tím bych nepočítala.“

„Jak prosím?“

„Nemyslím, že se znovu vdala,“ prohlásila paní Pomerančová. V hlase se jí ozval ostrý tón a já o tom podumal. Zeptal jsem se jí, jak si tím může být tak jistá.

„Řeknu vám to takhle,“ odsekla. „Sochařka nesochařka, nejspíš bydlí v Greenwich Village.“

„Nerozumím.“

„Že by?“ Zamlaskala, moje natvrdlost ji dráždila. „Odešla odmanžela a – a dvou dětí – ale neutekla s jiným mužem. Opustila ho kvůli ženské.“

Dívčí jméno Janice Corwinové znělo Keaneová. Chtělo to zajet podzemkou do Chambers Street a strávit pár hodin v různých kancelářích registru obyvatel a informační služby, abych se tohohle zrnka informace dopídil. Většinu času mi zabralo sehnat si povolení. Neustále jsem žádal povolení od někoho, kdo nepracoval o sobotách.

Nejdříve jsem zkusil záznamy o povolení k sňatku, a když z toho nic nebylo, zkusil jsem rodné listy. Paní Pomerančová se trochu mlhavě vyjadřovala ohledně jmen a věku Corwinových děcek, ale byla si dost jistá, že mladší se jmenovala Kelly a mohlo jí být tak pět šest, když matka odešla. Ukázalo se, že sedm, teď jí bude kolem patnácti. Jejím otcem byl Edward Francis Corwin, matkou Janice Elizabeth, rozená Keaneová.

S pocitem triumfu jsem si to jméno zapsal do notesu. Ne že bych čekal, že mi vypadne z paměti, ale jako symbol úspěchu.

Okrok blíž vrahovi Barbary Ettingerové, než jsem byl, když naproti mě seděl u Armstronga Charles London, jsem sice nebyl, ale kus práce jsem odvedl a měl jsem dobrý pocit. Byla to úmorná fuška, pravděpodobně zbytečná, ale umožnila mi zapojit svaly, které jsem zas tak často nepoužíval, a ta námaha jim udělala dobře.

Pár bloků od knihovny jsem objevil podnik, kde podávali teplé jídlo. Dal jsem si sendvič s uzeným hovězím a vypil k tomu pár piv. Nad barovým pultem trůnil velký barevný televizor. Dávali sportovní výběr, co bývá na programu v sobotu odpoledne. Dva chlápci tam ve vzdouvající se bystřině něco prováděli s kládami. Asi na nich jeli. Jejich usilování nevěnoval nikdo v lokále zvláštní pozornost. Ve chvíli, kdy jsem dojedl sendvič, jezdci na kládách skončili a nahradil je automobilový závod veteránů. Ani tohle nikoho nezajímalo.

Znovu jsem zavolal Lynn Londonové. Ozval se záznamník a tentokrát jsem své jméno a telefonní číslo zanechal. Pak jsem zalistoval v telefonním seznamu.

V Manhattanu žádná Janice Keaneová. Půltucet Keaneů s iniciálou J. Spousta dalších variací toho jména – Keene, Keen, Kean. Vzpomněl jsem si na ten letitý rozhlasový pořad Pan Keene, hledač ztracených. Nemohl jsem si vybavit, jak se to píše.

Zkusil jsem všechny J. Keany. Dvěma jsem se nedovolal, jeden měl vytrvale obsazeno a tři lidé popřeli, že by nějakou Janice Keaneovou znali. To obsazené číslo bylo na Východní Sedmdesáté třetí a já usoudil, že to není žádná adresa pro lesbickou sochařku z Boerum Hillu. Vytočil jsem informace o telefonních číslech, odhodlaný dát si to celé repete v dalších čtyřech čtvrtích, když vtom mi svitlo.

Bydlí v Manhattanu. Krucinál, určitě bydlí v Manhattanu.

Zeptal jsem se na Janice Keanovou v Manhattanu, nahláskoval příjmení, minutu si počkal a pak se dověděl, že jediné číslo registrované na toto jméno není v telefonním seznamu. Zavěsil jsem, znovu tam zavolal, abych dostal jiného operátora a rozehrál osvědčený výstup, který poldové používají, aby dostali číslo, co není v seznamu. Představil jsem se jako detektiv Francis Fitzroy z Osmnáctého revíru. Řekl jsem revír Jedna osm, ačkoliv poldové zpravidla takhle nemluví, lidé si ovšem myslí, že ano.

Přitom jsem dostal i adresu. Bydlela na Lispenard Street, což bylo pro sochařku naprosto logické místo k bydlení a neměl jsem to tam od bistra, kde jsem byl, daleko.

Zbyl mi ještě jeden niklák. Zastrčil jsem ho zpátky do kapsy a vrátil se k barovému pultu. Automobilové závody ustoupily hlavnímu bodu programu. Dvěma černým juniorům ve střední váze, kteří vedli žebříček zápasníků v nějakém nepravděpodobném místě. Ve Phoenixu to myslím bylo. Nemám ponětí, co je to juniorská střední váha. Zdolali všechny vylučovací zápasy středních vah, takže mohli závodně zápasit. Někteří štamgasti, kteří si odpustili ty chlapy na vorech a závody automobilů, se koukali jak do sebe zápasníci buší, ti dva hoši se ale nijak nepřetrhli. Seděl jsem tam přes několik kol a vypil další kávu s bourbonem.

Myslel jsem si totiž, že mi pomůže, když si udělám představu, jak na tuhle ženu jít. Stopoval jsem ji přes seznamy a záznamy a telefon, jako by držela k Barbařině vraždě klíč, ale pokud jsem věděl, Barbara Ettingerová pro ni byl jen někdo bez tváře, kdo uklidí kostky s abecedou, když si s nimi děti dohrají.

Ledaže to byla Barbařina nejlepší přítelkyně. Nebo její milenka – vytanuly mi otázky paní Pomerančové. „Přátelila se s Corwinovými? Takhle to mezi nimi bylo?“

Třeba Barbaru zabila. Nemohly toho odpoledne ze školky odejít dřív obě? Bylo to vůbec možné, natožpak pravděpodobné?

Popustil jsem uzdu fantazii, což jsem si uvědomoval, ale chvíli jsem to nechal tak. Na obrazovce chlapec s bílými lampasy na trenýrkách začal konečně rozdávat krátké rány, aby se dostal tomu druhému pravačkou k tělu. Nevypadal, jako by ho měl v těch několika zbývajících kolech vyřadit, to vůbec ne, ale zdálo se, že vyhraje. Hleděl svého protivníka utahat, dotíral na něho. Levačkou rozdával krátké údery, pravačkou se mu strefoval do žeber. Ten druhý chlapec očividně nevěděl, jak se účinně bránit.

Uměl jsem si představit, jak jim oběma asi je.

Přemýšlel jsem o Ettingerovi. Rozhodl jsem se, že svoji ženu nezabil, a pokusil jsem se přijít na to, co mě k tomuhle názoru vede. Řekl jsem si, že to bude podobné, jako když mi došlo, že Janice Keaneová je v Manhattanu. Připište to vnuknutí shůry.

Ettinger má pravdu. Barbaru zabil Pinell, stejně jako těch sedm jiných žen. Barbara se domnívala, že nějaký cvok ji sleduje, a měla pravdu.

Proč ho ale potom pustila do bytu?

V desátém kole mládenec, který už měl pěkně naklepaná žebra, sebral trochu sil, zmohl se na pár kombinací a podařilo se mu protivníka v trenýrkách s lampasy vyvést z konceptu. To vzepětí sil však nestačilo, aby tím zápas skončil, kluk s lampasy vydržel a vyhrál. Dav se rozhulákal. Nevěděl jsem, jestli vědí, jaký zápas sledují. Tedy diváci ve Phoenixu. Mí kumpáni v téhle putyce nebyli ve věci zas tak zainteresovaní.

Kčertu se vším. Šel jsem si zavolat.

Nechala telefon čtyřikrát pětkrát zazvonit, než ho zvedla. Řekl jsem: „Prosil bych Janice Keaneovou,“ a ona řekla, že je Janice Keaneová.

„Jmenuji se Matthew Scudder, paní Keaneová. Rád bych vám položil pár otázek.“

„Ano?“

„O ženě jménem Barbara Ettingerová.“

„No teda.“ Odmlčela se. „Co má být?“

„Vyšetřuji její smrt. Rád bych si s vámi přišel promluvit.“

„Vy vyšetřujete její smrt? Vždyť je to už hotová věčnost. Musí to být deset let.“

„Devět.“

„Myslela jsem, že jenom Kanadská jízdní policie se nikdy nevzdává. O newyorském výkvětu jsem v životě nic podobného neslyšela. Jste policista?“

Už už jsem chtěl říct ano, ale uslyšel jsem se, jak říkám: „Býval jsem.“

„Nyní jste co?“

„Soukromá osoba. Pracuji pro Charlese Londona. Otce paní Ettingerové.“

„To souhlasí, její dívčí jméno bylo Londonová.“ V telefonu zněl její hlas příjemně, měla ho hluboko posazený, hrdelní. „Nedovedu si představit, proč začínáte s vyšetřováním teď. A jak bych já k němu mohla nějak přispět.“

„Možná bych vám to dokázal vysvětlit osobně,“ řekl jsem. „Mám to k vám sotva pár minut. Nevadilo by vám, kdybych přišel?“

„Kristepane. Co máme dneska? Sobotu? A kolik je? Pracovala jsem a ztratila jsem pojem o čase. Já mám šest. Je to tak?“

„Je.“

„Měla bych si udělat něco k jídlu. A trochu tady poklidit. Dejte mi hodinu, ano?“

„Budu u vás v sedm.“

„Adresu znáte?“ Přečetl jsem jí ji tak, jak mi ji dali v informacích.

„Správně. Je to mezi ulicemi Church a Broadway, zazvoňte a pak se postavte na kraj chodníku, abych na vás viděla, a já vám hodím klíč. Zazvoňte dvakrát dlouze a třikrát krátce, okay?“

„Dvakrát dlouze, třikrát krátce.“

„Pak budu vědět, že jste to vy. Ne že byste pro mě byl víc než hlas v telefonu. Jak jste získal tohle číslo? Myslela jsem, že není v seznamu.“

„Býval jsem polda.“

„Správně, to jste říkal. Hlavně, že si člověk pořídí tajné číslo. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Matthew Scudder.“

Zopakovala to. Pak řekla: „Barbara Ettingerová. Kdybyste věděl, jak mě to jméno vrátilo do minulosti. Tak se mi zdá, že budu litovat, že jsem zvedla telefon. No dobrá, pane Scuddere, uvidíme se za hodinu.“

8/

Lispenard Street je o blok níž než Canal Street a to ji řadí do oblasti známé jako Tribeca. Což je zkratka pro územní trojúhelník pod Canal Street, tam, kde Soho vybíhá ze South of Houston Street. Bývaly doby, kdy se umělci začali stěhovat do domů jižně od Village a bydleli v rozporu s bytovým zákonem v prostorných a laciných podkrovích. Zákon byl od té doby upraven, aby umožňoval obývání půdních prostor, a Soho se stalo módní a nákladné, což vyhnalo hledače půd dále na jih od Tribeca. Ani tam už nejsou nájmy nízké, ale ulice jsou stále ještě opuštěné jako před deseti dvanácti lety v Soho.

Držel jsem se na dobře osvětlené ulici. Kráčel jsem při okraji chodníku a dělal jsem, co jsem mohl, abych se pohyboval rychle a vzbuzoval dojem ostražitosti. Střetům jsem se v těchto prázdných ulicích dokázal vyhnout snadno.

Ukázalo se, že Janice Keaneová bydlí v šestipodlažní budově s podkrovím; byla to úzká stavba vmáčknutá mezi dva vyšší, širší a mnohem modernější domy. Dům vypadal stísněně, jako mužík v podchodu plném lidí. V každém patře byla po celé fasádě okna od podlahy ke stropu, v přízemí pak velkoobchod s potřebami pro instalatéry, na víkend zavřený.

Vešel jsem do chodby, kde na člověka padala klaustrofobie, našel zvonek označený Keaneová a dvakrát dlouze, třikrát krátce zazvonil. Vyšel jsem ven na chodník, postavil se na obrubník a zahleděl se nahoru na všechna ta okna.

Z jednoho zavolala nějaká žena, jak se jmenuju. V tom světle jsem nic neviděl. Představil jsem se a vzduchem prosvištělo něco malého a cinklo na chodníku vedle mě. „Páté,“ ozvalo se shora. „V domě je výtah.“

Opravdu tam byl a vešlo by se do něho koncertní křídlo. Vyjel jsem do pátého a vystoupil do prostorného podkroví. Byla tam spousta květin v květináčích, všechny sytě zelené a bujně rostoucí a vedle nábytku poměrně malé. Dveře byly dubové, vyleštěné do vysokého lesku. Zdi byly z neomítnutých cihel. Osvětlení obstarávalo světlo u stropu podél stěn.

Řekla: „Jdete přesně. Je tady nepořádek, ale omlouvat se nebudu. Káva je hotová.“

„Pokud bych tedy mohl.“

„No jasně, sama si dám. Jenom vás nejdřív někam posadím, a pak budu hostitelka, jak se sluší a patří. Mléko? Cukr?“

„Jenom černou.“

Zanechala mě u gauče a dvou křesel rozestavených kolem abstraktně vzorované předložky s vysokým vlasem. Dvě téměř dva metry vysoké knihovny zabíraly víc než polovinu výšky místnosti a pomáhaly tento prostor oddělit od zbytku podkroví. Přistoupil jsem k oknu a zadíval se dolů na Lispenard Street, moc toho ale k vidění nebylo.

V místnosti byla nějaká socha, a když se Janice vrátila s kávou, stál jsem zrovna před ní. Byla to hlava ženy. Vlasy tvořilo klubko hadů, její obličej s vysedlými lícními kostmi a širokým obočím byla maska nevýslovného zklamání.

„To je moje Medúza,“ řekla. „Nedívejte se jí do očí. Její pohled mění lidi v kámen.“

„Je velice dobrá.“

„Díky.“

„Vypadá tak zklamaně.“

„Je to její vlastnost,“ přitakala. „Nepoznala jsem to, dokud jsem ji nedodělala, ale pak jsem to uviděla sama. Máte dobré oko.“

„Pro zklamání zřejmě ano.“

Janice byla přitažlivá. Prostředně vysoká a trochu víc při těle, než bylo právě v módě. Na sobě měla seprané džíny a břidlicově modrou semišovou košili s rukávy vyhrnutými k loktům. Měla srdcovitý obličej, jehož rysy podtrhovaly vlasy vybíhající na čele do špičky. Tmavě hnědé, trochu prošedivělé vlasy jí sahaly téměř na ramena. Oči měla velké a široce posazené, maličko zvýrazněné maskarou, což byl jediný její mejkap. Usadili jsme se do křesel, která stála proti sobě v pravém úhlu, a šálky s kávou jsme si postavili na stůl vyrobený z kusu kmene a břidlicové desky. Zeptala se, jestli jsem její dům našel snadno, a já řekl, že ano. Potom nadhodila: „Takže budeme mluvit oBarb Ettingerové? Možná byste mohl začít tím, že byste mi řekl, proč se o ni po všech těch letech zajímáte.“

Zpráva o zatčení Louise Pinella jí unikla. Že je přepadávač se sekáčkem pod zámkem, pro ni byla novina, a tak ji překvapilo ito, že její bývalou zaměstnankyni zabil někdo jiný.

„Takže hledáte zabijáka, který má motiv,“ podotkla. „Kdyby se takhle pátralo už tehdy –“

„Bylo by to jednodušší. Ano.“

„Právě dnes by ale mohlo být jednodušší podívat se na toi z jiného úhlu. Na jejího otce si nevzpomínám. Musela jsem se s ním po vraždě setkat, pokud ne už dřív, ale nijak se mi nevybavuje. Pamatuju se na její sestru. Už jste s ní mluvil?“

„Ještě ne.“

„Nevím, jaká je teď, tenkrát mi připadala jako pěkná mrcha. Ale neznala jsem ji zas moc dobře, a beztak je to devět let. K tomu se musím pořád vracet. Všecko se stalo před devíti lety.“

„Jak jste se seznámila s Barbarou Ettingerovou?“

„Někde jsme na sebe narazily, při nákupu v supermarketu, v cukrárně, co já vím. Možná jsem se zmínila, že vedu mateřskou školu. Možná to zaslechla od někoho jiného. Tak nebo tak, jednou ráno se přišla do Šťastných hodin zeptat, jestli bych nepotřebovala pomoc.“

„A vy jste ji rovnou zaměstnala?“

„Řekla jsem jí, že jí nemůžu platit moc. Právě se mi začaly vracet náklady, co jsem na školku vynaložila. Otevřela jsem ji z pitomého důvodu – žádné vhodné zařízení tam v okolí nebylo a já potřebovala někam vrazit vlastní děti, takže jsem si našla společnici a otevřely jsme Šťastné hodiny. Místo abych se zbavila vlastních dětí, měla jsem je na krku dál, a k tomu ještě další. Moje společnice samosebou přišla k rozumu přibližně v té době, kdy oschl podpis na nájemní smlouvě, takže z toho vycouvala a já celý ten cirkus vedla sama. Řekla jsem Barb, že bych ji potřebovala, ale nemůžu si to dovolit. Říkala, že hlavně shání něco, čím by se zaměstnala, a že bude pracovat lacino. Zapomněla jsem, kolik jsem jí platila, ale nebylo to bůhvíco.“

„Šla jí ta práce dobře?“

„V podstatě to bylo hlídání dětí. Každou práci můžete dělat dobře jen do určité míry.“ Na chvíli se zamyslela. „Těžko se mi to vybavuje. Devět let. To mi v té době bylo devětadvacet a jí o pár let míň.“

„Bylo jí dvacet šest, když zemřela.“

„Panebože, to není moc, viďte?“ Zavřela oči a při pomyšlení na tu časnou smrt se zachvěla. „Moc mi pomohla a ta práce jí šla docela dobře. Zřejměji to většinou bavilo. Bavilo by ji to víc, kdyby byla celkově spokojenější.“

„Byla nespokojená?“

„Těžko říct, jestli nespokojenost je to pravé slovo.“ Otočila se a přejela pohledem bustu Medúzy. „Zklamaná? Člověk měl pocit, že nežije tak, jak by si přála. Všecko bylo okay, její manžel byl okay, její byt byl okay, ale doufala v něco víc, než jen že to bude okay, a nedostalo se jí toho.“

„Někdo mi ji popsal jako neklidného člověka.“

„Neklidná.“ Prozkoumávala to slovo. „To na ni sedí. Byla ovšem taková doba, kdy ženy propadaly neklidu. Sexuální role byly značně zmatené a matoucí.“

„Vždyť je to tak pořád.“

„A možná vždycky bude. Dnes jsou věci přece jen mnohem uspořádanější než bývaly. Byla nespokojená. To rozhodně.“

„Manželství se jí nevyvedlo?“

„Manželství se většinou nevyvede, ne? To její by asi stejně nevydrželo; to ale nemůžeme vědět, co říkáte? Pracuje on stále na odboru sociálních věcí?“

Pověděl jsem jí, co a jak je s Douglasem Ettingerem.

„Moc jsem ho neznala. Barb si zřejmě myslela, že pro ni není dost dobrý. Alespoň já měla ten dojem. Ve srovnání s ní pocházel z chudých poměrů. Ne že by ona vyrostla u Vanderbiltů, ale prožila náležité středostavovské dětství a dostalo se jí prvotřídního vzdělání. Její muž měl dlouhou pracovní dobu a neperspektivní zaměstnání. No ano, to byl u něho další malér.“

„Kromě čeho?“

„Tahal se s jinými.“

„Opravdu, nebo si to jenom myslela?“

„Zkoušel to i na mě. Nijak zvlášť drze, jen tak jako mimochodem, bez rozmyslu. Neměla jsem zájem. Ten člověk vypadal jako veverka. Ani mi to nezalichotilo, protože člověk vycítil, že to provádí každou chvíli a tak to neznamená, že bych byla neodolatelná. Barb jsem samozřejmě nic neřekla, ale měla vlastní důkazy. Jednou ho na nějakém večírku přistihla, jak se v kuchyni mucká s hostitelkou. A domnívám se, že měl pletky s těmi svými sociálními případy.“

„A jeho žena?“

„Jak to myslíte?“

„Měla s někým poměr?“

Předklonila se a uchopila šálek s kávou. Na ženu měla velké ruce, s nehty ostříhanými nakrátko. Dlouhé nehty by asi byly u sochařky na překážku.

„Platila jsem jí velice málo. Klidně byste tomu mohl říkatsymbolický plat. Chci říct, že studentky mají za hodinu hlídání dětí víc a Barb ani nemohla dělat nájezdy do ledničky. Když tedy chtěla volno, klidně si ho udělala.“

„Brávala si často volno?“

„Vůbec ne, ale měla jsem dojem, že si příležitostně udělá na odpoledne nebo i jen pár hodin volno na něco mnohem zajímavějšího, než je návštěva u zubaře. Z ženy vyzařuje něco úplně jiného, když jde na schůzku s milencem.“

„V den, kdy ji zabili, na ní bylo něco takového znát?“

„Jo, to kdybyste se mě zeptal před devíti lety. To bych se rozpomněla líp. Vím, že ten den odešla brzy, ale podrobnosti mi nijak neutkvěly. Myslíte, že měla schůzku s milencem a ten že ji zabil?“

„V téhle fázi si ještě nemyslím nic určitého. Její manžel říkal, že ji znervózňoval ten přepadávač se sekáčkem.“

„To nevím… ale počkejte. Vybavuje se mi, že jsem o tom později přemýšlela. Že říkala, jak je nebezpečné bydlet ve městě. Nevím, jestli říkala něco určitého o těch vraždách, ale zdálo se jí, že ji někdo pozoruje nebo sleduje. Vysvětlovala jsem si to u nijako předtuchu vlastní smrti.“

„Možná tomu tak bylo.“

„Anebo ji opravdu někdo pozoroval a sledoval. Jak že se to říká? Paranoici mají také nepřátele*. Možná něco opravdu tušila.“

„Pustila by do bytu někoho cizího?“

„Tehdy jsem o tom přemýšlela. Předně, jestliže byla ve střehu –“

Najednou se odmlčela. Zeptal jsem se, co se děje.

„Nic.“

„Já jsem cizí a taky jste mě do svého bytu pustila.“

„Je to jen půda. To je něco jiného. Já –“

Vytáhl jsem náprsní tašku a hodil ji na stůl mezi nás. „Podívejte se do ní,“ řekl jsem. „Je tam průkaz totožnosti. Na jméno, které jsem vám uvedl do telefonu, a bude tam myslím i něco, na čem je fotografie.“

„To není nutné.“

„Přesto se podívejte. Nebudete mi při výslechu moc k užitku, když se budete klepat, že byste mohla přijít o život. Průkaz totožnosti nezaručí, že vás neznásilním nebo nezavraždím, ale přepadávači a vrazi obyčejně dopředu neuvádějí své pravé jméno. Tak do toho.“

Rychle prohrabala náprsní tašku, pak mi ji podala. Zasunul jsem ji zpátky do kapsy. „Máte tam mizernou fotku,“ podotkla. „Ale jste to jasně vy. Podle mě by do bytu nikoho cizího nepustila. Milence by ovšem pustila. Nebo manžela.“

„Myslíte, že ji zabil její muž?“

„Manželé se v jednom kuse navzájem vraždí. Někdy jim to trvá padesát let.“

„Nenapadá vás, kdo by ten její milenec mohl být?“

„Nemusel by to být zrovna jeden člověk. Jenom se tak domýšlím, ale mohla mít chuť si to vyzkoušet. A byla těhotná, takže nic nehrozilo.“

Zasmála se. Zeptal jsem se, co je na tom tak legračního.

„Snažila jsem se přijít na to, kde se mohla s někým seznámit. Možná někdo ze sousedství, nebo se i s manželem přátelili s nějakým manželským párem a byl to ten ženáč. Nemohla se seznamovat v práci. Měli jsme zde spoustu mužských, ale na smůlu jim nebylo víc než osm.“

„Nic moc slibného.“

„No jo, ale není to tak docela pravda. Někdy vodili děti otcové, neboje po práci vyzvedávali. Na koketování jsou sice mnohem příznivější jiné situace, ale vyskytli se takoví, co to na mě zkoušeli, když si přišli pro děti, a Barb se to pravděpodobně stalo taky. Byla moc hezká, to víte. A do práce do Šťastných hodin nechodila v šatové zástěře. Měla pěknou postavu a oblékala se, aby to bylo vidět.“

Ještě jsme chvilku klábosili, než jsem jí položil klíčovou otázku. Zeptal jsem se: „Milovaly jste se někdy vy dvě spolu?“

Pozoroval jsem přitom její oči. Rozšířily se jí údivem. „Kristepane,“ hlesla.

Vyčkával jsem, co mi odpoví.

„Lámu si hlavu, jak jste na to přišel,“ řekla. „Říkal někdo, že jsme spolu měly poměr? Nebo jsem tak jasná lesbička?“

„Řekli mi, že jste odešla od manžela kvůli jiné ženě.“

„No, něco na tom je. Odešla jsem od manžela z mnoha důvodů, řekla bych. A když jsem od něho odešla, navázala jsem první vztah s jednou ženou. Kdo vám to řekl? Doug Ettinger těžko. Zrovna tenhle drb se dostal do oběhu, když už se odtamtud odstěhoval. Ledaže by náhodou s někým mluvil. Možná se sčuchli s Eddiem a poplakali si vzájemně na rameni, jaké že jsou ty ženské mrchy, že se buď nechaj zapíchnout, nebo spolu utečou. Byl to Doug?“

„Ne. Žena, která bydlela u vás v domě na Wyckoff Street.“

„Někdo z domu. Tak to musela být Maisie! Až na to, že se tak nejmenuje. Moment. Mitzi! Byla to Mitzi Pomerančová, že mám pravdu?“

„Křestní jméno neznám. Mluvil jsem s ní jenom po telefonu.“

„Chudinka Mitzi Pomerančová. Pořád ještě jsou spolu? Jasně že musejí být. Pokud se nesebral a neodešel on, ji by od rodinného krbu neodtrhlo nic. Trvala by na tom, že její manželství je dokonalost sama, i kdyby to znamenalo systematicky popírat každý průšvih, který by snad hrozil vyplout na povrch. Když jsem chodívala za dětmi, bylo nejhorší koukat se na ksicht téhle čmuchalky, když jsme se potkaly na schodech.“ Povzdychla si a při té vzpomínce zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nic s Barbarou neměla. A je docela divné, že jsem neměla nikdy nic s nikým, mužem ani ženou, dokud jsme se s Eddiem nerozešli. A žena, s kterou jsem se potom dala dohromady, byla vůbec první ženou, s kterou jsem v životě spala.“

„Barbara Ettingerová vás ovšem přitahovala.“

„Že by? Asi jsem vnímala, že je hezká. Což není totéž. Ale že by mě k ní něco zvlášť přitahovalo?“ Zvažovala tu možnost. „Možná,“ připustila. „Neřekla bych ale, že nějak vědomě. A když jsem začala uvažovat, jestli by to pro mě nebylo, no, zajímavé zkusit to se ženou, asi jsem neměla na mysli nějakou určitou ženu. Popravdě si ani nemyslím, že jsem o tom uvažovala, když byla Barbara ještě naživu.“

„Musel jsem vám tyhle intimní otázky položit.“

„Nemusíte se omlouvat. Páni, Mitzi Pomerančová. Vsadím se, že je tlustá. Bude určitě vykrmená jako sele. Vy jste s ní ale mluvil jenom po telefonu.“

„Správně.“

„Pořád ještě bydlí tam co bydlela? Určitě jo. Odtamtud by ji nikdo nevypáčil.“

„Někomu se to podařilo. Nový majitel přestavěl dům na rodinný.“

„Z toho museli onemocnět. Zůstali bydlet někde v sousedství?“

„Více méně. Přestěhovali se do Carroll Street.“

„No, doufám jsou šťastní. Mitzi a Gordon.“ Předklonila se a šedýma očima se mi pozorně zadívala do obličeje. „Vy pijete,“ řekla. „Nemám pravdu?“

„Jak prosím?“

„Jste pijan, viďte?“

„Asi by se dalo říct, že se rád napiji.“

Ta slova zněla koženě dokonce i mým uším. Na okamžik zůstala viset ve vzduchu a pak je rozčísl její smích, sytý a halasný. „‚Asi by se dalo říct, že se rád napiji.‘ Páni, to je síla. No, asi byste i o mně mohl říct, že se ráda napiji, pane Scuddere. Lidé o mně říkali mnohem horší věci a mám za sebou dlouhý den a ještě jsem neměla kapku něčeho ostřejšího. Co takhle skleničku, abychom spláchli prach?“

„To není špatný nápad.“

„Co si dáte?“

„Máte bourbon?“

„Asi ne.“ Bar měla za posuvnými dvířky v knihovně. „Skotskou nebo vodku,“ oznámila.

„Skotskou.“

„S ledem? S vodou? S čím?“

„Pouze čistou.“

„Tak jak ji pánbůh stvořil, hmm?“ Vrátila se se dvěma zpoloviny plnými sklenicemi, v jedné byla skotská, v druhé vodka. Podala mi tu moji a zadívala se do své. Tvářila se jako člověk, který má chuť pronést přípitek, ale očividně nedokáže na žádný připadnout. „Ále, čert to vem,“ řekla a přihnula si.

„Kdo myslíte, že ji zabil?“

„Na to je ještě moc brzy. Mohl to být někdo, o kom jsem zatím neslyšel. Nebo to mohl být Pinell. Rád bych se s ním na deset minut setkal.“

„Myslíte, že byste mu dokázal osvěžit paměť?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Snad bych ale z něho mohl vydolovat něco rozumného. Pátrání je ve valné míře intuitivní. Shromažďujete podrobnosti a vstřebáváte dojmy, a vtom vám řešení zčistajasna vyskočí v mysli. Je to jiné než u Sherlocka Holmese, alespoň u mě.“

„Ve vašem podání to málem zavání okultismem.“

„No, nedovedu číst z dlaně ani předpovídat budoucnost. Ale možná v tom něco podobného je.“ Srkl jsem si skotské. Měla takovou tu kouřovou chuť, jakou skotská mívá, ale tolik jakojindy mi to nevadilo. Byl to výraznější druh, tmavý a zemitý. Teacher’s, myslím. „Předně se chci podívat do Sheepshead Bay,“ řekl jsem.

„Teď?“

„Zítra. Tam se odehrála čtvrtá vražda sekáčkem, a podle všeho právě tenhle případ Barbaru Ettingerovou děsil.“

„Myslíte, že stejná osoba?“

„Louis Pinell se přiznává k vraždě v Sheepshead Bay. To ovšem beztak nic nedokazuje. Ani dost dobře nevím, proč tam chci jít. Asi si chci promluvit s někým, kdo tam byl, s někým, kdo viděl tělo. Ty vraždy byly typické určitými detaily, které se tisk nedozvěděl, a při Barbařině vraždě se tyto detaily objevily. Vrah je však nezopakoval zcela přesně a já potřebuju vědět, zda se něco podobného objevilo i u jiné brooklynské vraždy.“

„A kdyby ano, co by to dokazovalo? Že existoval druhý zabiják, maniak, který se stáhl do Brooklynu?“

„A který příhodně zůstal u dvou vražd. Možné to je. Dokonce to ani nevylučuje někoho, kdo měl důvod Barbaru zabít. Řekněme, že se její manžel rozhodl, že ji zabije, ale uvědomil si, že chlap se sekáčkem v Brooklynu ještě neúčinkoval, takže zabil někoho cizího v Sheepshead Bay, aby navodil situaci.“

„Takovéhle věci lidé dělají?“

„Nedokážete si představit nic, co by někdo dříve či později neudělal. Možná měl někdo důvod zabít tu ženu v Sheepshead Bay, načež ho přepadla starost, že ta vražda bude v Brooklynu jako svého druhu jediná, a proto šel po Barbaře. Zkrátka zastírací manévr. Nebo zabil podruhé proto, že se mu zabíjení zalíbilo.“

„Bože.“ Napila se vodky. „Co to bylo za detaily?“

„To není nic pro vás.“

„Hodláte ušetřit křehkou ženu strašlivé pravdy?“

„Oběti měly probodnuté oči. Sekáčkem rovnou do bulvy.“

„Ježíšikriste. A to… jak jste to říkal? Že je vrah nezopakoval přesně…“

„Barbara Ettingerová to schytala jen do jednoho oka.“

„Jako když se přimhouří oko.“ Dlouhou chvíli jen tak seděla, pak sklopila pohled na svou sklenici a všimla si, že je prázdná. Zašla k baru pro obě láhve. Když nám oběma dolila, nechala láhve stát na břidlicové desce stolu.

„Říkám si, proč vůbec něco takového dělal?“

„To je další důvod, proč bych rád mluvil s Pinellem. Abych se ho na to zeptal.“

Rozhovor se všelijak točil. V jednu chvíli se mě zeptala, jestli mi má říkat Matt nebo Matthew. Řekl jsem jí, že je mi to jedno. Chtěla, abych jí říkal Jan, a ne Janice, jí že to jedno není.

„Pokud vám nevadí oslovovat podezřelé z vraždy křestním jménem.“

Když jsem býval policajt, naučil jsem se podezřelé vždycky oslovovat křestním jménem, získáváte tím do jisté míry převahu. Řekl jsem jí, že ona mezi podezřelými není.

„Celé to odpoledne jsem byla ve Šťastných hodinách. Po všech těch letech by se mi to ovšem těžko prokazovalo. Tehdy by to šlo snadno. Prokazovat alibi musí být těžší pro lidi, co žijí sami.“

„Vy tady bydlíte sama?“

„Pokud nepočítáte kočky. Někde se schovávají. Cizím lidem jdou z cesty. Moc velký dojem by to na ně neudělalo, kdybyste jim ukázal svůj průkaz.“

„Chytré kočky.“

„Hmm. Vždycky jsem bydlela sama. Tedy, co jsem odešla od Eddieho. Měla jsem pár známostí, ale vždycky jsem žila sama.“

„Pokud nepočítáme kočky.“

„Pokud nepočítáme kočky. Vůbec by mi tehdy nenapadlo, že příštích osm let budu bydlet sama. Myslela jsem si, že vztah se ženou by mi mohl v jakési základní rovině přinést něco jiného. Vidíte, tehdy to byl pro mě čas postupného uvědomování si vlastní osoby. Byla jsem přesvědčená, že problémem jsou muži.“

„A nebyli?“

„No, dílčím problémem možná. Ukázalo se, že žena představuje další problém. Nějakou dobu jsem myslela, že patřím k těm šťastným,kteří jsou schopni navazovat vztahy s oběma pohlavími.“

„Jenom nějakou dobu?“

„Hmm. Jenže jsem dále o sobě taky zjistila, že jsem řekněme schopná navazovat vztahy s muži i ženami, ale většinou že se mi nedaří ty vztahy udržet.“

„No, to mi něco připomíná.“

„Hned mě to napadlo. Žijete sám, viďte, Matthewe?“

„Už nějakou dobu.“

„Vaši synové jsou u matky? Nejsem jasnovidka. V náprsní tašce máte jejich fotku.“

„Jo to. To je stará fotka.“

„Jsou to hezcí kluci.“

„Jsou také hodní.“ Dolil jsem si do sklenice trochu skotské. „Bydlí v Syossetu. Občas sednou na vlak a zajdem si spolu na fotbal nebo na box.“

„Musí se jim to líbit.“

„Mně aspoň se to líbí.“

„Už to musí být nějakou dobu, co jste se odstěhoval.“

Přikývl jsem. „Přibližně v té době, co jsem odešel od policie.“

„Ze stejného důvodu?“

Pokrčil jsem rameny.

„Proč jako jste odešel od policie? Souviselo to s tímhle?“

„S čím?“

Mávla rukou na láhve. „Však víte. Chlast.“

„Ále, blbost. Tehdy jsem ani tolik nepil. Jenom jsem dospěl do stádia, když už jsem se necítil na to, abych dělal policajta.“

„Co to způsobilo? Rozčarování? Nedostatek víry v trestní právo? Znechucení z korupce?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Iluze jsem ztratil hned zkraje a v postih zločinců jsem nikdy moc nevěřil. Je to strašlivý systém a policie holt dělá, co může. Co se korupce týče, nikdy jsem nebyl takový idealista, aby mi to leželo na srdci.“

„Co teda? Krize středního věku?“

„Mohla byste to tak nazvat.“

„Nebudem o tom teda mluvit, jestli nechcete.“

Na chvíli se mezi námi rozhostilo ticho. Napila se, pak jsem si přihnul já, načež jsem odložil sklenici a řekl: „No, není to žádné tajemství. To jenom, že o tom moc nemluvím. Jednou večer jsem seděl v jedné putyce na Washington Heights. Byl to zapadák, kde si mohli policajti dávat do nosu na dluh. Majitel byl rád, že tam chodíme, takže člověk mohl pít na sekyru a nikdy neslyšel, že by měl zaplatit. Měl jsem plné právo tam být. Měl jsem po službě a chtěl jsem si trochu vorazit, než pojedu domů.“

Nebo bych možná ten večer stejně domů nejel. Pravidelně jsem nejezdil. Někdy jsem utrhl pár hodin spánku v hotelovém pokoji, abych si ušetřil ježdění sem a tam. Někdy jsem nemusel hotelový pokoj shánět.

„Ten podnik přepadli dva grázlové,“ navázal jsem. „Vybrali kasu a cestou ven zastřelili barmana. Odpráskli ho jen tak pro srandu. Vyběhl jsem za nimi na ulici. Byl jsem v civilu, ale zbraň jsem měl samosebou u sebe. Jako vždycky.

Vystřílel jsem po nich celý zásobník. Dostal jsem je oba. Jednoho jsem zabil, druhého zmrzačil. Od pasu dolů zůstal ochrnutý. V životě už nebude ani chodit, ani prohánět ženské.“ Tu událost jsem popisoval už předtím, ale tentokrát jsem měl pocit jako by se to celé odehrávalo znovu. Ve Washington Heights je kopcovitý terén a ti dva se pustili nahoru po svahu. Vzpomínám si, jak jsem se vzchopil, popadl zbraň oběma rukama a pálil nahoru po nich. Možná to udělala ta skotská, že se mi to vybavilo tak živě. Možná jsem reagoval na něco v jejích velkých, neuhýbavých šedých očích.

„A protože jste zabil jednoho a zmrzačil druhého –“

Zavrtěl jsem hlavou. „To by mi těžkou hlavu nedělalo. Jenom lituju, že jsem je nezabil oba. Zavraždili barmana a neměli k tomu žádný důvod. Ani nápad, že bych kvůli těmhle dvěma nemohl spát.“

Čekala.

„Jeden výstřel šel stranou,“ pokračoval jsem. „Střílet do vrchu na dva pohybující se terče, to je div, že jsem se tak dobře strefil. Na policejní střelnici jsem vždycky zabodoval, ale v terénu je to jiná.“ Snažil jsem se odpoutat pohled od jejích očí, ale nedokázal jsem to. „Jedna střela šla ovšem stranou a odrazila se od chodníku nebo snad od něčeho jiného. Nabrala špatný směr. A tam zrovna šla, nebo stála, nebo co tam sakra dělala malá holka. Bylo jí teprv šest. Nevím, co tam u všech všudy v tu hodinu dělala.“

Tentokrát jsem uhnul pohledem. „Kulka jí vletěla do oka,“ řekl jsem. „Jak se odrazila, ztratila střela na razanci, takže stačilo pár centimetrů a byla by zřejmě škrtla o kost, ale v životě jde vždycky o centimetry. Kulce nestála v cestě žádná kost, takže skončila v mozku a holčička zemřela. Na místě.“

„Bože.“

„Neudělal jsem nic špatně. Vyšetřovalo se, protože to je standardní postup, ale jednomyslně dospěli k závěru, že jsem neudělal chybu. Ve skutečnosti jsem obdržel pochvalu. To děcko byla Portoričanka, jmenovala se Estrellita Riverová. Někdy si na člověku smlsne tisk, když je obětí nehody někdo z etnické menšiny, nebo po vás jdou jeho soukmenovci. V tomhle případě se však nic takového nedělo. Pokud vůbec něco, tak jsem byl hrdinný polda, který pohotově zasáhl, ale měl smůlu.“

„A tak jste odešel od policie.“

Láhev skotské byla prázdná. V druhé láhvi zbylo tak čtvrt litru vodky a já si jí trochu nalil do sklenice. „Ne hned,“ řekl jsem. „Ale zanedlouho potom. A nevím, co mě k tomu přimělo.“

„Pocit viny.“

„Tím si nejsem jist. Jedině vím, že už mi nepřipadalo zábavné dělat poldu. Jako otec a manžel jsem, jak vidno, rovněž nefungoval. Odešel jsem od obojího, nastěhoval se do hotelu o blok dál na západ od Columbia Circus. Někdy během toho všeho mi začalo být jasné, že se nevrátím ani ke své ženě, ani k policii.“

Chvíli jsme oba mlčeli. Pak se natáhla a dotkla mé ruky. Bylo to nečekané a tak trochu nemotorné gesto a z nějakého důvodu mě dojalo. Cítil jsem, jak se mi stahuje hrdlo. Pak odtáhla ruku a zvedla se. Blesklo mi hlavou, že to má znamenat, abych šel. Místo toho řekla: „Zavolám do obchodu s lihovinami, jestli mají ještě otevřeno. Nejbližší prodejna je na ulici Canal a zavírají brzy. Zůstanete u skotské, nebo byste radši přesedlal na bourbon? A jakou značku bourbonu?“

„Měl bych asi vypadnout.“

„Skotskou nebo bourbon?“

„Zůstanu u skotské.“

Zatímco jsme čekali na donáškovou službu, provedla mě podkrovím a ukázala mi některé svoje práce. Většinou byly realistické, jako Medúza, ale pár kusů bylo abstraktních. Z jejích soch dýchala velká síla. Řekl jsem jí, že se míjejí práce líbí.

„Jsem celkem dobrá,“ řekla.

Nedovolila mi zaplatit to pití, trvala na tom, že jsem jejím hostem. Usadili jsme se zase každý do svého křesla, otevřeli si každý vlastní láhev a nalili si do sklenic. Zeptala se mě, jestli se míjejí práce opravdu líbí. Ujistil jsem ji, že ano.

„Měla bych být dobrá,“ řekla. „Víte, jak jsem se k tomuhle dostala? Tím, že jsem si hrála ve školce s dětmi s hrnčířskou hlínou. Začala jsem si brát hlínu domů, tu žlutou sochařskou hlínu, a tak hodinku s ní pracovala. Pak jsem si udělala večerní kurs v Brooklyn College, kurs pro dospělé, a lektor mi řekl, že mám nadání. To mi nemusel říkat. Věděla jsem to.

Už jsem se dočkala i uznání. Je to něco přes rok, co jsem měla výstavu v galerii Chucka Levitana. Znáte tu galerii? Na Grand Street?“ Neznal jsem ji. „Uspořádal mi samostatnou výstavu. Výstavu pro jednu osobu. Jednu ženu. Kruci, dneska musí člověk nejdřív přemýšlet, než začne něco vykládat, všiml jste si?“

„Hmm.“

„A loni jsem dostala grant od NDU, Národní dotace pro umění. K tomu menší grant od Einhoornovy nadace. Nepředstírejte, že jste o Einhoornově nadaci slyšel. Já sama o ní neslyšela, dokud jsem nedostala ten grant. Mám věci v několika docela slušných sbírkách. Jednu dvě v galerii. No jednu, ale ne v nějaké pokoutní galerii. Jsem opravdová sochařka.“

„Nikdo neříká, že nejste.“

„Moje děti žijí v Kalifornii a já se s nimi vůbec nevídám. Jsou plně v jeho péči. Odstěhovala jsem se krucinál já, ne? Předně jsem tak trochu nenormální ženská, lesbička, co odešla od manžela a od dětí, takže je samozřejmě dostal do své péče, jak jinak. Nedělala jsem kolem toho problémy. Chcete něco vědět, Matthewe?“

„Co jako?“

„Nechtěla jsem, aby mi je svěřili do péče. Skoncovala jsem se školkou. Měla jsem harantů plné zuby, včetně svých vlastních. Co vy na to?“

„Mně to připadá dost přirozené.“

„Maisie Pomerančové tohoto světa by s vámi nesouhlasily. Promiňte, chci říct Mitzi. Gordon a Mitzi Pomerančoví, čert je vem. Zářné příklady Ročenky střední školy.“

Už jsem postřehl v jejím hlase vodku. Vyslovovala sice pořád ještě zřetelně, ale její řeč měla zabarvení, které má na svědomí alkohol. To mě nepřekvapilo. Držela se mnou v pití krok, a já sám měl už pěkně v hlavě. Měl jsem ovšem před ní náskok.

„Když přišel s tím, že se stěhují do Kalifornie, předvedla jsem záchvat. Ječela jsem, že to není fér, že musí zůstat v New Yorku, abych je mohla navštěvovat. A že mám na návštěvy právo a k čemu mi tohle právo je, když budou tři tisíce mil daleko? Víte ale co?“

„Ano?“

„Ulevilo se mi. Byla jsem vlastně vděčná, že odjíždějí, protože byste nevěřil, jaké to je, doplahočit se k nim jednou týdněpodzemkou, sedět s nima v bytě nebo se jít projít po Boerum Hill a v jednom kuse riskovat prázdné pohledy od Maisie Pomerančové. Kruci, proč ani nedokážu tu ženskou správně pojmenovat? Mitzi!“

„Mám poznamenané její číslo. Mohla byste jí kdykoliv zavolat a pěkně od plic jí vynadat.“

Zasmála se. „Panejo, musím se vyčůrat. Hned jsem zpátky.“

Když se vrátila, posadila se na gauč a bez okolků řekla: „Víte, co jsme my dva? Já se svou sochařinou a vy se svou exisienciální úzkostí, my dva jsme párek opilců, kteří utekli před odpovědností. Nic jiného.“

„Když to říkáte.“

„Přestaňte se ke mně chovat povýšeně. Řekněme si to na rovinu. Jsme oba alkoholici.“

„Já jenom hodně piju. To je rozdíl.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Mohl bych toho nechat, kdykoli se mi zachce.“

„Tak proč toho nenecháte?“

„Proč bych to dělal?“

Místo aby na tu otázku odpověděla, předklonila se a dolila si sklenici. „Já na nějakou dobu přestala,“ řekla. „Na dva měsíce. Něco přes dva měsíce.“

„Jen tak zčistajasna?“

„Chodila jsem na terapii k Anonymním alkoholikům.“

„Ach tak.“

„Zkusil jste to někdy?“

Zavrtěl jsem hlavou. „U mě by to asi nezabralo.“

„Mohl byste toho ale nechat, kdykoli byste chtěl.“

„Jo, kdybych chtěl.“

„A tudíž nejste alkoholik.“

Nejdřív jsem nic neříkal, ale po chvíli jsem podotkl: „Asi přijde na to, jak to slovo chápete. Je to zkrátka jenom pojmenování.“

„Říkají, že musíte rozhodnout sám, jestli jste alkoholik nebo ne.“

„No tak já rozhoduji, že nejsem.“

„Já řekla, že jsem. A zabralo to. Říkají, že vtip je v tom, že to jde nejlíp, když nepijete.“

„Je mi jasné, v čem by mohl být rozdíl.“

„Nevím, proč jsem o tom začla mluvit.“ Vyzunkla sklenici a pohlédla na mě přes její okraj. „Nechtěla jsem o těchhle zatracených věcech mluvit. Nejdřív o dětech a pak o svém pití. Hnusná otrava.“

„To je v pořádku.“

„Omlouvám se, Matthewe.“

„Posaďte se vedle mě a pomozte mi na to zapomenout.“

Přisedl jsem si k ní na gauč a přejel jí dlaní po jemných vlasech. Sem tam šedý vlas jim dodával na zajímavosti. Chvíli na mě hleděla těma bezednýma šedýma očima, načež sklopila pohled. Políbil jsem ji a ona se ke mně přitiskla.

Trochu jsme se muchlovali. Zlehka jsem jí pohladil prsy, políbil jsem ji na hrdlo. Silnýma rukama mi hnětla svaly na zádech a ramenou jako sochařskou hlínu.

„Zůstaneš?“ řekla.

„Rád bych.“

„Já taky.“

Oběma jsem nám dolil.

9/

Vzbudilo mě vyzvánění kostelních zvonů někde v dálce. Hlavu jsem měl jasnou a cítil jsem se dobře. Přehodil jsem nohy přes okraj postele a setkal se s pohledem dlouhosrstého kocoura stočeného do klubíčka v nohách vedlejší postele. Přejel mě očima, načež zabořil hlavu do kožichu a dál podřimoval. Vyspi se s paní domu a kočky tě přijmou.

Oblékl jsem se a našel Jan v kuchyni. Pila sklenici světle oranžového džusu. Domyslel jsem se, že v tom bude mít kapku něčeho ostrého, aby se dostala z kocoviny. Udělala překapávanou kávu a nalila mi šálek. Stoupl jsem si k oknu a upíjel ji.

Nemluvili jsme. Kostelní zvony umlkly a rozhostil se klid nedělního dopoledne. Venku se udělal jasný den, slunce žhnulo z bezoblačného nebe. Pohlédl jsem dolů na ulici a neuviděl jedinou známku života, nikde nikdo, ani projíždějící auto.

Dopil jsem kávu a přidal šálek ke špinavému nádobí ve výlevce z nerez oceli. Jan klíčem přivolala výtah. Zeptala se, jestli půjdu do Sheepshead Bay, a já odpověděl, že asi ano. Krátce jsme se objali. Přes župan, který měla na sobě, jsem pocítil teplo jejího pěkného těla.

„Zavolám ti,“ řekl jsem a sjel tím obrovitým výtahem do přízemí.

Strážník O’Byrne mi po telefonu vysvětlil, jak se k nim dostanu. Zařídil jsem se podle toho a pustil se po brightonském okruhu na Gravesend Neck Road. Když vlak zajel do Brooklynu, vynořil se v jednom místě na povrch a ujížděli jsme nějakou čtvrtí domků obklopených zahradami, což vůbec nepřipomínalo New York.

Policejní stanice Jednašedesátého revíru byla v Coney Island Avenue a mně se ji podařilo objevit bez velkých potíží.

V místnosti pro mužstvo jsem poklábosil se šlachovitým detektivem s vystouplou bradou jménem Antonelli. Oba jsme znali pěknou řádku stejných lidí, takže se se mnou cítil uvolněně. Vyklopil jsem mu, na čem dělám, a zmínil jsem se, že mi to přihrál Frank Fitzroy. Taky Franka znal, ale neměl jsem dojem, že by se nějak zvlášť milovali.

„Kouknu se, co máme ve spisech,“ řekl. „Už jste ale asi viděl kopie našich hlášení ve složce, co vám ukázal Fitzroy.“

„Ze všeho nejvíc bych chtěl mluvit s někým, kdo viděl tělo.“

„Nebyla by jména policistů, kteří byli na místě vraždy, v té manhattanské složce?“

Taky mě to napadlo. Možná jsem to mohl zmáknout, aniž bych se táhl až bůhvíkam do Brooklynu. Ale když vyrazíte něco hledat do terénu, příležitostně objevíte něco dalšího, než po čem jste původně pátrali.

„Že bych teda pro tu složku skáknul,“ řekl a zanechal mě u letitého dřevěného stolu s hranami dolíčkovatými od zapálených cigaret. O dva stoly dál mluvil do telefonu černý detektiv s vyhrnutými rukávy. Podle všeho hovořil se ženou a nevypadalo to zrovna na služební hovor. U dalšího stolu u protější zdi vyslýchali dva policisté, jeden v uniformě a druhý v civilu, výrostka s rozcuchanou hřívou žlutých vlasů. Neslyšel jsem, o čem je řeč.

Antonelli se vrátil s tenkou složkou a mrsknul ji na stůl přede mě. Prošel jsem si ji a občas jsem si udělal poznámku do notesu. Dověděl jsem se, že obětí byla Susan Potowská z Haring Street 2705. Byla to devětadvacetiletá matka dvou dětí. Manžel, který pracoval jako kopáč, s nimi nežil. Obývala s dětmi přízemní byt v polovině dvoj domku, určeného pro dvě rodiny. Zabili ji ve středu ve dvě odpoledne.

Našly ji její děti. Společně se vrátily domů ze školy kolem půl čtvrté, osmiletý chlapec a desetiletá dívka, a našly matku na podlaze v kuchyni, částečně obnaženou, s tělem pokrytým bodnými ranami. S vřískotem pobíhaly po ulici, dokud se neobjevil policista na obchůzce.

„Přišel jste na něco?“

„Možná,“ řekl jsem. Zapsal jsem si jméno policisty, který byl na místě jako první, a k tomu jména těch dvou detektivů z Jednašedesátého revíru, kteří šli do domu na Haring Street předtím, než případ převzal okrsek Midtown North. Ukázal jsem ta tři jména Antonellimu. „Pracuje tady ještě některý z nich?“

„Pochůzkář Burton Havermeyer, detektiv třetí třídy Kenneth Allgood, detektiv první třídy Michael Quinn. Mick Quinn umřel před dvěma, možná třema lety. Ve službě. Hlídali s parťákem skladiště lihovin na Washington Avenue, dostali se do přestřelky a jeho zabili. Něco strašného. Dva roky předtím mu zemřela žena na rakovinu, takže po něm zbyly čtyři děti, docela opuštěné, nejstarší začal právě studovat vysokou. Musel jste o tom číst.“

„Myslím že ano.“

„Chlapi, co ho zastřelili, dostali pořádný flastr, ale jsou naživu a on je po smrti, a co naděláte. Ti dva, Allgood a Havermeyer, ani dokonce nevím, jak se jmenovali křestním jménem, odešli z Jednašedesátého, než jsem sem přišel. Což máme kdy? Pět let? Tak nějak.“

„Dalo by se zjistit, kam odešli?“

„Možná se mi podaří něco vyšťárat. Na co se jich vlastně chcete zeptat?“

„Jestli měla probodené obě oči.“

„V té složce, kterou vám ukázal ten, jak se jmenuje, Fitzroy, tam nebyla lékařská zpráva?“

Přikývl jsem. „Obě oči.“

„Takže co?“

„Pamatujete se na ten případ před pár lety. Jak vytáhli z Hudsonu nějakou ženskou a prohlásili to za smrt utopením? Potom si nějakej chytrák z patologie vzal její lebku a začal ji používat jako těžítko. Byl z toho malér, a jelikož byl kolem toho takový cirkus, někdo se konečně na tu lebku pořádně podíval a našel díru po střele.“

„Pamatuju se na to. Byla odněkud z New Jersey, provdaná za doktora, žejo?“

„Správně.“

„Mám železný pravidlo. Když přijde o život doktorova žena, má to na triku on. Na důkazy kašlu. Vždycky to má na svědomí doktor. Nepamatuju se, jestli tenhle ten se z toho vyvlíknul, nebo ne.“

„Taky se nepamatuju.“

„Už chápu, o co vám jde. Lékařská zpráva není něco, na čem se dá beze zbytku stavět. Ale k čemu vám bude svědectví o tom, co se stalo před devíti lety?“

„Asi k ničemu.“ Přesto „Uvidím, co se dá dělat.“

Tentokrát byl pryč o něco déle, a když se vrátil, tvářil se podivně. „Docela smůla,“ řekl. „Allgood je taky po smrti. A ten pochůzkář, Havermeyer, odešel od policie.“

„Jak umřel Allgood?“

„Na srdeční záchvat. Je to asi rok. Před pár lety ho přeložili. Dělal na stanici na Centre Street. Jednoho dne se zhroutil za psacím stolem a umřel. Jeden kluk z archivu ho náhodou znal, když tady pracoval, a tak věděl, jak umřel. Co já vím, tak Havermeyer by mohl být taky mrtvej.“

„Co se s ním stalo?“

Pokrčil rameny. „Kdo ví? Zabalil to pár měsíců po těch vraždách. Pro odchod do civilního života uvedl blíže nespecifikované osobní důvody. Sloužil jenom dva tři roky. Víte, jaká je u nováčků odúmrť. Kruci, vždyť vy sám jste odešel. Z osobních důvodů, je to tak?“

„Tak nějak.“

„Vyhrabal jsem nějakou adresu a číslo. Nejspíš se od té doby šestkrát přestěhoval. Jestli za sebou nezanechal stopu, můžete to zkusit ještě na centrále. Nebyl u nás dost dlouho, aby měl nárok na penzi, ale obvykle sledují, kde bývalí policisté jsou.“

„Možná bydlí pořád na stejném místě.“

„Třeba jo. Moje babička pořád bydlí ve třech maličkých místnostech na Elizabeth Street, ve stejném bytě od chvíle, kdy vystoupila z lodi z Palerma. Někteří lidé se nehnou z místa. Jiní mění domy jako ponožky. Možná budete mít kliku. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Kde je Haring Street?“

„Místo vraždy?“ Zasmál se. „Panejo, vy jste teda slídič. Chcete si očichat stopu, co?“

Řekl mi, jak se tam pěšky dostanu. Poskytl mi dost ze svého času, ale nechtěl za to peníze. Měl jsem tušení, že si nic nevezme – někteří berou, někteří ne – ale nabídl jsem mu je. „Asi by se vám docela hodil nový klobouk,“ nadhodil jsem a on mi odpověděl strnulým úsměvem a ujistil mě, že má skříň naprásknutou klobouky. „A dneska už klobouk skoro nenosím,“ řekl. Nabízel jsem mu pětadvacet dolarů. Nic moc za tu námahu, kterou vynaložil. „Dneska máme nudný den v klidném revíru,“ podotkl, „a kolik toho vytřískáte z toho, co jste se ode mě právě dověděl? Máte na někoho podezření ohledně té vraždy na Boerum Hill?“

„Nic konkrétního.“

„Je to jako honit černou kočku v uhelném dole,“ řekl. „Prokázal byste mi laskavost? Dejte mi vědět, jak to dopadne. Jestli to dopadne.“

Cestou na Haring Street jsem se držel jeho instrukcí. Nečekal jsem, že by se to tam za devět let moc změnilo. Domy byly dobře udržované a všude plno dětí. U chodníku a na většině příjezdovek parkovaly vozy. Napadlo mě, že v místě bude možná tucet lidí, kteří se na Susan Potowskou upamatují, a co já věděl, její manžel se po vraždě přistěhoval zpátky do domu a bydlel tam teď s jejich dětmi. Dnes budou starší, sedmnáct a devatenáct.

První děcko musela mít jako dost mladá. Devatenáctiletá. Brzké sňatky a brzké porody nebyly v tomhle prostředí nic mimořádného.

Nejspíš se odstěhoval, řekl jsem si. Řekněme, že se vrátil pro děti a nemohl je přimět, aby bydlely dál v domě, kde našli matku mrtvou na kuchyňské podlaze. Takhle že by to bylo?

Nezazvonil jsem u toho domu, ani nikde jinde. Nevyšetřoval jsem vraždu Susan Potowské a nemusel jsem se hrabat v jejím popelu. Vrhl jsem poslední pohled na dům, v němž zemřela, načež jsem se obrátil a šel si po svých.

Adresa Burtona Havermeyera, kterou jsem dostal, zněla 212 St. Mark Place. East Village nebylo zas tak pravděpodobné místo, kde by bydlel nějaký policajt, moc jsem nedoufal, že tampo devíti letech stále ještě bude, ať už u policie zůstal, nebo ne. Z telefonní budky v dragstoru na Oceán Avenue jsem vytočil číslo, které mi Antonelli dal.

Ozvala se nějaká žena. Zeptal jsem se, zda bych mohl mluvit s panem Havermeyerem. Na okamžik se odmlčela. „Pan Havermeyer tady nebydlí.“

Začal jsem se omlouvat, že mám špatné číslo, žena však ještě neskončila. „Nevím, kde byste pana Havermeyera zastihl,“ řekla.

„Vy jste paní Havermeyerová?“

„Ano.“

„Omlouvám se, že vás obtěžuji, paní Havermeyerová,“ řekl jsem. „Tohle číslo mi dal jeden detektiv z Jedenašedesátého revíru, kde váš manžel svého času pracoval. Pokouším se –“

„Můj bývalý manžel.“

Její hlas postrádal jakékoliv zabarvení jako by se záměrně distancovala od slov, která pronášela. Podobného charakteru řeči jsem si všiml u uzdravených duševně nemocných lidí.

„Pokouším se s ním spojit v souvislosti s jednou policejní záležitostí,“ řekl jsem.

„U policie už není kolik let.“

„To si uvědomuji. Nevěděla byste náhodou, jak bych se s ním mohl spojit?“

„Ne.“

„Zřejmě ho často nevídáte, paní Havermeyerová, ale neměla byste představu –“

„Vůbec ho nevídám.“

„Chápu.“

„Opravdu? S bývalým manželem se nestýkám. Jednou měsíčně dostávám šek. Přichází rovnou do mé banky a je uložen na můj účet. Manžela nevídám a šek také ne. Vidíte? Ano?“

Ta slova si říkala o to, aby je vyslovila zlostně, hlas však zůstal bezvýrazný a neúčastný.

Neřekl jsem nic.

„Bydlí v Manhattanu,“ řekla. „Možná má telefon a možná je v seznamu. Mohl byste si to vyhledat. Vím, že mi prominete, když vám nenabídnu, že vám to vyhledám sama.“

„Samozřejmě.“

„Určitě je to důležité,“ řekla. „Policejní záležitosti jsou vždycky důležité, nemám pravdu?“

V dragstoru manhattanský telefonní seznam neměli, takže jsem zavolal na informace a nechal si číslo vyhledat od operátorky. Našla Burtona Havermeyera na Západní 103. Vytočil jsem číslo, ale nikdo to nezvedl.

V dragstoru měli pult s občerstvením. Vyšplhal jsem se na stoličku a snědl grilovaný sýrový sendvič a přeslazený kousek třešňového koláče, k tomu dva šálky černé kávy. Nebyla špatná, ale s tou překapávanou od Jan se nedala srovnat.

Přemýšlel jsem o Jan. Pak jsem šel znovu telefonovat a málem jsem vytočil její číslo, ale místo toho jsem znovu zkusil Havermeyera. Tentokrát to vzal.

Řekl jsem: „Burton Havermeyer? Jmenuju se Matthew Scudder. Rád bych věděl, jestli bych za vámi mohl dnes odpoledne zajít.“

„Kvůli čemu?“

„Je to policejní záležitost. Chtěl bych vám položit pár otázek. Nebudu vás příliš dlouho připravovat o čas.“

„Jste policista?“

Zatraceně. „Býval jsem.“

„Já taky. Mohl byste mi říct, co ode mě chcete, pane –“

„Scudder,“ napověděl jsem mu. „Je to stará záležitost, popravdě řečeno. Nyní pracuji jako detektiv na jednom případě, s nímž jste přišel do styku, když jste pracoval v Jedenašedesátém revíru.“

„To už je kolik let.“

„Já vím.“

„Nemohli bychom to vyřídit po telefonu? Nedovedu si představit, jakou informaci bych vám mohl poskytnout, aby vám k něčemu byla. Byl jsem pochůzkář, případy jsem nevyšetřoval. Já“

„Přece jen bych se rád zastavil, jestli by vám to nevadilo.“

„No, já –“

„Nezdržímvás dlouho.“

Rozhostilo se ticho. „Dneska mám volno,“ div si nestěžoval. „Zrovna jsem si říkal, že se budu jen tak povalovat, dám si pár piv a budu koukat na házenou.“

„Můžem si promluvit, když půjdou reklamy.“

Zasmál se. „Okay, vyhrál jste. Víte, kde bydlím. Na zvonku mám jméno. Kdy vás mám čekat?“

„Za hodinu, hodinu a půl.“

„No dobře.“

Upper West Side byla další rozvíjející se čtvrť, ale místní obnova ještě nepřekročila Devadesátou šestou ulici. Havermeyer bydlel na Sto třetí mezi Kolumbovou a Amsterodamskou ulicí v jednom zchátralém činžáku, které tu ulici lemovaly. Obyvatelstvo tam bylo z valné části hispánské. Spousta lidí posedávala na venkovních schodech, poslouchala obrovitá přenosná rádia a popíjela z hnědých papírových krabic laciné pivo. Každá třetí žena byla těhotná.

Našel jsem správný dům, zazvonil na správný zvonek a vylezl do druhého patra. Čekal na mě ve dveřích jednoho bytu, obráceného do dvora. „Scudder?“ zeptal se a já přikývl. „Burt Havermeyer. Pojďte dál.“

Vešel jsem za ním do docela slušné garsonky s kuchyňským koutem. Stropní světlo tvořila holá žárovka opatřená takovým tím japonským papírovým stínítkem. Stěny potřebovaly vymalovat. Posadil jsem se na gauč a přijal plechovku piva, kterou mi podal. Sám si jednu otevřel a pak šel vypnout televizi, černobílý přenosný přijímač, postavený na oranžové přepravce, v níž byly jako na dvou policích vyrovnány paperbacky.

Přitáhl si židli a přehodil nohu přes nohu. Vypadal sotva na třicet, na dvacet osm, dvacet devět, měl světlou pleť, úzká ramena a pivní pupek. Na sobě měl hnědé gabardénové kalhoty a hnědobéžovou sportovní košili. Měl zapadlé hnědé oči, masivní čelisti a ulízané hnědé vlasy. A dneska se ještě neholil. Ani já ne, když na to přijde.

„Tak asi před devíti lety,“ řekl jsem. „Žena jménem Susan Potowská.“

„Já to věděl.“

„Tak?“

„Zavěsil jsem a začal přemýšlet, o jakém devět deset let starém případu chce se mnou někdo mluvit. Pak jsem se dovtípil, že to bude kvůli tomu zabijákovi se sekáčkem. Četl jsem o něm v novinách. Dostali ho, co? Nastražili past a von se do ní chytil.“

„Týká se to toho.“ Vysvětlil jsem mu, jak Louis Pinell popřel, že by v případu Barbary Ettingerové nějak figuroval, a fakta, která vyšla najevo, jeho tvrzení podpořila.

„Tomu nerozumím,“ řekl. „I tak má na svědomí ještě takových osm zabití, ne? To nestačí, aby se s ním dalo zatočit?“

„Nestačí to otci paní Ettingerové. Chce vědět, kdo zabil jeho dceru.“

„A vy na to máte přijít.“ Tiše hvízdl. „To je teda terno.“

„Tak jest.“ Lokl jsem si trochu piva z plechovky. „Podle mého není mezi vraždou Potowské a tou druhou, kterou vyšetřuji, spojitost, ale k oběma došlo v Brooklynu a třeba se Pinell nedopustil ani jedné z nich. Vy jste byl na místě činu jako první. Pamatujete se na ten den dobře?“

„Kristepane, to bych měl.“

„Ano?“

„Kvůli tomu jsem odešel od policie. Asi vám to už řekli v Sheepshead Bay.“

„Akorát říkali, že z blíže nespecifikovaných důvodů.“

„Takhle to řekli?“ Seděl s hlavou skloněnou, svíral plechovku piva v rukou a hleděl na ni. „Pamatuju se, jak její děti křičely,“ řekl. „Pamatuju se na to tušení, že narazím na něco opravdu ošklivýho, a pak už si pamatuju, jak stojím v její kuchyni a koukám na tělo. Jedno děcko se mě drží za nohavici, tak jak to děti dělají, já se na ni dívám, zavřu oči, zaseje otevřu a ona tam pořád leží. Měla na sobě, jak se tomu říká, domácí oblek. Mělo to na sobě takový jako japonský nápis a obrázek nějakého ptáka. Kimono? Asi byste řek, že to bylo kimono. Pamatuju si barvu. Oranžové s černým lemováním.“

Zvedl ke mně pohled, načež znovu sklopil oči. „Ten domácí oblek měla rozevřený. To kimono. Trochu rozhalené. Po celém těle měla tečky. Jako interpunkční znamínka. Tam, kde ji bodl sekáčkem. Většinou na trupu. Měla krásný prsa. To je strašný, že jsem si to zapamatoval, ale jak se toho zbavit? Stojím tam, vidím všecky ty rány v prsou, ona je mrtvá, a přesto si všimnu, že má prvotřídní kozičky. A nenávidím se, že na to myslím.“

„To se stává.“

„Já vím, já vím, ale člověku to trčí v mozku jako kost zapíchnutá v krku. A ty děti vřískaly a zvenčí doléhal hluk. Nejdřív jsem nic nevnímal, protože pohled na ni všecko ostatní vytěsnil. Jako když vás to ohluší, vyřadí všecky ostatní smysly. Víte, co chci říct?“

„Ano.“

„Pak začnu zase slyšet a ten kluk se mě pořád drží za nohavici, a kdyby žil do sta let, bude si svoji mámu pamatovat takhle. Já ji nikdy předtím neviděl a nemohl jsem si ten výjev vyhnat z hlavy. Ve dne v noci jsem od toho neměl pokoj. Když jsem spal, pronásledoval mě v těžkých snech, a ve dne mi každou chvíli nečekaně vyskočil v mysli. Nechtěl jsem nikam chodit. Nechtěl jsem riskovat, že narazím na další mrtvolu. A nakonec mi došlo, že nechci zůstat u práce, kde když lidi přijdou o život, je to na vás, abyste s tím něco udělal. Blíže nespecifikované osobní důvody“.

„Tak jsem je právě specifikoval. Nechal jsem tomu trochu času, a když to nepřešlo, odešel jsem.“

„Co děláte teď?“

„Strážného.“ Jmenoval nějaký obchod v centru. „Zkusil jsem pár jiných zaměstnání, ale teď už dělám sedm let tohle. Nosím uniformu a dokonce mám zbraň. V práci, co jsem dělal předtím, jsem nosil zbraň, ale nenabitou. To mě otravovalo. Řekl jsem, že je mi jedno, jestli budu nosit zbraň nebo ne, ale ať mi nedávaj nenabitou, protože grázlové si myslí, že jste ozbrojenej, a vy se nemůžete bránit. Teďka nosím nabitou zbraň, ale za sedm let jsem ji z pouzdra nevytáh, a tak se mi to líbí. Odrazuju zloděje a chmatáky. Zas ale ne tolik, jak bysme si přáli. Chmatáci jsou pěkně protřelí.“

„To si umím představit.“

„Je to jednotvárná práce. To mám rád. Líbí se mi, že vím, že nemusím chodit do něčí kuchyně a tam bude na zemi mrtvola. Žertuju s ostatníma lidma v práci, občas čapnu zloděje, všechno pěkně nalajnovaný. Vedu jednoduchej život, víte, co tím myslím? Takhle mi to hoví.“

„Chtěl bych se zeptat na něco z místa činu.“

„Jasně.“

„Na oči té ženy.“

„Ach Bože,“ řekl. „Musel jste to připomínat?“

„Povězte mi o tom.“

„Oči měla otevřené. Všem obětem probodl oči. Já to nevěděl. Do novin se to nedostalo. Víte, jak vždycky něco drží v tajnosti. Ale když se tam dostali detektivové, hned to uviděli a tím bylo jasný, víte, že to není náš případ a můžeme to přihrát jinýmu okrsku. Zapomněl jsem, kterýmu.“

„Midtown South.“

„Když to říkáte.“ Na chviličku zavřel oči. „Říkal jsem, že měla otevřené oči? Zírala na strop. Byly jako ovály krve.“

„Obě oči?“

„Jak prosím?“

„Obě oči vypadaly stejně?“

Přikývl. „Proč se ptáte?“

„Barbara Ettingerová měla probodnuté jenom jedno oko.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Nevím.“

„Kdyby chtěl někdo vraha napodobit, napodobil by ho se vším všudy, ne?“

„To dá rozum.“

„Pokavad to nebyl on a neměl pro změnu naspěch. Kdo ostatně může u bláznů vědět? Možná mu zrovna hlas shůry nařídil, aby bodl jenom do jednoho oka. Kdo ví?“

Zašel pro další pivo a jedno mi nabídl, já ale odmítl. Nechtěl jsem se tam zdržovat tak dlouho, než bych ho vypil. Ve skutečnosti jsem mu chtěl položit jenom jednu otázku a jeho odpověď měla pouze potvrdit lékařskou zprávu. Asi jsem se ho na to mohl zeptat po telefonu, ale pak bych neměl takovou možnost ověřit si jeho paměť a udělat si dojem, co v té kuchyni popravdě našel. Nyní se vrátil v čase a znovu uviděl tělo Susan Potowské. Nehádal, jestli měla probodené obě oči. Zavřel vlastní oči a ta zranění mu přesně vytanula.

Řekl: „Nějak mi to nejde do hlavy. Teda, když jsem četl, že zavřeli toho chlápka a teďka sem přijdete vy. Co kdybych na tu Potowskou nenatrefil zrovna já? Nebo co kdyby se to stalo o tři roky pozdějc, když už bych měl víc zkušeností? Vidím, jak celý můj život mohl být jiný.“

„Mohl jste u policie zůstat.“

„Je to možný, že jo? Nevím, jestli se mi opravdu líbilo dělat policajta, nebo jestli jsem to vůbec dělal dobře. Líbilo se mi na Policejní akademii. Líbilo se mi nosit uniformu. Rád jsem chodil na obchůzky, zdravil se s lidma a oni mě taky zdravili. Skutečnou policejní práci, no nevím, jak dalece mi seděla. Kdybych byl na ni stavěnej, to, co jsem viděl v tý kuchyni, by se mnou tak nezamávalo. Nebo bych to nějak zmáknul a nakonec to překonal. Vy sám jste byl policajt a nechal jste toho, že jo?“

„Z blíže neurčených osobních důvodů.“

„Jo, těch se asi vždycky najde dost.“

„Rozhodla o tom smrt,“ řekl jsem. „Smrt jednoho děcka. Ztratil jsem kvůli tomu chuť k práci.“

„Přesně to se stalo mně, Matte. Ztratil jsem chuť k práci. Víte, co si myslím? Kdyby to neudělalo zrovna tohle, udělalo by to něcojinýho.“

Mohl bych říct totéž? Doposud mě nic takového ani nenapadlo. Kdyby byla Estrellita Riverová doma v posteli, kam patřila, bydlel bych pořád ještě v Syossetu a nosil odznak? Nebo by mě nějaký jiný incident nevyhnutelně postrčil směrem, kterým jsem se musel ubírat?

Řekl jsem: „S manželkou žijete odděleně.“

„To souhlasí.“

„Zařídili jste se tak od doby, co jste to zabalil?“

„Krátce potom.“

„Rovnou jste se přestěhoval sem?“

„Bydlel jsem v ubytovně o kus dál na Broadwayi. Tam jsem zůstal snad deset týdnů, než jsem si našel tenhle byt. Od tý doby bydlím tady.“

„Vaše žena bydlí pořád v East Village.“

„Cože?“

„St. Mark Place. Pořád tam bydlí.“

„No jo.“

„Máte děti?“

„Ne.“

„O to je to snazší.“

„Asi jo.“

„Moje žena a kluci bydlí na Long Islandu. Já v hotelu na Padesáté sedmé.“

S pochopením přikývl. Lidé se stěhují a jejich životy se mění. Skončil jako hlídač kašmírových svetrů. Já skončil u toho, co se zrovna namanulo. Podle Antonelliho jsem hledal černou kočku v uhelném dolu. Hledal jsem kočku, která tam ani nebyla.

10/

Vrátil jsem se k sobě do hotelu a čekal tam na mě vzkaz od Lynn Londonové. Zavolal jsem jí z budky v hale a vysvětlil jí, kdo jsem a co chci.

„Otec vás najal?“ zeptala se. „To je divné, že mi nic neřekl. Myslela jsem, že toho člověka, co sestru zabil, mají. Proč by měl najednou – no, prozatím toho nechrne. Nevím, jak bych vám mohla pomoct.“

Odpověděl jsem, že bych se s ní rád setkal a pohovořil si s níojejí sestře.

„Dnes večer ne,“ řekla rázně. „Právě jsem se před pár hodinami vrátila z hor. Jsem unavená a musím si udělat přípravu na týdenní výuku.“

„Zítra?“

„Přes den učím. Na večeři mám schůzku a potom jdu na koncert. V úterý mám večer skupinovou terapii. Možná ve středu? Ani to se mi moc nehodí. Krucinál.“

„Možná bychom mohli –“

„Možná bychom to mohli odbýt po telefonu? Popravdě řečeno toho nijak moc nevím, pane Scuddere, a bůhví, že jsem úplně vyřízená, ale možná bych deset minut vyptávání snesla, protože upřímné řečeno nevím, kdy bychom se mohli setkat. Opravdu vám toho nemám moc co říct a je to už strašně dávno a –“

„Kdy vám zítra odpoledne končí výuka?“

„Zítra odpoledne? Pouštíme děti ve čtvrt na čtyři, ale –“

„Přijdu za vámi do bytu ve čtyři.“

„Říkala jsem vám, že mám na večeři schůzku.“

„A potom koncert. Ve čtyři jsem u vás. Nezdržím vás dlouho.“

Nebyla nadšená, ale zůstali jsme při tom. Utratil jsem další desetník a zavolal Jan Keaneové. Shrnul jsem, co jsem přes den dělal, a Jan na to řekla, že to teda klobouk dolů před mojí pílí. „Ani nevím,“ řekl jsem. „Někdy mám dojem, že jenom marním čas. Dneska jsem mohl vyřídit totéž několika telefonáty.“

„Včera večer jsme to mohli vyřídit taky po telefonu,“ řekla. „Když už na to přijde.“

„Jsem rád, že jsme to neudělali.“

„Já taky. Aspoň myslím. Na druhou stranu jsem měla dnes v plánu pracovat a nemůžu se na hlínu ani podívat. Jenom doufám, že mě ta kocovina přejde, než si půjdu lehnout.“

„Já měl ráno čistou hlavu.“

„Já se zrovna začínám dostávat do formy. Možná jsem udělala chybu, že jsem zůstala doma. Slunce by mohlo nějakou mlhu rozehnat, teď jenom posedávám, než bude dost pozdě, abych šla spát…“

Ta poslední věta mohla skrývat nevyslovené pozvání. Nejspíš jsem se mohl pozvat sám. Byl jsem ale už doma a krátký, tichý večer měl své kouzlo. Řekl jsem jí, že jsem jí chtěl říct, jak mi bylo v její společnosti dobře, a že jí zavolám.

„Jsem ráda, že ses ozval. Jsi moc milý, Matthewe.“ Odmlčela se a pak dodala: „Přemýšlela jsem o tom. Nejspíš to udělal on.“

„Kdo?“

„Doug Ettinger. Pravděpodobněji zabil.“

„Proč?“

„Nevím proč. Lidé přece vždycky mají motiv k zabití svých manželů či manželek. Neexistoval jediný den, kdy bych neměla důvod zabít Eddieho.“

„Chtěl jsem říct, proč si myslíš, že to udělal Ettinger.“

„Jo tak. Víš, přemýšlela jsem o tom, jak by musel být člověk úchylný, aby někoho zabil a předstíral přitom jinou vraždu. A uvědomila jsem si, co je to zač, ten Ettinger, takový hajzlík. Ten by uměl něco podobného narafičit!“

„To zní zajímavě.“

„Poslouchej, já nemám žádné zvláštní informace. Ale tohle mě napadlo už dřív. A on se teď živí čím? Prodává sportovní potřeby? Žes to říkal?“

Chvíli jsem seděl ve svém pokoji a četl si, pak jsem se za rohem u Armstronga navečeřel. Pár hodin jsem tam pobyl, ale moc jsem toho nevypil. Nebylo tam nijak plno, jak v neděli obyčejně bývá. Po klábosil jsem s několika lidmi, ale většinou jsem seděl sám a nechal si události posledních dvou dnů volně procházet hlavou.

Zabalil jsem to brzy a zašel si na Osmou Avenue pro první vydání pondělních News. Vrátil jsem se k sobě, přečetl si noviny, osprchoval se. Obhlédl jsem se v zrcadle. Uvažoval jsem, jestli se neoholit, pak jsem si řekl, že to nechám na ráno.

Dal jsem si panáka na noc, docela malého frťánka. Šel jsem do postele.

Zrovna se mi něco zdálo, když do toho zařinčel telefon. Právě jsem ve snu utíkal, někoho jsem honil, nebo někdo honil mě. Posadil jsem se v posteli se srdcem rozbušeným.

Telefon vyzváněl. Natáhl jsem ruku a zvedl ho.

Nějaká žena řekla. „Proč nenecháte mrtvé v klidu spát?“

„Kdo je u telefonu?“

„Nechte mrtvé na pokoji. Nezvedejte je z hrobu.“

„Kdo je tam?“

Cvaknutí. Rozsvítil jsem a pohlédl na hodinky. Bylo kolem půl druhé. Spal jsem tak hodinu, jestli vůbec.

Kdo mě to volal? Ten hlas jsem už někdy slyšel, ale nedokázal jsem ho určit. Lynn Londonová? To asi ne.

Vylezl jsem z postele, zalistoval v notesu a znovu zvedl sluchátko. Když se ozvala spojovatelka, nadiktoval jsem jí číslo. Spojila hovor a já poslouchal, jak telefon dvakrát zazvonil.

Zvedla ho žena. Stejná žena, která mi právě řekla, abych nechal mrtvé na pokoji. Už jsem předtím jednou její hlas slyšel, a teď jsem si to potvrdil.

Neměl jsem jí co říct, co by den dva nepočkalo. Beze slova jsem zavěsil a vrátil se do postele.

11/

Příštího dne jsem po snídani zavolal kancelář Charlese Londona. Ještě se nedostavil. Představil jsem se a nechal vzkaz, že zavolám později.

Investoval jsem další desetník a zavolal Franka Fitzroye do Třináctého revíru. „Scudder,“ ohlásil jsem se. „Kde mají zavřeného Pinella?“

„Měli ho dole ve městě. Pak ho podle mýho šoupli na Rikers Island. Proč?“

„Rád bych za ním zašel. Jaké mám vyhlídky?“

„Nic moc.“

„Mohl by ses tam stavit,“ nadhodil jsem. „A já bych mohl dělat kolegu, co jede zrovna s sebou.“

„Nevím, Matte.“

„Dostaneš něco za ztracený čas.“

„O to nejde. Věř mi. Jde o to, že nám ten grázl spadl do klína já bych nerad viděl, aby ho pustili kvůli nějakému procedurálnímu přehmatu. Dostaneme tam nepovolaného návštěvníka, jeho právník to zvětří, což ho náramně rozparádí, a celý případ by mohl jít do háje. Chápeš?“

„To se mi nezdá moc pravděpodobné.“

„Možná ne, ale je to riziko, do kterýho se nepohrnu. Co vlastně od něho chceš?“

„Ani nevím.“

„Možná bych mu mohl místo tebe pár otázek položit. Za předpokladu, že by se mi podařilo se k němu dostat, což není tak jistý. Jeho právník by to mohl zatrhnout. Jestli se ale potřebuješ zeptat na něco speciálního –“

Volal jsem z budky v hale svého hotelu a někdo se dobýval dovnitř. Řekl jsem Frankovi, ať vteřinku počká, a na škvíru jsem pootevřel dveře. Byl to Winnie, recepční, a přišel mi říct, že mám telefon. Zeptal jsem se, kdo volá, odpověděl, že nějaká žena a že se nepředstavila. Vrtalo mi hlavou, jestli je to tatáž žena, co volala v noci.

Řekl jsem mu, ať mi to přepne na domácí telefon, že si to za chvilku vezmu. Sundal jsem ruku z mluvítka a řekl Frankovi, že mě zrovna nic zvláštního nenapadá, na co bych se chtěl Louise Pinella zeptat, ale že na jeho nabídku nezapomenu. Zajímal se, jestli jsem se nějak pohnul z místa.

„Nevím,“ řekl jsem. „To se dá těžko říct. Víceméně zabíjím čas.“

„Aby si ten, jak se jmenuje, London, přišel na svý peníze.“

„Tak nějak. Mám pocit, že většinou je to zbytečná práce.“

„Tak je to vždycky, ne? Jsou dny, kdy si říkám, že jsem promarnil devadesát procent času. Ale člověk musí udělat, co jenom jde s těmi zbývajícími deseti procenty, který nepromarní.“

„Přesně tak.“

„Dokonce i kdyby ses k Pinellovi dostal, patřilo by to asi do těch devadesáti promarněných procent.“

„Asi jo.“

Domluvil jsem, odešel k recepci a zvedl domácí telefon. Byla to Anita.

Řekla: „Matte? Jenom jsem ti chtěla říct, že jsem dostala ten šek.“

„To je dobře. Moc mě mrzí, že to není víc.“

„Přišel v pravou chvíli.“

Poslal jsem jí peníze, kdy jsem je posílat měl. Nikdy nevolala, jen aby mi řekla, že přišly.

Zeptal jsem se, jak se mají kluci.

„Jsou v pořádku,“ řekla. „Teď jsou ovšem ve škole.“

„No jasně.“

„Už jsi je myslím dlouho neviděl.“

Projel mnou vztek. To mi volá, aby mi řekla tohle? Jenom aby mě podusila a já se cítil provinile? „Dělám na jednom případu,“ řekl jsem. „Jen co ho dodělám, mohli by třeba přijet a zašli bychom si na nějaký zápas. Nebo na box.“

„To by se jim líbilo.“

„Mně taky.“ Vzpomněl jsem si na Jan, které se ulevilo, i když se přitom cítí provinile, že její děti jsou na druhém konci Států a že je nemusí už víc navštěvovat. „To by se mi moc líbilo,“ řekl jsem.

„Maťte, proč volám –“

„Ano?“

„Ach Bože.“ Hlas měla smutný a bez jiskry. „Jde o Bandyho,“ řekla.

„Bandyho?“

„Našeho psa. Pamatuješ se na Bandyho?“

„Samozřejmě. Co je s ním?“

„Je to smutné. Veterinář řekl, že by se měl uspat. Řekl, že už mu nemůže nijak pomoct.“

„Ach jo. No, když se to musí udělat –“

„Už jsem ho nechala uspat. V pátek.“

„Hmm.“

„Nějak mi napadlo, že bys to třeba chtěl vědět.“

„Chudák Bandy,“ řekl jsem. „Muselo mu být nejmíň dvanáct.“

„Bylo mu čtrnáct.“

„Neuvědomil jsem si, že byl tak starý. Na psa žil dlouho.“

„U člověka by to bylo tak asi devadesát osm.“

„Co mu bylo?“

„Veterinář říkal, že prostě dožil. Měl špatné ledviny. A byl skoro slepý. To jsi věděl, ne?“

„Ne.“

„Poslední rok dva se mu zrak zhoršoval. Bylo to tak skličující, Matte. Kluci o něho vlastně ztratili zájem. To na tom myslím bylo to nejsmutnější. Milovali ho, když byli menší, ale vyrostli a on zestárl a přestal je zajímat.“ Rozplakala se. Stál jsem tam, držel sluchátko u ucha a neříkal nic.

„Promiň, Matte.“

„Ale jdi.“

„Zavolala jsem ti, protože jsem to chtěla někomu říct, a komu jinému bych to mohla povědět? Pamatuješ, když jsme si ho vzali?“

„Pamatuju.“

„Chtěla jsem mu říkat Bandita, protože měl tu masku. Říkals něco, jako že se psovi nemá dávat špatné jméno, tak jsme mu říkali Bandy. Veterinář říkal, že nic necítil. Prostě usnul. Postaral se o tělo, místo mě.“

„To je dobře.“

„Měl dobrý život, nemyslíš? A byl to hodný pes. Byl to takový klaun. Vždycky mi dovedl zvednout náladu.“

Ještě pár minut hovořila. Rozhovor se pozvolna vyčerpal, jako ten pes. Znovu mi poděkovala za šek a já zopakoval, jak bych rád, aby to mohlo být víc. Požádal jsem ji, aby klukům řekla, že se uvidíme, jen co dodělám případ, na kterém pracuju. Řekla, že jim to určitě vyřídí. Zavěsil jsem a vyšel ven.

Slunce se skrylo za mraky a foukal studený vítr. O dva domy dál od hotelu je bar McGovern’s. Otevírají brzy.

Zašel jsem dovnitř. Až na dva starochy tam bylo prázdno. Jeden stál za barovým pultem, druhý před ním. Barmanovi se trochu třásla ruka, když mi naléval dvojitou Early Times a přišoupl k tomu sklenici vody.

Zvedl jsem sklenici a podumal, jestli je to moudré jít tak brzy za Londonem do kanceláře, když ze mě bude cítit bourbon, pak jsem si řekl, že u neoficiálního soukromého detektiva je to prominutelný výstřelek. Myslel jsem na chudáka starého Bandyho, ale ve skutečnosti jsem vlastně na psa nemyslel. Pro mne a asi i pro Anitu byl jedním z mála věcí, které nás spojovaly. Podobně jako manželství, vybral si svůj sladký čas umírání.

Dorazil jsem pití a vypadl odtamtud.

Londonova kancelář byla v šestnáctém patře osmadvacetiposchoďové budovy na Pine Street. O výtah jsem se podělil se dvěma muži v tmavě zelených pracovních oblecích. Jeden nesl clipboard, druhý tašku s nářadím. Ani jeden neřekl slovo. Já také ne.

Připadal jsem si jako krysa v bludišti, než jsem tu Londonovu kancelář našel. Jeho jméno se skvělo na prvním místě ze čtyř vyvedených na mléčném skle dveří. V přijímací kanceláři mě úřednice s lehkým britským přízvukem vyzvala, abych se posadil, načež zaševelila do telefonu. Listoval jsem číslem Sports Illustrated, dokud se dveře neotevřely a Charles London mi nepokynul do své soukromé kanceláře.

Byla to rozlehlá místnost, pohodlná, nikoli však luxusně zařízená. Z okna se otevíral pohled na přístav, jen zčásti rušený okolními budovami. Stáli jsme každý z jedné strany psacího stolu a já vycítil, že něco mezi námi je. Na okamžik jsem zalitoval, že jsem si dal u McGovern’s bourbon, ale pak jsem si uvědomil, že to s tou stěnou, která nás zjevně odděluje, nemá nic společného.

„Bylo by lepší, kdybyste zavolal,“ řekl. „Ušetřil byste si cestu.“

„Volal jsem, a řekli mi, že jste ještě nepřišel.“

„Dostal jsem vzkaz, že budete volat později.“

„Napadlo mi, že si ušetřím telefonování.“

Přikývl. Jeho oblek vypadal stejně jako ten, co měl na sobě u Armstronga, jenom vázanku měl jinou. Nepochybuju, že košile a oblek byly také jiné. Nejspíš měl šest naprosto stejných obleků a dvě zásuvky bílých košil.

„Hodlám vás požádat, abyste se tím případem už dál nezabýval, pane Scuddere.“

„Ach tak.“

„Zdá se, že vás to nepřekvapuje.“

„Něco viselo ve vzduchu, když jsem přišel. Proč?“

„Mé důvody nejsou podstatné.“

„Pro mě podstatné jsou.“

Pokrčil rameny. „Udělal jsem chybu. Byla to pošetilost. Vyhazování peněz.“

„Už jste je vyhodil. Mohl byste mě klidně nechat, abych vám za ně něco opatřil. Nemůžu vám je vrátit, protože jsem je už utratil.“

„Nepočítal jsem, že byste mi něco vracel.“

„A nepřišel jsem, abych po vás chtěl další peníze. Na čem teda ušetříte, když případ nechám plavat?“

Dvakrát zamrkal světle modrýma očima za skly bez obrouček. Zeptal se, zda bych se nechtěl posadit. Odtušil jsem, že se mi stojí dobře. Sám si tedy nesedl.

Řekl: „Zachoval jsem se pošetile. Že jsem se chtěl pomstít, dosáhnout odplaty. Že jsem to znovu rozvířil. Buď ji zabil tenhle člověk, nebo nějaký jiný šílenec a zřejmě neexistuje způsob, jak to bezpečně zjistit. Udělal jsem chybu, když jsem vás poslal, abyste se hrabal v minulosti a rozvířil přítomnost.“

„Tohle že jsem udělal?“

„Jak prosím?“

„Hrabal se v minulosti a rozvířil přítomnost? Možná to na úlohu, kterou jsem v celé věci sehrál, sedí. Kdy jste se rozhodl mě odvolat?“

„To není podstatné.“

„Zašel za vámi Ettinger, viďte. Muselo to být včera, protože o sobotách se musejí v obchodě ohánět, tenisové rakety jdou na dračku. Nejspíš vám volal včera večer, viďte?“ Zaváhal a já pokračoval. „Jen si poslužte. Řekněte mi, že to není podstatné.“

„Není. A co vím, není to vaše věc, pane Scuddere.“

„Dneska kolem půl druhé ráno mě vzbudil telefon. Druhá paní Ettingerová. Volala vám ve stejnou dobu?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Má charakteristický hlas. Slyšel jsem ji v sobotu, když jsem volal Ettingerovi domů, a ona mi řekla, že je v obchodě v Hicksvillu. Včera v noci volala a nabádala mě, abych nezvedal mrtvé z hrobu. Zřejmě si přejete totéž.“

„Ano,“ řekl. „Přeji.“

Sebral jsem těžítko z deskyjeho stolu. Dvaapůlcentimetrový mosazný štítek pravil, že je to kousek zkamenělého dřeva z arizonské pouště.

„Chápu, čeho se Karen Ettingerová bojí. Mohlo by vyjít najevo, že její manžel je vrah, a to by jí převrátilo život naruby. Myslel byste, že žena v její situaci bude chtít vědět, na čem je. Jak by mohla od této chvíle spokojeně žít s člověkem, kterého do určité míry podezírá, že zabil svoji první ženu? Ale lidé jsou v tomhle divní. Dokáží vytěsnit věci z mysli. Ať se stalo, co chtělo, je to už spousta let, a došlo k tomu v Brooklynu. A holka je mrtvá, ne? Lidé se stěhují a jejich životy se mění, takže se nemá čeho obávat, není-liž pravda?“

Neřekl nic. Těžítko mělo naspodu kousek černé plsti, aby nepoškrábalo stůl. Položil jsem je zpátky plstí dolů.

„Ettinger nebo jeho žena by vám na srdci neleželi. Co je vám po tom, jestli budou mít nějaké potíže? Pokud by Ettinger neměl možnost na vás nějak zatlačit, což nemyslím. Podle mého nejste z těch, jimiž se dá snadno manipulovat.“

„Pane Scuddere –“

„Vězí v tom něco jiného, ale co? Ani peníze, ani výhrůžky fyzickým násilím. A kruci, už vím, co to je.“

Uhnul pohledem.

„Její pověst. Máte strach, co bych mohl v jejím hrobě najít. Ettinger vám musel říct, že měla s někým poměr. Mně tvrdil, že ne, já si ale nemyslím, že by byl tak hluboce pravdomluvný. Ve skutečnosti se to jeví, jako by se s nějakým mužem scházela. Možná s více muži. Což může být v rozporu s tím, co považujete za slušné, ale ve srovnání se skutečností, že byla zavražděna, to nemá příliš velkou váhu. Mohl ji zabít milenec. Mohl ji zabít její manžel. Nabízejí se veškeré možnosti, vy si ale nepřejete poznat ani jednu z nich, protože by přitom mohlo vyjít najevo, že vaše dcera nebyla žádné neviňátko.“

Na chvíli jsem si myslel, že se rozvzteklí. Pak mu něco vyprchalo z očí. „Budu vás muset tuším požádat, abyste už šel,“ odvětil. „Musím ještě vyřídit nějaké telefonáty a za patnáct minut mám sjednanou schůzku.“

„Pondělky budou asi v pojišťovací branži rušné. Podobně jako soboty ve sportovních potřebách.“

„Mrzí mě, že jste zklamán. Možná později uznáte, v jaké jsem situaci, ale –“

„Vždyť já to uznávám,“ skočil jsem mu do řeči. „Vaši dceru bezdůvodně zavraždil nějaký šílenec a vy jste si na tu skutečnost zvykl. Načež se objevila nová skutečnost, na kterou si musíte zvyknout, a ukázalo se, že to znamená vzít na vědomí možnost, že někdo mohl mít důvod ji zabít a že to byl dobrý důvod.“ Zavrtěl jsem hlavou, naštvaný sám na sebe, že tolik řečním. „Přišel jsem si sem pro snímek vaší dcery. Nepředpokládám, že jste ho přinesl.“

„K čemu by vám byl?“

„Neříkal jsem vám to onehdy?“

„Už ale na případu nepracujete,“ řekl, jako by to vysvětloval zvláště nechápavému dítěti. „Neočekávám, že mi vrátíte peníze, ale přeji si, abyste ve vyšetřování dál nepokračoval.“

„Chcete mě vyrazit.“

„Musíte to formulovat takhle?“

„Především jste mě vůbec nezaměstnal, tak jak byste mě mohl propustit?“

„Pane Scuddere –“

„Když otevřete plechovku s červy, nemůžete se jednoduše rozhodnout, že je pěkně nacpete zpátky dovnitř. Už se rozběhlo mnoho věcí a já chci vědět, k čemu povedou. Teď toho nehodlám nechat.“

Zatvářil se podivně, jako by se mě tak trochu bál. Možná jsem zvýšil hlas nebo jsem vypadal výhrůžně.

„Jen klid,“ řekl jsem. „Nebudu rušit mrtvé. Mrtví se vyrušit nedají. Měl jste právo po mně chtít, abych toho nechal, a já mám právo vám říct, abyste se šel bodnout. Jsem soukromý občan, který se neoficiálně věnuje pátrání. S vaší podporou bych mohl postupovat mnohem efektivněji, ale obejdu se bez ní.“

„Přeji si, abyste to nechal být.“

„A já si přeji, abyste mě podpořil. Ale přání se nedají nadiktovat, ani jednomu z nás. Mrzí mě, že se to nevybarvuje tak, jak byste rád. Pokoušel jsem se vám říct, že by to tak mohlo dopadnout. Tuším jste nebyl ochoten naslouchat.“

Cestou do přízemí se výtah zastavoval skoro v každém patře. Vyšel jsem na ulici. Pořád ještě bylo zataženo a ochladilo se. Urazil jsem půldruhého bloku než jsem objevil nějaký bar. Rychle jsem do sebe hodil dvojitý bourbon a šel po svých. O pár bloků dál jsem zašel do dalšího baru a dal si další skleničku.

Vešel jsem do podzemky a namířil si to na nástupiště, odkud jely vlaky do okrajových částí města, pak jsem si to rozmyslel a počkal na spoj do Brooklynu. Vystoupil jsem na Jay Street, prošel jednou ulicí, pak druhou a skončil na Boerum Hill. Zastavil jsem se v kostele Svatého ducha na Schermerhornu. Nástěnka byla plná oznámení a zpráv ve španělštině. Pár minut jsem tam zůstal sedět a doufal, že se mi věci v hlavě samy uspořádají, ale nezabralo to. Shledal jsem, že mi myšlenky těkají od jedné mrtvé věci k druhé – mrtvý pes, mrtvé manželství, mrtvá žena ve vlastní kuchyni, mrtvá stopa.

Nějaký muž s řidnoucími vlasy, ve svetru bez rukávů přes kaštanově hnědou košili se mě něco Španělsky zeptal. Asi chtěl vědět, jestli by mi mohl pomoci. Zvedl jsem se a šel pryč.

Ještě jsem se trochu procházel. To je zvláštní, pomyslel jsem si, že cítím mnohem větší povinnost pronásledovat vraha Barbary Ettingerové, teď když míjejí otec vylil perka. Bylo to stejně beznadějné jako předtím, nyní o to marnější, že se mnou ani nespolupracoval můj klient. A navíc jsem opravdu věřil, že se události rozhýbaly. Mrtvé skutečně nebylo možné vyrušit z klidu, ale začal jsem znepokojovat živé a cítil jsem v kostech, že by to mohlo k něčemu vést.

Myslel jsem na chudáka starého Bandyho, vždycky připraveného honit se za klackem nebo vyrazit na procházku. To přinesl některou hračku, aby dal najevo chuť si hrát. Když jsem jen tak stál, pustil mi ji k nohám, ale když jsem se pokusil mu ji vzít, stiskl čelisti a zarputile držel.

Možná jsem se to naučil od něho.

Zašel jsem do domu na Wyckoff Street. Stiskl jsem zvonek Donalda Gilmana a Rolfa Waggonera. Nebyli doma. Ani Judy Fairbornová. Minul jsem dům, kde dřív bydlela Jan a – jak se jmenoval? Edward. Eddie.

Zastavil jsem se v baru a dal si skleničku. Panáka bourbonu, ne dvojitého. Jenom malého frťánka, udržovacího, proti zimě venku.

Rozhodl jsem se, že zajdu za Louisem Pinellem. Předně se ho zeptám, zda při každém přepadení používal jiný sekáček. Pitva v tomhle ohledu nic neprokázala. Možná není forenzní medicína ještě na takové výši.

Vrtalo mi hlavou, odkud ty sekáčky měl. Sekáček mi připadal jako pěkně zastaralý nástroj. K čemu jinému byste ho vůbec použili, pokud ne k vraždě? Lidé už nepoužívají bloky ledu, které dodává ledař. Teď se dají do mrazničky misky na led s vodou, neboje už v lednici zařízení, které dělá kostky automaticky.

Lednice v Syossetu tohle zařízení měla.

Kde se dá sehnat sekáček? Kolik stojí? Najednou jsem se potřeboval ohledně sekáčku zeptat na spoustu věcí. Chodil jsem, až jsem objevil železářství a zeptal se prodavačky v oddělení domácích potřeb, kde bych sehnal sekáček na led. Poslala mě do jiného oddělení, kde mi prodavačka řekla, že sekáčky nevedou.

„Asi už jsou nemoderní,“ podotkl jsem.

S odpovědí se neobtěžovala. Chodil jsem dál a zastavil se v krámě, kde prodávali železářské zboží a potřeby pro domácnost. Chlapík za pultem měl na sobě vestu z velbloudí srsti a žvýkal špačka od doutníku. Zeptal jsem se, jestli vede sekáčky, a on se beze slova otočil a přinesl jeden připevněný ke kusu lepenky.

„Devadesát osm centů,“ řekl. „S daní to máme dolar šest centů.“

Ta cena i dostupnost mě udivily. I když jsem ho ve skutečnosti nechtěl, zaplatil jsem za něj. Venku jsem se zastavil u drátěného odpadkového koše a odstranil ze svého nákupu hnědý papírový pytlík a kus lepenky a pozorné si ho prohlédl. Bodec byl dvacet dvaadvacet centimetrů dlouhý, zakončený ostrou špičkou. Měl hruškovitou rukojeť z tmavého dřeva. Podržel jsem ho v jedné a pak v druhé ruce a vsunul ho zpátky do kapsy.

Vrátil jsem se do obchodu. Prodavač, co mi ho prodal, zvedl oči od časopisu. „Právě jsem si u vás koupil sekáček,“ řekl jsem.

„Není snad v pořádku?“

„Je v pořádku. Prodá se jich hodně?“

„Celkem dost.“

„Kolik?“

„Nevedu si záznamy. Občas ňákej prodám.“

„Na co je lidé kupují?“

Vrhl na mě ostražitý pohled, který vás nemine, když lidé začnou pochybovat o vašem zdravém rozumu. „Na co je jim libo,“ řekl. „Nečekám, že by se s ním šťárali v zubech, ale na něco jinýhojo.“

„Jste tady dlouho?“

„Co jako?“

„Jestli máte tenhle krám už dlouho.“

„Dost dlouho.“

Přikývl jsem a odešel. Nezeptal jsem se ho, kdo si u něho koupil sekáček před devíti lety. Kdybych to udělal, nebyl by sám, kdo by měl pochybnosti o mém zdravém rozumu. Kdyby mu však tuhle otázku někdo položil těsně po Barbařině smrti a kdyby se zeptal ve všech domácích potřebách a každého prodavače v železářství v téhle části Brooklynu a kdyby přitom ukázali příslušné fotografie a položili další příslušné otázky, možná by tehdy na Barbařina vraha přišli.

Není k tomu důvod. Není důvod si myslet, že to zabití bylo něco jiného, než na co to vypadalo: další přírůstek vraha se sekáčkem.

Jen tak jsem se procházel a v kapse svíral rukojeť sekáčku. Šikovná věcička. Nemůžete s ní sekat, jenom bodat, ale i tak to může někoho pěkně zrychtovat.

Není protizákonné nosit ho u sebe? Zákon ho neklasifikoval jako smrtící zbraň, ale jako nebezpečný nástroj. Smrtící zbraně jsou nabité pistole, vystřelovací a vyhazovači nože, dýky, boxery a mosazné zabijáky, samé to věci, které nemají jiný účel než vražedný útok. Sekáček byl určený na jiné použití, ačkoli člověk, který mi ho prodal, nedokázal vyjmenovat ani jedno z nich.

Což ovšem neznamenalo, že se s ním můžete klidně promenovat. Mačeta je z právního hlediska pouze nebezpečný nástroj, nikoli vražedná zbraň, ale nesmíte ji nosit po newyorských ulicích.

Párkrát jsem ten předmět vyndal z kapsy a podíval se na něj. Někde cestou jsem ho vhodil mříží do kanálu.

Zmizel sekáček použitý na Barbaru Ettingerovou stejnou cestou? Bylo to možné. Dokonce bylo možné, že ho někdo vhodil do stejného kanálu. Všecko bylo možné.

Vítr nabíral na síle, místo aby polevoval. Zaskočil jsem si na další skleničku.

Ztratil jsem pojem času. V jednu chvíli jsem mrkl na hodinky a bylo za pět minut půl čtvrté. Pamatuju se, že jsem se měl setkat s Lynn Londonovou ve čtyři. Nebylo mi jasné, jak bych k ní mohl dorazit včas. Bydlela ale v Chelsea, tam by mi to nemuselo trvat tak dlouho.

Pak jsem se vzpamatoval. Z čeho si dělám těžkou hlavu? Proč si mám srazit vaz kvůli nějaké schůzce, když ji ona sama nedodrží? Určitě s ní buď brzy po ránu, nebo včera pozdě večer mluvil otec, a tak bude vědět, že Londonovic rodina už nemá na pátrání zájem. Matthew Scudder již více nezastupuje jejich nejvlastnější zájmy. Setrvává ve svém bláznovství z osobních důvodů, a možná je v právu, ale nemůže počítat se spoluprací Charlese Londona ani paní učitelky, jeho dcery.

„Říkal jste něco?“

Vzhlédl jsem a setkal se s pohledem teple hnědých očí barmana. „Jenom jsem si povídal sám se sebou,“ řekl jsem.

„Na tom není nic špatnýho.“

Jeho postoj se mi zamlouval. „Klidně mi nalejte ještě jednu. A když budete v tom, dejte si taky něco.“

Z Brooklynu jsem dvakrát zavolal Jan a pokaždé měla obsazeno. Když jsem se vrátil do Manhattanu, zavolal jsem jí znovu od Armstronga a zase bylo obsazeno. Dopil jsem šálek kávy vylepšený něčím ostřejším a zkusil jsem to znovu, a pořád ještě měla obsazeno.

Nechal jsem linku prověřit operátorkou a ta mi řekla, že je telefon vyvěšený. Mají způsob, jak dokáží, aby telefon zazvonil,i když je vyvěšený, a mě napadlo, že se představím jako policista a přiměju ji, aby to udělala, ale pak jsem se rozhodl, že to nechám plavat.

Neměl jsem nejmenší právo Jan vyrušovat. Možná spí. Možná má společnost.

Možná je u ní nějaký muž, nebo žena. Po tom mi nic nebylo.

Něco se mi uhnízdilo v žaludku a pálilo to tam jako řeřavějící uhlík. Chtělo to další šálek kávy vylepšené bourbonem, abych to spláchl.

Večer utíkal. Popravdě jsem si toho moc nevšímal. Myšlenky se mi rozbíhaly.

Měl jsem o čem přemýšlet.

V jedné chvíli jsem se přistihl u telefonu, jak vytáčím číslo Lynn Londonové. Nikdo to nebral. Vždyť říkala, že má lístky na koncert. A beztak jsem si nemohl vzpomenout, proč jí volám. Už jsem se rozhodl, že to nemá smysl. Proto jsem nechal schůzku s ní plavat.

Ne že by se objevila sama. Nechala by mě tam stát jako pitomce.

Takže jsem zavolal zase Jan. Stále obsazeno. Napadlo mi, že tam zajdu. Taxíkem tam budu za chvilku. Ale proč to všechno? Když žena vyvěsí telefon, nedělá to proto, že by doufala, že jí přijdete bušit na dveře.

Čert ji vem.

Vrátil jsem se do baru a tam zrovna někdo vykládal o přepadávači z První Avenue. Domyslel jsem se, že je stále ještě na svobodě. Jeden přepadený popsal, jak se ten člověk snažil dát se s ním do hovoru, než mu ukázal zbraň a zaútočil.

Vzpomněl jsem si na ten krátký článek v novinách, jak se člověka neznámí lidé ptají na čas nebo na směr. Nemluvte s cizími lidmi, pomyslel jsem si.

„To je na tomhle podniku dnes večer nejhorší,“ řekl jsem. „Je tady nějak moc cizích lidí.“

Pár hostů se po mně otočilo. Billie za barovým pultem se mě zeptal, jestli mi něco není.

„Je mi bezvadně,“ ubezpečil jsem ho. „Jenom že je tady dneska večer hlava na hlavě. Člověk se nemůže pořádně nadechnout.“

„Možná je to ten pravý večer, kdy to má jeden brzo zabalit.“

„Moje řeč.“

Ale nechtělo se mi to zabalit, jenom odtamtud vypadnout. Zašel jsem za roh do baru MCGovern’s a rychle do sebe hodil panáka. Bylo tam jako po vymření, takže jsem se nezdržoval. Zapadl jsem do Poll’s Cage přes ulici a odešel, když mi začal jukebox jít na nervy.Vzduch venku byl osvěžující. Uvědomil jsem si, že jsem pil celý den a že to bylo něco chlastu, ale očividně jsem to zvládal v pohodě. Vůbec to na mě neúčinkovalo. Byl jsem plně při smyslech, měl jsem čistou hlavu a myslelo mi to. Potrvá hodiny, než budu schopen usnout.

Obešel jsem blok, zastavil se u díry ve zdi na Osmé Avenue, a znovu jsem zašel k Joey Farellovi. Byl jsem neklidný a v bojovné náladě a vypadl jsem odtamtud, když barman řekl něco, co mě naštvalo. Nepamatuju se, co to bylo.

Pak jsem zase šel a octl jsem se na Deváté, přes ulici od Armstronga. Mířil jsem na jih a najednou viselo ve vzduchu něco, co mě nastražilo. Ještě jsem si tím pocitem lámal hlavu, když vtom deset metrů přede mnou vyšel ze dveří nějaký mladý muž.

V ruce držel cigaretu. Když jsem se přiblížil, záměrně se mi postavil do cesty a požádal o oheň.

Takhle to ti parchanti dělají. Jeden vás zastaví a odhadne, co jste zač. Druhý se přikrade za vás a v tu ránu vás zezadu chytne pod krkem a tiskne vám nůž na krk.

Nekouřím, ale obyčejně nosím v kapse krabičku zápalek. Udělal jsem z dlaní misku a rozškrtl zápalku. Strčil si nezapálenou cigaretu do úst, předklonil se a já mu hodil hořící zápalku do obličeje, přikrčil se, popadl ho a strčil do něho, až se zarazil o cihlovou zeď za sebou.

Svižně jsem se otočil, připravený na jeho kumpána.

Za mnou nikdo. Nikde nikdo, jen prázdná ulice.

Tím to bylo jednodušší. Ani jsem se nezastavil v pohybu a byl jsem k němu opět otočený obličejem, když se odlepil ode zdi, oči vytřeštěné, ústa otevřená. Byl asi stejně vysoký jako já, ale nebyl tak robustní. Bylo mu sotva dvacet nebo něco málo přes, měl rozcuchané tmavé vlasy a ve světle pouličních lamp se zdál jeho obličej bílý jako papír.

Hbitě jsem k němu přikročil a udeřil ho do břicha. Rozmáchl se po mně, já uhnul před jeho ranou a znovu mu jednu přišil pár centimetrů nad přezku opasku. Spustil ruce, já se rozmáchl pravým předloktím a nabral ho loktem do úst. Couvl a přitiskl si obě ruce na ústa.

„Otoč se a ruce na zeď!“ vyštěkl jsem na něho. „Tak pohyb, parchante. Ruce na zeď!“

Řekl, že jsem se zbláznil, že nic neprovedl. Slova zněla zdušené, jak si na ústech držel ruce.

Ale otočil se a opřel se rukama o zeď.

Přistoupil jsem k němu, zahákl mu botou kotník a odtáhl mu nohu ode zdi, aby se od ní nemohl rychle odlepit.

„Nic jsem neprovedl,“ opakoval. „Co je to s váma?“

Nařídil jsem mu, ať se přitiskne čelem ke zdi.

„Akorát jsem vás požádal o sirku.“

Řekl jsem mu, ať sklapne. Prohledal jsem ho a on se přitom ani nehnul. Z koutku úst mu stékal tenký pramínek krve. Nic vážného. Na sobě měl takovou tu koženou bundu s vyhrnutým límcem a dvěma velkými kapsami vepředu. Letecká bunda tomu myslím říkají. V levé kapse měl balíček kapesníčků a krabičku lehkých winstonek. V druhé nůž. Stačilo trhnout zápěstím a nůž se otevřel.

Vyhazovači nůž. Jedna ze sedmi smrtících zbraní.

„Nosím ho u sebe jen tak,“ řekl.

„Na co?“

„Na ochranu.“

„Proti komu? Před křehkými stařenkami?“

Vytáhl jsem mu ze zadní kapsy náprsní tašku. Podle průkazu totožnosti to byl Anthony Sforczak a bydlel ve Woodsidu, v Queensu. „Jseš pěkně daleko od domova, Tony,“ řekl jsem.

„No a co?“

V náprsní tašce měl dvě desetidolarovky a nějaké drobné.

V druhé kapse kalhot jsem objevil tlustou roličku bankovek přetažených gumičkou. A v náprsní kapse košile pod koženou bundou jsem našel obyčejný plynový zapalovač.

„Není v něm plyn,“ řekl.

Škrtl jsem. Vyskočil plamen a já mu ho ukázal. Zesílil jsem plamen a on trhl hlavou ke straně. Sundal jsem palec z kolečka zapalovače a plamen zmizel.

„Předtím nefungoval. Nechytal.“

„Tak na co ho schovávat? Proč ho rovnou nevyhodit?“

„Odhazovat odpadky na zem se nesmí.“

„Otoč se.“

Pomalu se odtáhl od zdi, v očích ostražitost. Tenký pramínek krve mu z koutku úst stékal na bradu. Ústa mu začínala v místě, kam jsem ho praštil loktem, napuchat.

Na to neumře.

Vrátil jsem mu náprsní tašku a zapalovač. Roličku bankovek jsem strčil do vlastní kapsy.

„To jsou moje peníze řekl.“

„Ukradls je.“

„To teda ne! Co s nima chcete dělat, nechat si je?“

„Co bys myslel?“ Nechal jsem ostří nože vyskočit ze střenky a podržel je tak, aby se na něm zalesklo světlo. „Uděláš líp, když se v téhle části města už neukážeš. Za další ti prospěje nenosit u sebe kudlu, když půlka policejního sboru hledá přepadávače z První Avenue.“

Zůstal na mě koukat. Na očích mu bylo znát, jak by rád, abych nedržel v ruce ten nůž. Střetl jsem se s jeho pohledem, zaklapl nůž a hodil ho za sebe.

„Tak do toho,“ řekl jsem. „Posluž si.“

Pohupoval jsem se na špičkách a čekal na něho. Chviličku o tom asi uvažoval a já doufal, že po mně vystartuje. Cítil jsem, jak mi krev kolotá v žilách a pulsuje ve spáncích.

Řekl: „Jste šílenej, víte? Jste prostě šílenej.“ Tak deset dvacet metrů ustupoval, pak se div nerozběhl na roh.

Díval jsem se za ním, dokud mi nezmizel z dohledu.

Ulice byla stále ještě prázdná. Našel jsem vyhazovači nůž na chodníku a strčil jsem ho do kapsy. Naproti přes ulici se u Armstronga otevřely dveře a objevil se mladý muž se ženou. Ruku v ruce odešli ulicí.

Cítil jsem se bezvadně. Nebyl jsem opilý. Akorát jsem za sebou měl den pravidelného pití, nic víc. Koukněte, jak jsem zmáknul toho smrada. Moje instinkty jsou v pořádku, mé reflexy nic nezpomalilo. Chlast nebyl na překážku. To si jenom doplňuju palivo, abych měl plnou nádrž. Na tom není nic špatného.

12/

Najednou jsem se vytrhl ze spánku. Žádné pomalé probouzení. Bylo to tak náhlé, jako když se zapne tranzistorák.

Byl jsem v posteli ve svém hotelovém pokoji, ležel jsem na přikrývce a hlavu jsem měl na polštáři. Šaty jsem naházel na židli, ale spal jsem ve spodním prádle. Ve vyschlých ústech jsem měl ohavnou pachuť a hlava mi třeštila.

Zvedl jsem se. Cítil jsem se roztřesený a pod psa a ve vzduchu jako by visel neodvratný osud, jako bych, kdybych se rychle otočil, měl pohlédnout Smrti přímo do očí.

Nechtěl jsem nic pít, ale věděl jsem, že si potřebuju kopnout panáka, abych se zmátožil. Nemohl jsem najít láhev bourbonu a pak jsem ji konečně objevil v odpadkovém koši. Evidentně jsem ji dorazil, než jsem si šel lehnout. Přemýšlel jsem, kolik v ní asi tak bylo.

Co na tom. Teď byla prázdná.

Natáhl jsem ruku a důkladně si ji prohlédl. Žádný viditelný třas. Procvičil jsem si prsty. Teda, ne že by byly pevné jako Gibraltarská skála, ale že by se mi klepaly, to taky ne.

Uvnitř jsem byl ovšem celý roztřesený.

Nedokázal jsem se upamatovat, jak jsem se dostal domů. Opatrně jsem zapátral v paměti, ale nepamatoval jsem se na víc, než jak ten kluk mazal po ulici a zmizel za roh. Anthony Sforczak, tak se jmenoval.

No vida. Paměť by fungovala.

Ale jenom do tohohle okamžiku. Nebo ještě možná o maličko dál, když ten mladý pár vyšel od Armstronga a ruku v ruce vykročil ulicí. Pak najednou okno a vybavuje se mi, až jak vcházím do svého pokoje v hotelu. V kolik to vlastně bylo?

Hodinky jsem měl stále ještě na ruce. Čtvrt na deset. Za oknem bylo světlo, takže to znamenalo dopoledne. Ne že bych se musel skutečně přesvědčovat pohledem z okna. Neztratil jsem celý den. Jenom mi to nějakou dobu trvalo, než jsem došel ten kousek cesty domů a vlezl do postele.

Za předpokladu, že jsem šel rovnou domů.

Stáhl jsem spodní prádlo a vlezl pod sprchu. Sprchoval jsem se a do toho zazvonil telefon. Nechal jsem ho zvonit. Dlouho jsem na sebe nechal proudit horkou vodu, pak jsem si pustil studenou, tak dlouho, jak jsem to jen dokázal vydržet. Což nebylo moc dlouho. Vytřel jsem se do sucha a oholil jsem se. Ruku jsem neměl tak pevnou, jak bych měl mít, ale dopřál jsem si čas a nepořezal jsem se.

Co jsem uviděl v zrcadle, se mi nelíbilo. Pěkně červené oči. Vzpomněl jsem si, jak Havermeyer popisoval Susan Potowskou, jak jí oči plavaly v krvi. Moje červené oči se mi nelíbily, ani potrhané žilky na tvářích a na nose.

Věděl jsem, kde se tam vzaly. Od pití. Od ničeho jiného. Mohl jsem zapomenout, co to řekněme dělá s mými játry, neboť játra jsem měl uklizená tam, kde jsem se na ně nemusel ráno co ráno dívat.

A kde je nemohl vidět ani nikdo jiný.

Oblékl jsem se, vzal si na sebe všechno čisté a nošené věci nacpal do vaku na špinavé prádlo. Sprcha mi pomohla, oholení a čisté prádlo rovněž tak, ale přes to všechno jsem cítil, jak mi na ramena jako pláštěnka padají výčitky svědomí. Nechtěl jsem se předchozí nocí zabývat, protože jsem věděl, že se mi to, co se mi ukáže, nebude líbit.

Měl jsem ale na vybranou?

Roličku bankovek jsem zastrčil do jedné kapsy, vyhazovači nůž do druhé. Sešel jsem dolů a vyrazil ven, aniž bych u recepčního pultu vůbec zpomalil. Věděl jsem, že tam nějaké vzkazy budou, ale řekl jsem si, že počkají.

Rozhodl jsem se, že se u Mc’Governa nezastavím, když jsem ale k tomu baru došel, zaskočil jsem dovnitř. Jenom skleničku na stojáka, abych uklidnil ten neviditelný třas. Vypil jsem to jako lék, což taky byl. Za rohem jsem se posadil do zadní lavice v kostele sv. Pavla. Dlouhou dobu mi připadalo, že mám v hlavě úplné prázdno. Jen jsem tam tak dřepěl.

Pak se začaly myšlenky jen hrnout. A nedaly se žádným způsobem zarazit. Opravdu ne.

Byl jsem včera v noci opilý a nevěděl jsem o tom. Pravděpodobně jsem byl opilý od časného rána. Některé události z Brooklynu jsem si nedokázal zcela jasně vybavit a vůbec jsem se nepamatoval na jízdu podzemkou do Manhattanu. Z toho důvodu jsem si nemohl být jist, že jsem podzemkou jel. Mohl jsem si vzít taxi.

Vzpomněl jsem si, jak jsem mluvil sám se sebou v brooklynském baru. To už jsem musel být pěkně sťatý. Nemám sklony rozprávět sám se sebou, když jsem střízlivý.

Alespoň zatím ještě ne.

No nic, s tímhle se dalo žít. Nasával jsem jen což, a když to děláte pravidelně, někdy se stane, že se opijete, aniž byste chtěli. Tohle se mi nestalo poprvé a nečekal jsem, že to bude naposled. Byla to otázka okolností.

Když jsem si ale hrál na Deváté na hrdinného poldu, byl jsem ožralý jak zákon káže. Následující den jsem na svůj vynikající instinkt, který mě varoval před přepadením, už nebyl tak hrdý.

Možná opravdu chtěl jenom sirku.

Při tom pomyšlení se mi zvedl žaludek a pocítil jsem hluboko v hrdle kyselou pachuť. Možná to byl jenom nějaký kluk z Woodsidu, který si chtěl užít noc ve městě. Možná byl grázl jenom v mých představách, v mých opileckých představách. Možná jsem ho zmlátil a okradl pro nic za nic.

Požádal ale o zápalku a přitom měl fungující zapalovač.

No a co? Tohle je vyzkoušený způsob, jak se seznámit. Řekni si o oheň, dej se do řeči. Mohl to být mužský prostitut. Sotva to byl první teplouš v letecké bundě.

Měl u sebe vyhazovači nůž.

No a co? Profilcuj město a nasbíráš hotový arzenál. Polovička města nosí něco na obranu proti té druhé polovičce. Ten nůž byla smrtící zbraň a jeho nošením porušoval zákon, to ale nic nedokazovalo.

Věděl, jak se postavit čelem ke zdi. Nebylo to poprvé, co ho někdo prohledával.

A ani tohle nic nedokazovalo. Existují čtvrtě, kde nemůžete žít, aniž by vás jednou týdně nezastavili a neprohledali poldové.

A ty peníze? Ta rolička bankovek?

Mohl k nim přijít poctivě. Nebo si je mohl vydělat nejrůznějšími nepoctivými způsoby, a přesto to nemusel být lupič.

A instinkty starého policajta, jimiž jsem se holedbal? Krucinál, v tom momentě, kdy vylezl z těch dveří, jsem věděl, že mě osloví.

Dobře. A také jsem věděl, že jeho komplic se ke mně připlíží zezadu, věděl jsem to, jako bych měl oči v týle. Až na to, že tam nikdo nebyl. Tak to bychom měli, co se neomylnosti instinktu týče.

Vytáhl jsem vyhazovači nůž a otevřel ho. Co kdybych ho měl včera v noci u sebe? A co kdybych měl u sebe ten sekáček, který jsem koupil? Omezil bych se jenom na pár ran pěstí a úder loktem do obličeje, nebo bych použil to, co bych měl po ruce?

Celý jsem se vnitřně klepal, ale nemohla za to jen kocovina.

Zaklapl jsem nůž a schoval ho. Vytáhl jsem roličku bankovek, stáhl z ní gumu a peníze přepočítal. Napočítal jsem sto sedmdesát dolarů v pěti a desetidolarových bankovkách.

Jestli to byl lupič, proč ten nůž nedržel v ruce? Jak to, že ho měl v zapnuté kapse u bundy?

Nebo byla rozepnutá?

Už na tom nezáleželo. Srovnal jsem bankovky a přidal je ke svým. Cestou z kostela jsem zapálil dvě svíčky a do krabičky pro chudé zastrčil sedmnáct dolarů.

Na rohu Padesáté sedmé jsem hodil vyhazovači nůž do kanálu.

13/

Taxikář byl izraelský přistěhovalec a o Rikers Island nejspíš jaktěživ neslyšel. Řekl jsem mu, ať se řídí ukazateli na letiště LaGuardia. A potom jsem mu radil, kudy má jet. Vystoupil jsem před jídelnou u paty mostu, který se klene přes zátoku Bowery Bay a říční rameno East River, které odděluje ostrov Rikers Island od zbytku Queensu.

Doba oběda uplynula a v jídelně bylo skoro prázdno. U pultu sedělo několik chlapů v pracovních oblecích. Tak v polovině místnosti seděl v boxu nad šálkem kávy nějaký muž a při mém příchodu vyčkávavě vzhlédl. Představil jsem se a muž řekl, že je Marvin Hiller.

„Mám venku vůz,“ řekl. „Nebo byste chtěl do sebe hodit šálek kávy? Potíž je, že mám trochu naspěch. Mám za sebou dlouhé dopoledne u trestního soudu v Queensu a za tři čtvrtě hodiny mám být u zubaře. Jestli ale přijdu pozdě, tak se nedá nic dělat.“

Řekl jsem mu, že kafe nemusím mít. Zaplatil útratu, vyšli jsme ven a přejeli jeho vozem přes most. Byl to příjemný a vcelku otevřený muž o pár let mladší než já, a vypadal přesně na to, co byl. Jako právník, který má kancelář na Queens Boulevard v Elmhurstu. Jedním z jeho klientů, tím, který zcela nepatrně přispěje na nájem té kanceláře, byl Louis Pinell.

Dostal jsem jeho jméno od Franka Fitzroye a přiměl jeho sekretářku, aby se s ním spojila a pak mi zavolala do hotelu. Čekal jsem, že mi žádost o povolení návštěvy u Pinella rovnou zamítnou, a stal se pravý opak. „Takhle je to košer,“ řekl. „Co kdybychom se setkali poblíž a zajeli tam společně? Pravděpodobně pak toho z něho dostanete víc. V přítomnosti svého právníka se mu bude hovořit líp.“

„Nevím, co se vám podaří z něho vydolovat,“ nadhodil teď. „Asi se chcete hlavně ubezpečit, že nezabil tu Ettingerovou.“

„Tak nějak.“

„Podle mého je z téhle vraždy venku. Důkazy jsou dost jednoznačné. Kdyby to bylo jenom jeho tvrzení, řekl bych, zapomeňte na to, protože kdo může vědět, co si lidi pamatují a co si vymyslí, když nemají všech pět pohromadě?“

„Je opravdu šílený?“

„Je to jasnej cvok,“ řekl Hiller. „O tom není sporu. Uvidíte sám. Jsem jeho obhájce, ale jen tak mezi námi, já vidím svoji práci v tom, abych zajistil, že se nikdy nebude pohybovat volně. Ještě, že jsem tenhle případ vyfásnul já.“

„Proč?“

„Protože komukoliv, kdo by neměl dost rozumu a chtěl by ho z toho vysekat, by se to bez větších potíží podařilo. Budu ho obhajovat, kdybych se ale do toho opřel, obžaloba by vzala za své. Mají jenom jeho přiznání a to se dá rozdrtit hned několika způsoby, včetně toho, že v době, kdy vypovídal, byl vyšinutý. Nemají žádné důkazy, kdepak po devíti letech. Existují advokáti, kteří si myslí, že právní systém je o tom, že by se měli bít za chlapa jako je Lou a dostat ho zpátky na ulici.“

„Udělal by to znovu.“

„Samozřejmě, že by to udělal znovu. Když ho drapli, měl ten zatracený sekáček v kapse. A mezi námi řečeno, myslím, že právníci s tímhle přístupem by měli sedět ve vězení spolu se svými klienty. Než na to ale dojde, jsem tady já a hraju si na Boha. Na co se chcete Loua zeptat?“

„V Brooklynu došlo ještě k jiné vraždě. Položil bych mu pár otázek ohledně téhle vraždy.“

„V Sheepshead Bay. K tomu se přiznal.“

„Správně. Nevím, na co jiného se ho ještě zeptám. Nejspíš marním čas, a váš čas taky.“

„S tím si nedělejte těžkou hlavu.“

O třicet čtyřicet minut později jsme ujížděli zpátky na pevninu a já jsem se mu znovu omlouval, že jsem ho zdržel.

„Prokázal jste mi laskavost,“ řekl. „Budu se muset u zubaře objednat na jindy. Nechal jste si někdy řezat dásně?“

„Ne.“

„Jste moudrý muž. Ten zubař je bratranec mé ženy a má zlaté ruce, ale doslova člověku ty dásně vyřezává. Vždycky udělá kousek. Když jsem tam byl posledně, skončil jsem tak, že jsem si týden bral každé čtyři hodiny kodein. Chodil jsem nepřetržitě omámený. Výhledově se to asi vyplatí, ale nemyslete si, že jste mě zdržel od něčeho příjemného.“

„Když to říkáte.“

Řekl jsem mu, že mě může vysadit kdekoli, ale trval na tom, že mé zaveze na podzemku na Northern Boulevard. Cestou jsme trochu mluvili o Pinellovi. „Vidíte, proč ho sebrali na ulici,“ řekl. „Šílenství mu kouká z očí. Stačí se na něho jednou podívat a jste doma.“

„Po ulicích chodí šílenců jen což.“

„On je ale nebezpečný šílenec, a je to patrné. A přesto nejsem v jeho přítomnosti nikdy nervózní. Ostatně, nejsem žena a on nemá po ruce sekáček. To by s tím mohlo mít něco společného.“

Před vchodem do podzemky jsem vylezl z vozu a chvilku otálel. Naklonil se ke mně, paži položenou na opěradle sedadla. Nechtělo se nám rozloučit. Zamlouval se mi a já vycítil, že je to oboustranné.

„Nemáte licenci,“ řekl. „Že jste to říkal?“

„To souhlasí.“N

„Nemohl byste si ji obstarat?“

„Žádnou nechci.“

„No, možná bych vám mohl i tak nějakou práci dohodit, pokud se něco vhodného vyskytne.“

„Proč byste to dělal?“

„Co já vím. Líbilo se mi, jak jste se choval k Louovi. A mám z vás pocit, že považujete pravdu za důležitou věc.“ Krátce se zasmál. „Kromě toho jsem vám zavázán. Ušetřil jste mě půlhodiny v zubařském křesle.“

„Tedy, pokud budu někdy potřebovat právníka –“

„Správně. Víte, koho zavolat.“

Vlak do Manhattanu mi zrovna ujel. Když jsem na vyvýšeném nástupišti čekal na další, podařilo se mi natrefit na fungující telefon, a tak jsem zkusil číslo Lynn Londonové. Než jsem volal Hillerovi, stavil jsem se u sebe v recepci a tam jsem měl od ní vzkaz z předchozího večera. Nejspíš si říkala, proč jsem se neukázal. Přemýšlel jsem, jestli to volala ona, když jsem se sprchoval. Ať to byl kdokoli, rozhodl se nezanechat vzkaz. Recepční říkal, že volající byla žena, ale já se už naučil příliš na jeho vybavovací schopnosti nespoléhat.

Na Lynnině čísle se nikdo nehlásil. Což mě nepřekvapilo. Byla zřejmě ještě ve škole nebo na cestě domů. Zmiňovala se, jaký má program na odpoledne? Nemohl jsem si vzpomenout.

Sebral jsem minci a začal ji i s notesem zastrkovat do kapsy. Neměl bych zavolat ještě někomu jinému? Zalistoval jsem v notesu a překvapilo mě, co jsem si zapsal jmen, čísel a adres a jak málo jsem z toho vytěžil.

Karen Ettingerovou? Mohl bych se jí zeptat, z čeho má strach. Hiller mi právě řekl, že podle jeho mínění považuji pravdu za důležitou. Očividně si myslela, že pravdu se vyplatí tajit.

Byl by to ovšem meziměstský hovor. A já neměl dost drobných.

Charlesi Londonovi? Frankovi Fitzroyovi? Tomu bývalému poldovi na Upper West Side? Jeho bývalé ženě na Lower East Side? Mitzi Pomerančové? Jan Keaneové?

Nejspíš má pořád ještě vyvěšený telefon.

Schoval jsem notes i minci. Sedla by mi sklenička něčeho ostřejšího. Neměl jsem nic, jenom tu jednu u MďGoverna, abych se probudil. Pak jsem si dal pozdní snídani a vypil několik šálků kávy, to bylo všecko.

Pohlédl jsem přes nízkou zídku na druhý konec nástupiště a ulpěl pohledem na červeném neonu na okně hospody. Právě mi ujel vlak. Mohl bych do sebe rychle hodit skleničku a ještě bych měl fůru času, než přijede další.

Posadil jsem se na lavici a čekal na vlak.

Dvakrát jsem přestoupil a skončil na Columbus Circle. Když jsem vyšel na ulici, obloha už tmavla, nabývala té zvláštní kobaltové modři, kterou má nad New Yorkem. V hotelu na mě nečekaly žádné vzkazy. Zavolal jsem Lynn Londonovou z haly.

Tentokrát jsem ji zastihl. „Nepolapitelný pan Scudder,“ řekla. „Nechal jste mě čekat.“

„Omlouvám se.“

„Včera odpoledne jsem na vás čekala. Ne moc dlouho, protože nemám času nazbyt. Předpokládám, že vám do toho něco vlezlo, ale ani jste nezavolal.“

Vzpomněl jsem si, jak jsem uvažoval, že tu schůzku dodržím a jak jsem se rozhodl proti. Rozhodl to za mě alkohol. Seděl jsem v teplém baru a venku bylo zima.

„Zrovna jsem předtím mluvil s vaším otcem,“ řekl jsem. „Požádal mě, abych v pátrání nepokračoval. Usoudil jsem, že se s vámi spojil a řekl vám, abyste se mnou nespolupracovala.“

„Tak jste se zkrátka rozhodl Londonovy odepsat, viďte?“ Nahlase jí bylo znát, že ji to pobavilo. „Čekala jsem tady na vás, jak jsem už říkala. Pak jsem šla ven, měla jsem večer schůzku, a když jsem se vrátila, otec volal, aby mi řekl, že vás z toho případu odvolal, ale že v tom hodláte přesto pokračovat.“

Takže jsem se s ní sejít mohl. Rozhodl alkohol a rozhodl špatně.

„Řekl mi, abych vás nijak nepovzbuzovala. A že především udělal chybu, když začal vířit minulost.“

„Ale volala jste mi. Nebo to bylo před tím, než jste s ním mluvila?“

„Jednou jsem volala předtím, podruhé potom. Poprvé proto, že jste mě naštval, že jste mě nechal čekat. Podruhé proto, že jsem měla vztek na tátu.“

„Proč?“

„Protože nemám ráda, aby mi někdo říkal, co mám nebo nemám dělat. Jsem už taková podivínka. Říká, že jste chtěl Barbařinu fotku. Asi vám ji odmítl dát. Ještě ji chcete?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ještě pořád.“

„Tak tolik bych pro vás udělat mohla. Nevím, co jiného bych vám mohla poskytnout. Co vám ale momentálně poskytnout nemůžu, je čas. Byla jsem na odchodu, když jste zavolal. Mám na sobě kabát. Na večeři mám schůzku s jedním přítelem a potom jsem zaneprázdněná.“

Chci ještě tu fotku? Nedokázal jsem se upamatovat, co jsem s ní chtěl podniknout. Možná bych obešel železářství a ukázal ji každému, kdo prodává sekáčky.

„Večer jdete na skupinovou terapii.“

„Jak to víte? Zmínila jsem se o tom, když jsme spolu posledně hovořili? Máte dobrou paměť.“

„Někdy.“

„Nechte mě přemýšlet. Zítra večer to také nejde. Řekla bych přijďte dnes večer, až budu mít po té terapii, ale to se zpravidla cítím, jako by mě protáhli ždímačkou. Zítra po vyučování máme schůzi profesorského sboru, a až skončí – podívejte, nemohl byste přijít do školy?“

„Zítra?“

„Mám pauzu od jedné do dvou. Víte, kde učím?“

„Na nějaké soukromé škole ve Village, ale nevím, na které.“

„Devonhurst. Zní to velice neformálně, viďte. Ale jenom zní.

A je to v East Village. Druhá Avenue mezi Desátou a Jedenáctou. Na východní straně ulice, blíž k Jedenácté než k Desáté.“

„Najdu to.“

„Budu v učebně 41. A pane Scuddere? Nerada bych, abyste mě podruhé nechal čekat.“

Zaskočil jsem si za roh k Armstrongovi. Dal jsem si hamburger s malou porcí salátu, potom kávu s trochou bourbonu. V osm se měnila směna, a když přišel s půlhodinovým předstihem do práce Billie, přistoupil jsem k němu.

„Včera jsem se asi pěkně zřídil,“ řekl jsem.

„Byl jste v pohodě,“ řekl Billie.

„Měl jsem dlouhý den i noc.“

„Mluvil jste trochu hlasitějc. Jinak jste byl jako jindy. A poznal jste, kdy to zabalit a šel jste brzo zalehnout.“

Až na to, že jsem brzo nezalehl.

Vrátil jsem se k svému stolu a dal si další kávu s bourbonem. Když jsem ji dopil, poslední zbytky kocoviny vymizely. Bolení hlavy jsem se zbavil celkem brzy, ale pocit, že krok dva zaostávám za obvyklým tempem, mě neopouštěl celý den.

Náramná metoda: Jed a protijed se bere ze stejné láhve.

Šel jsem k telefonu a vhodil minci. Už jsem málem vytočil Anitino číslo a pak jsem se nestačil divit, proč. Nechtěl jsem se bavit o mrtvém psovi a za léta jsme smysluplnější rozhovornežli o něm nevedli.

Vytočil jsem Janicino číslo. Notes jsem měl v kapse, ale nemusel jsem ho vytahovat. To číslo jsem měl v hlavě.

„Tady Matthew. Říkal jsem si, jestli nemáš náladu na nějakou společnost.“

„Ach.“

„Pokud nemáš napilno.“

„Ne, nemám. Ve skutečnosti se necítím zrovna fit. Právě jsem se chystala na klidný večer u televize.“

„Tedy, jestli chceš být radši sama –“

„To jsem neřekla.“ Odmlčela se. „Nechtěla bych moc dlouho ponocovat.“

„Já taky ne.“

„Pamatuješ si, jak se sem dostaneš?“

„Pamatuju.“

Cestou tam jsem se cítil jako kluk, když jde na rande. Zazvonil jsem na ni podle smluveného znamení a postavil se na obrubník. Hodila mi klíč. Vešel jsem dovnitř a tím obrovským výtahem se vyvezl nahoru.

Měla na sobě sukni a svetr a na nohou domácí střevíce z jehnětiny. Chvíli jsme tam stáli a hleděli na sebe, pak jsem jí podal papírový sáček, který jsem přinesl. Vytáhla z něho dvě láhve, jednu skotské, druhou ruské vodky, kterou měla ráda.

„Dokonalý dárek pro hostitelku,“ podotkla. „Myslela jsem, že piješ bourbon.“

„No, divná věc. Tuhle ráno jsem měl čistou hlavu a tak mi přišlo, že po skotské nebudu mít třeba kocovinu.“

Obě láhve postavila stranou. „Nechtěla jsem dnes večer pít.“

„Však se to nezkazí. Vodka vydrží.“

„Pokud ji nevypiješ. Něco ti naleju. Čistou, ano?“

„Správně.“

Zprvu jsme se chovali upjatě. Byli jsme si blízcí, strávili jste spolu noc v posteli, ale přesto jsme se nechovali přirozeně a uvolněně. Začal jsem mluvit o tom případu zčásti proto, že jsem o něm s někým mluvit chtěl, částečně pak proto, že to byloněco, co jsme měli společného. Pověděl jsem jí, jak se můj klient pokusil mě z toho případu odvolat, a že v něm i přesto pokračuji. Jí to zřejmě nepřipadalo zvláštní.

Pak jsme mluvili o Pinellovi.

„S konečnou platností Barbaru nezabil,“ řekl jsem, „a se vší určitostí spáchal tu vraždu v Sheepshead Bay. Ani o jednom ani o druhém jsem ve skutečnosti moc nepochyboval, ale chtěl jsem se opřít o vlastní dojem. Prostě jsem ho chtěl vidět. Trochu toho člověka vnímat.“

„Jaký je?“

„Obyčejný. Vždycky jsou obyčejní. Jenom nevím, jestli je to zrovna správné pojmenování. Pinell vypadá bezvýznamně, tak je to.“

„Viděla jsem myslím jeho snímek v novinách.“

Fotografie neřekne všechno. Pinell je typ člověka, kterého si nikdo nevšimne. Chlápky jako on člověk vidí roznášet jídlo, trhat lístky v kině. Slabá konstituce, nenápadné chování, obličej, který neutkví v paměti.

„Banalita zla.“

„Cože?“

Zopakovala mi to ještě jednou. „To je název eseje o Adolfu Eichmannovi.“

„Nevím, jestli je Pinell zlý. Je šílený. Možná je zlo formou nenormality. Tak nebo tak nepotřebuješ nález od psychiatra, abys poznala, že nemá všech pět pohromadě. Kouká mu to z očí. Když je řeč o očích, tak to byla druhá věc, na kterou jsem se ho chtěl zeptat.“

„Na co?“

„Jestli jim všem probodl obě oči. Řekl, že ano. To udělal vždycky jako první, než začal dělat z jejich těl řešeto.“

Otřásla se. „Proč?“

„Na to jsem se ho taky zeptal. Proč do očí? Ukázalo se, že k tomu měl logický důvod. Dělal to, aby se na něho nepřišlo.“

„Nerozumím.“

„Myslí si, že si oči mrtvého člověka podrží to poslední, co před smrtí vnímají. Pokud by to tak bylo, dala by se získat podoba vraha tím, že se sejme obraz ze sítnice oběti. Aby se to nestalo, zničil jim oči.“

„Kristepane.“

„Zvláštní je, že není zdaleka jediný, kdo si myslí totéž. V minulém století věřili někteří kriminologové v totéž, co Pinell. Zkrátka a dobře usoudili, že je jen otázkou času, než bude vyvinuta potřebná technologie, aby se obraz dal ze sítnice sejmout. A kdo ví, jestli to někdy v budoucnu nebude možné? Kdekterý doktor by uvedl spoustu důvodů, proč to nikdy nebude fyziologicky možné, ale vezmi si všechno to, co se před sto lety zdálo přinejmenším nedosažitelné.“

„Takže Pinell jenom trochu předběhl dobu, viď?“ Zvedla se a odnesla moji prázdnou sklenici k baru. Naplnila ji a sobě nalila skleničku vodky. „Tohle chce panáka… Směje se na tebe, chlapče.“

„Víc Humphreyho Bogarta napodobit nedokážu. Se sochařskou hlínou si poradím líp.“

Posadila se a pokračovala: „Dneska jsem nechtěla nic pít. Vem to čert.“

„Ani já se nechci namazat.“

Přikývla, pohled upřený na sklenici v ruce. „Byla jsem ráda, když jsi zavolal, Matthewe. Myslela jsem, že se neozveš.“

„Pokoušel jsem se tě včera večer dovolat. Mělas pořád obsazeno.“

„Vyvěsila jsem telefon.“

„Já vím.“

„Nechals to zkontrolovat? Včera večer jsem zkrátka chtěla, aby na mě nikdo nemohl. Když jsem tady a mám zamčené dveře, vypnutý telefon a spuštěné žaluzie, pak jsem skutečně v bezpečí. Víš, co mám na mysli?“

„Myslím, že vím.“

„Víš, v neděli ráno jsem se neprobudila střízlivá a večer jsem se opila. A včera večer jsem se opila zas.“

„Aha.“

„A pak jsem dneska ráno vstala a vzala si prášek, aby mě přešel třas, a rozhodla se, že se od pití budu den dva držet dál. Jenom abych slezla z toho toboganu, víš?“

„Rozumím.“

„A teď tady sedím se sklenicí v ruce. Není to překvapení?“

„Mělas něco říct, Jan. Nebyl bych přinesl vodku.“

„Nic se neděje.“

„Ani skotskou bych nenosil. Sám jsem včera večer pil až moc. Mohli bychom být dnes večer spolu a nepít.“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě.“

Její velké šedé oči se zdály bezedné. Dlouhou chvíli na mě smutně hleděla, pak se rozveselila. „No, už je pozdě, abychom hypotézu zrovna teď vyzkoušeli, co říkáš? Proč nevyužít toho, co máme?“

Potom jsme tomu ale zase tolik nedali. Vypila vodky tak akorát, aby se mnou držela krok, a tak jsme se oba dostali do nálady. Přehrávala nějaké desky a spolu jsme seděli na gauči a poslouchali je. Moc jsme nemluvili. Začali jsme se milovat na gauči a po chvíli jsme odešli do ložnice.

Dobře jsme si vyhovovali, lépe než v sobotu. Novost milování okoření, když ale milenci pociťují vzájemnou přitažlivost, důvěrnost jejich milování umocňuje. Trochu jsem se uvolnil a začal vnímat, co pociťuje ona.

Potom jsme se znovu usadili na gauč a já začal mluvit o vraždě Barbary Ettingerové. „Je pohřbená tak zpropadeně hluboko,“ řekl jsem. „To nemá na svědomí jenom ten uplynulý čas. Devět let je dlouhá doba, ale máš lidi, co zemřeli před devíti lety, a můžeš do jejich života vstoupit a najdeš všecko víceméně tak, jak to opustili. Titíž lidé v sousedních domech a všichni žijí pořád stejně.

U Barbary je tomu úplně jinak. Tý jsi zavřela školku, opustila manžela a přestěhovala se sem. Tvůj muž sebral děti a odešel do Kalifornie. Já byl jeden z prvních policistů na místě činu a bůhví, že můj život se od té doby převrátil naruby. Případ v Sheepshead Bay vyšetřovali tři policajti, tedy alespoň s tím začali. Dva jsou po smrti a ten třetí odešel od policie a manželky a bydlí v jediném zařízeném pokoji a dělá strážného v obchoďáku.“

„A Doug Ettinger se znovu oženil a prodává sportovní potřeby.“

Přikývl jsem. „A Lynn Londonová se vdala a rozvedla a polovina sousedů na Wyckoff Street se někam odstěhovala. Jako by všechny větry na zemi zavály její hrob pískem. Je to jako vykopávat Tróju.“

„Hluboko s prvními mrtvými.“

„Cojako?“

„Nevím, jestli si to pamatuju přesně. Moment.“ Přešla přes místnost, propátrala police s knihami, vytáhla útlý svazek a zalistovala v něm. „To je Dylan Thomas,“ řekla, „a musí to být někde tady. Kde to sakra je? Jsem si jistá, že je to tady. Už to mám.“

Četla:

„Hluboko s prvními mrtvými leží dcera Londýna, v rouchu dlouhých přátel a temných žil své matky, zrn, jež čas nepromění, ztajená vodou, co žal nevnímá, běžící řekou Temží.

Po první smrti další není.“

„Dcera Londýna,“ řekl jsem.

„Londýn – London, to mě na to muselo přivést. Hluboko s prvními mrtvými leží dcera Charlese Londona.“

„Přečti to ještě jednou.“

Přečetla mi to znovu.

„Dveře k tomu případu někde budou, jen kdybych dokázal najít kliku. To nebyl žádný blázen, co ji zabil. Udělal to člověk, který měl důvod, někdo, koho znala. A záměrně to provedl tak, aby to vypadalo na Pinellovu práci. Ten vrah tady pořád je. Nezemřel ani nezmizel z očí. Pořád je někde tady. Nemám se sice o co opřít, ale nemůžu se toho pocitu zbavit.“

„Myslíš, že je to Doug?“

„Budu asi jediný, kdo si to nemyslí. Dokonce i jeho žena ho podezírá. Možná si to ani neuvědomuje, ale z čeho jiného by měla strach, než že přijdu na to, že zabíjel její muž?“

„Ty ale myslíš, že to udělal někdo jiný?“

„Po Barbařině smrti se radikálně změnil život mnoha lidem. Možná má její smrt s těmi změnami něco společného. S některými rozhodně.“

„Na Dougovi je to jasně vidět. Ať ji zabil nebo ne.“

„Možná to mělo dopad také na život dalších lidí.“

„Jako když se hodí kámen do rybníka? Kruhy se rozběhnou ke břehu?“

„Možná. Já prostě nevím, co se stalo a jak se to stalo. Mám jenom takové tušení, pocit, jak jsem říkal. Nic hmatatelného, na co bych mohl ukázat.“

„Policajtský nos?“

Zasmál jsem se. Zeptala se, co je mi na tom k smíchu. „Není to zas taková legrace,“ řekl jsem. „Měl jsem celý den na to, abych si lámal hlavu, jaký mám vlastně odhad.“

„Co tím myslíš?“

A tak jsem jí nakonec pověděl víc, než jsem chtěl. Vyklopil jsem jí všecko: od toho, jak volala Anita, až po toho chlapíka s vyhazovacím nožem. Přede dvěma dny jsem zjistil, jak dobře umí naslouchat, a dnes se osvědčila stejně.

Když jsem domluvil, řekla: „Nevím, proč si to tak bereš. Mohl tě zabít.“

„Pokud mě opravdu chtěl přepadnout.“

„Cos měl dělat? Čekat, až do tebe ten nůž vrazí? Tak za prvé, proč ho u sebe vůbec měl? Nevím, co je to vyhazovači nůž, ale nepřipadá mi to jako věc, kterou nosíš u sebe, kdyby sis potřeboval uříznout kus provázku.“

„Mohl ho mít na sebeobranu.“

„A ty peníze? Mně to připadá, že to byl takový ten grázlík, co si vybírá homosexuály, okrádá je, někdy je zmlátí, případně zabije, když už je v tom, aby si dokázal, jaký je sám chlap od rány. A ty si děláš hlavu, že jsi takovému smradovi natrhl ret?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Starosti mi dělá, že jsem to dobře neodhadl.“

„Protože jsi byl opilý? Protože…“

„A ani jsem si to neuvědomoval.“

„Ničí tě, žes to špatně odhadl v tu noc, kdy jsi střílel po těchdvou, co přepadli tu hospodu? V tu noc, kdy přišla o život ta malá Portoričanka?“

„Myslí ti to rychle.“

„Jasně, jsem přímo geniální.“

„V tom to asi bude. Ale ne, tu noc to bylo jinak. Moc jsem nepil, neměl jsem v hlavě, ale –“

„Ale i tak ti to nedá spát.“

„Správně.“

„A nechceš se tomu postavit čelem, stejně jako Karen Ettingerová, která si myslí, že její muž třeba zabil svoji první ženu.“

„Ty mi teda dáváš.“

„Už ti dám pokoj. Je ti líp?“

„Hmmm.“

„To pomůže, když se člověk vymluví. Tys to ale držel tak hluboko v sobě, žes ani nevěděl, že to v sobě nosíš.“ Zívla. „Úplně mě to utahalo.“

„Tomu rád věřím.“

„Chceš si jít lehnout?“

„Jistě.“

Přes noc jsem ale nezůstal. Původně jsem myslel, že zůstanu, ale pořád jsem nemohl usnout, až jsem podle jejího oddychování poznal, že spí. Převracel jsem se z boku na bok a to už bylo jasné, že neusnu. Vylezl jsem z postele a tiše odešel do vedlejší místnosti.

Oblékl jsem se, přistoupil k oknu a vyhlédl na Lispenard Street. V láhvi zbyla ještě spousta skotské, ale já na ni neměl chuť.

Z domu jsem se vyprovodil sám. O kus dál na Canal Street se mi podařilo zastavit taxi. Dostal jsem se do centra ještě včas, abych to stihl k Armstrongovi půlhodinku před zavřením, ale řekl jsem si, vem to čert, a šel rovnou k sobě.

Nakonec jsem usnul.

14/

Tu noc jsem spal dobře a měl jsem spoustu snů. V jednom z nich se objevil Bandy. Nebyl vůbec mrtvý. Jeho smrt se jen předstírala a byla součástí nějakého spletitého záměru. Tohlevšechno mi sám řekl, a také, že vždycky uměl mluvit, ale bál se svoji schopnost projevit. „Kdybych to tak věděl,“ žasl jsem. „Jak zajímavě jsme si mohli popovídat!“

Vzbudil jsem se osvěžený, s čistou hlavou a strašně hladový. Dal jsem si v jídelně Červený plamen vejce se slaninou a domácí klobásky a přečetl si noviny. Chytili přepadávače z První Avenue, nebo alespoň zabásli někoho, o kom tvrdili, že je to on. Fotografie podezřelého se pozoruhodně podobala kresbě, kterou pořídil policejní kreslíř a kterou otiskli předtím. To se stává málokdy.

Právě jsem popíjel druhý šálek kávy, když do boxu přes uličku vklouzl Vinnie. „V hotelu čeká nějaká žena.“

„Na mě?“

Přikývl. „Mladá, nevypadá zle. Pěkné šaty, hezké vlasy. Dala mi dva dolary, abych ji upozornil, až přijdete. Ani nevím, jestli se budete vracet, tak jsem si řekl, že to zkusím, a drobet to oběhnu, jestli vás někde nenajdu. Přemluvil jsem Eddieho, aby to za mě vzal v recepci. Vracíte se do hotelu?“

„Neměl jsem to v plánu.“

„Víte, mohl byste se třeba na ni kouknout a mrknout na mě, jestli ji mám na vás upozornit, nebo ne. Právě jsem si vydělal dva dolary, ale do banky s nima nepoběhnu, víte, co chci říct? Jestli se chcete dámě vyhnout –“

„Můžete ji na mě klidně upozornit,“ řekl jsem. „Ať je to kdo chce.“

Vrátil se do recepce. Dopil jsem kávu a dočetl noviny. Dal jsem si na čas, než jsem se vrátil do hotelu. Když jsem vešel, Vinnie významně pokývl k ušáku u automatu na cigarety, ale nemusel se namáhat. Poznal jsem ji i bez toho. Vůbec se tam nehodila, dobře udržovaná, dobře učesaná, elegantní princezna z vilové čtvrti, která zabloudila na Padesátou sedmou ulici. Stačilo pár bloků na východ a mohla si pěkně užít obcházením výstavních síní a vybíráním grafiky, která by se dobře hodila k pastelovým závěsům v obýváku.

Nechal jsem Vinnieho, aby si zasloužil ty peníze, prošel jsem kolem ní a postavil se k výtahu, jako že čekám. Dveře výtahu se právě otevíraly, když mě oslovila.

„Dobrý den, paní Ettingerová.“

„Jak –“

„Viděl jsem vaši fotografii na stole vašeho manžela a pravděpodobně bych rozpoznal váš hlas, i když jsem ho slyšel jenom v telefonu. Světlé vlasy nosila o něco delší než na fotografii a hlas neměla tak nosový, ale nebylo pochyb, že je to ona.“

„Několikrát jsem váš hlas slyšel. Jednou, když jsem k vám volal, potom když jste volala vy mně, a pak když jsem vám zavolal nazpátek.“

„Myslela jsem si, že jste to vy,“ řekla. „Vyděsila jsem se, když telefon zazvonil a nikdo se neozval.“

„Chtěl jsem se jenom ubezpečit, že jsem poznal váš hlas.“

„Potom jsem vám ještě volala. Dvakrát včera.“

„Nedostal jsem žádný vzkaz.“

„Nenechala jsem vzkaz. Nevím, co bych vám řekla, kdybych vás zastihla. Nemůžeme si promluvit někde ve větším soukromí?“

Vzal jsem ji ven na kávu. Ne do Červeného plamene, ale do podobného podniku o kus dál. Cestou na mě Vinnie zamrkal a lišácky se zašklíbil. Vrtalo mi hlavou, kolik mu asi tak dala peněz.

Dozajista méně, než se chystala nabídnout mně. Jen co jsme se usadili ke kávě, položila si kabelku na stůl a významně na ni poklepala.

„Mám tady obálku,“ oznámila mi. „Je v ní pět tisíc dolarů.“

„To je spousta peněz, aby je člověk nosil v tomhle městě u sebe.“

„Možná bývám nebylo proti mysli mít je u sebe místo mě.“ Bedlivě mě pozorovala, a když se nedočkala žádné reakce, předklonila se a spiklenecky ztišila hlas. „Ty peníze jsou pro vás, pane Scuddere. Stačí, abyste pouze udělal to, oč vás požádal už pan London. Zanechal toho případu.“

„Z čeho máte strach, paní Ettingerová?“

„Prostě nechci, abyste slídil v našich životech.“

„Co si myslíte, že bych při tom mohl objevit?“

Rukou svírala kabelku, jak hledala oporu u těch pěti tisíc dolarů. Nehty měla nalakované na rezavo.

Jemně jsem se zeptal: „Myslíte, že váš manžel zabil svoji první ženu?“

„Ne.“

„Čeho byste se tedy měla bát?“

„Nevím.“

„Kdy jste se s manželem poznali, paní Ettingerová?“

Pohlédla mi do očí a neodpověděla.

„Než přišla jeho žena o život?“ Hnětla prsty kabelku. „Studoval na Long Islandu. Jste mladší než on, ale mohla jste ho znát už tehdy.“

„Znali jsme se, ještě než se poznal s ní,“ řekla. „Dávno předtím, než se vzali. Pak jsme se náhodou znovu setkali po její smrti.“

„A vy jste se bála, že na to přijdu?“

„Já –“

„Scházela jste se s ním, než zemřela, viďte?“

„To nemůžete dokázat.“

„Proč bych to dokazoval? Proč bych to vůbec měl chtít dokázat?“

Otevřela kabelku. Nešikovně zápolila s uzávěrem, ale pak se do kabelky dostala a vytáhla tuhou obálku. „Pět tisíc dolarů,“ řekla.

„Pěkně si je schovejte.“

„Není to dost? Je to hromada peněz. Není pět tisíc za nicnedělání spousta peněz?“

„Je to přespříliš. Vy jste ji nezabila, viďte že ne, paní Ettingerová?“

„Já?“ Dělalo jí potíže tu otázku pochopit. „Já? Ovšemže ne.“

„Byla jste ale ráda, když umřela.“

„To je strašné. To neříkejte.“

„Měla jste s ním poměr. Chtěla jste se za něho vdát a pak ji zabili. To přece nešlo, abyste nebyla ráda?“

Dívala se mi někam přes rameno, zahleděná do dálky. Hlas měla vzdálený stejně jako pohled. „Nevěděla jsem, že je těhotná,“ řekla. „Říkal… říkal, že to taky nevěděl. Tvrdil mi, že spolu nespí. Teda, že se nemilují, chci říct. Samozřejmě že spolu spali, ve společné posteli, ale říkal, že se spolu nemilují. Věřila jsem mu.“

Blížila se k nám číšnice, aby nám dolila kávu. Zvedl jsem ruku, abych ji zarazil. „Říkal,“ pokračovala Karen Ettingerová, „že je těhotná s někým jiným a že to nemůže být jeho dítě.“

„Tohle jste řekla Charlesi Londonovi?“

„Nikdy jsem s panem Londonem nemluvila.“

„Váš manžel ovšem ano, nemám pravdu? Bál se London, že kdybych na případu pokračoval vyšlo by najevo právě tohle?“

Hovořila neúčastně, odtažitě: „Řekl mu, že byla těhotná s někým jiným. S černochem. Řekl mu, že to dítě by bylo černé.“

„Tohle že Londonovi řekl?“

„Ano.“

„A vám to říkal taky?“

„Ne. Podle mého si to vymyslel, aby měl čím na pana Londona zatlačit.“ Pohlédla na mě a v jejích očích jsem zahlédl něco málo z člověka, který se skrýval za pečlivě pěstěným exteriérem nóbl paničky. „Podobné výmysly předkládal i mně. Pravděpodobně to bylo jeho dítě.“

„Měla podle vašeho soudu s někým poměr?“

„Možná. Možná ano. Ale musela spát také s ním. Jinak by si dávala pozor, aby nepřišla do jiného stavu. Ženy nejsou hloupé.“ Několikrát zamrkala. „Až na některé věci. Muži vždy říkají svým přítelkyním, že přestali spát se svými manželkami. A vždycky je to lež.“

„Myslíte, že –“

Pokračovala, jako bych nic neřekl. „Zřejmě ji taky říká, že se mnou už nespí,“ pronesla suše a věcně. „A je to lež.“

„Komu to říká?“

„Té, s kterou to zrovna táhne.“

„Váš manžel se průběžně s nějakými ženami stýká?“

„Ano,“ řekla a svraštila čelo. „Až doteď jsem to nevěděla. Věděla, ale neuvědomovala jsem si, že to vím. Kéž byste se nikdy do tohohle případu nepouštěl. A hlavně, kéž by o vás pan London nikdy neslyšel.“

„Paní Ettingerová –“

Už stála, svírala kabelku oběma rukama a na obličeji jí bylo znát, jak trpí. „Měla jsem dobré manželství,“ zdůraznila. „A co mám teď? Řekl byste mi to? Co mám teď?“

15/

Odpověď určitě neočekávala. A já jí na to neměl co říct. Víc se nezdržovala. Strnule vyšla z kavárny. Zůstal jsem tam, dokud jsem nedopil kávu, pak jsem zaplatil a nechal spropitné. Nejenom že jsem si od ní nevzal pět tisíc dolarů, ale nakonec jsem za ni ještě platil kafe.

Venku se udělalo hezky a já si řekl, že kus cesty za Lynn Londonovou půjdu pěšky, abych zabil trochu času. Nakonec jsem šel celou cestu až do centra a dál na východ. Jednou jsem se zastavil v parku a poseděl na lavičce, podruhé jsem si zašel na kávu a rohlík. Když jsem přešel Čtrnáctou, zapadl jsem do baru U Dana Lynche a dal si první skleničku toho dne. Předtím jsem uvažoval, že bych mohl přesedlat na skotskou, po ní že jsem neměl kocovinu, ale nevzpomněl jsem si a objednal si panáka bourbonu a malé pivo, abych tím ten bourbon spláchl. Obrátil jsem to do sebe a liboval si, jak mě to zahřálo. Hospoda dýchala vůní piva, a to se mi také líbilo a byl bych rád chvíli zůstal. Ale už jsem jednou tu paní učitelku vypekl.

Našel jsem školu a vešel dovnitř. Nikdo se nad tím nepozastavil ani mě nezastavil na chodbě. Našel jsem učebnu 41, chvíli postál ve dveřích a prohlížel si ženu, která seděla za stolem ze světlého dubu. Četla knihu a nevnímala, že tam jsem. Zaklepal jsem na otevřené dveře a žena vzhlédla.

„Jsem Matthew Scudder,“ řekl jsem.

„A já Lynn Londonová. Pojďte dál a zavřete.“

Povstala a stiskli jsme si ruce. Neměl jsem si kam sednout, jedině do dětské školní lavice. Na nástěnkách visely výkresy a písemky, některé označené zlatými nebo stříbrnými hvězdičkami. Na tabuli byl žlutou křídou rozepsaný vyřešený příklad. Přistihl jsem se, že kontroluji výpočet.

„Chtěl jste snímek,“ říkala Lynn Londonová. „Já bohužel rodinné památky moc neschovávám. Tohle je to nejlepší, co jsem vyhrabala. Barbara na vysoké.“

Pozorně jsem si fotku prohlížel a koutkem oka mrkl po ženě, která stála vedle mne. Zachytila ten pohled. „Jestli hledáte podobu, je to ztráta času. Podobala se naší matce.“

Lynn nezapřela otce. Měla stejné chladně modré oči. Jako on nosila brýle, její brýle však měly silné obruby a obdélníková skla. Hnědé vlasy měla sčesané dozadu a v týle stažené do pevného uzlu. Obličej vyzařoval přísnost, rysy měla ostré, a přestože jsem věděl, že je jí třiatřicet, vypadala o pár let starší.

V koutcích očí měla vrásky a podobné, hlubší v koutcích úst.

Barbařin snímek mi toho moc neřekl. Viděl jsem její policejní fotografii, vysoce kontrastní černobílý snímek z kuchyně na Wyckoff Street. Já ale potřeboval něco, z čeho bych vycítil, jaký byla člověk, což mi ani fotografie od Lynn neposkytla. Možná jsem hledal něco víc, než co mohla zprostředkovat fotka.

„Otec se bojí, že budete vláčet Barbařino jméno bahnem,“ řekla. „Máte to v úmyslu?“

„Nic takového.“

„Douglas Ettinger mu něco pověděl a on má strach, že to zveřejníte. Moc ráda bych věděla, co to je.“

„Řekl vašemu otci, že vaše sestra čekala dítě s černochem.“

„Panenko skákavá! Je to pravda?“

„Co byste myslela?“

„Myslím si, že Doug je mizera. Vždycky jsem si to myslela. Teď vím, proč vás otec nemůže vystát.“

„Opravdu?“

„Hmm. Nešlo mi do hlavy, proč. Ve skutečnosti jsem se s vámi chtěla setkat hlavně proto, abych viděla, kdo dokázal v otci vzbudit tak silnou reakci. Víte, nebýt vás, nikdy by se tohle o své drahocenné dceři nedověděl. Kdybyste nemluvil s Dougem – mluvil jste s Dougem, předpokládám.“

„Byl jsem za ním. V obchodě v Hicksvillu.“

„Kdyby ne, neřekl by otci něco, co si z celé duše nepřál slyšet. Určitě by raděj věřil, že obě jeho dcery jsou panny. No, o mě mu možná tak moc nejde. Já měla tu odvahu se rozvést, takže mě odepsal. Byl by bez sebe, kdybych si začala něco s někým jiné rasy, protože odtud potud, ale je mu jedno, jestli mám nějaké zástoje. Já už jsem partiové zboží.“ Hlas měla bezvýrazný, zdaleka ne tak hořký jako věty, které vyslovovala. „Barbara ale byla v jeho očích svátá a chovala se přímo příkladně. Kdyby zabili mě, tak vás především nenajal, ale i kdyby, bylo by mu jedno, na co přijdete. U Barbary je to ovšem jiná.“

„Byla tak bezúhonná?“

„Tak blízko jsme k sobě zase neměly.“ Odvrátila pohled a sebrala se stolu pero. „Byla to moje starší sestra. Obdivovala jsem ji a najednou jsem uviděla, že je to idol na hliněných nohou. A pak přišlo období, kdy jsem k ní cítila pohrdání. To jsem mohla překonat, ale najednou ji zabili, a já se cítila provinile, že jsem k ní byla taková.“ Upřela na mě pohled. „To je jedna z věcí, kvůli nimž chodím na terapii.“

„Měla někoho bokem, když byla vdaná za Ettingera?“

„Kdyby ano, tak by mi to neřekla. Řekla mi ovšem to, že on jí zahýbá. Že flirtuje s jejími přítelkyněmi a spí s ženami, s nimiž přijde do styku jako sociální pracovník. Nevím, jestli to byla pravda. Na mě si nikdy nic nedovolil.“

Poslední slova vyslovila, jako by to byla další položka na dlouhém seznamu věcí, které mu má za zlé. Hovořili jsme ještě deset minut a já se nedověděl nic dalšího kromě toho, že Barbařina smrt měla velký dopad na její vlastní život, což nebyla novina. Přemýšlel jsem, nakolik jiná byla Lynn před devíti lety, a jaká by asi byla, kdyby Barbara zůstala naživu. Možná už tehdy v sobě všechno měla, všechno uzamčené na patřičném místě, tu hořkost, ten citový krunýř. Také jsem přemýšlel, jaké asi bylo Lynnino vlastní manželství. Provdala by se za stejného muže, kdyby byla Barbara naživu? Rozvedla by se s ním v tom případě?

Odešel jsem odtamtud s fotografií, která mi nebyla k ničemu, a hlavou plnou nepodstatných nebo nezodpověditelných otázek. Také jsem byl rád, že se zbavím pokřivené osobnosti té ženy. Bar U Dana Lynche byl jen o pár bloků dál a já tam zamířil. Připomněl jsem si tmavé dřevěné obložení, teplo a hutnou vůni piva.

Všichni se bojí, že ji vykopu z hrobu, říkal jsem si, což není možné, protože je pohřbena hluboko, hluboko. V paměti se mi vynořil ten úryvek básně, co mi četla Jan, a já se pokusil si ho přesně vybavit. Hluboko s prvními mrtvými? Je to správně?

Rozhodl jsem se, že to chci vědět přesně. Víc než to, chtěl jsem znát celou tu báseň. Matně jsem si vzpomínal, že někde na Druhé Avenue je pobočka knihovny. Kráčel jsem jeden blok na sever a neobjevil ji, otočil jsem se a zamířil do centra. Opravdu tam knihovna byla, tam, kde jsem si ji pamatoval. Hranatá dvoupatrová budova s krásně zdobenou mramorovou fasádou. Na ceduli na dveřích byly otevírací hodiny a ve středu měli zavřeno.

Všechny pobočky zkracovaly provozní hodiny a přibývalo dnů, kdy se nepůjčovalo. Součást to úsporných opatření. Město si nemůže dovolit všechno a městská správa se chová jako starý skrblík, který obchází rozhlehlý dům a zavírá nepoužívané pokoje. Policejní sbor má o deset tisíc mužů méně, než míval. Všechno se snižuje, až na nájmy a kriminalitu.

Ušel jsem další blok a došel na St. Marks Place. Věděl jsem, že je tam někde knihkupectví a s velkou pravděpodobností že budou mít i poezii. Nejrušnější obchody na St. Marks Place, stejně hypermoderní jako v East Village, jsou mezi Druhou a Třetí Avenue. Zahnul jsem doprava a zamířil na Třetí a ve dvou třetinách cesty jsem objevil knihkupectví. Měli paperbackové vydání sebraných básní Dylana Thomase. Musel jsem je několikrát prolistovat, než jsem našel báseň, kterou jsem hledal, ale byla tam a já si ji přečetl celou. „Odmítám truchlit nad smrtí dítěte uhořelého při náletu na Londýn“, tak se jmenovala. Byly tam pasáže, kterým jsem nerozuměl, ale i tak se mi líbilo, jak znějí, líbil se mi smysl a tvar slov.

Báseň byla dost dlouhá, což mě odradilo, abych si ji zapsal do notesu. Kromě toho budu mít třeba chuť si přečíst některé další básně. Zaplatil jsem za knihu a strčil ji do kapsy.

Zvláštní, jak člověka podružnost dokáže někam nasměrovat. Byl jsem po všem tom chození ztahaný. Chtěl jsem na podzemku a domů a zároveň jsem se chtěl napít. Nějakou chvíli jsem postával na chodníku před knihkupectvím a rozhodoval se, co udělám, kam půjdu. Přitom jak jsem tam postával, šli kolem dva strážníci v uniformě. Oba vypadali nemožně mladě a jeden se tvářil tak nejapně, že jeho uniforma vypadala jako kostým. Přes ulici stálo na vývěsním štítě nějakého obchodu „Haberman’s“. Nemám ponětí, co tam prodávali.

Vzpomněl jsem si na Burtona Havermeyera. Možná bych si na něho vzpomněl, i kdybych ty strážníky neviděl, nebo kdyby mi paměť neosvěžil nápis, který mi jeho jméno připomněl.

V každém případě jsem si na něho vzpomněl a vytanulo mi, že v téhle ulici bydlíval a jeho žena že tady bydlí dál.

Na adresu jsem si nemohl vzpomenout, ale měl jsem ji v notesu i s telefonním číslem. 212 St. Marks Place.

Pořád ještě jsem neměl důvod jít se na ten dům podívat. Do případu, na němž jsem pracoval, Havermeyer nepatřil, protože při setkání s Louisem Pinellem jsem se ujistil, že Pinell zabil Susan Potowskou, ale nezabil Barbaru Ettingerovou. Avšak Havermeyerův život se změnil, a to způsobem, který mě zaujal, protože se zas tolik nelišil od změny, která zasáhla můj život následkem jiné smrti.

St. Marks Place začíná na Třetí Avenue a čísla směrem na východ stoupají. V bloku mezi Druhou a První je více bytů a méně obchodů. Dva řadové domy měly zdobená okna a dřevěné cedule u vchodu, aby bylo jasné, že jsou to kostely. Jeden byl ukrajinský a druhý patřil polským katolíkům.

Došel jsem k První Avenue, počkal si na světla a přešel na druhou stranu. Prošel jsem kolem ztichlého bloku, domy zde nepůsobily tak solidně a byly zchátralejší než v předcházejícímbloku. Minul jsem několik zaparkovaných vozů, z nichž jeden byl vrak bez pneumatik a disků, rádio vyrvané, vnitřek vykuchaný. Na druhé straně ulice se tři vousatí, dlouhovlasí hošani v barvách Pekelných andělů snažili nastartovat motorku.

Poslední číslo v bloku bylo 132. Ulice končila na rohu, kde Avenue A tvořila západní hranici parku Tompkins Square Park. Stál jsem tam a hleděl střídavě na číslo domu a na park.

Od Avenue A až na východ k řece mají ulice místo čísel písmena abecedy. Obyvatelstvo sestává z narkomanů, zločinců a šílenců. Nikdo slušný zde dobrovolně nebydlí, rozhodně ne, pokud si může dovolit bydlet někde jinde.

Vytáhl jsem notes. Adresa byla skutečně 212 St. Marks Place.

Přešel jsem přes Tompkins Square a Avenue B. V parku mi překupníci nabízeli k prodeji drogu. Buď jsem jim nepřipadal jako polda, nebojím to bylo fuk.

Na druhé straně od Avenue B začínaly domy číslem 300. A ulice se nejmenovala St. Marks Place, ale Východní Osmá.

Vrátil jsem se znovu přes park. V čísle 130 St. Marks Place byla nějaká putyka jménem U Blanche. Zašel jsem dovnitř. Byla to hnusná špeluňka, kde to smrdělo po zvětralém pivu, moči a tělech, která potřebovala umýt. Bylo tam tak tucet lidí, většinou u barového pultu, pár jich sedělo u stolů. Když jsem vešel, rozhostilo se naprosté ticho. Asi jsem nevypadal, jako že tam patřím, a doufám, že tak nedej bože nikdy vypadat nebudu.

Nejdřív jsem si půjčil telefonní seznam. Na revíru v Sheepshead Bay se mohli splést, nebo mi mohl Antonelli špatně přečíst číslo, nebo jsem si ho mohl špatně opsat. Burtona Havermeyera jsem tam našel na Západní číslo 103, ale žádní Havermeyerovi na St. Marks Place tam uvedeni nebyli.

Došly mi drobné. Barman mi rozměnil. Štamgasti se mezitím uvolnili, když viděli, že se o ně nezajímám.

Vhodil jsem minci a vytočil číslo z notesu. Nikdo to nebral.

Vyšel jsem ven a zašel o kus dál na St. Marks Place číslo 112. Zkontroloval jsem si poštovní schránky na chodbě, ale ne že bych čekal, že tam jméno Havermeyer najdu. Měl jsem chuť na skleničku, ale U Blanche nebyl podnik, kde bych si ji chtěl dát.

V bouři ovšem každý přístav dobrý. Hodil jsem do sebe u baru panáka čistého bourbonu, toho nejlepšího, co tam měli. Ode mě napravo se dva chlapi bavili o společných známých. „Říkal jsem jí, ať s ním nechodí domu,“ vykládal jeden. „Povídám jí, že je to grázl a že ji zmlátí a vokrade, ale vona s ním beztak šla, vzala si ho k sobě a von ji zmlátil a vokrad. Tak co za mnou leze s brekem?“

Zkusil jsem znovu to číslo. Na čtvrté zazvonění to vzal nějaký chlapec. Řekl jsem si, že jsem to asi špatně vytočil, a zeptal jsem se, jestli je to byt Havermeyerových. Řekl, že ano.

Zeptal jsem se, jestli je doma paní Havermeyerová.

„Je vedle. Je to důležité? Mohl bych ji klidně přivést.“

„To není nutné. Potřebuju si jenom zkontrolovat adresu na dodávku zboží. Jaké máte číslo domu?“

„Dvě stě dvanáct.“

„Dvě stě dvanáct kde?“

Začal mi říkat číslo bytu. Přerušil jsem ho, že potřebuj u jméno ulice.

„Dvě stě dvanáct St. Marks Place,“ řekl.

Zažíval jsem chvíli, jakou někdy prožívám ve snu, kdy se spící mysl setkává s nesmyslem a probudí se k vědomí, že to byl jen sen. Tady se mnou mluvil nějaký svěží dětský hlas, který tvrdil, že bydlí na adrese, která neexistuje.

Nebo možná bydlí s matkou v parku, společně s veverkami.

„A co je mezi?“ zeptal jsem se.

„Jak mezi?“

„Jak se jmenují příčné ulice? V kterém bloku bydlíte?“

„Aha. Třetí a Čtvrtá.“

„Cože?“

„Bydlíme mezi Třetí a Čtvrtou.“

„To není možné.“

„Cože?“

Odvrátil jsem pohled od telefonu jako bych tak trochu doufal, že uvidím něco úplně jiného než putyku U Blanche. Měsíční krajinu, dejme tomu. St. Marks Place začínala u Třetí Avenue a táhla se na východ. Mezi Třetí a Čtvrtou žádná ulice St. Marks Place nebyla.

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Cože? Podívejte, pane, já nevím –“

„Počkej chvilku.“

„Možná bych měl dojít pro matku. Já –“

„Jaká je to čtvrť?“

„Cože?“

„Bydlíš v Manhattanu? Brooklynu? Bronxu? Kde bydlíš, chlapče?“

„V Brooklynu.“

„Určitě?“

„Ano, určitě.“ Měl pláč na krajíčku. „Bydlíme v Brooklynu. Co vlastně chcete? Co se děje, je vám něco, nebo tak?“

„To je v pořádku. Moc jsi mi pomohl. Děkuju ti.“

Zavěsil jsem a připadal si jako blbec. Jména ulic se opakují ve všech pěti čtvrtích. Neměl jsem důvod se domnívat, že ta žena bydlí v Manhattanu.

Pokusil jsem se vybavit si co nejpřesněji náš předchozí rozhovor. Aspoň mi mělo dojít, že ona v Manhattanu nebydlí. „Je v Manhattanu,“ řekla o svém manželovi. Neřekla by to takhle, kdyby sama v Manhattanu bydlela.

Ale jak to hraje s tím, o čem jsme mluvili s Havermeyerem? „Vaše žena bydlí stále v East Village,“ řekl jsem a on se mnou souhlasil. No, možná jenom chtěl, aby už byl těch řečí konec. Bylo jednodušší na všechno přikývnout, než mi vysvětlovat, že existuje jiná St. Marks Place, v Brooklynu.

Přesto…

Vypadl jsem od Blanche a spěchal zpátky do knihkupectví, kde jsem si koupil ty básně. Měli Hagstromův kapesní atlas všech pěti čtvrtí. Vyhledal jsem si v rejstříku St. Marks Place, nalistoval příslušnou mapu a našel, co jsem hledal.

St. Marks Place v Brooklynu zabírá tři bloky. Stejně jako v Manhattanu. Na východě přetíná Flatbush Avenue a stáčí se až k Bronsvillu.

Na západě St. Marks Place končí u Třetí Avenue – stejně jako v Manhattanu, tam ovšem u úplně jiné Třetí Avenue. Na druhou stranu od Třetí se brooklynská St. Marks Place jmenuje jinak.

Wyckoff Street.

16/

Když jsem mluvil s tím chlapcem, muselo být kolem třetí. Do budovy na Západní Sto třetí jsem dorazil mezi půl sedmou a sedmou. Mezitím jsem měl co na práci.

Stiskl jsem několik zvonků, ten jeho ale ne, a někdo mě pustil dovnitř. Ten někdo na mě vykoukl ze dveří ve druhém patře, ale nijak mi nebránil, abych šel dál. Stál jsem před Havermeyerovými dveřmi a chvíli naslouchal. Televizi měl puštěnou, naladěnou na místní zprávy.

Popravdě řečeno jsem nečekal, že by vystřelil přes dveře, ale jakožto strážný přece jenom zbraň nosil, a i když ji zřejmě nechává přes noc v tom obchoďáku, nemohl jsem si být jist, že nemá jinou doma. U policie se naučíte stoupat si ke straně, když klepete na dveře, což jsem udělal. Uslyšel jsem jeho kroky, jak se blížil ke dveřím. Zeptal se, kdo je.

„Scudder.“

Otevřel. Byl v šatech na ven a pravděpodobně nechával přes noc v tom obchodě nejen zbraň, ale celou uniformu. V ruce držel plechovku piva. Zeptal jsem se, jestli můžu dál. Reagoval pomalu, ale nakonec přikývl a poodstoupil. Vešel jsem a zavřel za sebou.

„Pořád ještě se tím případem zabýváte, co? Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se.

„Ano.“

„Rád pomůžu, když to pude. Nedal byste si zatím pivo?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pohlédl na plechovku piva, kterou držel, pak ji šel postavit na stůl a vypnul televizi. Chviličku zůstal nehnuté stát a já si pozorně prohlédl jeho obličej z profilu. Tentokrát nepotřeboval oholit. Pomalu, vyčkávavě se otočil, jako by čekal, až dopadne rána.

Řekl jsem: „Vím, že jste ji zabil, Buřte.“

Pozoroval jsem jeho zapadlé hnědé oči. Zvažoval své možnosti, přemílal si to v hlavě, a pak nastal okamžik, kdy se rozhodl, že nemá smysl se namáhat. Něco z něho vyprchalo.

„Kdy jste na to přišel?“

„Před pár hodinami.“

„Když jste odtud v neděli odešel, nemohl jsem přijít na to, jestli to víte, nebo ne. Napadlo mi, že si se mnou možná pohráváte jako kočka s myší. Ale neměl jsem ten pocit. Bylo mi s várna opravdu fajn. Připadalo mi, že jsme dva bývalí poldové, co odešli od policie z osobních důvodů. Myslel jsem si, že třeba na mě něco hrajete, připravujete past, ale neměl jsem ten pocit.“

„Nic jsem na vás nehrál.“

„Jak jste to zjistil?“

„St. Marks Place. Nakonec se ukázalo, že jste nebydlel v East Village. Bydlel jste v Brooklynu, tři bloky od Barbary Ettingerové.“

„Tam bydlely tisíce lidí.“

„Nechal jste mě, abych si myslel, že jste bydlel v East Village. Nevím, jestli bych tomu vůbec věnoval pozornost, kdybych od samého začátku věděl, že jste bydlel v Brooklynu. Možná ano. Je ale pravděpodobnější, že ne. Brooklyn je velký. Nevěděl jsem, že tam je také ulice St. Marks Place, takže jsem samozřejmě nevěděl, kde se napojuje na Wyckoff Street. Vy jste mohl klidně bydlet blízko vašeho policejního revíru v Sheepshead Bay. Ale lhal jste mi.“

„Jenom abych se vyhnul dlouhému vysvětlování. To nic nedokazuje.“

„Poskytlo mi to důvod, abych se na vás zaměřil. A první, co vyplulo, byla další lež, kterou jste mi naservíroval. Říkal jste, že jste neměli děti. Já ale dnes odpoledne mluvil po telefonu s vaším synem, a zavolal jsem mu ještě jednou a zeptal se ho, jak je starý a jak se jmenuje jeho otec. Musel se divit, proč se ho na tohle všechno ptám. Je mu dvanáct. Když přišla Barbara Ettingerová o život, byly mu tři.“

„Co z toho?“

„Vodíval jste ho do školky na Clinton Street, do Šťastných hodin.“

„To se jenom domýšlíte.“

„Ne.“

„Už to tam nefunguje. Léta tam ta školka není.“

„Školka byla pořád ještě v provozu, když jste z Brooklynu odešel. Věděl jste, co s tou školkou je.“

„Moje bývalá žena se o tom musela zmínit,“ řekl. Pak pokrčil rameny. „Možná jsem šel jednou kolem. Když jsem se byl v Brooklynu podívat na Dannyho.“

„Žena, které školka patřila, bydlí v New Yorku. Upamatuje se na vás.“

„Po devíti letech?“

„Tohle aspoň tvrdí. A má schované záznamy, Buřte. Složky se jmény a adresami dětí a jejich rodičů, spolu se záznamy o placení. Když školku zavřela, nacpala všechny papíry do krabice a víc se neobtěžovala ty krámy projít a vyhodit to, co už nebude potřebovat. Dnes tu krabici otevřela. Říká, že se na váspamatuje. A že jste chlapce vždycky vodil vy. S vaší paní se nikdy nesetkala, ale na vás se opravdu pamatuje.“

„Musí mít dobrou paměť.“

„Obvykle jste byl v uniformě. To se snadno zapamatuje.“

Chvíli na mě hleděl, pak se otočil, přešel k oknu a zadíval se ven. Nemyslím, že se díval na něco určitého.

„Kde jste si obstaral ten sekáček, Buřte?“

Odpověděl, aniž se otočil. „Nemusím nic přiznávat. Nemusím na nic odpovídat.“

„Samozřejmě že nemusíte.“

„Ani kdybyste byl policajt, tak bych nemusel na nic odpovídat. A vy ani policajt nejste. Nemáte žádnou pravomoc.“

„Máte naprostou pravdu.“

„Tak proč bych vám měl něco říkat?“

„Držel jste to v sobě tak dlouho, Buřte.“

„No a co?“

„Není to na vás trochu moc? Nosit to v sobě celou tu dobu?“

„Ach Bože,“ řekl, přistoupil k židli a klesl na ni. „Podal byste mi to pivo? Udělal byste to pro mě?“

Podal jsem mu jeho pivo. Zeptal se, jestli si opravdu taky jedno nedám. Ne, díky, odpověděl jsem. Trochu se napil a já se ho znovu zeptal, kde si obstaral ten sekáček.

„V nějakém krámě. Nepamatuju se.“

„V sousedství?“

„Myslím, že v Sheepshead Bay. Nevím to jistě.“

„Barbaru Ettingerovou jste znal ze školky.“

„A ze sousedství. Vídával jsem ji v naší čtvrti, než jsem začal vodit Dannyho do školky.“

„Měl jste s ní poměr?“

„Kdo vám tohle namluvil? Ne, nic jsem s ní neměl. S žádnou jsem nic neměl.“

„Ale chtěl jste.“

„Ne.“

Čekal jsem, nehodlal k tomu ale nic dodat. Zeptal jsem se: „Proč jste ji zabil, Buřte?“

Na chvilku na mě stočil pohled, pak sklopil oči a zase je ke mně zvedl. „Nemůžete nic dokázat,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny.

„Nemůžete. A já vám nemusím nic říkat.“ Zhluboka se nadechl a dlouze si povzdechl. „Když jsem uviděl tu Potowskou, něco se stalo,“ řekl. „Něco se stalo,“ opakoval.

„Co tím chcete říct?“

„Něco se stalo mně. Ve mně. Něco mi vstoupilo do hlavy a já se toho nemohl zbavit. Pamatuju se, jak jsem stál a tloukl se do čela, ale nemohl jsem si to vyhnat z mysli.“

„Chtěl jste zabít Barbaru Ettingerovou.“

„Ne. Nenapovídejte mi, ano? Nechte mě, abych se vyjádřil sám.“

„Omlouvám se.“

„Díval jsem se na tu mrtvou ženu a nebyla to ona, koho jsem na té podlaze viděl, byla to moje žena. Vždycky, když mi ten výjev vytanul – místo vraždy, žena na podlaze – viděl jsem tam svoji manželku. A pořád jsem musel myslet na to, že ji takhle jednou zabiju.“

Srkl si trochu piva. Přes okraj plechovky řekl: „Přemýšlel jsem o tom, že ji zabiju. Kolikrát mě napadlo, že je to jediný způsob, jak z toho ven. Nemohl jsem v manželství vydržet. Byl jsem sám, rodiče umřeli, sourozence jsem neměl, a myslel jsem si, že někoho potřebuju. Kromě toho jsem věděl, že mě potřebuje ona. Byla to velká chyba. Nenáviděl jsem manželství. Svíralo mě kolem krku jako malý límec, dusilo mě a já z něho nemohl pryč.“

„Proč jste od ní prostě neodešel?“

„Jak bych mohl? Jak bych jí mohl něco takového udělat? Co by to muselo být za člověka, aby opustil ženu jako ona?“

„Muži opouštějí ženy den co den.“

„Nechápete, viďte?“ Znovu si povzdechl. „Kde jsem to přestal? Jo. Myslíval jsem na to, že ji zabiju. Přemýšlel jsem, jak to udělat, protože je jasný, že nejdřív si posvítěj na manžela a z devadesáti procent je to právě on, kdo to má na svědomí. Nachytaj člověka a vyvrátěj jeho tvrzení a co nadělá? Ale pak jsem uviděl tu Potowskou. Mohl bych ji zabít tak, aby to vypadalo na vraha se sekáčkem. Viděl jsem, jak jsme naložili s vraždou Potowské. Akorát jsme to přehráli na Manhattan South. Manžela jsme neobtěžovali, nehnuli jsme prstem.“

„Takže jste se rozhodl ji zabít.“

„Správně.“

„Svoji ženu.“

„Správně.“

„Jak potom do toho zapadá Barbara Ettingerová?“

„No jo. Nojo.“

Čekal jsem, až se vymáčkne.

„Měl jsem strach ji zabít. Svoji ženu, chci říct. Měl jsem strach, že se něco zvrtne. Říkal jsem si, co když řekněme začnu a nedokážu to dokončit? Nosil jsem sekáček u sebe a občas jsem ho vytáhl a prohlížel si ho – už si vzpomínám, koupil jsem ho na Atlantic Avenue. Ani nevím, jestli tam ten krám ještě je.“

„Na tom nesejde.“

„Já vím. Měl jsem to zrovna před očima, víte, jak do ní začínám bodat a najednou nemůžu dál, nemůžu to dokončit. Všecko se mi to honilo hlavou, že jsem se div nezbláznil. Asi jsem se fakt zbláznil. Určitě jo.“

Napil se z plechovky a řekl: „Zabil jsem ji, abych se pocvičil.“

„Barbaru Ettingerovou.“

„Ano. Musel jsem se přesvědčit, že to dokážu. A řekl jsem si, že to bude bezpečnostní opatření. Další vražda sekáčkem v Brooklynu, takže až bude o tři bloky dál zavražděná moje žena, bude to jenom další oběť. A bude provedená stejně. A že třeba bude jedno, jak to udělám, že si i tak všimnou rozdílu mezi tímhle a tím pravým zabitím, ale nebudou mít důvod podezírat ze zabití Ettingerové mě. A pak zemře stejným způsobem moje žena a – ale to jsem si jenom namlouval. Zabil jsem ji proto, že jsem se bál zabít vlastní ženu, a někoho jsem zabít musel.“

„Musel jste někoho zabít?“

„Musel jsem.“ Předklonil se, seděl na krajíčku židle. „Pořád jsem na to musel myslet. Víte, jaké to je, když pořád musíte na něco myslet?“

„Ano.“

„Dlouho jsem nevěděl, koho si mám vybrat. A pak jsem jednou odvedl Dannyho do školky a mluvil jsem s ní, tak jako vždycky, a v tom mě to napadlo. Napadlo mě, že zabiju ji, a ten nápad seděl.“

„Co chcete říct tím, že ten nápad seděl?“

„Zapadala do obrazu. Dovedl jsem si ji představit na podlaze v kuchyni, víte. Tak jsem ji začal pozorovat. Když jsem neměl službu, sledoval jsem ji.“

Vycítila, že ji někdo sleduje, že ji někdo pozoruje. A už od vraždy Potowské měla strach, že má někoho v patách.

„Rozhodl jsem se, že bude dobře ji zabít. Neměla děti. Nikdo na ní nebyl závislý. A byla nemorální. Koketovala se mnou. Koketovala s muži, co chodili pro děti do školky. Když byl její manžel pryč, zvala si do bytu muže. Napadlo mě, že kdybych to zvoral a poznalo se, že to nemá na svědomí ten vrah, byla by spousta jiných podezřelých. Na mě by nikdy nepřišli.“

Zeptal jsem se ho na den vraždy.

„Ten den mi služba končila kolem poledne. Šel jsem na Clinton Street a posadil se do kavárny k pultu, odkud jsem měl dobrý výhled. Když odešla dřív, šel jsem za ní. Pozoroval jsem její dům z druhého chodníku, když vešel do domu nějaký muž. Znal jsem ho, už jsem ho s ní předtím viděl.“

„Byl černý?“

„Černý? Ne. Proč?“

„Jen tak.“

„Nepamatuju se, jak vypadal. Byl u ní asi tak půl hodiny. Potom odešel. Ještě jsem chvilku počkal, a pak mi něco řeklo, že přišla ta pravá chvíle. Šel jsem nahoru a zaklepal u ní na dveře.“

„A ona vás pustila dovnitř?“

„Ukázal jsem jí odznak. A připomněl jsem jí, že mě zná ze školky, že jsem Dannyho otec. Pustila mě dál.“

„A dál?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Určitě nechcete?“

Zřejmě si to nechával projít hlavou. Potom řekl: „Byli jsme v kuchyni. Vařila mi šálek kávy, byla ke mně obrácená zády a já jí přitiskl ruku na ústa a zabodl jsem jí sekáček do hrudi. Chtěl jsem ji bodnout rovnou do srdce, nechtěl jsem, aby trpěla. Stále jsem ji bodal do srdce, zhroutila se mi v náručí a já ji nechal spadnout na podlahu.“ Zvedl ke mně uslzené hnědé oči. „Myslím, že to už byla mrtvá. Myslím, že umřela hned.“

„Bodal jste ji ale dál.“

„Když jsem si to předtím promýšlel, tak ano. Vždycky mě to posedlo a bodal jsem a bodal jako šílený. Měl jsem to v duchu před očima, ale nedokázal jsem to tak provést. Musel jsem se přinutit, abych ji bodl, a bylo mi zle, myslel jsem, že se pozvracím. A musel jsem pořád dál bodat tím sekáčkem do jejího těla a Odmlčel se a lapal po dechu. Obličej měl strhaný a bledou pokožku sinalou.“

„Nic se neděje,“ řekl jsem.

„Kristepane.“

„Jen klid, Buřte.“

„Panebože.“

„Bodl jste ji jen do jednoho oka.“

„Bylo to tak těžké. Oči měla vytřeštěné. Věděl jsem, že je mrtvá, že nemůže nic vidět, ale ty oči na mě prostě koukaly. To bylo to nejhorší, abych se přinutil bodnout ji do oka. Udělal jsem to jednou a potom jsem se už nedokázal přinutit udělat to znovu. Zkoušel jsem to, ale nemohl jsem se k tomu přimět.“

„A co potom?“

„Odešel jsem. Nikdo mě přitom neviděl. Prostě jsem vypadl z domu a šel pryč. Ten sekáček jsem hodil do kanálu. Říkal jsem si, udělal jsem to, zabil jsem ji a prošlo mi to, ale neměl jsem pocit, jako by mi to prošlo. Bylo mi zle od žaludku. Přemýšlel jsem o tom, co jsem provedl, a nemohl jsem uvěřit, že jsem to opravdu udělal. Když to bylo v televizi a v novinách, pořád jsem tomu nedokázal uvěřit. Připadalo mi, že to musel udělat někdo jiný.“

„A svoji ženu jste nezabil.“

Zavrtěl hlavou. „Věděl jsem, že bych nikdy nedokázal udělat něco takového znovu. Něco vám řeknu. Asi jsem se musel na chvíli zbláznit. Určitě to tak bylo. Když jsem uviděl paní Potowskou, oči zalité krví, bodné rány po celém těle, muselo to se mnou něco udělat. Z toho jsem se zbláznil a nepřešlo mě to, dokud nebyla Barbara Ettingerová po smrti. Pak jsem byl zase v pořádku, jenže ona byla mrtvá.

Najednou se to všecko vyjasnilo. Už jsem nemohl zůstat dál ženatý a poprvé mi došlo, že nemusím. Mohl jsem opustit ženu a Dannyho. Předtím jsem si myslel, že by to bylo něco hrozného, ale chtěl jsem ji přece zabít. Pak jsem skutečně někoho zabil a poznal jsem, o co je to strašnější, než co jiného, co bych jí třeba udělal.“

Znovu jsem ho tím vším provedl, probrali jsme několik klíčových okamžiků. Dopil pivo, ale další si nevzal. Potřeboval jsem se napít, ale na pivo jsem neměl chuť a nechtěl jsem pít s ním. Ne že bych ho nesnášel. Ani přesně nevím, co jsem k němu cítil. Ale nechtěl jsem s ním popíjet.

Znovu se rozhovořil: „Nikdo nemůže nic z toho dokázat. Nesejde na tom, co jsem vám řekl. Nejsou tady žádní svědkové a neexistují důkazy.“

„Lidé z domu vás mohli vidět, jak k ní jdete.“

„A ještě po devíti letech se na to upamatovat? A vzpomenout si, který den to bylo?“

Samozřejmě měl pravdu. Nedovedl jsem si představit žádného okresního státního zástupce, který by se o obžalobu byť jen pokusil. Neexistovalo nic, na čem by se případ dal postavit.

Nadhodil jsem. „Co kdybyste si vzal kabát, Burte?“

„Proč jako?“

„Zajdeme na Třináctý revír a promluvíme si s policistou jménem Fitzroy. Můžete mu povědět to, co jste řekl mně.“

„To by byla pěkná pitomost, ne?“

„Proč?“

„Stačí, když budu pokračovat jako doteď. Stačí, když budu držet jazyk za zuby. Nikdo mi nemůže nic dokázat. Dokonce by se o to ani nepokusili.“

„To bude asi pravda.“

„A vy po mně chcete, abych vypovídal.“

„Správně.“

Zatvářil se jako děcko. „Proč?“

Aby se to skončilo, pomyslel jsem si. Aby to bylo jaksepatří. Aby Frank Fitzroy viděl, že se nespletl, když tvrdil, že bych mohl ten případ vyřešit.

„Budete se cítit líp.“

„To je k smíchu.“

„Jak je vám teď, Buřte?“

„Jak mi je?“ Uvažoval o tom. Potom řekl, jako by ho jeho vlastní odpověď překvapovala. „Cítím se v pohodě.“

„Lip, než když jsem přišel?“

„Jo.“

„Lip, než jste se cítil od neděle?“

„Asi jo.“

„Nikdy jste to nikomu neřekl, viďte.“

„Jasně že ne.“

„Za devět let vůbec nikomu. Asi jste na to moc nemyslel, ale byly chvíle, kdy jste na to prostě myslet musel a nikomu jste se nesvěřil.“

„No a co?“

„To je dlouhá doba, když to má člověk nosit v sobě.“

„Nojo, no.“

„Nevím, co s vámi udělají, Buřte. Nesmíte ztrácet čas. Jednou jsem přemluvil vraha, aby se sám zabil, a on mě poslechl, ale znovu bych to už neudělal. A jindy jsem přemluvil vraha, aby vypovídal, protože jsem ho přesvědčil, že by nejspíš spáchal sebevraždu, kdyby to ze sebe nedostal. Vy byste se myslím nezabil. Dokázal jste s tím žít devět let a možná byste to dokázal dál. Ale chcete takhle žít? Nechtěl byste se toho radši zbavit?“

„Kristepane.“ Svěsil hlavu do dlaní. „Jsem celý popletený.“

„Budete v pořádku.“

„Dají moji fotku do novin. Bude to ve zprávách. Co to bude znamenat pro Dannyho?“

„Nejdřív si musíte dělat starosti o sebe.“

„Přijdu o práci. Co se mnou bude?“

Na to jsem mu neodpověděl. Neměl jsem mu co odpovědět.

„Tak dobře,“ řekl najednou.

„Připraven? Můžeme jít?“

„Asi ano.“

Cestou do centra řekl: „Já to věděl od neděle.Věděl jsem, že do toho budete vrtat, dokud nezjistíte, že jsem to udělal já. Chtěl jsem vám to vyklopit rovnou v neděli.“

„Přálo mi štěstí. Souhra okolností mě zavedla na St. Marks Place a já si na vás vzpomněl a neměl jsem nic lepšího na práci, než se jít podívat na dům, kde jste bydlíval. Ale číslování končilo u čísla sto třicet dva.“

„Kdyby se nestalo tohle, stalo by se něco jiného. Když jste vešel ke mně do bytu, bylo rozhodnuto. Možná ještě dřív. Možná to k tomuhle směřovalo od chvíle, kdy jsem ji zabil. Některým lidem vražda projde, já ale holt mezi ně nepatřím.“

„Nikomu to neprojde. Některé lidi jenom nechytnou.“

„To vyjde nastejno, ne?“

„Vy jste se nenechal chytit devět let, Buřte. A zbavil jste se toho?“

„Aha,“ řekl. „Už vám rozumím.“

Těsně předtím, než jsme došli na Třináctý revír, jsem řekl: „Jednomu nerozumím. Proč jste si myslel, že bude snazší vaši ženu zabít, než ji opustit? Několikrát jste opakoval, jak by to bylo hrozné opustit ženu jako je ona. Že by to bylo zavržení – hodné, ale muži a ženy se opouštějí v jednom kuse. Nemohlo vám dělat starosti, co by si pomysleli vaši rodiče, protože nikoho nemáte. Proč to bylo tak obtížné?“

„Ach jo, vy to nevíte.“

„Co nevím?“

„Vy jste se s ní nesetkal. Nebyl jste za ní dnes odpoledne, že ne?“

„Ne.“

„Vůbec ho nevídám… S bývalým manželem se nestýkám… Manžela nevídám a šek také ne. Vidíte? Ano?“

„To ta Potowská, jak se dívala přes tu krev. Když jsem ji takhle uviděl, byl to takový otřes, že jsem ses tím nedokázal vypořádat. Vy byste to ale nepochopil, protože vy to o ní nevíte.“

„Možná má telefon a možná je v seznamu. Mohl byste si to vyhledat. Vím, že mi prominete, když vám nenabídnu, že vám to vyhledám sama.“

Odpověď byla zde. Přímo na dosah. Já ji ale nepostřehl.

Řekl: „Moje žena je slepá.“

17/

Nakonec to byla dlouhá noc, ačkoliv cesta do Dvacáté ulice byla na tom to nejmenší. Jeli jsme s Buřtem Havermeyerem jedním taxíkem. Museli jsme cestou o něčem hovořit, ale nevzpomínám si, o čem. Zaplatil jsem za taxi, odvedl Havermeyera do služebny a představil ho Frankovi Fitzroyovi, a ničím víc jsem k dalšímu nepřispěl. Nakonec jsem nebyl zatýkající úředník. Oficiálně jsem neměl s případem žádnou spojitost a nezastával jsem žádnou úřední funkci. Nemusel jsem se tam zdržovat, když stenograf zapisoval Havermeyerovu výpověď, ani po mně nechtěli, abych učinil vlastní prohlášení.

Fitzroy odtamtud vypadl jen na tak dlouho, aby mě doprovodil na roh a v hospodě U Reynoldse mi zaplatil skleničku.

Ani se mi moc nechtělo jeho pozvání přijmout. Potřeboval jsem se napít, ale neměl jsem o nic větší chuť pít s ním než s Havermeyerem. Jako bych měl ke každému daleko, jako bych byl pevně uzamčen sám v sobě tam, kam za mnou nemohou mrtvé a slepé ženy.

Přinesli nám pití, vypili jsme je a pak Frank řekl: „Dobrá práce, Matte.“

„Měl jsem štěstí.“

„Takové štěstí zase člověk nemá. Ty víš, jak na to. Předně tě něco muselo k Havermeyerovi přivést.“

„Zase štěstí. Druzí dva policisté ze Šestnáctého zemřeli. Takže zbyl sám.“

„Mohls mu jenom zavolat. Něco tě přimělo, abys za ním zašel.“

„Neměl jsem holt nic lepšího na práci.“

„A pak jsi mu položil dost otázek, aby ti sem tam zalhal, a ty jsi ho na to později nachytal.“

„Byl jsem ve správný čas na správném místě, tam jsem zahlédl příslušnou ceduli nad obchodem, právě když kolem mě kráčela příslušná dvojice strážníků.“

„Jdi do háje,“ řekl a mávl na barmana. „Když chceš takhle snižovat svůj výkon.“

„Neudělal jsem nic, co by mě mělo vynést do křesla policejního šéfa. To je vše.“

Barman se přiblížil. Fitzroy mu ukázal na naše sklenice a on nám znovu nalil. Nechal jsem Fitzroye zaplatit tuhle rundu, stejně jako tu první.

Řekl: „Žádné oficiální uznání ti tohle nevynese, Matte, to přece víš.“

„Mám to radši takhle.“

„Tisku se řekne, že se v něm hnulo svědomí, když jsme případ znovu otevřeli a zatkli Pinella, a tak se přišel udat sám. Promluvil si o tom s tebou, dalším bývalým policistou, a rozhodl se, že se přizná. Jak se to poslouchá?“

„Poslouchá se to jako pravda.“

„Jen sem tam něco vynecháme. Jak jsem říkal, oficiálně z toho nic nevytlučeš, ale lidi od policie vědí své. Sleduješ mě?“

„No a co?“

„Nemohl by sis přát lepší vstupenku zpátky do sboru, jak já to vidím. Mluvil jsem s Eddiem Koehlerem ze Šestého. Neměl bys nejmenší potíže, kdybys chtěl zpátky k policií.“

„Nemám zájem.“

„Přesně to říkal, že řekneš. Ale jsi si tím jistý? No dobře, jsi osamělý vlk, dostals do těla, chytnul ses tohohle, dotkl se sklenice, možná o něco víc, než bys měl. Jsi ale policajt, Matte, a nepřestals jím být, když jsi odevzdal odznak.“

Chvíli jsem přemýšlel, ne abych o jeho návrhu uvažoval, ale abych si rozmyslel, co odpovím. „Máš svým způsobem pravdu,“ řekl jsem. „Ale na druhou stranu jsi na omylu. Já přestal být policista předtím, než jsem odznak odevzdal.“

„To kvůli tomu děcku, co umřelo?“

„Ne tak docela.“ Pokrčil jsem rameny. „Lidé se stěhují a v jejich životě je všechno jinak.“

„No dobře,“ odtušil a pak několik minut neřekl slovo, až jsme zabrousili na méně znepokojivé téma. Hovořili jsme o tom, jak je nemožné dostat skořápkáře z ulic, když je pokuta za tenhle přestupek pětasedmdesát dolarů a zisk něco mezi pěti sty a tisícem dolarů za den. „A máš jednoho soudce,“ pokračoval, „který řekl pěkné řádce těchhle syčáků, že je pustí bez pokuty, když slíbí, že už to víckrát neudělají. Zlatý voči! Aby ušetřili pětasedmdesát dolarů, slíběj mu ty vobejdové modrý z nebe.“

Dali jsme si třetí rundu, a i tu jsem ho nechal zaplatit, načež odkráčel na stanici a já chytil taxi domů. V recepci jsem se poptal po vzkazech, ale nic tam na mě nečekalo. Zašel jsem za roh k Armstrongovi, a tady teprve začala ta dlouhá noc.

Nebyla ale špatná. Pil jsem si bourbon s kávou, pěkně pomaloučku, aby mi vydržel, a náladu jsem měl docela ucházející. Sem tam jsem prohodil s někým pár slov, ale spoustu času jsem se znovu probíral tím, co se za den sběhlo, v duchu naslouchal Havermeyerovu vysvětlování. Někdy během toho všeho jsem zavolal Jan, abych jí pověděl, jak se to vyvrbilo. Měla obsazeno. Buď se s někým vybavovala, nebo měla zase vyvěšený telefon, a tentokrát jsem nepřemlouval operátorku, aby zjistila, jak to je.

Alkoholu jsem vypil přiměřeně. Pro změnu. Ne tolik, abych zhasnul a měl okno, ale dostatečně, abych usnul a nic se mi nezdálo.

Ve chvíli, kdy jsem se příští den dostal do Pine Street, Charles London už věděl, co může čekat. Stálo to v ranních novinách. Napsali to skoro tak, jak se dalo, podle toho, co říkal Fitzroy, čekat. Uvedli mě jménem jako bývalého policistu, který si vyposlechl Havermeyerovo přiznání a doprovodil ho na stanici, aby se mohl sám přiznat k vraždě Barbary Ettingerové.

Přesto se London netvářil nadšeně, že mě zase vidí.

„Dlužím vám omluvu,“ pravil. „Byl jsem přesvědčen, že vaše pátrání pouze neblaze zasáhne spoustu lidí. Myslel jsem –“

„Já vím, co jste si myslel.“

„Ukázalo se, že jsem se mýlil. Pořád mi záleží na tom, co by mohlo při procesu vyjít najevo, ale k žádnému procesu asi nedojde.“

„Ani tak si nemusíte dělat starosti, jestli se něco neprolákne,“ řekl jsem. „Vaše dcera nečekala černé dítě.“ Zatvářil se, jako bych mu vrazil facku. „Byla těhotná s manželem. Je dost pravděpodobné, že nějaký poměr měla, aby se pomstila manželovi za jeho chování, ale neexistuje důkaz, že by došlo k nějakému míšení ras. To si jenom vymyslel váš bývalý zeť.“

„Aha.“ Popošel k oknu a ubezpečil se, že přístav je pořád na svém místě. Obrátil se ke mně a řekl: „Alespoň tohle dopadlo dobře, pane Scuddere.“

„Co jako?“

„Barbařin vrah neujde potrestání. Už se nemusím trápit s tím, kdo ji zabil a proč. Ano, můžeme myslím říct, že to dopadlo dobře.“

Aťsi to tvrdí, co by ne. Já už si nebyl tak jist, že Havermeyer neujde potrestání, ani jsem si netroufal odhadnout, co s ním bude dál. Těžko říct, jakou roli sehraje spravedlnost v osudu, který zrovna začínal pro Havermeyerova syna a jeho bývalou slepou ženu. A i když Londona už nemuselo tížit, jestli Douglas Ettinger nezabil jeho dceru, pak to, co se dověděl o jeho charakteru, nebylo dvakrát povznášející.

Také jsem přemýšlel o trhlinách, které jsem zaznamenal v Ettingerové druhém manželství. Říkal jsem si, jak dlouho ta blondýnka s rozesmátou tvářičkou vydrží v kostce na fotografie na jeho psacím stole. Jestli se rozejdou, bude Douglas dál pracovat pro svého druhého tchána?

Nakonec jsem přemýšlel o tom, jak se lidé dokáží přizpůsobit další a další nové realitě, když musí. London začal tím, že uvěřil, že jeho dceru zabili naprosto bezdůvodně, a zvykl si na to. Pak dospěl k poznání, že byla zabita z nějakého důvodu a že to udělal někdo, koho dobře znala. A už si na to začínal zvykat. A teď se dozvěděl, že ji zabil člověk, kterého skoro neznala, a z důvodu, který s ní neměl nic společného. Její smrt, to byla zkouška na vraždu a zachránila tak život zamýšlené oběti. Všechno může vnímat jako součást nějakého velkolepého záměru,nebo jako další důkaz toho, že svět je šílený, ale tak nebo onak, na tuto novou skutečnost si jistě zvykne.

Než jsem odešel, dal mi šek na tisíc dolarů. Prémie, řekl a ujistil mě, že by rád, abych si to vzal. Nedohadoval jsem se. Když člověku peníze spadnou z nebe, vezme je a strčí do kapsy. Natolik jsem byl pořád ještě polda, abych měl tohle na paměti.

Kolem poledního jsem zavolal Jan, ale nebrala to. Zkusil jsem to později odpoledne třikrát za sebou a pořád měla obsazeno. Dovolal jsem se teprve kolem šesté.

„Jseš těžko k zastižení,“ řekl jsem.

„Byla jsem venku. A pak jsem telefonovala.“

„I já byl mimo.“ Pověděl jsem jí stručně, co se stalo od včerejšího odpoledne, kdy jsem od ní odešel vyzbrojen vědomostí, že Havermeyerův chlapec Danny navštěvoval školku Šťastné hodiny. Řekl jsem jí, proč přišla Barbara Ettingerová o život, a že Havermeyerova žena je slepá.

„Kristepane,“ řekla. Ještě jsme chvilku hovořili a já se zeptal, co dělá kolem večeře. „Můj klient mi dal tisíc dolarů a nemusel jsem hnout prstem, abych si je vydělal. Chce se mi pustit chlup, než si zbytek uleju na horší časy.“

„Dnes večer to bohužel nejde,“ řekla. „Právě jsem si udělala salát.“

„No a nechtěla bys někam zajít, až ten salát sníš? Až na hospodu U Blanche bych šel kamkoli.“

Odmlčela se, potom řekla: „Jde o to, že já už něco na dnes večer mám, Matthewe.“

„Aha.“

„Není to žádná schůzka. Mám takové sezení.“

„Sezení?“

„Anonymních alkoholiků.“

„Jo tak.“

„Jsem alkoholička, Matthewe. Musím se té skutečnosti postavit a něco s tím udělat.“

„Nepřipadalo mi, že tolik piješ.“

„To není v tom, kolik piješ. Je to v tom, co to s tebou dělá. Mám výpadky paměti. Pozoruju změnu osobnosti. Řeknu si, že nebudu pít, a piju. Řeknu si, že si dám jednu skleničku, a ráno je láhev prázdná. Jsem alkoholička.“

„Už jsi do Anonymních alkoholiků chodila.“

„Máš pravdu.“

„Myslel jsem, že to u tebe nezabralo.“

„Zabíralo to dobře. Ale pila jsem dál. Tentokrát to chci zkusit vážně.“

Chvilku jsem přemýšlel. „Myslím, že to je ohromný,“ řekl jsem.

„Opravdu?“

„Ano, opravdu.“ Myslel jsem to vážně. „Je to bezvadný. Vím, že to hodně lidem pomůže, a není důvod, proč by tobě nemělo. Jdeš tam dnes večer?“

„Ano, jdu. Na jednom sezení jsem byla dnes odpoledne.“

„Já myslel, že je to jenom večer.“

„Sezení se konají po celý den všude ve městě.“

„Kolikrát tam musíš jít?“

„Nemusím chodit nikam. Doporučují devadesát sezení v prvních devadesáti dnech, ale můžeš jich absolvovat víc. Mám spoustu času. Můžu tam chodit často.“

„To je prima.“

„Dneska po odpoledním sezení jsem telefonovala se známým, kterého znám, když jsem tam chodila posledně. A půjdu tam ještě večer, a tak překlepu dnešek a budu mít jeden den bez alkoholu.“

„Hmmm.“

„Vidíš, takhle se to dělá. Den po dni.“

„To je bezvadný.“ Utřel jsem si čelo. V telefonní budce se při zavřených dveřích udělalo vedro. „Kdy ta sezení končí? V deset, půl jedenácté nebo tak nějak?“

„V deset.“

„Tak co kdyby –“

„Potom ale jdou lidi obvykle na kafe.“

„Hmm. Že bych teda přišel kolem jedenácté? Nebo později, jestli třeba budeš chtít u kafe posedět dýl?“

„To není dobrý nápad, Matthewe.“

„No jo.“

„Chci to fakt zkusit. Nechci začít pracovat proti sobě ještě dřív, než s tím začnu.“

„Jan? Neměl jsem v úmyslu přijít s tebou popíjet.“

„To vím.“

„Nebo před tebou, když na to přijde. Nebudu pít, když budeme spolu. To není problém.“

„Protože ty můžeš přestat, kdykoli si to usmyslíš.“

„Opravdu nemusím pít, když budeme spolu.“

Odmlčela se a když promluvila, vycítil jsem v jejím hlase napětí. „Ach jo. Tak jednoduché to zas není, Matthewe.“

„Tak?“

„Kromě jiného nám říkají, že jsme bezmocní, pokud jde o lidi, místa a věci.“

„Nerozumím, co to znamená.“

„Znamená to, abychom se vyhýbali všemu, co by zvyšovalo naše nutkání se napít.“

„A já mezi to patřím?“

„Bojím se, že ano.“

Pootevřel jsem dveře budky a vpustil dovnitř trochu vzduchu. „Co to vlastně přesně znamená? Že se už neuvidíme?“

„Ach jo.“

„Jenom mi řekni pravidla hry, abych to pochopil.“

„Bože můj. Nedokážu myslet v pojmech jako už nikdy. Dokonce si ani nedokážu představit, že si nikdy nedám skleničku. Mám se soustředit vždycky jenom na ten jeden den, takže se dohodněme na dnešku.“

„Nechceš se se mnou dnes setkat.“

„Ovšem že se chci s tebou dnes setkat! Kristepane! Podívej, jestli chceš přijít kolem jedenácté –“

„Ne!“

„Cože?“

„Řekl jsem ne. Mělas předtím pravdu a já na tebe neměl naléhat. Jsem jako můj klient, tak je to. Musím se holt přizpůsobit nové realitě. Myslím, že děláš správně.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ano. A jestli patřím mezi ty, od nichž se máš držet dál, tak bys to prozatím měla dodržet. A pokud máme v osudu, abychom byli později zase spolu, pak budeme.“

Rozhostilo se ticho. „Děkuju, Matthewe.“

Za co? Vylezl jsem z budky a vrátil se nahoru do svého pokoje. Vzal jsem si čistou košili a vázanku a dopřál si pořádnou večeři U Slatea. Chodí tam po poldové z Policejní akademie a Midtown South, ale já měl štěstí, že jsem tam nenarazil na nikoho, koho znám. Opulentně jsem povečeřel docela sám, na úvod jsem si dal martini, na závěr brandy.

Vracel jsem se na Devátou cestou kolem kostela sv. Pavla. Samotný kostel byl už na noc zavřený. Sešel jsem po úzkém schodišti do suterénu. Ne do té velké místnosti vepředu, kde se hrálo dva večery v týdnu bingo, ale do menší postranní místnosti, kde se konala sezení.

Když v nějaké čtvrti bydlíte, víte, kde co je. Ať už vás to zajímá nebo ne.

Minutu dvě jsem postával přede dveřmi. Trochu se mi točila hlava a tížilo mě na prsou. Řekl jsem si, že to bude od toho brandy. To dovede s člověkem zamávat. Nejsem na ně zvyklý, nepiju ho často.

Otevřel jsem dveře a nahlédl dovnitř. Na skládacích židlích tam seděly dva tucty lidí. Na stole stál velký kávovar a několik sloupků plastikových kelímků. Na zdi se skvěly slogany – JDE TO SNADNO, CHCE TO JEDNODUCHOST. Zatracená věčná moudra.

Pravděpodobně sedí v nějaké podobné místnosti jako je tady ta v centru. V nějakém suterénu kostela v Soho. Asi.

Hodně štěstí, dámo.

Udělal jsem krok zpátky, pustil dveře, až zaklaply, a vyšel po schodech nahoru. Měl jsem představu, jak se dveře otevírají, lidé se za mnou ženou a táhnou mě nazpátek. Nic takového se nestalo.

Tíže na prsou mě neopouštěla.

To dělá to brandy, řekl jsem si. Nejlepší bude, držet se od něho dál. Zůstaň u toho, na co jseš zvyklý. Zůstaň u bourbonu.

Zašel jsem k Armstrongovi. Panák bourbonu otupí to brandy. Panák bourbonu otupí téměř všechno.

Dobře utajenávražda

Z anglického originálu A Stab in the Dark,

vydaného nakladatelstvím Avon Books v New Yorku,

přeložila Marie Brabencová-Válková

Překlad úryvku básně Dylana Thomase Pavel Šrůt

Obálku navrhla Libuše Hubičková

Vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 1999 jako svou 217. publikaci

Odpovědná redaktorka Vlasta Hesounová

Vydání první. Stran 144

Vytiskla tiskárna Ekon, Jihlava

Doporučená cena 98 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o Praha 1.

Bartolomějská 9

ISBN 80-7021-307-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai