Seznam vraha

Lawrence Block

Štítky:

Thrillery, Literatura česká

John Keller je řadový občan New Yorku. Ovšem ve skutečnosti je to nájemný vrah. Je chladný, přesný, ale není krutý. Tak ho čtenáři poznali v předchozí knize Zabiják. Lawrence Block se ke Kellerovi vrátil, ale někdo je mu v patách: tajemný Roger, který Kellerovi zabíjí oběti před nosem a pokouší se dostat i jeho.

Lawrence Bloch

Seznam vraha

BB Art

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2001

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2000 by Lawrence Block

All rights reserved

Z anglického originálu Hit List

(First published by Harper Collins Publishers Inc.)

přeložila © 2001 Eva Poskočilová

Redakce textu: Ilona Staňková

Grafická úprava obálky © 2001 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Mia Matysová

Tisk: CENTA s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-542-2

Pro Justina Scotta

PODĚKOVÁNÍ

Autor vřele děkuje The Writers Room, Caffè Borgia, Caffè San Marco a The Players, které jsou všechny v New York City a v nichž napsal části této knihy.

SEZNAM VRAHA

John Keller je řadový občan New Yorku, nevybočuje z řady, nedopouští se dopravních přestupků, ve volném čase chodí do kina, sbírá známky a kdysi míval psa. Říká o sobě, že se nechal předčasně penzionovat a pracuje jen čas od času, jezdí po celých Státech a pomáhá ve firmách řešit problémy. Ovšem ve skutečnosti je to nájemný vrah. Je chladný, přesný, ale není krutý. Tak ho čtenáři poznali v předchozí knize Zabiják. Lawrence Block se ke Kellerovi vrátil, tentokrát v sevřenější románové formě. Keller pracuje dál, teď už pouze se svou „šéfovou“ Dot, ovšem jeho život náhle přestane být tak poklidný jako dřív. Někdo je mu totiž v patách: tajemný Roger, který Kellerovi zabíjí oběti před nosem a pokouší se dostat i jeho. Je to honička na život a na smrt – buď bude rychlejší a chytřejší Keller nebo Roger. Naživu však může zůstat jen jeden z nich.

Lawrence Block, všeobecně uznávaný jako mistr svého řemesla. Napsal více než padesát knih. Byl jmenován velmistrem Sdružení amerických autorů detektivních románů a získal všechna významná ocenění v tomto žánru: cenu Edgara, Shamuse, Maltézského sokola a Nero Wolfa. Přestože Lawrence Block nesmírně rád cestuje, z New Yorku by se nikdy neodstěhoval.

1

Keller vystoupil z letadla z Newarku a hned vyrazil směrem, který určovaly orientační tabule s nápisem Prostor pro vyzvedávání zavazadel. Svou tašku si sice nezapsal, to ostatně nedělal nikdy, ale podle cedulí se dalo soudit, že se víceméně očekává, že si všichni cestující svá zavazadla zapisují, protože stejným směrem se člověk dostal i k východu z letiště. Nepomáhaly mu v tom žádné šipky, hlásající: Dostat se z téhle zatracené díry dá jedině tudy.

Když prošel bezpečnostní kontrolou, sjel po eskalátoru, u jehož paty postávalo asi tucet lidí, někteří byli v uniformách a většinou drželi cedule s rukou psanými jmény. Keller si uvědomil, že ho to táhne k jednomu muži, který byl přihrbený a na sobě měl khaki kalhoty a koženou bundu. To bude on, usoudil Keller a pohledem zalétl ke kusu papíru, který muž třímal v ruce.

Jenže ta zatracená věc se nedala přečíst. Keller došel blíž a zamžoural na něj. Psalo se tam Archibald? Netušil.

Obrátil se a uviděl jméno, které hledal, na čtvrtce, již držel jiný muž, tentokrát vyšší a silnější, oblečený v obleku s kravatou. Keller se odvrátil od muže s nečitelným nápisem – k čemu je cedule, kterou nikdo nedokáže přečíst? – a přešel k muži, čekajícímu na Archibalda. „Já jsem Archibald,“ představil se.

„Pan Richard Archibald?“

Jaký v tom mohl být rozdíl? Už už kýval, že ano, když vtom si vzpomněl na jméno, které mu dala Dot. „Nathan Archibald,“ opravil ho.

„To sedí,“ odpověděl muž. „Vítejte v Louisvillu, pane Archibalde. Mám vám s tím pomoct?“

„Není třeba,“ řekl Keller a držel si dál cestovní kabelu. Následoval muže ven z terminálu a přes několikaproudou silnici na parkoviště pro krátkodobé stání.

„Pokud jde o to jméno,“ začal muž. „Já jsem si říkal, že z cedule si může přečíst jméno každej. Nějakej vykuk si pak řekne: ‚Proč bych měl platit za taxíka, když můžu říct, že jsem Archibald, a svezu se do města zadara?‘ Teda, abyste mi rozuměl, ne že by mi snad dali vaši fotku. Nikdo tady vůbec netuší, jak vypadáte.“

„Nejezdím sem často,“ zabručel Keller.

„No, máme tady docela pěkný město,“ řekl muž, „ale to je jedno. Znamená to, že se chci ujistit, že vezu správnýho člověka, tak vyplivnu první jméno, a to je špatný křestní jméno. ‚Richard Archibald?‘ Chlap řekne jo, to jsem já, Richard Archibald, a rovnou vím, že kecá.“

„Pokud se tak opravdu nejmenuje.“

„Jasně, ale jak moc je to pravděpodobný? Že by se dva chlapi z jednoho letadla jmenovali Archibald?“

„Jenom jeden.“

„Jak to?“

„Já se ve skutečnosti nejmenuju Archibald,“ začal Keller vysvětlovat a říkal si, že snad vážně nevyzrazuje státní tajemství, když to připustí. „Takže zbývá jenom jeden muž, který se jmenuje Archibald; tak jak moc je to nepravděpodobné?“

Muž sevřel čelisti. „Kdyby nějakej chlap tvrdil, že je Richard Archibald,“ začal, „a nebyl to ten můj. Ať už se tak fakticky jmenuje, nebo ne. Tak jste to myslel?“

„Přesně tak.“

„Ale vy jste řekl Nathan, takže jsme doma. Klaplo to. Je to jasný, ne? Je to tady ta toyota, ta modrá. Nastupte si a sjedem si na parkoviště na dlouhodobý stání. Vaše auto je tam, má plnou nádrž a registraci v přihrádce na rukavice. Až to tady sfouknete, prostě ho zase postavíte na to samý místo a zastrčíte klíčky s parkovacím lístkem do popelníku. Někdo si to pak všechno vyzvedne.“

Ukázalo se, že auto je středně starý oldsmobile, tmavě zelený. Muž ho odemkl a podal Kellerovi klíčky i parkovací lístek. „No, něco vás to bude stát,“ řekl omluvně. „Přivezli jsme ho sem včera večer. Na sedadle spolujezdce máte mapu města. Až ji rozložíte, uvidíte tam dvě vyznačený místa, domov a kancelář. Nevím, kolik toho už víte.“

„Jméno a adresu,“ řekl Keller.

„Jak bylo to jméno?“

„Archibald ne.“

„Nechcete to říct? Nic se neděje. Viděl jste fotku?“

Keller zavrtěl hlavou. Muž vytáhl z náprsní kapsy malou obálku a vylovil z ní přeloženou kartičku. Na líci byla rodinná fotografie, muž, žena, dvě děti a pes. Všichni se usmívali a vypadali, jako když se smějí už celou věčnost a čekají, až někdo konečně přijde na to, jak zacházet s fotoaparátem. Pes, zlatý retrívr, se neusmíval, ale i tak vypadal dost spokojeně. Pod fotografií stálo: „Mnoho pozdravů od…“

Keller přání otevřel a četl: „…Hirschhornových – Walta, Betsy, Jasona, Tamary a Powhatana.“

„Powhatan je asi nejspíš pes,“ řekl.

„Powhatan? Co to je, indiánský jméno?“

„To byl otec Pocahontas.“

„Neobvyklý jméno pro psa, co?“

„Je to dost neobvyklé jméno i pro obyčejnou lidskou bytost,“ řekl Keller. „Pokud vím, bylo zatím použito jenom jednou. Tohle byl jediný obrázek, který byli schopni dodat?“

„Co je s ním? Krásnej, jasnej záběr a můžu vám říct, že ten chlap vypadá přesně jako na tý fotce.“

„To je skvělý, že se vám povedlo je přimět, aby vám takhle pěkně zapózovali.“

„Je to vánoční blahopřání. Museli to ale udělat v létě. Podle toho, co mají na sobě, a podle pozadí. Víte, kde bych se vsadil, že to fotili? On má letní sídlo za městem u McNeelyho jezera.“

Ať to bylo, kde chtělo.

„Takže to museli udělat v létě, takže je to, kolik, patnáct měsíců starý? Pořád vypadá stejně, v čem je teda problém?“

„Je tam celá rodina.“

„Přesně tak,“ kývl muž. „Aha, už chápu, o co vám jde. Ne, je to jenom on, Walter Hirschhorn. Jenom on sám.“

To si Keller sice myslel také, ale bylo dobře mít to potvrzené. Stejně by raději měl jenom samotnou fotku Hirschhornova obličeje, s pohledem upřeným do objektivu a bez zářivého úsměvu. Ne takovou, kde je v kruhu svých nejbližších a nejdražších, všichni tam stojí se ztuhlými úsměvy.

Moc se mu to nezamlouvalo. Vlastně se mu to vůbec nelíbilo už od té doby, co vystoupil z letadla.

„Nevím, jestli to budete chtít,“ řekl muž, „ale něco máte v přihrádce na rukavice.“

Co něco, dumal Keller a pak mu došlo, co tím ten člověk myslel. „Dohromady s registrací,“ dodal muž a pokračoval: „Akorát že to něco registrovaný není. Je to šikovná malá automatická dvaadvacítka s náhradním zásobníkem, ne že byste ho měl potřebovat. Ten zásobník, myslím. Jestli vůbec potřebujete tu věc, to nemůžu vědět.“

„Dobře,“ řekl Keller.

„To je to, co takoví, jako jste vy, mívají rádi, že ano? Dvaadvacítka.“

Když člověk střelí někoho do hlavy dvaadvacítkou, střela většinou zůstane uvnitř hlavy, poletuje sem a tam, a majiteli lebky nadělá pořádnou paseku. Tato zbraň malého kalibru měla být přesnější, má menší zpětný náraz a byla by nejspíš vhodnou zbraní pro vraha, který se pyšní svým uměním.

Keller netrávil moc času přemýšlením o střelných zbraních. Když už nějakou musel použít, popadl to, co měl zrovna po ruce. Proč si to zbytečně komplikovat? Bylo to jako s fotografováním. Můžete se naučit všechno o ohniskových vzdálenostech a časech expozice, nebo si můžete vybrat japonský automat a jen zamířit a stisknout spoušť.

„Prostě ji použijte a ztraťte,“ říkal muž. „Nebo jestli ji nepoužijete, nechte ji zase v tý přihrádce. Jinak se dostane do popelnice nebo do kanálu, ale proč vám to všechno povídám? Vy jste odborník.“ Našpulil rty a tiše hvízdnul. „Musím říct, že člověku, jako jste vy, závidím.“

„Jak to?“

„Přijedete si do města, uděláte, co máte udělat, a zase odjedete. Vlastně odletíte, ale víte, jak to myslím. Sem a zase pryč bez nějakýho víření, žádný komplikace, žádný každodenní dohadování se s pitomcema, který jsou si podobný jako vejce vejci.“

Ty jednáš pokaždé s někým jiným, pomyslel si Keller. A je to lepší?

„Ale já bych to nemohl dělat. Dokázal bych stisknout spoušť? Možná že jo. Možná že už jsem to i jednou udělal. Ale vy to stejně děláte jinak, ne?“

Opravdu?

Muž nečekal na odpověď. „Na letišti,“ pokračoval, „jste mě hned neviděl. Mířil jste k někomu jinýmu.“

„Nemohl jsem přečíst tu jeho ceduli,“ řekl Keller. „Písmenka měl slitý dohromady. A měl jsem pocit, že na někoho čeká.“

„Všichni tam na někoho čekali. Víte, jde o to, že jsem vás sledoval, než jste si mě všimnul. A představil jsem si, jak já sám vedu váš život. Abyste mi rozuměl, o vašem životě nevím vůbec nic, ale vycházel jsem z vlastních představ, jaký to asi je. A na něco jsem přišel.“

„Na co?“

„Prostě to pro mě není,“ uzavřel muž. „Dělat bych to teda nemoh.“

Keller dostal své auto z parkoviště za osm dolarů, což mu připadalo docela drahé. Vjel na dálnici na jih, zaparkoval na Eastern Parkway a našel si podnik na kávu a sendvič. Říkalo si to tam rodinný restaurant, což byl termín, kterému Keller nikdy pořádně nerozuměl. Zdálo se, že to ztělesňuje nízké ceny, středoamerické jídlo a příjemnou atmosféru, ale jak do toho zapadala ta rodina? A ono odpoledne tam nebyly vůbec žádné rodiny, jen osamocení hosté.

Stejně jako Keller, který seděl v kóji a prohlížel si mapu. Bez problémů našel Hirschhornovu kancelář v centru města (na Čtvrté ulici mezi Main Street a Jefferson Street, jen několik bloků od řeky) i jeho domov v Norbourne Estates, což bylo předměstí ležící tucet mil na východ.

Mohl hledat hotel ve městě, možná takový, že by se od něj dalo dojít pěšky do mužovy kanceláře. Nebo – podíval se na mapu – nebo by mohl pokračovat na východ po Eastern Parkway a tam, kde se křížila s 1-64, by mělo skoro jistě být pár motelů. Tak by se mohl snadno dostat k němu domů a pak na letiště. Mohl se odtamtud dostat i do centra, ale třeba tam ani nebude muset, protože bude jistě daleko snadnější a jednodušší vyřídit Hirschhorna doma.

Kdyby nebylo té zatracené fotky.

Betsy, Jason, Tamara a Powhatan. Byl by spokojenější, kdyby nevěděl, jak se všichni jmenují, a taky kdyby nevěděl, jak všichni vypadají. Byla jistá holá fakta, která bylo dobře o oběti znát, ale všechno ostatní, všechny ty osobní záležitosti, ty jenom překážejí. Mohlo by se mu hodit, kdyby věděl, že ten muž má psa – to, jestli se člověk rozhodne vloupat se mu do domu nebo ne, by mohlo na této informaci dost záviset – ale nemusel znát jeho rasu, natožpak jak se jmenuje.

Zakázka pak byla moc osobní, a tak to být nemělo. Co kdyby ten nejlepší způsob, jak to provést, by byl v pokoji v domě toho muže, třeba v jeho pracovně v přízemí. No, někdo by ho tam pak našel, a nejspíš by šlo o člena rodiny, a v tom to právě vězelo. Nedalo se chodit po světě a zabíjet lidi, když pak vrah začínal trpět nad potenciálním traumatizujícím dopadem na kohokoli, kdo objeví tělo.

Naproti tomu bylo daleko jednodušší, když toho o těch lidech moc nevěděl. Klidně mohl žít s představou ženy, která se hroutí v hrůze, když on nebude vědět, jak se jmenuje, ani že má nakrátko ostříhané světlé vlasy, jasně modré oči a roztomilé tvářičky jako jablíčka. Takže by ho normálně nenapadlo takhle si ji představovat… jak přichází na místo vraždy.

Takže byla smůla, že mu ten muž s cedulí Archibald ukázal zrovna tuhle fotku. Ale to ho od zakázky na Hirschhorna nemůže odradit, natožpak aby to celé odřekl. Možná ho nezajímá, jaký kalibr bude mít zbraň, kterou použije, a nepozná, když má v ruce mistrovský kus, ale je profesionál. Použije to, co mu přijde pod ruku, a práci prostě odvede.

„Teď máme volných několik pokojů,“ nabídl mu recepční v hotelu. „Kuřácký nebo nekuřácký, v patře nebo v přízemí, vepředu nebo vzadu.“

Motel patřil k řetězci Super 8. Keller si vybral nekuřácký pokoj zezadu budovy a v přízemí.

„Bohužel nemáme výběr, pokud jde o druh postelí,“ omlouval se recepční. „Všechny pokoje jsou vybavené stejně. Dvě manželské postele.“

„To mám stejně ještě na vybranou.“

„Jak to myslíte?“

„Můžu si vybrat, ve které posteli budu spát.“

„Jasná volba,“ kývl recepční. „Nejdřív si hodíte kufr na jednu z postelí.“

„A pak?“

„Takže se vyspíte na té druhé. Budete mít víc místa.“

Jak recepční sliboval, v pokoji číslo sto čtyřicet sedm byly dvě manželské postele. Keller si je pečlivě prohlédl a pak položil tašku nahoru na prádelník.

Nechám si otevřenou možnost volby, pomyslel si.

Z telefonní budky zavolal Dot do White Plains. Řekl: „Osvěž mi paměť. Neříkala jsi něco o nějaké nehodě?“

„Nebo přirozenejch příčinách,“ odpověděla. „Ačkoliv, kdo může říct, co je dneska přirozená příčina, že jo. S výjimkou udušení se po vdechnutí organický karotky mám pocit, že jsi stejně přirozená příčina jako cokoli jinýho.“

„Dodali pistoli.“

„Cože?“

„Automatickou dvaadvacítku, protože to je to, čemu chlapi jako já dávají přednost.“

„Tak to má teda k přírodní mrkvičce pořádně daleko.“

„Prý: ‚Použijte ji a zahoďte.‘“

„Pěkný,“ řekla Dot. „Zní to jako neschopnost komunikovat, co? Chlap, kterej dodal zbraň, nevěděl, že to mají bejt přirozený příčiny.“

„A co z toho plyne? Má to pořád ještě být přirozené?“

„Nikdy to tak nemuselo být, Kellere. Dávali tomu přednost, ale když ti pak dali pistoli, přijde mi, že když ji použiješ, šlak je z toho asi netrefí.“

„A pak ji zahodím.“

„Přesně v tomhle pořadí. Spokojenost zákazníka je vždycky plus, takže jestli můžeš zařídit, aby ho sklátil infarkt nebo aby mu rodinnej pejsánek rozsápal krk, řeknu, pusť se do toho. Ale jinak…“

„Jak víš o tom psovi?“

„O jakým psovi?“

„O tom, jak jsi o něm právě mluvila.“

„To se jen tak říká, Kellere. Nevím, jestli má psa. Nevím ani jistě, jestli má srdce, ale –“

„Je to zlatej retrívr.“

„Co?“

„Jmenuje se Powhatan.“

„No, to je mi ale novina, Kellere, a ne že bych z ní rovnou padla na zadek. Odkud to všechno máš?“

Vysvědil jí to o fotografii z vánočního přání.

„To je ale kretén,“ ulevila si. „Nemohl nikde najít normální fotku, kde máš něčí hlavu až po ramena, takový to, co je ve všech novinách, když tě povýší nebo když tě zavřou za zpronevěru? Panebože, co je to za lidi, se kterejma musíš dělat. Buď rád, že jsi k tomu nedostal každoroční vánoční dopis, protože jinak by ses dověděl, jak se tetičce Mary vede skvěle od tý doby, co jí transplantovali slepáka, a že malej Timmy už má první tetování.“

„Malej Jason.“

„Bože, ty víš taky, jak se jmenujou děti? No, nedali by na přání jméno psa, aby přitom vynechali děti, že jo. To je ale děsný.“

„Ten chlap měl v ruce ceduli. ‚Archibald.‘“

„Aspoň že tohleto měli správně.“

„A já mu řekl, že to jsem já, a on se zeptal: ‚Richard Archibald?‘“

„Tak.“

„Tys mi řekla, že uvedli jméno Nathan.“

„Když na to tak myslím, tak jo. Takže zvorali i tohle, co?“

„Ne tak docela. Byl to test, aby se ujistili, že nejsem nějakej vykuk, co se chce zadarmo svézt do města.“

„Takže kdybys zapomněl křestní jméno nebo kdyby ses v tom nechtěl moc máchat…“

„Tak by ho napadlo, že jsem nějakej bůhvíco, a poslal by mě do háje.“

„Je to čím dál tím lepší,“ vzdychla. „Podívej, nechceš se na to celý vykašlat? Připadá mi, že to nějak smrdí. Prostě přijeď domů a řekneme jim, aby si trhli pedálem.“

„No, už jsem tady,“ řekl. „Může se klidně ukázat, že je to hračka. A nevím jak tobě, ale mně se ty prachy hodí.“

„Mně se hodí vždycky,“ řekla, „i když to jediný, na co je použiju, je, že se jich držím. Dolary musejí bejt někde uložený a White Plains je stejně dobrý místo jako kterýkoli jiný.“

„To zní jako něco, co by řekl on.“

„Nejspíš jo.“

Mluvili o starém pánovi, pro kterého oba dřív pracovali, Dot s ním žila a vedla mu domácnost, Keller dělal, co dělal. Starý pán byl už po smrti – nejdřív postupně přišel o rozum, kousek po kousku, a pak se naráz zhroutilo jeho tělo – ale práce pokračovala v podstatě beze změn. Dot brala telefony, určovala poplatky, dohadovala schůzky i akce a rozdělovala peníze. Keller tam někam dojel, obhlédl si teritorium, vyřídil práci a odjel domů.

„Problém je v tom,“ pokračovala, „že zaplatili napřed. Děsně nerada vracím peníze, jakmile je už jednou dostanu. Jsou to ty samý peníze, ale mám z nich jinej pocit.“

„Vím, co tím myslíš. Dot, nespěchají na to, že ne?“

„No, kdo ví? Neříkali že ano, ale taky řekli ‚přirozené příčiny‘ a dali ti pistoli, aby ses přiblížil přírodě. Abych odpověděla na tvoji otázku, ne, nevím, proč bys musel pospíchat. Už jsi byl u známkařů, Kellere?“

„Zrovna jsem sem přijel.“

„Ale pátral jsi, co? V telefonním seznamu.“

„Ukrátím si tak čas,“ řekl. „Myslím, že jsem v Louisvillu ještě nebyl.“

„No, tak si to užij co nejlíp. Vyjeď si výtahem na Empire State Building, dojdi si do divadla na Broadwayi. Udělej si vejlet tramvají, projeď se na lodičce po Seině. Dělej všechny obvyklý turistický věci. Protože kdo ví, kdy se tam zase dostaneš.“

„Porozhlídnu se tu.“

„To udělej,“ souhlasila. „Ale ať tě ani nenapadne se tam přestěhovat, Kellere. To tempo, doprava, kravál, koncentrovaná lidská energie – z toho bys dostal psotník.“

Když Keller mluvil s Dot, bylo pozdní odpoledne, a když pak šel podle mapy do Winding Acres Drive v Norbourne Estates, už se stmívalo. Ulice byla každým coulem tak předměstská, jak to jen znělo, s velkými přízemními a patrovými domy, posazenými na rozlehlých parkových pozemcích. Postavili ji už dost dávno, takže se rostliny, které tam na začátku nasázeli, rozrostly a stromy vyrostly a zkošatěly. Když se člověk chystá pořídit si rodinu, nastěhovat se sem je asi to pravé, říkal si Keller.

Hirschhornův dům byla jednopatrová budova s velkou halou uprostřed přízemí, byl postavený v koloniálním stylu, u předních dveří bujely po obou stranách symetrické keře, které podle Kellera vypadaly jako rododendrony. Nalevo byla skupinka smutečních vrb, napravo příjezdová cesta, která vedla do garáže, nad jejímiž dveřmi byl připevněný basketbalový koš s odrazovou deskou. Keller si všiml, že garáž je typ na dvě a půl auta. To se hodí, říkal si, když se člověku přihodí, že má dvě a půl auta.

V domě se svítilo, ale Keller nikoho neviděl, a to mu vyhovovalo. Projel se kolem, seznamoval se s okolím, trošku se ztrácel ve spleti kroutících se ulic, ale zase se z nich vcelku snadno vymotal. Projel ještě několikrát kolem domu a pak zamířil zpátky do svého motelu.

Po cestě se zastavil na večeři ve steakhousu, který byl pojmenovaný po nedávno zesnulé kovbojské filmové hvězdě. Nejspíš existovala lepší jídla, která by si v Louisvillu mohl dopřát, ale nechtělo se mu někudy se kvůli tomu plahočit. V devět byl zpátky v motelu a už odemykal, když si vzpomněl na pistoli. Má ji nechat přihrádce na rukavice? Vrátil se pro ni do auta.

Pokoj byl tak, jak ho nechal. Nacpal pistoli do otevřeného zavazadla a přitáhl si křeslo před televizi. Dálkové ovládání bylo trošku jiné než to, které měl doma, ale copak tohle není jeden z požitků cestování? Kdyby bylo všechno pořád všude stejné, proč by měl člověk někam jezdit?

Chvilku před desátou se ozvalo zaklepání na dveře.

Keller zareagoval okamžitě a divoce. Popadl pistoli, nabil, odjistil ji a přitiskl se ke zdi vedle dveří. Čekal s ukazováčkem na spoušti, dokud se zaklepání neozvalo podruhé.

Řekl: „Kdo je tam?“

Odpověděl mu mužský hlas: „Asi jsem se splet. To nejseš ty, Ralphe, že ne?“

„To jste se opravdu spletl.“

„Jo, vy tutově nejste Ralph.“ Muž měl hrdelní hlas a mluvil trochu zastřeně. „Tak kde, k sakru, ten Ralph vězí? Pardon, že jsem vás rušil, pane.“

„Nic se nestalo,“ řekl Keller. Nepohnul se a prst měl pořád na spoušti. Poslouchal a slyšel, jak se kroky vzdalují. Pak se zastavily a slyšel, jak muž klepe na další dveře – snad Ralphovy. Keller vypustil vzduch, který držel v plicích, a nadechl se.

Zíral na pistoli v ruce. To se mu nepodobalo, popadnout pistoli a přilepit se ke zdi. Prostě to tak udělal, ani trochu nepřemýšlel.

Velmi podivné.

Vyhodil náboj, který byl v komoře, vrátil ho do zásobníku a obrátil pistoli v rukou. Měla to být zbraň možná použitelná při jeho práci, ale byla daleko užitečnější při útoku než v obraně, šikovná, aby se s ní zezadu umístila kulka do nic netušící hlavy, ale skoro k ničemu, když na člověka útočí někdo jiný s vlastní pistolí. V takovéhle situaci by to chtělo mít spíš něco, co by útok dokázalo zastavit, co by vypálilo kulku tak velkou, že by útočníka srazila a zlikvidovala jednou provždy.

Na druhou stranu, když to největší nebezpečí je nějaký ožrala, který hledá Ralpha, jakákoli zbraň silnější než stočené noviny znamená přezbrojenost.

Ale proč ta panika? Proč ta zbraň, zatajený dech, proč ten splašený puls?

Skutečně, proč? Čekal, dokud se mu neuklidní tep, pak ze sebe shodil šaty a dal si sprchu. Když se utíral, uvědomil si, jak je unavený. Možná to všechno bylo tím.

Šel rovnou do postele. Ale ještě předtím se ujistil, že má zamčené dveře, a malou dvaadvacítku položil na noční stolek.

2

Když se Keller ráno probudil, první věc, která mu padla do oka, byla pistole na nočním stolku. Při holení se snažil přijít na to, co s ní provede. Zavrhl to, že ji nechá v pokoji, kde by pokojská mohla dojít k vlastním závěrům. Tak jaké další možnosti se mu nabízely? U sebe ji nosit nechtěl.

Takže zbývala přihrádka na rukavice, a tam ji také dal, když jel do Winding Acres Drive. V motelu dají člověku zadarmo kontinentální snídani – šálek kávy s koblihou a Keller si nebyl jistý, který kontinent měli na mysli – ale oželel ji, aby se dostal k Hirschhornovu domu co nejdřív.

A odměnou mu byl pohled na samotného Hirschhorna, jak venčí psa.

Keller je nejdřív viděl zezadu a muž mohl být kdokoli oblečený na den v kanceláři, ale pes byl nepochybně zlatý retrívr.

Keller míval psa sám, australského honáckého psa, který se jmenoval Nelson. Nelson byl už dlouho pryč – mladá žena, jejíž prací bylo ho venčit, s ním nakonec odešla – a Keller neměl v úmyslu nahradit si ani jednoho z nich. Ale pořád měl pro psy slabost. Když nastal únor, díval se v televizi na přenos z výstavy psů American Kennel Clubu a představoval si, že se jednou vydá do Madison Square Garden, aby to viděl ve skutečnosti. Rozeznával některé rasy, ale i kdyby ne, splést si zlatého retrívra snad ani nejde, ne?

Samozřejmě, že v ulici, jako byla Winding Acres Drive, mohlo být víc zlatých retrívrů, ne jenom jeden. Tahle rasa nemotorných velkých psisek, kteří milují své pány a dokážou snášet malé děti, byla oblíbená zaslouženě, obzvlášť v předměstských oblastech s velkými domy a rozlehlými zahradami. Takže jenom proto, že zrovna tenhle pes byl zlatý retrívr, nemusel to ještě nutně být Powhatan.

Tohle všechno běželo Kellerovi hlavou, když předjížděl muže se psem. Projel kolem nich a stačil mu na to jeden rychlý pohled. Byl to ten muž z fotografie a venčil psa z fotografie.

Keller objel blok a muž se psem ho také nakonec obkroužil. Keller zaparkoval na protější straně ulice o pár domů dál a díval se, jak oba dva míří k předním dveřím domu. Hirschhorn odemkl a pustil psa dovnitř. Sám zůstal venku a za chvilku se k němu připojily děti.

Jason a Tamara. Keller byl moc daleko, takže je nedokázal rozeznat, ale dokázal si dát dvě a dvě dohromady. Muž a obě děti vešli bočními dveřmi do garáže a Keller otočil klíčkem v zapalování. Načasoval si to tak, aby projížděl kolem příjezdové cesty k Hirschhornovým přesně v tom okamžiku, kdy se zvednou garážová vrata. V garáži pro dvě a půl auta byla dvě auta; jeden sedan, který nedokázal identifikovat, a druhý Jeep Cherokee.

Hirschhorn nechal jeep manželce a vezl děti do školy v sedanu, ze kterého se nakonec vyklubalo subaru. Hirschhorn děti vysadil a Keller ho dál sledoval, nechal ho ujet, až když najel na dálnici. Proč za ním jezdit až do kanceláře? Věděl, kde ji má, a nepotřeboval se prodírat dopravní zácpou, aby se na ni teď jel podívat.

Našel si další rodinnou restauraci a objednal si pomerančovou šťávu a omeletu s opečenými brambory a šálek kávy. Pomerančová šťáva měla být čerstvě vymačkaná, ale po jediném doušku poznal, že tomu tak není. Keller uvažoval, že si na to bude stěžovat, ale k čemu by to bylo?

„Vy máte vlastní katalog?“

„Mám ho jako pomocný seznam,“ vysvětloval Keller. „Je to jednodušší, než se snažit s sebou tahat hromady papírů.“

„Někdo na to má notebook.“

„To mě taky napadlo,“ poznamenal Keller, „ale říkal jsem si, že bude lepší udělat si poznámku do katalogu pokaždé, když koupím nějakou známku. Bohužel je hrozně těžký a už se pomalu rozpadá.“

„No, aspoň že máte jenom jednosvazkovej. To je Scott Classic? Co sbíráte?“

„Celý svět před rokem 1952.“

„To je hodně velká ambice,“ pokýval muž hlavou. „Sbírat celej svět.“

Mužovi bylo asi padesát, měl tenké ruce a nohy, úzká ramena a obrovské břicho. Seděl v kolečkovém křesle a o stěnu měl opřený pár supermoderních hliníkových berlí, který naznačoval, že z křesla vstává, jenom když musí. Keller si ho vyhledal v telefonním seznamu a bez problémů našel jeho obchod v pasáži na Bardstown Road. Muž se jmenoval Hy Schaffner, jeho obchod byl Hy’s Stamp Shoppe a byl přesvědčený, že se mu tam Keller zabaví díváním se na známky na dlouhé hodiny. Jakými zeměmi by chtěl začít?

„Snad třeba Portugalskem,“ navrhl Keller. „Portugalsko a kolonie.“

„Angra a Angola,“ zarecitoval Schaffner. „Kionga. Madeira, Funchal. Horta, Lourenco Marques. Tete a Timor. Macao a Quelimane.“ Odkašlal si, otočil židli doleva a z poličky vzal tři malé černé zásobníky s volnými listy a podal je přes pult Kellerovi. „Podívejte se,“ řekl. „Pinzetu a lupu máte rovnou před sebou. Ceny jsou označené a pokud ne, tak jsem se k tomu nedostal. Jsou asi o třetinu menší než katalogový, to víceméně závisí na stavu známky, a čím víc toho koupíte, tím větší vám dám slevu. Vy jste odsaď?“

Keller zavrtěl hlavou. „Z New Yorku.“

„Města nebo státu?“

„Oboje.“

„To bych řekl, že jestli jste z města, tak budete muset bejt taky z toho státu, ne? Jste tu pracovně?“

„Jen projíždím,“ řekl Keller. To sice na otázku úplně neodpovídalo, ale zdálo se, že to Schaffnerovi bude stačit.

„No, nepospíchejte,“ usmál se na něj Schaffner. „Nespěchejte a užijte si to.“

Kellerovi pracoval mozek jako splašený. Měl snad říct, že je odněkud odjinud než z New Yorku? Měl si vymyslet určitější důvod, proč je v Louisvillu? Pak se zabral do toho, co dělal, a když se úplně ponořil do prohlížení známek, všechna jeho duševní panika zmizela.

Sbíral je jako kluk a stěží si vzpomněl na svou sbírku, dokud jednoho dne nezačal uvažovat o penzi. Starý pán ve White Plains tehdy ještě žil, ale očividně už ztrácel sílu a Keller uvažoval, jestli není správný čas, aby všeho nechal. Snažil se představit si, co bude celé dny dělat, a začal přemýšlet o koníčcích, a tak si nakonec vzpomněl na známky.

Jeho klukovská sbírka byla dávno ta tam, samozřejmě, stejně jako jeho mládí. Ale zájem pořád trval, a bylo úžasné, kolik si toho ještě pamatoval. Také ho překvapilo, že většina nejrůznějších informací se mu do hlavy dostala přes sbírání známek.

Tak chodil kolem a bavil se s obchodníky, prohlížel si časopisy, do vod filatelie namočil palec u nohy, pak zadržel dech a skočil do toho rovnýma nohama. Koupil si jednu sbírku a přesázel ji do hezkých nových alb, což mu zabralo celé hodiny, den co den, několik měsíců. A kupoval známky v obchodech v New Yorku a objednával si je podle inzerátů, které obchodníci dali do Linn’s Stamp News. Jiní obchodníci mu posílali ceníky nebo výběry na ukázku. Chodil na výstavy známek, kde tucty obchodníků nabízely své zboží na burzovních stolech, a přihazoval v aukcích, poštou nebo osobně.

Bylo zvláštní, jak se to celé vyvrbilo. Sbíráním známek se chtěl zabavit v penzi, ale pustil se do toho s takovým nadšením a vložil do toho tolik peněz, že o penzi nemohlo být ani řeči. Pak byl Keller na filatelistické aukci v Kansas City, starý pán zemřel a Dot se rozhodla, že zůstane a povede dál práci z velkého domu na Taunton Place. Keller bral zakázky, které pro něj našla, a utrácel značnou část výdělku za známky.

Filatelistické větry se u něj střídaly jako roční doby. Byly týdny, kdy čítal v Linn’s všechny články, jindy sotva přelétl pohledem přední stranu. Ale zájem neztratil nikdy a tato práce – už o tom neuvažoval jako o koníčku – ho nikdy nezklamala a pořád ho rozptylovala.

Dnešek nebyl žádnou výjimkou. Prošel si tři alba Portugalska a kolonií, pak se podíval na nějaké známky Commonwealthu a nakonec se přesunul k Latinské Americe. Kdykoli našel známku, která mu ve sbírce chyběla, prozkoumal centrování, prohlédl lep na rubu, podržel ji proti světlu, aby našel ztenčená, prosvítající místa. Váhal stejně dlouho a stejně mučivě nad známkou za pětatřicet centů jako nad jinou, která byla za pětatřicet dolarů. Měl by si koupit tuhle použitou známku, nebo by si radši měl počkat na nějakou lépe vytištěnou? Měl by si koupit tuhle celou sérii, i když už z ní má dvě nízké hodnoty? Tuhle známku nemá, ale je to nepodstatná varianta tisku a do alba se mu stejně nevejde. Má si ji koupit i tak?

Hodiny ubíhaly.

Poté co Keller opustil Hy’s Stamp Shoppe, strávil dalších pár hodin tím, že se bezcílně projížděl po velkém Louisvillu. Napadlo ho, že by mohl zamířit do města a podívat se na Hirschhornovu kancelář, ale uvědomil si, že se mu nechce. Proč se namáhat? Hirschhorn může počkat.

Krom toho by musel nechat auto na parkovišti a musel by se ujistit, že patří k těm, kde si ho člověk zaparkuje a zamkne sám. Jinak by hlídač měl klíč, a co kdyby otevřel přihrádku na rukavice, jenom z čiré zvědavosti, aby se podíval, co v ní je? Možná by nehledal ani zbraň, ale tu by našel, a Kellerovi nepřipadalo, že by to bylo to nejlepší, co by se mohlo stát.

Bylo to velké pohodlí, mít zbraň. Člověka to odvedlo od jeho problémů. Nedělal pak nic jiného, než že hledal vhodné místo, kam by ji mohl schovat.

Propásl oběd, takže si dal brzkou večeři a vrátil se do pokoje v Super 8. Podíval se na zprávy a pak si sedl ke stolu s katalogem a známkami, které nakoupil. Procházel knihou, zakroužkovával číslo každé známky, kterou ten den získal, udržoval si inventář v pořádku a aktuální. Mohl to udělat doma, až bude dávat známky do alb, ale co kdyby mezitím našel další obchod? Kdyby neměl správné záznamy, klidně by si mohl koupit tutéž známku dvakrát.

Tahle práce se mu prostě zamlouvala, a tak s ní nepospíchal. Na té činnosti bylo něco téměř meditativního, a nebylo to tím, že by neměl nic lepšího na práci.

Pomalu končil, když se mu nad hlavou začal ozývat kravál. Bože, kdo to může být, že se takhle chová? A co tam nahoře asi tak můžou vyvádět?

Chvíli to vydržel, pak se natáhl po telefonu, ale nakonec si to rozmyslel. Vyšel z pokoje a obešel budovu k recepci, kde stál za pultem mladý muž se slámovými vlasy a lenonkami na očích. Když Keller vstoupil, mladík vzhlédl a v obličeji měl omluvný výraz.

„Je mi líto, ale máme plno,“ vyhrkl. „Stejně tak hotel naproti. O jednu křižovatku dál na sever je Clarion Inn a tam před půlhodinou ještě pár volných pokojů měli. S radostí vám tam zavolám, jestli si přejete.“

„Já už pokoj mám,“ řekl Keller. „V tom problém není.“

Na mladíkově obličeji se rozlila úleva, ale jen na chvilku. V tom problém není – jestli v tomhle není problém, tak je v něčem jiném, a teď se to dozví a bude to muset nějak vyřídit.

„Aha,“ hlesl.

„Mám číslo sto čtyřicet sedm,“ oznámil mu Keller, „a ti, co jsou v pokoji přímo nade mnou, což si myslím, že bude dvě stě čtyřicet sedm…“

„Ano, přesně tak.“

„Myslím, že mají mejdan,“ řekl Keller. „Nebo porcujou bejka, tak něco.“

„Porcujou bejka?“

„To asi ne,“ připustil Keller, „ale jde o to, že dělají hrozný kravál, ať už dělají cokoli. A myslím tím opravdu děsnej kravál.“

„Ach.“ Zrak recepčního padl na pult, jako by tam na pár palcích umakartu mezi svými dlaněmi našel něco zcela fascinujícího. „Nikdo jiný si nestěžoval,“ protestoval.

„Víte, nesnáším, když jsem první,“ řekl Keller, „ale tak to asi budu zřejmě jediný host, co má pokoj přímo pod jejich, a v tom by to mohlo možná vězet.“

Mladík přikyvoval. „Mezi pokoji jsou stěny z betonu a skrz ně neslyšíte ani pípnutí. Ale o podlahách to samé říct nemůžu. Jestli máte nad sebou hlučný mejdan, něco hluku dolů prostě slabounce pronikne.“

„To je hlučnej mejdan, to je tedy fakt. Neváhal bych tomu říkat výtržnost.“

„Ach.“

„Nebo třeba rušení veřejného pořádku. A říkat tomu slabé pronikání, to tedy rozhodně není to správné slovo. Proniká to úplně netlumeně, jasně a nahlas.“

„A hm, mluvil jste s nimi o tom?“

„Myslel jsem si, že to řeknu vám.“

„Ach.“

„A pak si s nimi promluvíte vy.“

Recepční polkl a ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. „Dvě stě čtyřicet sedm,“ řekl a prohrábl krabičku přihlašovacích kartiček a kývl a polkl znovu. „Myslel jsem si to. Mají auto.“

„Tohleto je přece motel,“ užasl Keller. „Kdo sem, prosím vás, chodí pěšky?“

„Abych byl přesný, prohlédl jsem si je a myslel jsem, že to jsou motorkáři. Jako Pekelní andělé. Jenže oni přijeli v autě.“

Mlčel a Keller jasně viděl, jak zoufale se mu nechce jít žádat po partě motorkářů, aby byli trochu zticha. „Podívejte,“ navrhl, „nikdo s nimi nemusí mluvit. Prostě mě přestěhujte do jiného pokoje.“

„Copak jsem to neříkal, když jste přišel? Jsme plní. Obsazeno nám svítí už celou věčnost.“

„Aha, dobře.“

„Takže nevím, co vám mám říct. Jedině…“

„Jedině co?“

„No, jedině kdybyste chtěl zavolat a stěžovat si na policii. Ti chlapi si možná víc všimnou policajtů než vás nebo mě.“

To by bylo přesně to, co by Keller potřeboval nejvíc. Strážníku, mohl byste, prosím vás, říct Pekelným andělům nahoře, aby byli zticha? Mám ve vašem městě naléhavou práci a potřebuju si odpočinout. Jak se jmenuju? No, jinak, než jak jsem se zapsal v recepci. Co tady mám za práci? No, víte, o tom bych radši nemluvil. A ta pistole na nočním stolku není registrovaná, proto jsem ji nenechal v autě, a neptejte se mě, komu to auto patří, ale papíry jsou v přihrádce na rukavice.

„To je trochu moc, ne?“ brzdil recepčního. „Představte si, jak by bylo vám, kdyby na vás někdo bez varování poštval policii.“

„Hm.“

„A kdyby jim došlo, kdo je zavolal…“

„Mohl bych brnknout do Clarionu,“ nabízel recepční. „Je to jen o jednu křižovatku dál. Ale řekl bych, že už jsou teď taky plní.“

Už bylo trochu pozdě na to jezdit sem tam a hledat pokoj. Keller mu řekl, aby se tím netrápil. „Možná vypadnou brzo ráno. Nebo si na to zvyknu. Neměl byste náhodou v jedné z těch svých zásuvek špunty do uší, co?“

Motorkáři nevypadli brzy ráno a Kellerovi se také nepovedlo zvyknout si na hluk. Recepční neměl špunty do uší, ani nevěděl, kde by mohly být k mání. Nejbližší obchod se vším možným byl už zavřený a jinak neměl ponětí, kde by Keller mohl najít nějaký jiný v provozu. Je možné, že by v 7-Eleven, který měl mít otevřeno celou noc, měli na skladě špunty do uší? Nevěděl a Keller taky ne.

Po další hodině motorkářského řádění se Keller už už chystal, že se vydá pátrat na vlastní pěst. Dokončil zapisování nových známek do katalogu, ale zjistil, že ho to rozptyluje daleko méně než obvykle. Hluk seshora ho pořád vyrušoval. Usoudil, že dál na známkách pracovat nebude a všechno, známky i katalog, odložil a našel si v televizi film a trochu zvýšil hlasitost. Lomoz seshora to nepřehlušilo, ale alespoň věděl, co tam kdo komu říká.

Zjistil, že nemá cenu vypínat zvuk během reklam, protože potřeboval, aby televize motorkáře rušila. A k čemu je televize, když se nedají vypnout reklamy?

Seděl u obrazovky a snažil se dívat na film co nejdéle, a když už to nemohl vydržet, zvedl se, navlhčil útržky toaletního papíru, udělal z nich kuličky a nacpal si je do uší. Bylo to divné – ale proč ne, že ano? Zvykl si na to a nastalé ticho bylo téměř vzrušující.

3

Probudilo ho slabé zvonění telefonu z vedlejšího pokoje. To je ale zvláštní, říkal si, protože obvykle odvedle nebývá nic slyšet. Bydlí přece v předválečném domě, zdi jsou pořádné a tlusté, a –

Posadil se, setřásl závoj spánku a uvědomil si, že není doma a že telefon, který pořád ještě slabě vyzvání, je hned vedle na nočním stolku a při každém zazvonění se na něm rozzáří červené světýlko. K čemu to, proboha, je, přemýšlel. Aby neslyšící hosté věděli, že zvoní telefon? K čemu jim to je? Co s ním můžou udělat, zvednout sluchátko a zaťukat na mluvítko?

Zvedl telefon, ale neslyšel vůbec nic. „Mluvte hlasitěji,“ zařval do telefonu. „Je tam někdo?“ Pak si uvědomil, že má pořád v uších kuličky toaletního papíru. „Sakra,“ zaklel. „Počkejte chvilku, ano?“ Položil sluchátko vedle pistole a doloval si z uší cucky papíru. Uschly, jak jinak, byly skoro jako z papírmaše, a dalo mu zabrat, než je dostal ven. Myslel si, že ten neznámý volající už musel dávno zavěsit, ale ne, pořád ještě čeká, ať už je to, kdo chce.

„Promiňte, že vás ruším,“ uslyšel nakonec ženský hlas, „ale máme vás zapsaného na výměnu pokoje. Do patra? Pokojská právě připravila váš nový pokoj, a tak jsem si myslela, že byste si třeba chtěl vyzvednout klíč a přenést zavazadla.“

Podíval se na hodinky a zděsil se, když zjistil, že už je po desáté. Kvůli hluku byl dlouho vzhůru a ticho způsobené toaletním papírem ho totálně uspalo. Osprchoval se a oholil, a když si zabalil a přestěhoval do pokoje 210, bylo jedenáct.

Jakmile byl uvnitř a zavřel dveře, zjistil, že se nový pokoj v ničem neliší od toho původního, ze kterého se právě odstěhoval. Dvě stejná dvojlůžka, stejný stůl a prádelník, dvě stejné reprodukce – rybář brodící se v potoce, chlapec pasoucí stádo – na stejných betonových zdech. Ovšem tím, že byl v prvním patře a vepředu, byl úplně na opačném konci hotelu než ten předchozí.

Před lety Kellerovi poradil jeden Kubánec, že by se měl vždycky ubytovávat v přízemí, kdyby musel náhodou utíkat a vyskočit z okna. Ale pak se ukázalo, že se tím Kubánec řídil spíš kvůli akrofobii, než že by to byla nějaká řemeslná finesa, takže Keller na tu radu víceméně kašlal, ale stejně, zvyk je železná košile, a když si mohl vybrat, většinou volil přízemí.

Podle toho, jak se to tady vyvíjí, na to okno nejspíš dojde, říkal si.

Po snídani Keller odjel do centra Louisvillu a nechal auto na parkovišti, pistoli zamkl do přihrádky na rukavice. V hale budovy s Hirschhornovou kanceláří byla bezpečnostní kontrola. Kellerovi nepřipadalo, že by se přes ni musel pokoušet dostat. V Hirschhornově kanceláři budou i jiní lidé a pak by musel sjet výtahem dolů a vyzvednout si auto z parkoviště. Vyšel z haly, chodil dvacet minut kolem a potom nasedl do auta a odjel přes most do Indiány. Jezdil tam dost dlouho, aby se ztratil a zase našel, pak se zastavil u pumpy, aby nabral benzin a zatelefonoval si.

„Ten kamarád, co se za ním mám stavit,“ začal. „Co o něm víme?“

„Víme, jak se jmenuje jeho zatracenej pes,“ odpověděla Dot. „O kolik víc potřebuješ vědět o komkoli?“

„Šel jsem hledat jeho kancelář,“ vysvětloval, „a nevěděl jsem, jaké jméno mám hledat v seznamu.“

„Copak tam nebylo jeho jméno?“

„Nevím,“ řekl, „protože jsem se nešel podívat zblízka, protože jsem nevěděl, co mám vlastně hledat. Kromě jeho vlastního jména, myslím. Kdyby tam bylo jméno společnosti, nevěděl bych, jaký společnosti.“

„Pokud by to nebyla Hirschhornova společnost.“

„Hm,“ zabručel.

„Vadí to, Kellere?“

„Asi ne,“ řekl, „protože jinak bych našel nějaký způsob, jak se dovědět, co potřebuju. Stejně za ním do kanceláře nepůjdu, to jsem už zavrhnul.“

„Tak proč mi voláš, Kellere?“

„No…“

„Ne že bych nevítala zvuk tvýho hlasu, ale máš pro to nějakej důvod?“

„Asi ne. Nemohl jsem usnout, Pekelný andělé si nade mnou udělali mejdan.“

„Kde to bydlíš, Kellere?“

„Dali mi novej pokoj. Dot, víme o tom člověku něco?“

„Jestli něco vím, tak to víš i ty. Kde bydlí, kde dělá –“

„Protože se zdá, že je to takovej průměrnej nudnej patron z předměstí, kterej má ale přesto nepřátele, co ti dají auto s pistolí v přihrádce na rukavice. A rezervní zásobník.“

„Abys do něj mohl pálit a pálit až do aleluja. Nevím, Kellere, a nejsem si dokonce ani jistá, že to ví ten člověk, co mi volal, ale kdybych měla navrhnout jedno slovo, bylo by to hráčství.“

„On má dluhy? Nechají si sem přiletět nájemnýho vraha kvůli dluhu z hraní?“

„Tak jsem to nemyslela. Jsou tam kasina?“

„Je tu dostihový závodiště,“ řekl.

„Nedělám si srandu, Kellere. Kentucky Derby, pam pa da dá, ale to je na jaře. To město má nějakou řeku, žejo. Mají tam takový to říční kasino na lodi?“

„Možná. Proč?“

„No, možná mají kasino pro hazard a on se ho chce zbavit, nebo oni to chtějí koupit celý a on jim v tom překáží.“

„Aha.“

„Nebo je v tom něco úplně jinýho, protože takováhle věc v sobě většinou má něco utajenýho a bůhvíco.“ Povzdechla si. „A ani ty nic nevíš, když to tak uvážím.“

„Máš pravdu,“ řekl. „Víš, v čem to vězí, Dot? Nejsem ve svý kůži. Je to celý nějaký divný.“

„Nejsi ve svý kůži.“

„Od tý doby, co jsem vystoupil z letadla a došel jsem ke špatnýmu člověku. Víš, co by mě zajímalo? Proč by někdo čekal na letadlo s nečitelnou cedulí?“

„Možná mu řekli, že má vyzvednout nějakýho dyslektika.“

„Je to to samý jako to malý červený světýlko na telefonu.“

„Teď ti nerozumím, Kellere. Jaký červený světýlko na telefonu?“

„Ale nic. Víš, k čemu jsem se právě rozhodnul? Celý to tady provedu fofrem, udělám tu práci a přijedu domů.“

„Pane jo,“ řekla. „To je mi ale myšlenka.“

Prodavořka v obchodě si byla jistá, že mají špunty do uší. „Někde tady jsou,“ přemýšlela a krčila přitom nos jako králík. Keller jí chtěl říct, aby toho nechala, ale vycítil, že už se odhodlala k lovu. A co bylo neuvěřitelné, nakonec je našla. Sterilní pěnové špunty do uší, dva páry v balíčku, 1,19 dolaru plus daň. Jak by jí po tom všem mordování mohl říct, že se přestěhoval a nepotřebuje je, že se ptal jen tak ze zvědavosti? Představoval si, jak jí řekne, ale to snad ne, ony jsou pěnové. A já přitom chtěl titanové. To by ji jenom přimělo k dalšímu dvacetiminutovému pátrání po titanových špuntech do uší a, kdo ví, třeba by je i našla.

Zaplatil za ně a řekl jí, že je nemusí balit. „To je dobře, že jsou sterilní,“ ukazoval na nápis na balíčku. „Kdyby se začaly množit, lezly by nám z uší.“

Když mu vracela drobné, usilovně se vyhýbala jeho pohledu.

Jel zpátky do Kentucky, pak do Norbourne Estates a do Winding Acres Drive. Projel kolem Hirschhornova domu a nepoznal, jestli je někdo doma. Objel blok a zaparkoval na místě, odkud viděl na dům.

Cestou tam potkal několik školních autobusů na odpolední šichtě a chvilku potom, co zaparkoval a vypnul motor, jeden z nich evidentně zastavil někde poblíž, protože se na Winding Acres Drive začaly objevovat hloučky dětí, šly ve dvojicích, trojicích a některé byly samy. Děti nakonec buďto zahnuly do některé boční ulice, nebo zacházely do domů. Jedna dvojice chlapců se zastavila u příjezdové cesty Hirschhornových, menší z nich zašel do garáže a pak se objevil a dribloval si s basketbalovým míčem. Oba dva odhodili aktovky vedle cesty, svlékli si saka a začali hrát hru, která – jak se zdálo – spočívala v tom, že střídavě házeli z různých dlaždic příjezdové cesty. Keller si nebyl jistý, jaká to má pravidla, ale viděl, že jim to moc nejde.

Ovšem jakmile tam byli, mohl se rozloučit s nápadem, že by se dostal do garáže. Nevěděl, jestli tam džíp pořád ještě je, nebo jestli Betsy Hirschhornova nakupuje v Safewayi, ale teď to bylo stejně jedno. A nemohl zůstat, kde byl, ne moc dlouho, protože jinak někdo zavolá na policii a oznámí, že jim tam nějaké podezřelé individuum okukuje blok plný dětí.

Odjel. Sídliště navrhnul někdo, kdo zjevně silně pohrdal rovnými liniemi a pravými úhly, ale zato hořel pro slepé ulice. Bylo těžké udržet si směr, ale nakonec se odtamtud vymotal a dal si kávu v předměstské kopii kavárny Starbucks. Kromě něj tam byly většinou ženy, které vypadaly dost nevybouřeně. Jestli člověk chtěl najít zkofeinovanou ženu v domácnosti, která by si dala říct, tohle bylo ideální místo.

Našel cestu zpátky do Winding Acres Drive, kde ti dva chlapci stále hráli basketbal. Změnili hru a teď se věnovali driblování a snažili se vzájemně si sebrat míč. Zaparkoval na jiném místě a rozhodl se, že tam může zůstat deset minut.

Když deset minut uplynulo, povolil si ještě dalších pět a těsně předtím, než uplynuly, přijela domů Betsy Hirschhornová. Zahoukala na klakson džípu, aby chlapce odehnala z cesty. Když jí driblovali z dosahu, dveře garáže se zvedly a zajela dovnitř. Než se dveře zavřely, Keller dojel k příjezdové cestě sám. Pokud by člověk nepočítal motorovou sekačku na trávu, byl v garáži jako jediné vozidlo její džíp. Subaru Waltera Hirschhorna ještě nepřijelo.

Keller odjel a vrátil se, odjel a vrátil se, projížděl kolem domu Hirschhornových v pěti až desetiminutových intervalech. Měl nápad, že bude čekat v garáži, až Hirschhorn přijede domů, ale to by nejdřív ti chlapci museli přestat. Prokristapána, jak dlouho můžou dvě nesportovní děti tohleto vydržet? Proč nejsou vevnitř a nehrají si videohry nebo nesurfují na internetu po pornografických stránkách? Proč Jason nejde vyvenčit rodinného mazlíčka? Proč ten jeho kamarád netáhne domů?

Pak se otevřely dveře a objevila se Jasonova sestra s Powhatanem na vodítku. (Tiffany? Ne, nějak jinak. Tamara!) Jak se dostala domů? Autobusem s bratrem? Nebo byla v džípu s mámou? A co z toho plynulo pro Kellera?

Nic ho nenapadalo, ale šla i se psem pryč a chlapci pokračovali ve své nekonečné hře. Copak děti dnešních dnů nejsou peciválové? Někdo by měl těmhle dvěma říct, že narušují celosvětový trend.

Když projel příště, pořád ještě tam byli a teď už čas začínal pracovat proti němu. Bylo po páté. Hirschhorn mohl už touhle dobou odejít z kanceláře a mohl se dostat domů každou minutou. Co kdyby přijel předtím, než chlapci dohrají svou hru? Možná že se zrovna takhle loučí s uplynulým dnem. Až přijede táta, Jason půjde domů na večeři a jeho kamarád Zachary padá domů.

Vyjel ze sídliště – tentokrát žádné bloudění, už to tam pomalu znal a začínal si připadat, jako kdyby tam bydlel sám. Nechal auto u obchodního centra, zaparkoval před obchodem se zlevněnými botami a vrátil se pěšky, s dvaadvacítkou v kapse.

Po cestě odtamtud počítal domy a teď obcházel blok, snažil se odhadnout, který dům sousedí zadní částí s Hirschhornovými. Zúžil to na dva a rozhodl se pro ten, kde se nesvítilo, prošel po jeho příjezdové cestě, obešel garáž a stál v zahradě, rozhlížel se, snažil se určit, kde je. Dům přímo naproti němu byl jednopatrový s připojenou garáží, takže to nebyl Hirschhornův, ale věděl, že nemůže být moc daleko. Prošel přes zahrady – neměli tam ploty, díky bohu za drobné radosti – a poznal, že došel na správné místo, protože slyšel dunění míče.

Garáž měla velká automatická vrata, která se otevřela po stisku dálkového ovládání, ale kromě toho tam také byly boční dveře, aby obyvatelé domu mohli dovnitř a ven jednodušeji. Z ulice je vidět nebylo, ale Keller odtamtud zahlédl vyjít chlapce s míčem, takže věděl, že tam jsou. Byly, teď je viděl, asi ve třetině levé stěny garáže, směrem k domu, na konci stříšky, díky které se v dešti člověk po cestě z domu do garáže nezmáčel.

Což nebyl dneska problém, protože nepršelo. Ne že by déšť nevítal, protože by ukončil basketbal, a on by tak mohl vlézt do garáže.

Přitiskl se ke zdi a rychle se kradmo plížil ke dveřím, držel se ve stínu a přál si, aby byl hlubší. Chlapci, kteří driblovali a stříleli na koš, střídavě vbíhali do jeho zorného pole a zase z něj vybíhali. Kdyby je viděl, mohli by vidět jeho.

Ale neviděli. Došel ke dveřím a stál vedle nich s rukou na klice, dokud chlapci nedodriblovali k místu, odkud jim výhled na něj zastiňovala garáž a naopak. Čekal, dokud se nezačali hádat. Nemusel na to čekat moc dlouho, hádali se stejně často, jako házeli míčem, a daleko víc, než vyskakovali na koš, byli by z nich daleko lepší právníci než výkvět NBA, ale hádka nikdy nezačala být dost vážná na to, aby se rozešli do svých domovů na večeři. Teď alespoň za jekotu Udělal! Neudělal! Udělal! Neudělal! neslyšně otevřel dveře a vplížil se dovnitř.

Tam, za bezpečně zavřenými dveřmi, byla tma jako v pytli a kromě driblování a hašteření zvenku také ticho jako v hrobě. Keller stál naprosto nehnutě a tiše, zatímco si jeho oči přivykaly temnotě. Dostal se tak daleko, že rozeznal tvary a pohyboval se kolem, aniž by narážel do věcí. Jeep Cherokee byl tam, kde ho zaparkovala Betsy Hirschhornová, a jak s potěšením konstatoval, subaru ne. Byl pryč skoro dvacet minut, když hledal místo, kde by mohl nechat auto, a pak se pěšky vracel k domu, takže bylo možné, že se Hirschhorn vrátil, zatímco se Keller kradl po cizích zahradách. A v tom případě by se buďto vyplazil ven a šel domů, nebo by se schoulil na sedadle a čekal na ráno.

A zdálo se, že to třeba bude muset stejně udělat. Protože kdyby Hirschhorn přijel domů teď, když si chlapci pořád ještě hrají, jistě by s respektem uhnuli, garážová vrata by vyskočila jako toust z toustovače, subaru by vklouzlo na své místo vedle džípu a jeho řidič by vystoupil, pospíchal by ven, aby se pozdravil se svým synem. Děti by se tam pořád motaly, Keller by nemohl udělat vůbec nic, a tou dobou už by všichni byli doma na noc.

A kdyby zůstal v garáži celou noc, tak co pak? Až by další den ráno Hirschhorn nastoupil do auta, měl by s sebou ty zatracené děti, všechny nachystané na odvoz do školy. Proč, sakra, ti hajzlíci nemůžou jet autobusem? Když je dost dobrý na to, aby je přivezl domů ze školy, proč s ním nemůžou jet i tam?

Ne že by mi překážely, myslel si zuřivě. Po noci v garáži by už po ničem netoužil jako po tom, aby zabil otce a přihodil si k tomu obě děti nádavkem. I ženu, kdyby ukázala jen špičku nosu. Životem by si nebyl jistý nikdo, ani ten zatracený čokl.

Vážně, pomyslel si, co kdyby se to takhle vyvíjelo – chlapci si budou pořád hrát, až se Hirschhorn vrátí. Před nimi Keller nemůže provést nic, natožpak to udělat tak, aby to vypadalo jako nehoda. A taky si nemůže dovolit se tam potloukat celou noc.

Tak co zbývá? Mohl by se vloupat do domu, až budou všichni spát? Počkat si na Hirschhorna a praštit ho pytlíkem s pískem, až bude ráno věnčit psa?

Keller se rozhodl, že se nejspíš vrátí do Super 8 a bude pracovat na plánu B. Který nemusí být lepší než plán A, ale taky ne o moc horší. A jestli ani ten nebude fungovat, tak mu ještě zbývá celá abeceda, a…

Přestali driblovat.

Taky přestali střílet na koš. Zmlkli. Když si stavěl rozpadající se vzdušné zámky, chlapci toho konečně nechali.

Zpátky k plánu A.

Čekání nebylo vůbec tak jednoduché, ať už mu dělal společnost hluk basketbalu nebo ne. Nejdřív tam jen tak stál ve tmě, ale nakonec našel způsob, jak si udělat víc pohodlí. Na jedné zdi objevil nástěnku s háčky, na které visely nástroje, mezi nimiž našel baterku. Rozsvítil ji a hned zase zhasnul a našel další nářadí, pro které si dovedl představit využití, včetně páru tenkých bavlněných rukavic, aby nikde nenechal otisky. Instalatérská izolační páska, zahradnické nůžky, zahradní hadice – Hirschhorn tam měl všechno. A bylo tam taky pár skládacích zahradních židliček s hliníkovými rámy a nylonovými výplety, a tak si jednu rozložil a uvelebil se na ní.

Nudil se a byl podrážděný. Práce mu pořád nepřipadala košer, nepřipadala mu tak od té doby, co vystoupil z letadla. Ale aspoň měl pohodlné sezení. To už bylo něco.

Ať už byl den nebo noc, na Winding Acres Drive nebyl příliš hustý provoz. Z místa, kde seděl, Keller slyšel, co se venku děje, a vždycky, když se přiblížilo nějaké auto, našpicovaly se mu uši. Auto pak jelo dál a jeho uši udělaly to, co tak uši dělají. Odšpicují se? No, to je koneckonců jedno.

Čas od času se podíval, kolik je hodin. V 19.20 se rozhodl, že to Hirschhorn domů na večeři nestihne. Ve 20.14 začal zvažovat možnost, že ten chlap třeba odjel na služební cestu. Právě o tom přemýšlel, když se přiblížilo nějaké auto, a zatajil dech. Auto jelo dál, takže zase začal dýchat normálně.

Přemýšlel o známkách, které si den předtím nakoupil. Až se dostane do New Yorku, ať už mu to bude trvat jakkoli dlouho, užije si pár hodin u psacího stolu, když je bude umísťovat do alb. Byla to překvapivě uspokojující činnost, dát první známku na prázdnou stránku alba a pak sledovat, jak se bílá místa postupně během dalších měsíců zaplňují. Schaffnerovy zásoby byly nevyrovnané, silné v některých oblastech a slabé v jiných, ale Kellera zejména zajímalo Portugalsko, to byla první věc, kterou chtěl vidět, a v téhle oblasti si vedl dobře. Zvláštní, jak člověka přitahují některé země a jiné ne. Nemělo to nic společného s národy jako takovými nebo politickými či zeměpisnými entitami. Bylo to prostě něco v jejich známkách a co v člověku vzbuzovaly.

Další auto. Napnul se, ale byl připraven se zase uvolnit. Ale ne, zahýbalo na příjezdovou cestu a garážová vrata se začala zvedat.

Když garáž osvětlily reflektory, Keller byl skrčený za džípem. Do garáže vjelo subaru. Hirschhorn byl v autě sám, vypnul motor a zhasnul přední světla. V garáži se setmělo a pak se rozsvítilo světlo v autě, jak Hirschhorn otevřel dvířka.

Když vystoupil, Keller na něj čekal.

U obchodního centra, kde nechal auto, byla telefonní budka, ale všechny obchody už na noc zavřely a oldsmobile byl jediné auto, které tam pořád parkovalo. Keller se cítil příliš viditelný a moc blízko k Winding Acres Drive. Nasedl do auta a vjel na dálnici, po chvíli z ní sjel a zavolal Dot z budky u pumpy Exxon.

„Hotovo,“ ohlásil.

„To to šlo rychle.“

„Mně to moc rychle nepřipadalo,“ zabručel, „ale řekl bych, že to tak bylo. Vím akorát, že to mám z krku. Rád bych vypadnul od toho telefonu a naskočil na letadlo.“

„A proč to teda neuděláš?“

„Je moc pozdě,“ vysvětloval. „Jsem si jistý, že poslední letadlo je touhle dobou už ve vzduchu, a stejně se ještě musím vrátit do motelu pro věci. Krom toho, pokoj mám zaplacený.“

„A možná že Pekelný andělé dneska budou mít mírnější náladu.“

„Teď už jsou asi v jiným časovým pásmu,“ řekl, „ale stejně mě dali do jinýho pokoje. V horním patře, takže mi nikdo nebude dělat kůlničku na dříví z pokoje nade mnou.“

„Předpokládám, že máš pod sebou celou tlupu Satanovejch otroků.“

„Jedině kdyby si vymysleli způsob, jak tancovat na stropě. Myslím, že to bude všechno v pořádku. A vůbec, mám špunty do uší. Můžeš si je koupit v 7-Eleven.“

„To jsou mi věci.“

„Tys to říkala.“

„Kellere, šlo to všechno dobře?“

„Jo, bylo to fajn,“ řekl. „No, mám to z krku a prvním letadlem zítra ráno odsud padám. Není to špatné město –“

„Kellere, to říkáš pokaždý. Říkals to o Roseburgu ve státě Oregon.“

„– ale budu, sakra, rád, až ho budu mít za patama,“ dokončil větu, „a to je něco, co jsem ti o Roseburgu nikdy neřekl. Nemůžu se dočkat, až se odsud dostanu.“

Zaparkoval oldsmobile na obvyklém místě vzadu u Super 8, než si vzpomněl, že jeho nový pokoj je vepředu. Nechal auto, kde bylo, protože si uvědomil, že může stejně dobře zůstat, kde ho nebude vidět z ulice, i když ho nikdo nehledá. Nemusel se rozhodovat, co má dělat s pistolí. Ta, stejně jako Walter Hirschhorn, byla něčím, kvůli čemu si už dál nemusí dělat vrásky.

Naložil se do vany, pak se trochu díval na televizi, včetně půlhodinky místních zpráv. Podkovovitý stůl sdílela černoška s bělochem a oba Kellerovi docela splývali. Barva a pohlaví nějak zmizely a jediné, co vnímal, byly jejich veselé hlasy a velké zářivé zuby.

Díky tomu mu dělalo potíže dávat pozor na to, co říkají, ale Hirschhorn nebyl v žádné ze zpráv, kterou uváděli. Keller ani nečekal, že by byl.

Vlezl si do postele. Hluk provozu zvenčí nebyl moc silný a Keller byl Newyorčan, kterého zřídkakdy vzrušovaly klaksony, sirény nebo skřípající brzdy, skoro je nevnímal ani podvědomě. Ale přesto zkusil špunty, jenom aby viděl, jaké to je, a usnul, než se dostal k tomu, aby je vyndal.

Probudil se okolo půl jedenácté, probral se náhle a s tlukoucím srdcem se posadil v posteli. Samozřejmě, že neslyšel vůbec nic, a nějakou chvíli mu trvalo, než přišel na to proč. Pak se podíval na telefon, čekal, že na něm bude blikat červené světýlko, ale ne. Podíval se na hodinky a užasl, že spal tak dlouho. Když si člověk zacpe uši, spí, jako když ho do vody hodí.

Odšpuntoval si uši a špunty, už ne sterilní, vložil do krabičky společně s nezašpiněným párem. Bylo to tak v pořádku? Nemají se špunty do uší vyhazovat po jednom použití? Nebo je možné je použít znova? Už nebyly sterilní, to chápal, ale musejí být? Vždyť se přece jeho ušnímu mazu nevystavoval nikdo další. Jestli se nikdy nedostanou nikam jinam, jenom do těch pořád stejných uší, a jestli je to jejich jediný budoucí cíl, je moc nehygienické je použít ještě jednou? Je to jako znovu si vyčistit ucho stejnou tyčinkou nebo se víckrát holit žiletkami na jedno použití?

Zabalil si tašku a chystal se ji odnést do auta, a jak obcházel motel, uviděl, že zadní parkoviště je plné policejních aut a sanitek, některým ještě svítily majáčky. Bylo to tam ohrazené žlutou policejní páskou, a zatímco tam postával a díval se, z jednoho pokoje se vynořili dva muži v kombinézách a nesli nosítka. Na nich ležel olivově zelený pytel na mrtvé tělo a byl pevně zapnutý.

Keller s taškou v ruce zašel do recepce, aby se poptal, co se to tam stalo. „To je ale hrůza,“ vydechla dívka za pultem, očividně si to vychutnávala. „Jedna naše pokojská, ta Mexičanka. Neviděla na dveřích žádný harašení, tak zaklepala a –“

„Žádné harašení?“

„Víte, jako tu cedulku? Nerušit, jenomže můj přítel tomu říká neharašit, víte, rýmuje se to a přijde mu to takový správně rajcovní. No nic, kde jsem přestala?“

„Nerušit.“

„Jasně, tak zaklepala, a když se nikdo neozýval, odemkla si vlastním klíčem. A viděla, že jsou v posteli, a když se stane něco takovýho, předpokládá se, že vypadnete a zavřete dveře a budete mlčet jako ryba? To jako abyste je nerušili víc, než jak už se vám povedlo?“

Proč dělala z každé obyčejné oznamovací věty otázku? Taky se odmlčela, jako kdyby čekala na odpověď. Keller kývl, protože mu připadalo, že by to měl udělat, a ona pokračovala.

„Ale musela si něčeho všimnout. Možná že by mělo bejt něco cejtit? No nic, šla dál, a když se pořádně podívala, začala ječet. Oba dva s dírou v hlavě v posteli a celý povlečení samá krev a…“

Nechal ji chvíli mluvit a pak se zeptal: „Poslyšte, mám auto tam vzadu. Pouštějí policajti lidi ven s jejich auty?“

„Ale jo, to víte, že jo. Rosalita ty těla našla, to je už pár hodin. Že má hezký jméno?“

„Moc hezké.“

„Znamená to Růžička, to je takový roztomilý, ale představte si, že by se někdo takhle jmenoval. Znělo by to, jako kdyby byla Indiánka. Nebo jako kdyby se její máma jmenovala Růže. Velká růže a Malá růže, Růžička?“

Šmarjá, pomyslel si Keller.

„Stejně, policajti jsou tady už celý věky a nechávají lidi chodit sem a tam. Jen když teda nepotřebujete jít do pokoje, kde se to stalo.“

Ale tam on už byl. Proč by se měl vracet?

4

„Pokoj sto čtyřicet sedm,“ vyprávěl Keller Dot. „Můj původní pokoj. Ráno jsem se z něj přestěhoval a večer se tam ubytoval nějakej chlap se ženskou.“

„Zapsali se, ale nikdy neodjeli,“ pokývala hlavou. „Kde jsi to bydlel, Kellere? V nějakým bordelu?“

Byli v kuchyni velkého domu na Taunton Place. Na stole mezi nimi stál džbán ledového čaje a Dot si nalila druhou sklenici. Kellerova byla pořád víc než z půlky plná.

Pokračoval: „Vypadl jsem odtamtud. Jel jsem na letiště, a neptej se mě proč, ale obrátil jsem to a vjel na 1-71 a dojel rovnou do Cincinnati.“ Zamračil se. „No, na Cincinnati Airport. Je to vlastně přes řeku v Kentucky.“

„Budu ráda, žes mi to řekl,“ poznamenala, „pro jeden z těch večerů, když zase budou mít nějaký zeměpisný otázky v Chcete být milionářem? Tys nechtěl letět z Louisvillu?“

„Říkal jsem si, že by to asi bylo v pořádku, ale co kdyby ne? Nevěděl jsem doopravdy, co si o tom mám myslet. Věděl jsem jenom to, že jsem se postaral o Hirschhorna a o pár hodin později se někdo jiný postaral o ty lidi v mým starým pokoji.“

„A postaral se o ně dobře, jak už to tak vypadá. A jestli si uvědomil, že omylem oddělal někoho jinýho, třeba čekal i na letišti.“

„Přesně to jsem si myslel. Krom toho jsem měl dojem, že cestou do Cincinnati budu mít čas si o tom popřemejšlet a třeba si poslechnout zprávy.“

„A ujistit se, že jsi to, konec konců, nebyl ty v tom pydi na mrtvoly. To byl jen trochu surrealistickej nápad, Kellere. Netvař se tak zmateně.“

„Nejsem ve svý kůži,“ řekl.

„Pamatuju si, že tohle říkáš od tý doby, co jsi vystoupil z letadla v Louisvillu.“

„Pořád, od začátku. Dot, bylo to nabeton takhle: udělal jsem Hirschhorna kolem deváté, jel jsem rovnou do hotelu a –“

„Nejdřív jsi zavolal mně.“

„Tobě jsem volal po cestě a pak jsem se vrátil do pokoje –“

„Do svýho novýho pokoje.“

„Do mýho novýho pokoje a o půlnoci jsem už byl v posteli a asi tou dobou, co jsem si strkal špunty do uší, někdo zabíjel ten hezkej párek ve sto čtyřicet sedmičce. Co tě první napadne?“

„Klient.“

„Přesně tak, klient.“

„Kterej zametá stopy. Provedl jsi to a já se teď ujistím, že si o tom nebudeš pouštět pusu na špacír.“

„Tak.“

„Akorát že já vím, že nebudeš mluvit. Proto si najmu někoho, jako jsi ty. Ty se nenecháš chytit, a kdyby jo, nic nepovíš, protože co bys, sakra, povídal? Nevíš, kdo je ten klient.“

„Nebo co měl proti Hirschhornovi, ani nic jinýho.“

„Možná se rozhodnul, že zabít tě bude levnější než zaplatit doplatek,“ řekla, „ale to je směšný. Zaplatil půlku napřed, pamatuješ? Kdyby tak hrozně chtěl ušetřit, mohl si nechat celou sumu a odkráglovat Hirschhorna sám.“

„Dot,“ namíd, „jak by vůbec věděl, že to bylo hotový?“

„Protože ten chlap byl mrtvej. Aha, tobě jde o čas.“

„Tělo mohlo být objevený kdykoli potom, co jsem to udělal. Díval jsem se na noční zprávy, kdyby o tom něco říkali, ale nic tam nebylo.“

„Jen proto že se to nedostalo do zpráv –“

„To neznamená, že se to nestalo. Přesně to jsem si myslel. Ale to se nestalo. Pak jsem zjistil, že tělo našli až ráno. Nevím, jak moc se mohla trápit paní Hirschhornová, když se její manžel nevrátil domů, a nevím, jestli někam nevolala, ale co vím, je, že nikdo nešel do garáže, dokud nebyl čas odvézt děti do školy.“

Upila trochu čaje. „Takže lidi ve sto čtyřicet sedmičce umřeli několik hodin předtím, než kdokoli věděl, že je Hirschhorn mrtvej.“

„No, já jsem to věděl a tys to věděla, protože jsem ti to řekl. Ale ty jsi jedinej člověk, kterýmu jsem to řekl, a mám pocit, že jsi to nikde neroztrubovala.“

„Myslela jsem si, že to je naše malý tajemství.“

„Krom toho nevědění, že jsem udělal to, na co si mě tam pozval ten klient,“ řekl, „jak by věděl, kde mě má hledat?“

„Jedině jestli tě nesledoval z toho Windy Hillu.“

„Winding Acres.“

„To je jedno.“

„Nikdo mě nesledoval,“ řekl. „A jestli ano, tak by mě byl sledoval do novýho pokoje, ne do toho starýho. Nešel jsem nikam poblíž sto čtyřicet sedmičky.“

„Ti lidi ve sto čtyřicet sedmičce. To byl chlap se ženskou?“

„Muž a žena. Pokoj má dvě manželský postele, to mají všechny, ale oni používali jenom jednu z nich.“

„Tak já budu hádat. Ženatej a vdaná, ale každej za někoho jinýho?“

Přikývl. „Chlap v louisvillských novinách mi řekl, že poldové vyslechli manžela té mrtvé. Ten sice všechno popřel, ale oni si myslí, že v tom má prsty.“

„Tos tam jenom tak zavolal a oni ti tohle všechno řekli?“

„Když jsi slušná a dobře mluvíš a pokud mají tak nějak pocit, že jsi investigativní žurnalista, co pracuje pro Inside Edition…“

„Aha.“

„Řekl jsem mu, že to na první pohled vypadá docela jednoznačně, a on řekl, že přesně tak to vypadá i při pořádným prozkoumání. Dá mi další zprávy, jestli se v tomhle případě něco bude dít.“

„Jak to udělá? Snad jsi mu nedal číslo.“

„Samozřejmě že jo.“

„Ale ne tvoje, doufám?“

„Do Inside Edition. ‚Počkejte,‘ řekl jsem. ‚Nikdy si nepamatuju, jaký sem máme číslo.‘ Našel jsem si a přečetl jsem mu ho. Mohl jsem si zrovna tak něco prostě vymyslet. Stejně nikdy nezavolá. Udělal to manžel a co je Inside Edition po tom?“

„Když se ti nedovolá, vždycky může zkusit ještě tvrdší kalibr, jako třeba Hard Copy. Takže to udělal manžel, jo? To si myslíš ty?“

„Nebo jeho žena nebo někdo, koho si jeden z nich najal. Třeba on zahýbal s někým jiným, nebo to dělala ona. Všude po pokoji byly prázdné láhve a plné popelníky, protože od té doby, co se ubytovali, jen chlastali a hulili…“

„V nekuřáckým pokoji? Hajzlové. A kromě toho se ještě dopouštěli cizoložství?“ Zavrtěla hlavou. „Trojnásobný hříšníci, jak to tak vypadá. No, zasloužili si zemřít a dej Bůh klid jejich duším.“

Natahovala se po čaji, ale zarazila se, když zazvonil zvonek u dveří. „No, kdo to může bejt?“ uvažovala nahlas a šla to zjistit. On chvilku panikařil, byl si jistý, že by měl něco dělat a nemohl na nic přijít. Pořád na tom pracoval, když se vrátila a mávala nějakým balíčkem.

„FedEx,“ oznámila a zatřásla balíčkem. Nic se neozvalo. Zatáhla za pásku, aby ho otevřela, a vytáhla svázané balíčky peněz. Stáhla obal z jednoho z nich a prohrábla bankovky. „Nerada to připouštím,“ řekla, „ale začínám si zvykat na to, jak vypadají ty nový peníze. Ne dvacky, ty mi pořád připadají jako peníze na hraní, ale padesátky a stovky se mi už začínají docela zamlouvat. Koupil sis v Louisvillu nějaký známky?“

„Pár.“

„No,“ řekla a rozpočítávala sloupky bankovek a rozdělovala je na stole do hromádek. „Tak si teď můžeš dojít pro další.“

„Hádám, že zákazník je spokojený.“

„Vypadá to tak, ne?“

„Tys mu prostě dala adresu a on poslal peníze poštou?“

„Ne, řekla jsem jim, že pracuju pro Inside Edition. Tohle není pošta. Je to Federal Express.“

„Stejně.“

„Mezi mnou a klientem je mezičlánek, prostředník, Kellere. Tenhle chlap je v – no, to je jedno kde, ale není to ani Louisville, ani New York. Už spolupracujeme celý léta, i předtím, než jsem začala dělat sama.“

Ukázala na strop a Keller pochopil odkaz na starého pána, který v posledních letech svého života nikdy nesešel z patra do přízemí. Podle toho, jak o něm mluvila, by člověk měl skoro pocit, že tam pořád ještě je.

„Takže on ví, kam poslat prachy,“ řekla, „a klient ví, jak je dostat k němu. Není mi nic do toho, kolik z toho má, pokud my dostaneme naši cenu. A klient neví nic o tobě, ani o mně.“ Plácla na hromádky peněz. „Jediné, co ví, je, že odvádíme dobrou práci. No, spokojenej zákazník je naše nejlepší reklama a řekla bych, že tenhle má radost. Jak jsi to udělal, Kellere? Jak jsi zvládl přirozený příčiny?“

„Neudělal, ne doslova. Byla to sebevražda.“

„No tak to je docela blízko, ne? Vždyť oni netrvali na několikaletým zápase se smrtelnou chorobou.“ Dopila a postavila sklenici na stůl. „Tak si to poslechnu. Jak jsi to provedl?“

„Když vystoupil z auta,“ řekl, „nasadil jsem mu kravatu.“

„Zaplať pánbu, že nejsi polda, Kellere. Poslední dobou se hrozně moc mluví o policejní brutalitě a tohle by k tomu jasně patřilo.“

„Držel jsem ho, dokud nezačal být bezvládný. A to by byla ta nejpřirozenější věc, jak dokončit tu práci, víš? Přidusit ho o trochu dýl. Nebo mu prostě zlomit vaz.“

„To je jedno.“

„A mohl jsem ho tam tak nechat a vypadalo by to, jako že měl srdeční záchvat a zranil se, když upadl. Něco takového. Ale napadlo mě, že kterýkoli koroner, který by si na to posvítil, by viděl, že se to takhle nestalo, a pak by to vypadalo nahraný, což by z pohledu klienta vypadalo asi horší než přímočará vražda.“

„Asi jo.“

„Tak jsem ho posadil za volant,“ řekl, „a vyndal jsem pistoli, co mi dal ten chlap na letišti –“

„Tu automatickou dvaadvacítku, nejlepší volba pro profesionály po celý zemi.“

„A v zámoří taky, aspoň co já vím. Strčil jsem mu ji do ruky a pevně jsem mu sevřel prsty a konec té věci jsem mu nacpal do pusy.“

„A stisknul jsi spoušť.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „protože kdo ví, jak daleko by to mohlo být slyšet.“

„Dám dělovou ránu, bum bum bum bum!“

„A co kdyby jedna kulka nestačila? Je to malej kalibr, takže by mu to nerozmašírovalo mozek po celým vnitřku auta.“

„A řekla bych, že to by byl opravdu vážnej případ sebevraždy, kdyby se ten chlap musel střelit dvakrát. I když bys mohl říct, že byl fakt zabejčenej.“

„Držel jsem se toho, co jsem vymyslel, když jsem čekal, až přijede domů. Uříznul jsem si kus zahradní hadice a přilepil jsem páskou jeden konec k výfuku a druhej zastrčil do okýnka auta.“

„A nastartoval jsi.“

„To jsem musel, abych mohl stáhnout to okýnko. Prostě jsem ho tam nechal, v zavřený garáži se spuštěným motorem.“

„A vypadnul jsi.“

„Ne rovnou. Co kdyby ho někdo slyšel přijíždět? Mohl by se přijít podívat. Nebo co kdyby přišel, než by se dostala hladina kysličníku uhelnatýho dost vysoko, aby mu už nebylo pomoci?“

„Nebo kdyby se zastavil motor.“

„To je taky možnost. Čekal jsem vedle auta a pak jsem si začal dělat starosti s tím, kolik výfukových plynů dýchám sám.“

„Dva muži mrtví v sebevražedném paktu.“

„Tak jsem vyšel ven bočními dveřmi a deset minut jsem tam stál. Nevím, co bych udělal, kdybych slyšel, jak se zastavil motor.“

„Šel bys dovnitř a opravil to.“

„To by bylo fajn, kdyby se zastavil sám od sebe, ale co kdyby on přišel k sobě a vypnul ho sám? Já bych vrazil dovnitř a on by tam seděl s pistolí v ruce?“

„Tys mu nechal pistoli?“

„Nechal jsem mu ji v ruce a tu ruku jsem mu položil na klín. Jako že se chystal zastřelit se sám, kdyby plyn nefungoval nebo kdyby mu ruply nervy.“

„Pěkný.“

„No, dali mi zbraň. Musel jsem s ní něco provést.“

„Čechov.“

„Jakej Čech?“

Obrátila oči v sloup. „Anton Pavlovic Čechov, Kellere. Ten ruskej spisovatel. Vsadila bych se o cokoli, že máš jeho obrázek na nějaký známce.“

„Já vím, kdo to je,“ řekl. „Jen jsem ti nerozuměl, protože jsem si nevšiml, že máme literární debatu. Taky to byl doktor, nejen spisovatel, a psal hry a povídky. Co je s ním?“

„Říkal, že když v prvním jednání ukážeš zbraň, měl bys ji nechat do konce hry vystřelit.“ Zamračila se. „Aspoň myslím, že to byl Čechov. Možná to byl někdo jinej.“

„No, tak nevystřelila, ale aspoň jsem pro ni našel využití. Měl ji v ruce s prstem na spoušti a měl v komoře náboj, a jestli je náhodou budou hledat, najdou na jeho rtech stopy oleje z pistole.“

„Tak tohle se ti teda povedlo.“

„Je to skvělý,“ souhlasil, „pokud máš tělo, který se má zkoumat, ale co kdyby se probudil? Uvědomil by si, že drží v ruce pistoli, rozhlídnul by se a já bych tam jen tak stál.“ Pokrčil rameny. „Jak jsem byl tak nervózní, tyhle představy mi naskakovaly úplně samy od sebe. Ale nestalo se to.“

„Zkontroloval jsi ho a byl hodnej a mrtvej.“

„Nekontroloval jsem ho. Dal jsem mu deset minut se zapnutým motorem a říkal jsem si, že to stačí. Motor se nechystal zastavit a on se nechystal probrat.“

„A evidentně se mu to nestalo,“ řekla a mávla k penězům. „A všichni jsou spokojený.“ Zaklonila hlavu. „Nebudou na krku známky tý kravaty?“

„Možná. Ale všimnou si jich vůbec? Je v autě, má tam zaháknutou hadici, drží pistoli, jeho krev přetéká kysličníkem uhelnatým…“

„Kdybych já našla stopy na jeho krku, Kellere, prostě bych si představovala, že se předtím zkoušel pověsit.“

„Nebo se udusit sám vlastníma rukama.“

„To jde?“

„Možná že to zvládnou pokročilí studenti bojových umění.“

„Nindží ruleta.“

„Jo, a toho chlapa, se kterým jsem mluvil, co si myslel, že mluví s Inside Edition, jsem se zeptal, jestli ve městě nemají nějaké další brutální a zajímavý vraždy.“

„Něco, co by stálo za celonárodní reportáž.“

„Řekl mi víc, než jsem potřeboval vědět, o nějakém dealerovi koksu, kterého odstřelili pár dní předtím, než jsem tam přijel, a o nějakém chudákovi, který zabil svou nevyléčitelně nemocnou ženu, zavolal to na policii a pak se sám zastřelil, ještě než tam ti poldové dojeli.“

„V Louisvillu se člověk nenudí.“

„O Hirschhornovi se ani nezmínil. Takže si myslím, že se to dostane do análů jako sebevražda.“

„Mně to vyhovuje,“ řekla, „i klient je spokojenej a my jsme dostali zaplaceno, takže jsem spokojená i já. A v tý věci v Super Duper ti o život rozhodně nešlo…“

„V Super 8.“

„To je fuk. Bylo to pár podvodníků, který utrpěli božskou odplatu.“

„Nebo měli smůlu.“

„Není to to samý? Ale ptám se takhle. Všichni ostatní jsou spokojený. Proč ne ty, Kellere?“

„Já jsem dost spokojenej.“

„Jo, nikdy jsem neviděla nikoho víc skákat radostí. Čím to? Je to těma fotkama dětí? A psa?“

Zavrtěl hlavou. „Jakmile je to hotový, tak je to jedno. Jen ti to překáží při práci, ale když už je po všem, no, mrtvej je mrtvej.“

„Správně.“

„Jeden z důvodů, proč jsem nestřílel, byl, že jsem nechtěl, aby tam vrazili v tom binci, ale je to stejně i tak pořádnej šok, ne? A neviní se lidi sami, když dojde k sebevraždě? ‚Jak to, že mu bylo tak hrozně, a nic neřekl?‘“

„A tak dále.“

„Ale tohle není vůbec důležitý. Důležitá věc je ta, aby se to provedlo a abych se dostal v pořádku pryč.“

„A to se ti povedlo, a proto jsi tak šťastnej.“

„Víš, v čem to vězí, Dot? Věděl jsem, že něco není v pořádku.“

„Co myslíš?“

„Něco jsem cítil. Měl jsem takovej divnej pocit. Už jak jsem vystoupil z letadla, když jsem nemohl přečíst tu první ceduli, když jsem si odbyl ty seznamovací tanečky s tím troubou, co tam na mě čekal. A pak se nějakej opilec objeví u mejch dveří a já skočím po pistoli a jsem připravenej začít střílet skrz dveře. A on je to jenom nějakej ubožák, kterej není schopný najít vlastní pokoj. Odpotácel se a už se nevrátil a já si musel lehnout a čekat, až se mi zklidní tep.“

„A pak ti motorkáři.“

„A pak ti motorkáři a toaletní papír v uších a kluci s basketbalovým míčem. Všechno bylo tak nějak špatně a co bylo horší, připadalo mi to nebezpečný.“

„Jako že ty jsi byl v nebezpečí?“

„Hm. Ale nebyl jsem. Bylo to tím pokojem.“

„Pokojem?“

„Pokojem číslo sto čtyřicet sedm. Mělo se tam semlít něco špatnýho. A já to cítil.“

Podívala se na něj.

„Dot, já vím, jak to zní.“

„Nevíš. Protože to bys to neřekl.“

„No, neřekl bych to nikomu, jenom tobě. Pamatuješ si na tu slečnu, se kterou jsem se před časem scházel?“

„Pokud se pamatuju, nescházel ses s nikým od Andrii.“

„Tu jsem myslel.“

„Ta, co věnčila psa, ta se všema těma náušnicema.“

„Povídávala o karmě,“ řekl, „a energii, a vibracích a takových věcech. Nerozuměl jsem vždycky tomu, co říkala.“

„Zaplaťpánbu za ty dary.“

„Ale myslím, že někdy člověk věci cítí.“

„A ty jsi cítil, že něco není v pořádku.“

„A že se něco stane.“

„Kellere, něco se stane vždycky.“

„Něco násilného.“

„Když jedeš na služební cestu, cena za tu cestu je vždycky něco násilnýho.“

„Víš přece, jak jsem to myslel, Dot.“

„Měl jsi zlou předtuchu.“

„Myslím, že to to bylo.“

„Ubytoval ses v nějakým pokoji a prostě jsi začal mít pocit, že tam někdo bude zabitej.“

„Ne tak docela, protože pokoj mi připadal v pořádku.“

„Tak co?“

Na chvíli se díval stranou. „V duchu jsem si to všechno procházel. Včera v noci a znova, když jsem jel vlakem sem. A dávalo to smysl, ale teď to nejde ven správně.“

„To je to, čemu se říká náraz na realitu, Kellere. Pokračuj.“

„Cítil jsem, že se chystá něco špatnýho,“ řekl, „a nějak mě to táhlo k místu, kde se to mělo stát.“

„Jako můru k plameni.“

„Vybral jsem si ten motel, Dot. Podíval jsem se do mapy, řekl jsem si, tady jsem, tady bydlí on, tady je letiště, tady je dálnice a tady by měl bejt motel, přesně tady. A dojel jsem rovnou k němu, on tam byl, a já požádal o pokoj v přízemí vzadu. Řekl jsem si o něj!“

„‚Dejte mi pokoj smrti,‘ jsi řekl. ‚Jsem chlap, já už se s tím nějak poperu.‘“

„A zpanikařil jsem, když tam zaklepal ten ožrala, protože jsem věděl, že jsem na nebezpečným místě, i kdybych nevěděl, že to vím. Proto jsem sebral tu pistoli, proto jsem zareagoval tak, jak se to stalo.“

„Ale byl to jenom opilec.“

„Bylo to varování.“

„Varování?“

Nadechl se. „Možná že to byl jenom opilec, co hledal Ralpha,“ řekl, „a možná že to byl někdo, kdo byl seslán, aby získal mou pozornost.“

„Tak seslán,“ řekla.

„Vím, že to zní šíleně.“

„Seslán… jako anděl?“

„Dot, nejsem si jistý, že věřím na anděly.“

„Jak na ně můžeš nevěřit? Jsou v televizi, kde je může vidět každej. Můj neoblíbenější je ten mladej s tím děsným irským přízvukem. I když asi není tak mladej, jak vypadá. Je mu nejspíš tak tisíc let.“

„Dot…“

„A co takhle něco, co se děje jednou za čas? Nevěříš na anděly? A co ti motorkáři, co měli nad tebou to mejdlo? Andělé z pekla, Kellere. Prostě a jednoduše.“

„Jednoduše, ale asi nejspíš ne prostě. Ale o to celé jde, proto tam byli.“

„Aby sis vyměnil pokoj.“

„No, zafungovalo to, ne?“

„A ty sis hnedka ráno vyměnil pokoj.“

„Dostal jsem ho vepředu, v prvním patře.“

„Stranou od cest zla. A pak, kdopak nám to nepřišel, dva venkovani a jakej pokoj to nedostali?“ Zabroukala začátek melodie z nějakého seriálu. „Pa da da dá. Pa da da dá! Sto čtyřicet sedm! Pokoj smrti!“

„Jediné, co vím,“ řekl tvrdohlavě, „je, že o pár hodin později byli mrtví.“

„Zatímco ty jsi přežil, abys o tom mohl svědčit.“

„Hádám, že to fakt zní divně, co?“

„Divnějc než divně.“

„Ve vlaku to dávalo smysl.“

„No, tak to už ve vlaku chodí.“

„Co jsi to říkala předtím, o konfliktu s realitou?“

„Chceš to slyšet?“

„Jasně.“

„Dobře. Ale uvědom si, že nevím ani fň o karmě nebo andělech nebo o čemkoli jiným z těch věcí, co jdou v televizi ve Stínový zóně. Tys měl špatnej pocit, když tě na letišti vyzvedávali, a šlo to celý nějak šejdrem a ještě ke všemu ten chlap, co ho poslali, aby na tebe čekal, byl hotovej pablb. A vidět rodinnou fotku, to ti taky moc nepřidalo.“

„To už jsem všechno říkal.“

„Pak ti zaklepal na dveře ten ožrala a tys byl nervózní už od začátku a reagoval jsi tak, jak jsi reagoval. A tvoje vlastní reakce tě napružily ještě víc.“

„Přesně tak.“

„Ale on byl jenom ožrala, kterej klepal na dveře. Nejspíš zabušil na všechny dveře, kolem kterejch šel, dokud nenašel Ralpha. Na to nepotřebuješ andělský křídla.“

„Pokračuj.“

„A ten strašnej kravál tam nahoře? Motorkáři se neproslavili zrovna svejma tichejma vigiliema. Když jsou v motelu tak hloupí, že si ubytujou takovýhle lidi, museji vydržet kravál při mejdanu. Někdo musí bydlet pod nima, a tentokrát jsi to byl ty, a jen jak to šlo, vyměnil sis pokoj a přestěhoval ses.“

„Ale kdybych to neudělal –“

„Kdybys to neudělal,“ řekla trpělivě, ale pevně, „pak by se ten zamilovanej páreček dostal do nějakýho jinýho pokoje, když se rozhodli, že už to bez sebe nevydržej. Ne sto čtyřicet sedm, ale… nevím. Třeba dvě stě osm.“

„Ale až by se objevil ten manžel –“

„Tak by šel do dvě stě osmičky, Kellere, protože tam by byli. Hledal je, ne nějakýho pitomce, co je náhodou ve sto čtyřicet sedmičce. Sledoval je do jejich pokoje a vykonal svoji děsivou pomstu, ale to nemělo nic společnýho s tím, ve kterým pokoji byli, a tím míň s tebou.“

„Hm.“

„To je všechno, co k tomu řekneš? Hm?“

„Já měl celou tu složitou teorii,“ řekl, „a ono to bylo celý nesmysl, co?“

„Tutově to mělo k hotovýmu nesmyslu docela blízko.“

„Ale ty sis myslela, že to je náhoda. To byla tvoje první myšlenka.“

„Ne, moje první myšlenka byla, že to nemůže bejt náhoda. Že to byl nejspíš klient nebo někdo, koho klient poslal.“

„Ale nebylo to tak.“

„Ne, protože klient je spokojenej, a i kdyby nebyl, nemohl by tě najít. To ovšem neznamená, že za tím vším musejí bejt andělé. Což znamená, že to fakticky byla nakonec náhoda.“

„Aha.“

„A byla to náhoda pro všechny v tom motelu, Kellere, ne jen pro tebe. Byli tam všichni, když zabíjel ten párek ve sto čtyřicet sedmičce.“

„Ale oni se ani neodhlásili.“

„Tak? To znamená, že to měli ještě víc o fous. Mohli se zapsat do sto čtyřicet sedmičky. Ale tys to udělat nemohl, protože ty jsi se už předtím odtamtud odhlásil.“

Nebyl si jistý, že ji sleduje, ale nechal to být. „Tak to asi byla náhoda.“

„Netvař se tak zklamaně.“

„Ale já něco cítil. Věděl jsem, že se něco semele.“

„A taky že jo. Panu Hirschhornovi, budiž mu země lehká. Jeď domů, Kellere. Ty známky, co sis koupil – nalep si je do alba. Co je? Řekla jsem něco špatně?“

„Nelepí se, používají se na to falcky, to jsou takový malý přehnutý proužky lepicí pásky.“

„Díky za opravu.“

„Nebo se taky můžou ukládat pod průhlednou fólii.“

„To je jedno.“

„Stejně, už jsem je tam nandal. Včera v noci. Byl jsem vzhůru do tří do rána.“

„No a není tohle snad náhoda? Už sis nalepil všechny svý známky a náhodou jsi přišel k nějakejm prachům.“ Zářivě se na něj usmála. „To znamená, že si můžeš dojít koupit další.“

5

Keller si nabodl na párátko kostičku sýra a vzal si skleničku suchého bílého vína. Po jeho levici si povídaly dvě mladé ženy, od hlavy k patě oblečené do černé: „Nemůžu uvěřit, že to opravdu řekl,“ prohlásila jedna z nich. „Chci říct, jenom proto, že člověk patří k postmoderně, absolutně neznamená, že musí bejt blbec.“

„Chad by byl stejně takovej blbec, i kdyby byl dadaista,“ odpověděla druhá. „Mohl by bejt prerafaelita a víš, co by z něj bylo? Byl by to prerafaelitskej blbec.“

„Já vím,“ řekla ta první. „Ale pořád nemůžu uvěřit, že to řekl.“

Odešly a nechaly Kellera přemýšlet, kdo je Chad (krom toho, že to je blbec), a co to bylo, co řekl, že se tomu skoro nedalo uvěřit. Kdyby to Chad řekl jemu, říkal si, nejspíš by tomu nerozuměl. Nerozuměl většině slov, které použily ty dvě ženy, a nerozuměl ničemu z toho, co Declan Niswander sám prohlašoval o obrazech na výstavě.

Katalog obsahoval fotografie několika prací a také stručný životopis umělce, chronologický výčet jeho samostatných a skupinových výstav a delší seznam muzeí a soukromých sbírek, v nichž byl zastoupen. Poslední dvě stránky byly věnovány Niswanderově vlastnímu výkladu toho, o co se pokouší, a Keller věděl, co znamená většina slov, ale nemohl dát dohromady smysl vět. Vůbec se nezdálo, že by ten muž psal o umění, ale o filosofickém determinismu a efemérní povaze imaginace a sofistice jako transcendentním fenoménu. Slova Keller rozpoznával, každé z nich, ale co znamenala takhle sesypaná dohromady?

Naproti tomu pochopit obrazy nebylo vůbec složité. Pokud v nich ovšem nebylo něco, co nerozpoznával, něco, co ty dvě stránky katalogu možná mohly ujasnit někomu, kdo mluvil jejich jazykem. To bylo možné, protože Kellerovi nepřipadalo, že sám rozumí umění nějakým zvlášť hlubokým způsobem.

Keller chodil do galerií málokdy a na vernisáži byl předtím jenom jednou. To se stalo před několika lety, kdy ho jedna žena, se kterou se párkrát viděl, vzala do SoHo. Vernisáž byla její nápad. Umělec byl její starý přítel – bývalý milenec, jak si Keller domyslel – a nechtěla se tam ukázat bez doprovodu. Představila Kellera umělci, což byl otrhaný, špinavý chlapík s pivním měchem, jehož malby byly jednotvárné a mdlé oceány hnědé a tmavě olivové barvy. Keller nechtěl až tak moc s umělcem mluvit, protože pořádně nevěděl, o čem se mluvit má, takže se jen usmíval a držel pusu. Zjistil, že takhle se člověk vymotá z většiny situací.

Okusil víno. Nebylo moc dobré a připomnělo mu víno, které podávali na té minulé vernisáži. Možná že špatné víno je částí toho mystéria, špatné víno, gumový sýr a lidé oblečení do černé. Černé džíny, černá trička, černé bavlněné obleky, černé roláky a mikiny, občas černá sportovní bunda. Tu a tam černý baret.

Ne, všichni tu v černé nebyli. Keller se tam objevil v obleku a kravatě a nebyl sám. Bylo tam dost jinak oblečených lidí včetně několika žen v šatech a jednoho mladého muže v bílé kombinéze pocákané barvou. Ale vyvažovala to spousta černé, a byli to právě ti muži a ženy v černé, kteří tam vypadali nejvíc jako doma.

Možná že pro to byl dobrý důvod. Možná že lidi nosí černou do umělecké galerie ze stejného důvodu, jako si člověk vypne mobilní telefon na koncertě, aby nerušil ostatní při tom, co je tam přivedlo. To dávalo jistý smysl, ale Keller měl pocit, že v tom vězí ještě něco víc. Nějak věděl, že tihle lidé nosí černé šaty pořád, i když se sejdou v málo osvětlených kavárnách s holými režnými zdmi. Bylo to vyjádření něčeho, přestože si nebyl jistý, čeho vlastně.

V muzeích člověk tolik černé nevidí. Keller občas do muzeí chodil a cítil se tam lépe než v soukromých galeriích. Nikdo tam nevykukuje s nadějí, že člověk něco koupí, ani nečeká, že uslyší sáhodlouhé výklady o dílech. Prostě tam vyberou vstupné a nechají návštěvníka být.

Malby Declana Niswandera byly v podstatě symbolické, cosi představovaly. Keller to měl, konec konců, sám takhle raději. Měl rád spoustu abstraktního umění, ale měl tendenci dávat přednost těm umělcům, které dokázal rozpoznat na první pohled. Když už se někdo chystá malovat obrazy, které se nepodobají vůbec ničemu, aspoň by se měl snažit dopracovat k nějakému identifikovatelnému stylu. K něčemu, čeho by se člověk mohl chytit. Stačí jedno mrknutí a každému je hned jasné, že se dívá na Mondriana nebo Miróa nebo Rothka či Pollocka. Ani přitom nemusí mít ponětí, co měl Mondrian nebo Miró nebo Rothko či Pollock na mysli, ale dívá se na ně jako na staré přátele, kteří jsou zcela nezaměnitelní.

Niswanderovo dílo bylo realistické, ale Kellerovi nepřipadalo, jako kdyby se díval na barevné fotografie. Malby vypadaly namalované a Keller měl pocit, že to tak má být. Niswander měl evidentně rád stromy a také je maloval – štíhlé mladíky a starce, kteří ještě přežívají v pokroucených větvích, a také všechno mezi tím. Byly si podobné, takže Kellerovi bylo jasné, že se dívá na díla jednoho umělce, a ne na skupinovou výstavu na oslavu Dne sázení stromů. Ale přitom se obrazy, sjednocené Niswanderovým osobitým stylem, od sebe lišily. Bylo to jako kdyby každý strom měl svou vlastní charakteristiku a jisté povahové rysy, tím se odlišovaly.

Keller stál před jedním z větších pláten. Byl na něm starý strom v zimě, jeho listy byly stěží vzpomínkou, měl pár polámaných pahýlů a kmen částečně rozčísnutý bleskem. Člověk mohl přímo cítit celou životní pouť toho stromu, myslel si Keller, a cítit sílu, kterou čerpá ze země, zmenšenou lety, ale stále silně přítomnou.

Samozřejmě že v Niswanderově krátkém eseji by o tom člověk nenašel ani zmínku. Tomu muži se podařilo popsat celé dvě strany, aniž by jen jednou použil slovo strom. Keller se snažil věřit, že obrazy nejsou jen o stromech – byly o světle a formě a barvě a kompozici a možná by dokonce mohly být o tom, o čem Niswander prohlašoval, že jsou – ale stromy tam nebyly náhodou. Nemohl je namalovat takhle, pokud upřímně nevěděl, o čem je strom.

Nějaká žena vedle něj řekla: „Nemůžete pro ně vidět les, že ano?“

„Ale můžete si ho představit,“ odpověděl Keller.

„No, to je opravdu velmi zajímavé,“ řekla a on se obrátil a podíval se na ni. Byla malá a štíhlá a – jaké překvapení – celá v černé. Pytlovitý černý svetr a krátká černá sukně, černé punčocháče a černé semišové polobotky, černý baret skrývající většinu jejích krátkých černých vlasů. Baret jí nesluší, usoudil. Potřebuje špičatý klobouk. Vypadala jako čarodějka, to bezpochyby, ale rozhodně přitažlivá.

Zaklonila hlavu – a teď vypadala jako čarodějka, která se snaží tvářit jako pták – a zadívala se nejdřív na Kellera a pak na obraz.

„Je pár umělců, kteří malují stromy,“ řekla, „ale je to všeobecně pořád ten samý strom pořád dokola. Ale v Declanově práci je každý jiný! Takže si opravdu můžete představit les. Takhle jste to myslel?“

„Nedokázal bych to říct líp.“

„Ale jistěže ano.“ Po čarodějnickém obličeji jí přeletěl úsměv. „Já jsem Margaret Griscombová,“ představila se. „Říkejte mi Maggie.“

„John Keller.“

„A říká se vám John?“

„Většinou Keller.“

„Keller,“ řekla. „Docela se mi to líbí. Možná že vám tak budu říkat. Ale neříkejte mi Griscombová.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Ne dokud se nepoznáme daleko líp, než jak se známe teď. A asi nejspíš ani tehdy ne. Ale kdoví, jestli se to stane.“

„Že bychom se poznali líp?“

„Protože já jsem hotová přebornice v umění povídat si dokonce hodně usilovně se spřáteleným milovníkem stromů. Ale neumím se moc dobře s někým seznamovat nebo se nechávat poznávat od něj. Zřejmě mi jdou daleko líp povrchní vztahy.“

„Možná že to je přesně to, k čemu dospějeme.“

„Žádná hloubka. Všechno jen na povrchu.“

„Jako tenká slupka ledu na zimním rybníku,“ pokýval hlavou.

„Nebo škraloup, co se udělá na horké čokoládě,“ řekla. „Proč myslíte, že se tam dělá? A netrapte se s odpovědí, protože Regis se zrovna chystá představit Declana, který pak určitě pronese něco velmi zásadního.“

Někdo cinkal lžičkou na sklenku, aby získal pozornost přítomných. Několik lidí se k němu přidalo a syčelo, aby ostatní zmlkli. Všechno se ztišilo a cinkač na sklenku, štíhlý mladý muž v šedých flanelových kalhotách a kaštanovém sametovém saku, začal všem vykládat, jak je šťastný, že je tady všechny vidí.

„Regis Buell,“ zamumlala Maggie. „Tahle galerie mu patří. Není divu, že má radost.“

Buell toho moc nenamluvil, jen je stručně uvítal a uvedl Declana Niswandera. Keller věděl, jak malíř vypadá – v katalogu byla fotografie, Niswander se založenýma rukama a s upřeným pohledem – ale ten muž měl za tím, co odhalil fotoaparát, osobnost. Možná že to ty obrazy mohly naznačit, protože v něm se skrývala jakási pasivní síla, která byla téměř stromovitá. Kellerovi se vybavila jedna stará báseň o stromu stojícím u vody a připadalo mu, že s Niswanderem nepohne nic stejně jako s oním stromem.

Keller se na něj díval a všiml si hustých černých vlasů, které byly na spáncích prošedivělé, obličeje s hranatou bradou a oblými rysy, silného těla, širokých ramen. Niswander měl na sobě oblek, který byl černý, košili měl černou, i kravatu. A neměl snad i černý kapesníček v kapsičce? Z téhle vzdálenosti se to nedalo rozeznat, ale Keller si byl skoro jistý, že to tak je.

Vypadá jako ty obrazy, usoudil Keller, ale jeho vzhled také dost odpovídal tomu dvoustránkovému uměleckému plkání v katalogu. Zdálo se, že ty řeči a obrazy k sobě nejdou, ovšem Niswanderovi se podařilo tu propast mezi nimi nějak překlenout. Je jako strom, říkal si Keller, který spojuje zemi a nebe.

Není tohleto snad právě ten rádoby umělecký způsob dívání se? To je přesně to, co se mi stane, jakmile se octnu v takovémhle prostředí, povzdychl si Keller. Už už bych se navlékal do černého oblečení.

Smutečního, jestli všechno půjde dobře.

„Nejsem si tím jistá, nemůžu se rozhodnout,“ řekla Dot onehdy. „Nejspíš bych ti to ani neměla dávat, Kellere. Měla bych se zarazit hned teď a poslat tě domů.“

„Sotva jsem přijel,“ namítal.

„Já vím.“

„Zavolalas mi a říkala jsi, že něco máš.“

„To jo, ale neměla jsem žádnej pořádnej důvod tě volat.“

„Takže nejde o takovou práci, jakou normálně dělám? O co jde, o podomácký nadepisování obálek? Telefonní reklamní služby?“

„No, to by bylo vážně něco, v čem bys byl skvělej,“ řekla. „‚Zdravím, to je paní Smithová? Jak se dnes máte?‘“

„To vždycky říkají, že jo? ‚Jak se dnes máte?‘ Člověk rovnou ví, že se mu někdo chce pokusit prodat něco, co nechce.“

„Hádám, že si myslejí, že to prolomí ledy,“ řekla. „Oni se tě zeptají, ty jim odpovíš, a jsou na půl cesty doma.“

„Se mnou to tak nefunguje.“

„Se mnou taky ne, ale koupil by sis vůbec někdy něco od nějakýho trouby, kterej tě zavolá telefonem?“

„Když mi posledně někdo zavolal,“ řekl, „naskočil jsem do vlaku do White Plains a teď se mám otočit a jít domů.“

„Promiň. Můžeme se vrátit na začátek a zkusit to znova? Přišla práce a je to to, co ty děláš, a není problém s placením.“

„A vsadil bych se, že další věta začne nějakým ale.“

„Ale je to tady, v New Yorku.“

„Aha.“

„To se stává, Kellere. Lidi v New Yorku jsou stejný jako lidi všude jinde a někdy chtějí, aby někdo jinej zaklepal bačkorama. Je těžký uvěřit, že existujou Newyorčani se stejnou lhostejnou nevšímavostí pro posvátnost lidskýho života, jako jsou v Roseburgu, stát Oregon, a Martingaleu, stát Wyoming. Ale je to tak, Kellere. Co víc ti můžu říct?“

„Nevím. Co mi můžeš říct?“

„Samozřejmě, že se něco podobnýho stalo už i dřív. Když přijde zakázka v New Yorku, nevolám tě. Zavolám si někoho jinýho a on přijede odněkud odjinud a vyřídí to.“

„Ale tentokrát jsi zavolala mně.“

„Mám dva lidi, který bych normálně zavolala. Jeden z nich dělá to, co já, dohaduje věci, a když mám něco, co nemůžu vyřídit, zavolám jemu a předám mu to. Ale nemohla jsem mu zavolat tentokrát, protože on byl ten, co volal mně.“

„A kdo zbývá?“

„Chlap na západním pobřeží, kterej se živí stejně jako ty. Neřekla bych, že má tvůj ajfr, Kellere, ale je solidní a je to profík. Už jsem ho v New Yorku použila a taky párkrát, když jsi dělal na něčem jiným. Je to takovej můj záložník, dalo by se říct.“

„Takže jsi ho zavolala.“

„Zkoušela jsem to.“

„Nebyl doma?“

„Telefon byl odpojenej.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že mě neuslyší, pokud nebudu ječet z plnejch plic. Nevím, co jinýho to znamená, Kellere. Prostě a jasně, má odpojenej telefon. Změnil si číslo kvůli bezpečnosti? Přestěhoval se? Myslíš, že by mi dal svý nový číslo, ale já mu moc práce nedávám, a asi nejsem jedno z čísel, který má naprogramovaný v telefonu, aby se spojil zmáčknutím jednoho dačítka. Vlastně…“

„Co?“

„No, vlastně si ani nejsem úplně jistá, že má moje číslo. Určitě ho kdysi měl, ale jestli ho ztratil, nevěděl by, jak mě sehnat.“

„Ale stejně –“

„Ale stejně nezavolal a já nemůžu zavolat jemu a je tu práce a napadl jsi mě ty. Akorát že to je v New Yorku a víš, co se říká o tom domě.“

„Co je v domě, není pro mě.“

„Přesně tak,“ řekla, „a musím říct, že s tím všeobecným moudrem tentokrát souhlasím. Jde o to, že ty jezdíš někam, kde nikoho neznáš a kde nikdo nezná tebe, a když jsi hotovej, jedeš zase domů. Než tělo vychladne, jsi pryč.“

„Ne pokaždé. Někdy se člověk takhle rychle do letadla nedostane.“

„Víš, jak jsem to myslela.“

„Jistě.“

„Jsem pevně přesvědčená, že se tyhle věci mají striktně oddělovat.“

„Jako dům a věci pro mě.“

„Jako dům a věci pro mě. V New Yorku bydlíš. Tak nám pak pro tebe na práci zůstává celej zbytek světa, a copak to nestačí?“

„A nesmíš zapomenout, že tři čtvrtiny zemskýho povrchu je voda,“ dodal.

„Kellere…“

„A kolik práce dostaneš v okolí severního pólu nebo zase dole v Antarktidě? Ale máš pravdu, zbývá toho hodně.“

„Zavolám tomu člověku a řeknu mu, že to nebereme.“

„Počkej s tím ještě chvilku.“

„Proč?“

„Jel jsem sem celou cestu,“ řekl. „Mohl bych si o tom snad aspoň něco poslechnout. Jen mi řekni, že to je chlap, co má konexe, má kolem sebe ve dne v noci dvě gorily bez krku, a můžu odjet.“

„Je to umělec.“

„V čem? V ublížení na těle? Vydírání?“

„V umění,“ řekla. „Maluje obrazy.“

„Nedělej si ze mě legraci.“

„Chystá výstavu. V Chelsea.“

„Slyšel jsem, že se tam otvírají galerie. Daleko na západě, až u řeky. Tam teda bydlí?“

„Nene. Ve Williamsburgu.“

„To je v Brooklynu?“

„A co?“

„To je prakticky jiné město.“

„Co děláš, Kellere? Vemlouváš se do něčeho?“

Chvíli mlčel a pak řekl: „Problém je v tom, Dot, že jsem měl dost velkou pauzu.“

„To mi povídej.“

„A ten poslední, ta práce v Louisvillu…“

„To nebyla procházka růžovým sadem, jak si vzpomínám.“

„Ve skutečnosti to šlo docela hladce,“ řekl, „když se na to podívám zpátky, ale nezdálo se to tak hladký, když se to dělo. Dostali jsme zaplaceno a všichni byli spokojený, ale i tak mi po tom zbyla divná pachuť.“

„Takže by sis rád vypláchnul pusu?“

„Je na té smlouvě hodně věcí psanejch drobným písmem, Dot? Musí to vypadat jako infarkt nebo nehoda?“

Zavrtěla hlavou. „Vražda docela postačí, a jak chceš bombastická.“

„Co?“

„Tak mi to řekl. Nevím, co to má bejt, pokud to není názorná lekce, nějaký varování, ale jestli můžeš zařídit, aby se ten chlap objevil v pravý poledne o hlavu kratší ve výloze u Macyho, nikdo se nad tím nebude pozastavovat.“

„Jen ten kumštýř.“

„Kellere, nemůžeš potěšit každýho. Co myslíš? Chceš to udělat?“

„Ty peníze by se mi hodily.“

„No a komu ne? První splátka je na cestě, protože jsem nejdřív řekla, že jo, a pak jsem začala hledat někoho, kdo to provede. Nemusím ti povídat, jak nesnáším, když musím posílat prachy nazpátek, když už je jednou držím v ruce.“

„Není to tvoje nejoblíbenější zábava.“

„Přilnu k nim a přemejšlím o nich jako o mejch prachách a vracet je mi připadá, jako kdybych je utrácela, a mám z toho přitom úplný houby. Chceš pár dní, aby sis to promyslel?“

Zavrtěl hlavou. „Beru to.“

„Fakt? Brooklyn nebo ne, je to pořád New York. On žije ve Williamsburgu, ty na První avenue, můžeš skoro dohlídnout na jeho barák z vlastního okna.“

„Ne tak docela.“

„I tak…“

„Nebude to poprvé v New Yorku, Dot. Nikdy jsem tu nedělal práci, jen řešil osobní záležitosti, ale vždyť to vyjde nastejno.“ Narovnal se na židli. „Beru to,“ prohlásil. „Tak mi o tom člověku něco pověz.“

„Dřív jsem malovala,“ řekla Maggie Griscombová. „Teď dělám šperky.“

„Všiml jsem si vašich náušnic.“

„Těchhle? Ty jsou moje vlastní dílo. Nosím jenom vlastní věci, protože tak jsem chodící výkladní skříň. Pokud si nesednu, protože pak jsem sedící výkladní skříň.“

Seděli zrovna v boxu v kubánské kavárně na Osmé avenue a pili café con leche.

„Je to zvláštní,“ řekla, „protože mám ráda šperky a nejen svoje vlastní. Kupuju si i věci od jiných lidí, ale ty se pak jen tak válejí v šuplíku.“

„Proč jste přestala malovat?“

„Přestalo mi být devětadvacet.“

„Nevěděl jsem, že to má věkové omezení.“

„Když mi bylo od dvaceti výš, trávila jsem celou dobu malováním těžkomyslných abstraktních olejů a spaním s cizíma lidma,“ řekla. „Myslím, že mi tahle dekáda vydržela do třicátých čtvrtých narozenin, když jsem vylezla z postele nějakého chlapa, vyzvracela jsem se v jeho koupelně a pokoušela jsem se odtamtud dostat, aniž bych se podívala na něj nebo do zrcadla. Překvapilo mě, že jsem starší než Ježíš Kristus, a to byla doba, kdy jsem musela skončit s tím, že mi je dvacet devět, a dospět. Prohlídla jsem si všechny své obrazy a pomyslela jsem si: Ježíši, takový sračky. Nikdo si je nikdy nekoupil, ani jeden z nich. Nikdo taky nikdy nezašel tak daleko, aby je obdivoval, pokud to nebyl nějakej chlap, kterej se zoufale snažil dostat mě do postele. Takovej udřenej ňouma byl schopnej předstírat nadšení pro cokoli. Ale krom toho, asi tak to nejlepší, co lidi o mé práci říkali, bylo, že je to zajímavé. Poslyšte, dám vám jednu radu. Nikdy neříkejte umělci, že je jeho dílo zajímavý.“

„Neudělám to.“

„Nebo že to je něco jiného. ‚Líbil se vám ten film?‘ ‚Jo, bylo to něco jinýho.‘ Co tohle, sakra, znamená? Jiný než co?“ Zamíchala si kávu a nechala lžičku v šálku. „Nevím, jestli moje obrazy byly něco jinýho. Ať to znamená cokoli. Ale nebyly zajímavý, ani pro mě, ani pro nikoho jiného. Ani nebyly dokonce hezký na pohled. Chystala jsem se ta plátna spálit, ale připadalo mi to moc dramatické. Tak jsem je naskládala na chodník a někdo je odtáhl.“

„To zní hrozně smutně.“

„No, mně to připadalo osvobozující. Přemýšlela jsem, co se mi líbí. A řekla jsem si: šperky, a hned jsem se šla zapsat do kurzu. Od začátku mi to šlo. Tyhlety jsou hezké, že ano?“

„Moc hezké.“

„A je to dobře, že jsou hezké,“ řekla. „Musela jsem dřít, aby moje obrazy nebyly hezké, protože hezké umění je povrchní a dekorativní a nekončí v muzeích. Tak jsem dělala, co jsem mohla, abych vyráběla obrazy, které nikdy nikoho nepotěší, a povedlo se mi to tak, jak se mi nikdy ani nesnilo. Teď dělám prstýnky a náramky a náhrdelníky a náušnice a úmyslně je dělám hezké a lidi si moje věci kupujou a nosí je a radujou se z nich. A je to fakt radost, když už člověku není devětadvacet.“

„Změnila jste celý život.“

„Víte, pořád bydlím v centru,“ zavrtěla hlavou, „a pořád nosím černé oblečení. Ale nezpíjím se do němoty a neničím si uši hlasitou muzikou…“

„A nechodíte do postele s cizíma lidma?“

„To záleží na okolnostech,“ řekla. „Jak moc cizí jste vy?“

6

Když Keller za úsvitu odcházel, ještě spala. Bylo jasné ráno a rozhodl se, že půjde pár bloků pěšky a skončilo to tak, že došel až domů. Bydlela v podkroví v rekonstruovaném skladišti na Crosby Street a on už měl nějakou dobu byt v předválečném činžáku na První avenue, jen pár bloků nad sídlem Spojených národů. Po cestě se zastavil na snídani a postál na Union Square, aby se podíval na stromy. Když se blížil k domovu, zaskočil do knihkupectví a prošel si kapesního průvodce po stromech Severní Ameriky. Kniha měla člověku umožnit identifikovat strom, a pak ještě poskyda veškeré informace, které by snad o něm čtenář mohl chtít vědět. Usoudil, že to je víc, než potřebuje, a knihu nechal v obchodě.

Ale zbytek cesty domů si stromů všímal dál. Střed Manhattanu není úplně to samé jako Bouloňský lesík, ale v chodnících většiny postranních ulic na Kips Bay a Murray Hill nějaké stromy jsou a zjistil, že si je prohlíží, jako kdyby je viděl poprvé v životě.

Vždycky si uvědomoval, že stromy ve městě jsou, a úplně nejvíc, když měl psa. Jenže majitel psa má tendenci vnímat strom jako v podstatě užitkový předmět. Keller, teď už bez psa, dokázal vidět stromy jako – co? Umělecká díla obdařená zvláštními vlastnostmi formy, barvy a hmoty? Pozemské projevy božské dokonalosti? Mocné bytosti s vlastní existencí? Keller si nebyl jistý, co vlastně, ale stejně od nich nemohl odtrhnout oči.

Doma ve svém úhledném a uklizeném dvoupokojovém bytě zjistil, že ho překvapila prázdnota jeho stěn. Měl v ložnici dvě japonské reprodukce, úhledně zarámované do bambusových rámů, vánoční dárek od přítelkyně, která se už dávno vdala a odstěhovala. Jediné umělecké dílo v obýváku byl plakát, který si Keller koupil sám, poté co navštívil retrospektivní výstavu Edwarda Hoppera ve Whitneyově muzeu.

Na plakátě bylo jedno z umělcových nejrozpoznatelnějších děl, osamělí hosté sedící u barového pultu v restauraci, a vyzařoval nepopsatelnou osamělost. Kellera to povzbuzovalo. Poselství obrazu mu sdělovalo, že ve své samotě není sám, že město (a šířeji vzato i celý okolní svět), je plný osamělých chlapů, kteří sedí na židličkách v nějakém ošuntělém podniku, pijí své šálky kávy, a tak přežívají dny a noci.

Japonským reprodukcím se nedalo nic vytknout, ale nevěnoval jim už celá léta žádnou pozornost. Ten plakát byl jiný, rád se na něj díval, ale byl to jenom plakát. Ve skutečnosti mu vlastně osvěžoval vzpomínky na originální olejomalbu, kterou zobrazoval. Kdyby nebyl nikdy ten obraz viděl, no, nejspíš by přesto reagoval i na samotný plakát, ale určitě by na něj nepůsobil tak silně.

Pokud jde o to vlastnit originál od Hoppera, tak na to Keller nemohl pomyslet ani ve snu. Práce byla dobře placená, mohl si dovolit pohodlně žít, a přesto utápět velkou část peněz ve sbírce známek, ovšem byl celé světelné roky daleko od toho, že by si mohl na zeď pověsit opravdového Edwarda Hoppera. Obraz z jeho plakátu – no, ten na prodej nebyl, ale kdyby na to přece jenom někdy přišlo a objevil se na nějaké aukci, byl by za sedmimístnou cenu. Keller měl pocit, že by možná byl schopen zaplatit sedmimístnou sumu za umělecké dílo, ale jedině, kdyby dvě z těch číslic byly až za desetinnou čárkou.

Dal si oběd ve vietnamské restauraci na Třetí avenue a pak se zastavil v květinářství. Odtamtud šel pěšky na Padesátou sedmou ulici, kde našel budovu, které si všiml při procházce, s jednou nebo více uměleckými galeriemi na každém z jejích deseti pater. Z nich bylo otevřeno jen pár a on je prošel, prohlížel si vystavená díla. Nejdřív se bál, že ho galerijní kustodi zahrnou prodejními žvásty nebo že si tam bude připadat jako vetřelec, když se bude dívat na obraz, který nemá v úmyslu koupit. Ale nikdo mu ani nekývnul, ani se o něj ani náznakem nezajímal, natožpak o to, na co se dívá nebo jak dlouho se na to dívá, a když takhle prošel tři galerie, připadal si tam jako doma.

Uvědomil si, že to je podobné jako chodit do muzea. Bylo to přesně takové až na dvě věci. Člověk nemusel platit vstupné a nebyly tam hloučky neposedných dětí s učitelkami, které se zoufale a marně pokoušejí o nějaký výklad.

Jak má člověk poznat, kolik co stojí? Na zdi vedle každého obrazu bylo přilepené číslo, ale nebyly tam žádné značky dolaru a čísla běžela v řadě, 1-2-3-4-5-6-7, a nemohla mít nejspíš nic společného s cenou. Dávat tam veřejně cenu se evidentně považovalo za hulvátství, ale copak nechtějí nic prodat? Co má člověk dělat, když mu nějaký obraz padne do oka – poptávat se po ceně nahlas?

Pak si v jedné galerii všiml návštěvnice, která měla v ruce zatavený list, čas od času se do něj podívala a při odchodu ho odložila na stolek u dveří. Keller si ho vzal a co v něm nebylo – očíslovaný seznam všech vystavených obrazů společně s názvem, rozměry, technikou (olej, akvarel, akryl, kvaš, ať to bylo cokoli), rokem vzniku a cenou.

Jedna věc měla místo ceny NP, což usoudil, že znamená Ne na prodej. A dvě měly vedle ceny malou červenou tečku a on si vzpomněl, že některé z obrazů na stěnách mají podobné červené puntíky vedle popisek. Samozřejmě – červené tečky znamenaly, že obrazy jsou prodané! Nezabalí jen tak jeden a nedají ho člověku domů. Obrazy musí viset až do konce výstavy, takže když si člověk něco koupil, přidělají k němu červenou tečku a nechají ho viset tam, kde je.

Pogratuloval si za to, že na to všechno přišel, a pak ho zarazila myšlenka, že všichni ostatní to bezpochyby už dávno věděli. Ve všech galeriích v New Yorku byl nejspíš ten jediný, kdo o tomhle všeobecně známém postupu nevěděl. No, aspoň že se mu povedlo na to přijít bez pomoci. Neudělal ze sebe šaška, jako kdyby se ptal, k čemu tam mají ty tečky.

Když se dostal domů, přišla už pošta. Keller se nikdy moc o poštu nestaral. Vybíral si ji a vyřizoval, když přišla, zahazoval reklamy a platil účty. Pak začal sbírat známky a každý den v poště objevoval poklady.

Obchodníci po celé zemi a pár dalších v zámoří mu posílali známky, které si objednal z jejich seznamů nebo získal v poštovních aukcích. Jiní mu posílali výběry na ukázku, aby si je v klidu prohlédl a nechal si, co se mu hodilo. Krom toho vycházely filatelistické měsíčníky a týdeník i nekonečný proud aukčních katalogů a ceníků a zvláštních nabídek.

Dneska společně s obvyklými seznamy a katalogy Keller dostal svůj měsíční výběr od ženy v Maine. „Milý Johne,“ četl. „Přikládám zajímavý soubor německých kolonií a ještě pár dalších pro Vaše uvážení. Je to 26 celofánových obálek v celkové ceně 194,43 USD. Doufám, že se Vám některé z nich budou líbit. Vaše Beatrice.“

Keller jednal s Beatrice Rundstadtovou už skoro dva roky. Přikládala s každou zásilkou stejný lístek a on pokaždé odepsal to samé: „Milá Beatrice, děkuji za hezký výběr, většina z toho je na První avenue jako doma. Přikládám šek na 83,57 USD a těším se na nabídku příští měsíc. Váš John.“ Trvalo to přes rok, kdy se oslovovali milý pane Kellere a milá paní Rundstadtová, ale teď už byli John a Beatrice, což dodávalo jejich korespondenci příjemnou iluzi intimnosti.

Ale jenom iluzi. Nevěděl, jestli je Beatrice Rundstadtová vdaná nebo svobodná, stará nebo mladá, vysoká nebo malá, tlustá nebo hubená, nevěděl, jestli sama sbírá známky (mnoho obchodníků to dělalo) nebo jestli si myslí, že sbírání známek je pro šílence (což si myslelo mnoho dalších obchodníků). Pokud šlo o ni, jediné, co věděla o něm, bylo, co sbírá.

A tak doufal, že při tom zůstane. Samozřejmě, že se nedokázal vyhnout občasným fantaziím, v nichž se Bea Rundstadtová (nebo nějaká jiná sběratelka) ukázala být jeho spřízněnou duší s obličejem anděla a postavou panenky Barbie. Fantazie byly bez rizika, pokud si je člověk držel dost daleko od těla. Jeho dopisy zůstávaly stejně neměnné formální jako ty její. Ona mu posílala známky, on jí na oplátku šeky. Proč si kazit něco, co funguje?

Člověk si vesměs mohl nechat ukázkový výběr u sebe až celý jeden měsíc, ale Keller si je jen výjimečně nechával na déle než jeden nebo dva dny. Tentokrát mu stačila jen jedna hodina, a už měl vybrané známky, které chtěl. Mohl si je zandat do alb později; prozatím napsal šek a třířádkový vzkaz a šel dolů do schránky. Pak nasedl do autobusu na Čtrnáctou ulici a sjel linkou metra L pod East River do Bedford Avenue.

Keller znal Manhattan docela dobře, ale jeho mentální mapa přilehlých oblastí byla jako mapa světa středověkého námořníka. Byly tam malé plující ostrůvky známého území a rozlehlé plochy nadepsané „Zde jsou lvi“. Zběžně znal některé části Brooklynu – Cobble Hill, protože tam měl kdysi přítelkyni, a Marine Park, z doby před léty, kdy patřil bowlingovému týmu, který soutěžil (jestli se tomu dá tak říkat) v tamější lize. Williamsburg neznal vlastně vůbec, ale vzpomněl si, že tamější dominantní etnické skupiny jsou Portoričani a chasidští Židé v jižní části a Poláci a Italové dál na severu. V posledních letech se tam začali stěhovat umělci, kteří hledali levné ateliéry. („Kam to spěje?!“ ozývaly se přitom znechucené výkřiky – ve španělštině, jidiš, polštině i italštině.)

Declan Niswander bydlel v Berry Street, na severním výběžku Williamsburgu, jen deset minut pěšky od stanice metra. Keller našel adresu, byl to jeden z řady skromných dvoupatrových cihlových domů na východní straně ulice. U vchodových dveří byly tři zvonky, což naznačovalo, že je tam jeden byt na patro. Jestli to je hodně místa nebo málo, záleželo na tom, jak hluboký Niswanderův dům je, a to se z ulice nedalo poznat.

Blok a vlastně celé okolí procházelo přeměnou do vyšší kategorie bydlení, genius loci dřívějška tam stále přetrvával, a zdaleka tam ještě nezačali vysazovat stromy. Tak se stalo, že Declan Niswander, který maloval stromy s takovým citem a nábojem, že by donutil termita změnit stravovací návyky, bydlel v bloku bez jediného stromu. Keller přemítal, jestli mu to vadí, nebo jestli si toho vůbec všimne. Možná že stromy jsou pro Niswandera jenom něco, co maluje, a pouští je z hlavy v okamžiku, kdy si zabalí barvy a štětce.

Keller chodil kolem, nasával atmosféru a všímal si, co kde je. O blok dál našel malou polskou restauraci, kde si dal misku boršče a velký talíř pirohů, vypil velkou sklenici grepového džusu, který mu dali bez ptaní, a po šlechetném spropitném mu pořád ještě zbývaly drobné z desetidolarové bankovky. Jídlo tady bylo kauf, i když si člověk připočítal jízdné za metro.

Zrovna upíjel ze sklenice tmavého piva v baru, který se jmenoval U rozbitých hodin, když tam přišel Niswander. Nečekal ho, ale nepřekvapilo ho moc, když ho tam viděl. Bar Urozbitých hodin (proč to tam tak pojmenovali? Nebyly tam vidět vůbec žádné hodiny – ani rozbité, ani žádné jiné), byl jediný bar v okolí, který vypadal jako pravděpodobné místo, kde by se mohli objevit umělci. Ostatní byly obyčejné dělnické hospody, jež se spíš hodily pro malíře pokojů než pro malíře jilmů a javorů. Niswander je mohl čas od času navštívit na skok na pivo, ale jestli se chystal někde v okolí posedět déle, určitě to muselo být U rozbitých hodin.

Vešel Niswander, společně se ženou, která byla jasně jeho a jež nesla v nosítku na prsou dítě, které bylo jasně jejich. Na všechny strany se zdravili s lidmi. Keller slyšel, jak mu někdo gratuloval k nějaké kritice, pak další, který se ptal, jaká byla vernisáž. Tady Declana Niswandera znali a očividně ho měli dost rádi.

Niswander sám se tam tvářil jako doma, ale Keller si představoval, že by dobře zapadl do kteréhokoli z místních barů. Měl postavu a rysy, které se hodily všude, a ve své černo-červené kostkované košili a leviskách bylo pravděpodobnější, že by byl schopen nějaký strom porazit než namalovat jeho obraz. Neměl na sobě dneska ani kapku černé, ale to neměli ani jiní lidé v baru. Černá, jak Keller hádal, byla rozpoznávací barvou pro Manhattan, kde se obyčejní lidé oblékají jako umělci. Na téhle straně řeky se umělci oblékají jako obyčejní lidé.

Keller dopil pivo a šel domů.

Když toho veřera přišel domů, neměl na záznamníku žádné vzkazy a nikdo nevolal ani další den ráno, když si na rohu dával snídani. Našel si telefonní číslo a zdvihl sluchátko.

Když to zvedla, řekl: „Ahoj, tady je Keller.“

„Tak tady jsi.“

„Tady jsem,“ souhlasil.

„A není divu, že ti lidi říkají Kellere. Když si tak říkáš sám.“

„Fakt?“

„‚Ahoj, tady je Keller.‘ Tvoje vlastní slova. Ty růže od tebe jsou krásný. Úplně nečekaný a úplně vítaný.“

„Zajímalo mě, jestli jsi je dostala.“

„A to, na co jsi moc slušně vychovaný, než abys to řekl, je, že tě zajímalo, jestli se ti vůbec někdy ozvu.“

„Vůbec ne. Vím, že máš moc práce a –“

„A možná že květinářka ztratila kartičku a já jsem nevěděla, kdo mi je poslal.“

„To mě napadlo.“

„Vsadila bych se, že jo. Myslíš si, že jsem tě nevolala? Věř mi, volala jsem. Máš vůbec představu, kolik Kellerů je v manhattanském telefonním seznamu?“

„Asi tak dva sloupce, jestli si to pamatuju dobře.“

„Dva sloupce, přesně tak. A jsou tam dva Johnové Kellerové a dva Jonathanové, když pominu sedm nebo osm J. Kellerů. A ani jeden nejsi ty.“

„Ne, nejsem v seznamu.“

„Nekecej, Sherlocku.“

„Aha,“ řekl. „Myslím, že jsem ti svoje číslo nedal.“

„Hádám že ne, ale teď už ho mám, pane Chytrej, protože mám na tomhle telefonu identifikaci volajícího, takže tvoje tajemství už není tajný. Můžu ti zavolat, kdykoli budu chtít, chlape. Co ty na to?“

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel, takže těžko říct. Ale řeknu ti, o čem jsem přemýšlel. Co kdybych se pro tebe stavil okolo sedmé večer a dali bychom si něco k večeři?“

„To nepůjde.“

„Ale.“

„Já mám lepší nápad. Co kdybys přišel asi tak v půl desáté a dali bychom si sex?“

„To by šlo,“ připustil. „Ale večeři bys vážně nechtěla?“

„Jako kuchařka nestojím za nic.“

„V restauraci. Myslel jsem, že bychom si někam vyšli.“

„Mám odpuzující stolní manýry,“ řekla. „A taky mám v pět sezení u psychiatra.“

„A není to většinou na hodinku?“

„Padesát minut, normálně.“

„Tak bychom mohli jít na večeři potom.“

„Já si totiž vždycky cestou tam koupím banánovej koktejl s dodanou vlákninou a proteinovým práškem a spirulinou, ať je to, co chce, a upíjím to, když si povídáme. Je to ta nejlepší doba, kdy se člověk má nasytit, víš? A pak půjdu rovnou domů a budu pracovat, protože mám zakázku, kterou musím dorazit, a v devět od toho odpadnu, vykoupu se, umyju si vlasy a udělám se neodolatelná a v půl desáté se ukážeš ty a budeme mít nápaditý a velmi uspokojivý sexuální styk. Na který, můžu dodat, se budu těšit celý den. Nashle v půl desátý, Kellere.“

Brzo to odpoledne odjel Keller autobusem na Dvacátou třetí ulici a našel si cestu do galerie Regise Buella. V tom bloku byly další galerie, ve kterých se také zběžně zastavil. Ceny byly v průměru nižší než v galeriích na Padesáté sedmé, ale ne o moc. Umění může rychle vylétnout na ceně, jakmile se člověk dostane přes plakáty z výstav v muzeích a masově vyráběné reprodukce obrazů s herci kabuki.

Při vernisáži byla v Buellově galerii hlava na hlavě. Teď tam bylo prázdno, až na Kellera a dívku u stolku, sebejistou blondýnku, která nedávno odpromovala na nějaké dobré škole a brzy se stane manželkou nějakého obchodníka z Wall Streetu. Obdařila Kellera mdlým úsměvem a vrátila se ke své knize. Keller si vzal ceník. Museli je tam mít už při vernisáži, ale v té době netušil, že se má po něčem takovém shánět.

Strávil v galerii plné dvě hodiny a chodil od plátna k plátnu.

Když se vrátil domů, zavolal Dot. „Přemýšlel jsem,“ řekl.

„Ty brďo. To je mi ale rána. No, nemůžu říct, že bych tě za to vinila.“

„Ne.“

„Ne?“

Zavrtěl hlavou a pak si uvědomil, že telefonuje. „Ne,“ řekl, „o to nejde. Přemýšlel jsem o klientovi.“

„A co je s ním?“

„Je to on?“

„To je generické zájmeno, Kellere. Co chceš, abych říkala – ‚oni‘? ‚To?‘ ‚Uvažoval jsem o klientovi.‘ ‚O klientovi?‘ ‚Co je s ním nebo s ní?‘ Jsem staromódní, Kellere. Mám ráda, co mě naučila angličtinářka v osmičce.“

„To, co.“

„Co co?“

„Máš ráda to, co tě naučila.“

„To, co mě teď napadá, není nic z toho, co jsem se naučila od paní Jepsonový, a stejně si nemyslím, že by to bylo fyzicky možný. Tak nic. Cos to měl s tím klientem?“

„Kdo to je?“

„Ten nebo ta? Nemám ponětí.“

„Protože já mám potíž přijít na to, kdo a proč by mohl chtít toho chlapa zabít. Jedině někdo z dřevařskýho průmyslu.“

„Cože?“

„Maluje obrazy stromů, a jakmile vidíš třeba jen jeden, ani ve snu by tě nenapadlo nějakej strom porazit.“

„Co se to s tebou stalo, Kellere? Ochránce stromů nebo milovník umění?“

„Jel jsem včera večer do Williamsburgu a –“

„Myslíš, že to bylo chytrý?“

„No, možná bych to rád udělal tam, takže jsem si to tam musel trochu proklepnout.“

„Aha.“

„Je to tam pěkný, krapet umělecký, ale příjemný. Líbilo se mi tam.“

„A chceš se tam přestěhovat.“

„Nechci se přestěhovat nikam, Dot. Ale myslíš, že bys o tom klientovi mohla něco zjistit? Zavolat tomu člověku, co ti volal, trochu se poptat kolem?“

„Proč?“

„Proč?“

„Jo, proč? Je to hodně nebezpečný, dělat ve vlastním městě. Proč si to ještě víc komplikovat?“

„No…“

„Nic by mi neřekl. Je to profík. A já taky, takže se ho ani nebudu zkoušet ptát. A ty jseš taky profík, Kellere. Mám ještě něco dodávat?“

„Ne, to je jedno. Víš, co dostane za jeden obraz?“

„Oběť?“

„Deset tisíc dolarů. To je průměr. Ty větší jsou za trochu víc, menší za trochu míň.“

„Jako diamanty,“ řekla, „nebo… nevím. Byty. Proč je důležitý, kolik dostane? Nechceš si snad něco koupit?“

Mlčel.

„Ach, boží smilování,“ zaúpěla. „To je dokonalý, Kellere. Ty toho chlapa odděláš a zadučeš si hřebík do zdi a pověsíš si tam jeho obraz. Neexistuje už nic profesionálnějšího než nechat si na tu událost malou vzpomínku.“

„Dot…“

„Jestli opravdu musíš mít nějakej suvenýr, proč mu prostě a jednoduše neuřízneš ucho? Ušetřil by sis deset táců. Kdyby se někdo ptal, mohl bys říkat, že patřilo Van Goghovi.“

„Tak,“ vydechla Maggie Griscombová. „No, nebylo to krásný?“

Keller by něco řekl, ale nebyl jsi jistý, jestli dokáže dát dohromady větu.

„Jak jsem se propracovávala Kellerama,“ povídala, „těmi Johny a Jonathany a těmi, co jsou jenom J, měla jsem sto chutí zabít toho člověka, co vynaleznul tlačítkový telefon. Se zastaralým otáčivým bych se ani nenamáhala, to především. Protože jsem věděla, že nebudeš v seznamu. Aspoň ne v manhattanským. Představovala jsem si, že bydlíš ve Scarsdaleu.“

„Proč ve Scarsdaleu?“

„No, nebo někde podobně. Ve Westchesteru nebo na Long Islandu nebo třeba v Connecticutu. Prostě zaopatřený venkovan.“

„Bydlím na Manhattanu.“

„To chceš vychovávat děti na Manhattanu?“

„Nemám děti. Nejsem ženatej.“

„Přemýšlela jsem o tom, že se podívám, jaké Johny Kellery bych našla ve Westchesteru, ale ty bys byl v kanceláři a já bych se dovolala tvojí ženě.“

„Žádnou nemám.“

„Pak mě napadlo, že ti zavolám do kanceláře.“

Ani kancelář neměl. „Jak? Nikdy jsem ti neřekl, kde pracuju.“

„Chystala jsem se pročíst seznam pěti set největších firem, nevím, jak se jmenuje, dokud tě v něm někde nenajdu. Ale pak jsi zavolal a ušetřil mi to.“

„Hádám, že mě vidíš jako zaměstnance.“

„A proč bych měla dojít k takovéhlemu závěru?“ položila na něj ruku. „Odhadla jsem tě na první pohled, Kellere. Objevil ses snad na vernisáži v nepostradatelné černé? Dělal jsi snad přednášku v džínách pocákaných od barvy a červeném bavlněném šátku na hlavě? Ne, byl jsi tam v obleku a kravatě. Tak jak by mě mohlo napadnout, že děláš v nějaké firmě?“

„Jsem v penzi.“

„Nejsi na to trochu mladej? Nebo jsi vydělal takovou hromadu prachů, že už dál nemusíš nic dělat?“

„Pořád čas od času pracuju.“

„A co děláš?“

„Konzultace.“

„Konzultace pro koho?“

„Pro firmy.“

„Trefa,“ řekla.

„Takže čas od času musím odjet na pár dní nebo na týden pryč.“

„Abys konzultoval.“

„No, jsem takový jakoby konzultant-lomeno-řešitel problémů. A pár zakázek do roka, to je to jediné, co dostávám, takže to není tak daleko od úplného důchodu.“

„A pokud jde o prachy, je to v pohodě.“

„Vyjdu s tím dobře. Celá léta jsem si šetřil a něco jsem zdědil a taky jsem měl štěstí s investicemi.“

„Nesežerou z toho moc alimenty na manželku a děti?“

„Nikdy jsem nebyl ženatý.“

„Čestně? Vím, že teď ženatej nejsi, jen jsem tě trochu zkoušela, ale nikdy předtím jsi nebyl? Jak ses z toho vykroutil?“

„Nevím.“

„Jednou jsem si přitáhla domů jednoho chlapa,“ řekla, „ještě tehdy, když jsem malovala hnusný obrazy a spala s cizíma lidma. Byl asi stejně starý jako ty a neuvěřitelně hezký a prostě úžasný v posteli a taky nebyl nikdy ženatej. Nedokázala jsem přijít na to, jak je to možný, dokud jsem nezjistila, že je to kněz.“

„Já kněz nejsem.“

„To je škoda. Mohl bys dělat likvidátora pro Boha. Víš co? Neměli bychom takhle mluvit. V první řadě chci tenhle vztah udržet povrchní.“

„Tak bych řekl, že tenhle rozhovor je krokem správným směrem.“

„Ne, je to moc osobní. Můžeme mluvit o spoustě věcí, ale ne o nás. Nic nezničí vztah jako to, když se dva navzájem poznají.“

„Aha.“

„Stejně, jsi skoro tak hezký jako ten kněz a v posteli jsi dokonce ještě lepší. A jsi po ruce a bůhví, kde je jemu konec, což, když o tom tak přemýšlím, docela sedí. Ale proč maříme čas řečma?“

O něco později řekl: „Dneska jsem se vrátil do té galerie.“

„Do které galerie?“

„Tam, co jsme se potkali. Regise Buella? Chtěl jsem vidět, jak ty obrazy vypadají bez vína a sýra.“

„A bez pár stovek lidí. Co sis o tom myslel?“

„Líbily se mi,“ řekl. „Ten člověk dokáže namalovat, jak ze stromu vychází světlo. Ale ne že by to z nich přímo zářilo. A viděl jsem tam jenom dva obrazy s červenýma tečkama.“

„Tak to je o dva víc, než by se Declanovi líbilo.“

„Jak to?“

„No, já jenom vím, co se tak povídá mezi lidma. Zdá se, že zavolal pár lidem, kteří sbírají jeho obrazy, a pár oficiálním představitelům z muzeí, kteří projevili zájem, a všem jim řekl to samé. Přijďte na výstavu, koukněte se, co jsem v poslední době udělal, ale, proboha, nic nekupujte.“

„Proč?“

„Protože Declan nemůže vystát Regise Buella.“

„Majitele galerie? Tak proč nevystavuje obrazy někde jinde?“

„To se chystá, až mu skončí smlouva s Regisem. Tohle je jeho poslední výstava u něj a od prvního dalšího měsíce ho budou zastupovat Ottinger Galleries. Takže Declan chce, aby všichni počkali a aby podíl na jeho práci dostal Jimmy Ottinger a ne Regis Buell.“

„A budou ceny u Ottingera stejné?“

„Jimmy je může vyšroubovat o kousek výš,“ řekla. „Když si bude myslet, že to trh snese. Má o Declanově práci velké mínění.“

„A to Regis Buell nemá?“

„Regis ví jenom to, že tohle je jeho poslední příležitost, jak na Declanovi vydělat. Tak by rád udržel ceny dost nízké, aby prodal co nejvíc. Jimmy Ottinger si může dovolit myslet dlouhodobějc. Někdy může bejt lepší nasadit vyšší cenu pro malíře teď, než se snažit všechno prodat naráz, ale za nižší ceny.“

„Řekl bych, že je to daleko komplikovanější, než to na první pohled vypadá.“

„Jako spousta jinejch věcí,“ souhlasila. „A co ty? Co ten zájem? Chceš investovat do jednoho z Declanových mohutných dubů?“

„Je jich tam pár, které by se mi mohly hodit domů,“ řekl. „Obzvlášť jeden z nich, ale nechtěj po mně, abych ti ho popisoval.“

„Strom je strom je strom.“

„Tenhle je starý a je to zimní scéna, ale takových je tam několik. Problém je v tom, že je každý jiný, ale když je popisuješ, popisy vycházejí všechny na jedno kopyto.“

„Já vím. Poslyš, neříkej Declanovi, že jsem to říkala, ale co je tobě po tom, kdo shrábne provizi? Jestli jsi tam našel nějakej, kterej tě fakt dostal, a jestli si jseš jistej, že se na něj budeš chtít dívat ještě za měsíc nebo za rok…“

„Kup ho?“

„Nikdy už ho nedostaneš levnějc. A někdo jinej by ti ho mohl vyfouknout rovnou před nosem.“

Asi ve čtvrt na dvě ho Maggie doprovodila ke dveřím a stoupla si na špičky, aby ho políbila. „Už žádné kytky,“ upozornila ho. „Jednou to bylo skvělé, ale jednou stačí. Někdy mi zavolej, třeba tak jednou týdně a sejdeme se takhle na pár hodin.“

„Na pár hodin,“ opakoval. „Tak jednou týdně.“

„Je to snad moc často?“ poplácala ho po tváři. „Kdyby to bylo častěji, mohlo by se nám to omrzet.“

Kdyby to bylo častěji, říkal si, když ho taxík odvážel domů, tak bych to fyzicky nezvládl.

7

Doma si Keller prolistoval jedno z alb se známkami. Mnoho jeho kolegů sběratelů mělo tematické sbírky, sbírali známky ne jedné určité země nebo určitého období, ale zaměřovali se na to, co na známkách bylo. Třeba na známky s obrázky vlaků, motýlů nebo tučňáků. Lékař si mohl vybrat známky s lékařským tématem, zatímco hudebník by třeba mohl shánět známky s hudebními nástroji nebo s portréty velkých skladatelů. Nebo se daly sbírat známky s králíky, jenom proto, že se někdo na ně prostě rád dívá.

Stále populárnějším námětem bylo umění na známkách. Dříve, když byly poštovní známky ještě většinou jednobarevné, reprodukovat velký obraz na kousku papíru se snadněji řeklo, než udělalo. Monochromatická miniatura Mony Lisy mohla být sice rozpoznatelná, ale postrádala to jisté cosi.

Ty dřívější známky, vyryté s dokonalou zručností a krásně vytištěné, byly pro Kellera daleko přitažlivější než to, co se z nich udělalo nyní, když v podstatě všechny známky ze všech zemí byly vytištěné plnobarevně, a kterákoli země vydávající známky mohla chrlit reprodukce všech možných drahokamů světových uměleckých pokladnic. Sběratelé z takovýchto pokusů a snah udělali výdělečnou činnost a na rozdíl hrdinů animovaných filmů od Disneyho nebo od Warner Brothers nebyla díla Rembrandtova a Rubensova chráněna autorskými právy. Kopírovat je mohl kdokoli a také se to zhusta dělo.

Kellerovo hraniční datum 1952 odsouvalo mnoho uměleckých známek mimo jeho dosah. Ale některé země vydávaly takové známky ještě dávno dřív ve svých jednobarevných dobách, spíš z pýchy na své umělecké dědictví než v touze po sběratelových dolarech. Francouzi se obzvlášť dychtivě chlubili svou kulturou, s neuvěřitelnou energií portrétovali spisovatele, malíře a skladatele a Keller si právě prohlížel sérii francouzských známek, ze kterých člověk doslova cítil umělcovu genialitu.

A samozřejmě také existovala španělská série na počest Goyi. Jedna ze známek představovala jeho akt vévodkyně z Alby. Když byl obraz poprvé vystaven, vyvolal obrovské pobouření a ještě o mnoho let později známka ukazovala každičký kousek těla, který byl pro celou jednu generaci mladých filatelistů pořádně znepokojující. Keller se pamatoval, že tu známku před několika desetiletími měl, a když ji prohlížel přes kapesní lupu, zoufale si přál, aby známka byla větší a lupa silnější.

V novém vydání časopisu Linn’s, jako skoro v každém čísle, probíhala v rubrice dopisů čtenářů oduševnělá debata o tom, jakým nejlepším způsobem přitáhnout mladé lidi k tomuto koníčku. Chlapci a děvčata byli evidentně ve světě plném počítačů, Nintenda a MTV přitahováni filatelií stále méně a méně. Kdyby děti přestaly sbírat známky, odkud se vezme další generace dospělých sběratelů?

Keller se nad touto otázkou zamyslel a usoudil, že je mu to jedno. Chtěl pouze doplňovat vlastní sbírku a bylo mu opravdu ukradené, kolik dalších mužů a žen pracuje na těch svých. Pokud se neobjeví noví sběratelé, známky třeba nakonec ztratí hodnotu, ale i to mu bylo fuk. Nechystal se svou sbírku prodat, a co mu bylo po tom, co se s ní stane po jeho smrti? Když si ji nemůže vzít s sebou do hrobu, někdo jiný přijde na to, co by se s ní dalo udělat.

Ale ostatní se zjevně velmi starali o budoucnost tohoto koníčku. U.S. Post Office evidentně viděl v ohrožení velmi ziskovou oblast, a odpovídal tím, že vydával známky určené zejména k tomu, aby zapůsobily na mladé sběratele. Když byl Keller kluk, na známkách byli velcí američtí spisovatelé/vynálezci a státníci, lidé, o kterých většinou ani neslyšel, a během sbírání jejich obrazů se vlastně o nich hodně naučil, i o historii, v níž hráli roli.

Nyní bylo sbírání známek skvělý způsob, jak se mladí Američané mohli dovědět o králíčku Bugsovi a Kačeru Donaldovi.

Keller si to promýšlel a došel k závěru, že na to jdou špatně. On jako chlapec sbíral dychtivě ne proto, že sbírání známek bylo určené dětem, ale právě proto, že to bylo něco nepochybně dospělého, k čemu se takhle mohl dostat. Kdyby známky tehdy vypadaly jako věci pro děti, nepustil by se do toho ani omylem.

Jestlipak by ho, když byl malý, přiměla známka s obrázkem králíčka Bugse, aby sáhl po lupě a podíval se zblízka?

Ani náhodou. Jestli chtějí, aby se děti zajímaly o filatelii, myslel si, ať na známky dávají nahaté ženské.

Hned ráno zavolal Dot. „Doufám, že není moc brzo,“ omlouval se.

„Před pěti minutama bys mě rušil při snídani,“ odpověděla. „Teď mě jenom taháš od mytí nádobí, a to mi vůbec nevadí.“

„Přemýšlel jsem o tom klientovi.“

„Osvěž mi paměť, Kellere. Nebavili jsme se takhle už jednou?“

„Co kdybys měla kontaktovat toho, co ti zavolal. Co kdyby ses zeptala, co by klient říkal křoví.“

„Ty chceš přejít do zahradnictví, Kellere?“

„To jsou nevinní okolostojící,“ vysvětloval. „Říká se jim křoví nebo roští, protože se prostě objeví a nechají se oddělat třeba při přestřelce.“

„To je pěkný. Kdes k tomu přišel?“

„Četl jsem to v nějakým článku.“

„Tak odtamtud bereš svoje obraty, Kellere? Z novinovejch článků?“

Nadechl se. „K čemu tím mířím,“ řekl, „je, že co kdyby se něco stalo tomu chlapíkovi v Brooklynu a připletla se do toho jeho žena s dítětem.“

„Aha, chápu, kam míříš.“

„A galerie je další možnost, ale tam taky můžou být lidi kolem.“

„Takže bych to měla poslat dál svýmu člověku, aby se do toho mohl pustit a poradit se s klientem.“

„Přesně tak.“

„A dám ti vědět, a co pak? Neříkej mi, že se ta práce udělá jen tak sama od sebe.“

„Jistě. Co jinýho?“

Keller sedil před Hopperovým plakátem a upřeně se na něj díval. Když si člověk chce pověsit něco na zeď, plakát je ideální. Deset nebo dvacet dolarů plus rám a v obýváku visí nefalšovaný umělecký kousek.

Ovšem kolik plakátů se dá pověsit, než dojde místo na zdech? Ne, když chce člověk sbírat umění v malém bytě, jediná možnost jsou známky. Jedno album, pár palců prostoru na polici a může si dát dohromady svůj vlastní malý Louvre.

Mohl jít oběma směry. Mohl začít tematickou sbírku, umění na známkách, nebo mohl hledat pár dalších plakátů, které ho zasáhnou jako Hopper.

Vzal si kravatu a sako a nastoupil do autobusu, který jel na druhou stranu Manhattanu.

Bylo to směšné, myslel si, když šel od zastávky autobusu do galerie. Obraz, který se mu líbil nejvíc, číslo devatenáct na zataveném ceníku, byl jeden z těch velkých a cena, kterou za něj chtěli, byla dvanáct tisíc dolarů. Bylo by hezké, kdyby se na něj mohl dívat, kdykoli by se mu zachtělo, ale mohl si stejně tak dobře kdykoli zajít do Central Parku a nestálo by ho to ani cent.

Stejná absolventka Vassaru seděla za stolkem, četla pořád stejný román od Jane Smileyové a čekala, až se objeví její burzovní princ. Kývla na Kellera, aniž by hnula hlavou – nebylo mu jasné, jak to dokázala – a vrátila se ke knize, zatímco přecházel místnost k obrazu.

A tam byl, stejně živý a silný jako předtím. Cítil se, jak ho ten obraz vtahuje, vcucává do kmene a nahoru do větví. Ponořil se do plátna. To se mu nikdy předtím nestalo a zajímalo by ho, jestli se to děje i jiným lidem. Zůstal před obrazem dlouho, věděl, že si ho nemusí odpírat. Peníze měl, mohl je za něj utratit, kdyby chtěl.

Řekne té slečně, že ho chce koupit, a ona si zapíše jeho jméno a možná si vezme i zálohu – nebyl si jistý, jak se to dělá. Pak se obraz zaznamená jako prodaný, a když na konci měsíce výstava skončí, doplatí zbytek a vezme si ho domů.

A nechá si ho zarámovat? Byl teď minimálně zarámovaný do plochých lišt z tmavého dřeva a vypadalo to dobře, ale předpokládal, že profesionální rámař by ho mohl ještě vylepšit. Ale něčím jednoduchým. Něčím, co by ten obraz dokončilo, aniž by to samo o sobě strhávalo pozornost. Ty vyřezávané a pozlacené rámy vypadají skvěle kolem portrétu podivínského tatíka s kníry ve tvaru jehněčích kodetek, ale absolutně se nehodí k něčemu takovéhlemu a –

Na zdi vedle obrazu byla červená tečka.

Zíral na ni, a byla tam, doslova ho bila do očí, hned vedle čísla devatenáct. Natáhl ukazováček, jako kdyby ji chtěl odloupnout, a pak nechal ruku klesnout.

No, nechal to moc dlouho. Přikázal si, že se musí rozmyslet, než řízne, váhal – a prohrál.

Prohrál ten obraz.

Zalila ho vlna znechucení a zklamání, zároveň s paradoxním pocitem úlevy. Nebude se muset rozloučit s dvanácti tisíci dolary, nebude muset hledat rámaře, nebude si muset vybírat místo na zdi a zatloukat tam hřebík.

Ale, sakra, do háje, nebude ten obraz mít.

Samozřejmě, že tam byly i jiné. Tenhle byl ten, co si vybral, starý strom, který se snažil přežít ještě jednu zimu, ale výběr nebyl tak jasný, protože na něj silně působily všechny obrazy Declana Niswandera. Když nemohl mít svého favorita, no, tak se svět nezboří. Jak těžké bude najít další, který se mu bude líbit skoro jako tenhle?

Ne tak moc těžké, jak se ukázalo. Ale bude to stejně nemožné koupit si kterýkoli další obraz, bez ohledu na to, jak moc se mu líbí, protože všechny obrazy v galerii měly červenou tečku.

Upřeně se díval na stolek, dokud dívka nevzhlédla od své knihy. „Všechno je prodané,“ vyhrkl.

„Ano,“ kývla. „Že je to skvělé?“

„Je to skvělé pro vás,“ odpověděl, „a řekl bych, že taky pro pana Niswandera, ale není to tak úžasné pro mě.“

„Vy jste tu byl včera odpoledne, viďte?“

„A měl jsem ten obraz koupit tehdy, ale chtěl jsem se na to vyspat. A teď je už moc pozdě.“

„V tomhle světě se věci dějí přes noc,“ usmála se. „Vždycky jsem o tom jen slýchala, a tady máme důkaz. Když jsem šla včera večer domů, byly prodané jenom dva obrazy, ty, co se prodaly už při vernisáži. A když jsem sem přišla dneska ráno, bylo tady tolik červených teček, že jsem měla pocit, že zdi mají zarděnky.“

„No, tak mám aspoň zbytek měsíce, abych se na ty obrazy mohl dívat. Kdo je vlastně koupil?“

„Nebyla jsem tady. Co byste řekl, kdybych zavolala pana Buella? Možná by vám mohl pomoct.“

Odešla a Keller se vrátil k Niswanderovým stromům, snažil se nevšímat si záplavy červených teček. Pak se objevil muž, štíhlý mladý chlapík, který představoval při vernisáži Niswandera. Zblízka Keller viděl, že Regis Buell není tak mladý, jak vypadá. Podobal se stárnoucímu chlapci a Keller přemýšlel, jestli si třeba nenechal udělat plastiku obličeje.

„Regis Buell,“ představil se. „Jenna mi říkala, že jsme vás zklamali, když jsme všechno vyprodali až na holé zdi.“

„No, já jsem ten, kdo bude mít holé zdi,“ opáčil Keller.

Buell se slušně zasmál. „Který obraz to byl? Ten, co vám pro něj zahořelo srdce.“

„Číslo devatenáct.“

„Ten starý kaštan? Skvělý výběr. Máte dobré oko. Ale musím říct, že jsou všechny skvělé.“

„A už si je někdo vybral. Kdo je koupil?“

„Ach,“ spráskl Buell ruce. „Tajemní kupci.“

„Víc než jeden?“

„Několik a, bohužel, vám nemůžu prozradit ani jedno jméno.“

„A to přišli všichni zároveň? Byl jsem tu včera, a to jste měli prodané jen dva obrazy.“

„Ano, jen ty dva.“

„A dneska jsou pryč všechny.“

„Víte, no, měl jsem včera večer soukromou předváděčku, potom co jsme oficiálně zavřeli. A ve skutečnosti už byly některé věci prodané, když jste je včera viděl. Ty červené tečky nebyly ještě na svých místech, ale několik obrazů bylo vlastně zamluveno.“ Vítězně se usmál. „Jenna mi zřejmě zatajila vaše jméno.“

„Neřekl jsem jí ho,“ opravil ho Keller. „Jmenuju se Forrest.“

Buell se hezky usmál a Keller okamžitě svého jména litoval. „Pan Forrest,“ řekl Buell. „Není divu, že vás tak berou stromy.“

„No,“ zabručel Keller.

„Víte, je vždycky naděje, že si to kupec rozmyslí.“

„A odstoupí od smlouvy?“

„Nebo souhlasí s okamžitým dalším prodejem, obzvlášť, když dostane nabídku na jistý stimul.“

„Myslíte, když na tom vydělá?“

„To se děje pořád. Kdybyste chtěl udělat nabídku na ten kaštan nebo vlastně na kterýkoli obraz, mohl bych to poslat dál a uviděli bychom, co by to udělalo.“ A jak velký příplatek by to chtělo? Buell byl toho názoru, že by to muselo stát zato. „Ten člověk je soukromý kupec, ne překupník, takže s tímhle nepočítal, ale kdo by nebyl rád, když se mu povede rychle vydělat, že ano? Vidina desetiprocentního zisku s ním nepohne, ale kdyby ty peníze mohl zdvojnásobit, no tak tomu by se dalo odolat jen těžko.“

„Jinými slovy, nabídnout mu dvacet čtyři tisíce?“

Buell se kousl do nehtu. „Mohl bych vám něco navrhnout? Zarovnejte to na dvacet pět. Je to daleko impresivnější číslo.“

„To je dost impresivní,“ připustil Keller.

„A dovolil bych si říct, že i na vás samotného to udělalo dojem, když jste čekal, že si odnesete domů obraz za dvanáct. Ale stejně můžete za ten obraz zaplatit dvacet pět, nebo dokonce třicet pět tisíc, a pořád z toho vyjdete báječně levně.“

„To si opravdu myslíte?“

„Jsem o tom přesvědčený.“ Regis Buell se k němu naklonil a ztišil hlas. „Podívejte se, jak rychle se celá výstava prodala. Cena Declana Niswandera brzo vyletí přímo do astronomických výšek. Jestli vám můžu něco poradit, nabídněte pětadvacet a jděte i výš, když budete muset. A kdyby se ten kupec zeptal na radu mě, poradil bych mu, aby neprodával.“ Spiklenecky se usmál. „Ale třeba se nezeptá. Přál byste si, abych mu dal vědět?“ Keller řekl, že si to bude muset promyslet.

„Nejdřív jsem musela sehnat toho člověka,“ vyprávěla Dot, „a pak on musel sehnat toho svýho člověka a teprve se to vrátilo ke mně.“

„To je děsný,“ vzdychl Keller soucitně.

„Ty otázky ho překvapily, ale přišel s odpověďma. Klient si myslí, že Williamsburg je výbornej, a je mu jedno, kolik lidí na tom mejdanu bude. Když se kácí les, lítají třísky, takže je fuk, jestli se ti do toho připlete nějaký chroští.“

„Ale jestli se tam bude motat manželka –“

„Tak to mu taky nevadí. Pamatuješ, jak to chtěl mít bombastický? Hádám, že tohle by patřilo pod nadpis drama.“ Odkašlala si. „Na druhý straně, Kellere, nevypadá to moc jako to, co obyčejně děláš.“

„Ne, to ne. A co ta galerie? Měl k tomu něco?“

„Nelíbilo se mu to.“

„Co se mu na tom nelíbilo? To je jedno, odpověď nechci.“

„Taky žádnou nedostaneš. Co si o tom myslíš ty?“

V pondělí ráno prošel nabídkový list a pak napsal adresu na obálku obchodníkovi v Hanfordu, stát Oklahoma. Poslední dobou byly inzeráty plné internetových aukcí. Mohl kupovat a prodávat online, a když přišly známky, mohl použít speciální filatelistický software, aby si navrhl stránky v albu a další software, aby si udržoval inventář majetku.

Keller neměl počítač a ani žádný nechtěl. Přišlo mu, že už tak utrácí dost peněz.

Poslal dopis po cestě na nádraží Grand Central a chytil vlak do White Plains. Když se dostal na Taunton Place, Dot mu otevřela dveře a on šel za ní do kuchyně. Televize byla puštěná, běžela tam nějaká hra, ale zvuk byl vypnutý.

„Překvapil jsi mě,“ řekla. „Co se děje, Kellere? Proč se na mě díváš takhle?“

„Já, hm, telefonoval jsem ti.“

Obrátila oči v sloup. „To vím. Zavolal jsi mi a já ti řekla, aby ses stavil. Aha, už chápu, proč ses tak díval. Myslel sis, že jsem zapomněla na náš telefonní rozhovor. Představoval sis, že začínám cvokatět zrovna jako náš drahej zesnulej. Ne, myslím, že mi zbejvá ještě pár let, než se mi z mozku udělá kaše. Jediné co jsem myslela, bylo, že jsem neslyšela přijíždět tvýho taxíka. Nebo odjíždět, to je jedno. Co jsi dělal, vystoupil jsi za rohem?“

„Ne, já –“

„Pamatuješ, jak starej pán všechny nutil, aby to dělali takhle? Měl utkvělou představu, že to přitahuje pozornost, jak sem lidi pořád choději, takže všichni museli blok nebo dva dojít, a to teda fakticky přitahovalo pozornost. Tys šel pár bloků pěšky?“

„Šel jsem už z nádraží.“

„Celou cestu z nádraží?“

„Je hezky.“

„Nikdy není dost hezky. Musel jsi hodně pospíchat, abys mě viděl.“

„Kdybych spěchal, vzal bych si taxíka.“

„Kellere, to byl sarkasmus.“

„Aha.“

„A udělalo mi to dobře. Ukaž se, ať se na tebe kouknu. Řekla bych, že to není moc velká sranda, dělat ve vlastním městě. Ale má to svoji světlou stránku, nejsi mrtvej ani v base. Myslíš, že je naděje, že to dorazíš, dokud to bude platit o nás obou?“

„Je to vyřízené.“

„Děláš si srandu.“

„Já sarkastický nejsem. Provedl jsem to přes víkend. Všechno je vyřízené.“

„Obchod uzavřenej.“

„Ano.“

„Konec hry.“

„Přesně tak.“

„Nic jsi o tom v telefonu neříkal, a to vždycky děláš.“

„Většinou volám odněkud zvenku. Říkal jsem si, že tu budu dost rychle, takže ti to budu moct říct osobně.“

„A vždycky vypadáš, no, teď mi to slovo vypadlo. Triumfálně? Ne že bys zrovna tancoval radostí, jsi možná trošku moc koženej, ale jsi jako kočka, která nese domů mrtvou myš. Spokojenej sám se sebou.“

„Jsem spokojený.“

„Každou chvíli mi tu začneš skákat po rukou. To můžu říct.“

„No, bylo to složitý,“ řekl, „a chvíli mi to trvalo. A když to bylo hotové, nemusel jsem balit a jet domů.“

„Byl jsi nalehko. A byl jsi vlastně doma. Jak jsi to provedl?“

„Metrem.“

„Takhle jsi se dostal do Williamsburgu? Aha, v metru jsi to provedl.“

„Byl to přijíždějící vlak.“

„A tělo na kolejích. ‚Skočil, nebo ho někdo strčil?‘ Víš, co je zvláštní? Tolikrát chtějí nehodu a není vždycky možný to tak nahrát, aby to prošlo ohledáním. Ale tenhle chlap chtěl bombastickou akci a ty jsi mu poskytnul něco, co se dostane do záznamů jako nehoda.“ Zamračila se. „Ačkoli když tě přejede celej vlak metra, ‚pořádná bomba‘ není tak docela nepatřičný.“

„Klient si stěžovat nebude.“

„I kdyby, tak je mi to putna,“ řekla, „protože pro něj už dělat nebudeme, ani pro nikoho jinýho v New Yorku. Pokud se na nás zase neobrátí.“

„To neudělá.“

Ostře se na něj zadívala. „Ty se mi snažíš něco naznačit a já mám děsnou představu, že vím, co to je. Mám pravdu?“

„Jak to mám vědět?“

„Kellere, mám vracet ty prachy?“

„Ne.“

„A kdy můžu čekat doplatek? Nemůžu, co?“

„Ne.“

„Protože klient má potíže s vypisováním šeku od tý doby, co nasedl na linku metra A?“

„To nebylo áčko.“

„Kellere, mně je úplně fuk, jestli to bylo áčko, béčko nebo který.“ Těžce si povzdechla. „Snad abys mi o tom radši všechno řekl.“

Kde začít? „Přišel jsem na to, kdo je ten klient.“

„A to je dobře, protože jinak bys nevěděl, koho máš zabít.“

„Byl to majitel galerie,“ řekl a vysvětlil, jak Niswander přeběhl k někomu jinému. „Galerie dostávají padesát procent z prodeje. Buell se dřel a utratil hodně peněz na to, aby z Niswandera něco udělal, a teď se ten člověk chystal přejít k někomu jinému a nadto ještě řekl kamarádům a zákazníkům, aby nekupovali nic z jeho poslední výstavy u Buella. Měli počkat a utrácet svoje prachy u nového agenta.“

„Takže se Buell naštval,“ řekla, „ale stačilo to, aby zabíjel? A to ne že bys dělal za minimální sazbu. Nabízel za to docela slušnej balík.“

„Nabízel akorát dobrodiní a nežádal za to odplatu, jak se říká, že se něco napíše křídou do komína. Víš, co se stane, když umře umělec?“

„Dají mu klystýr,“ řekla, „a pohřbí ho v krabičce od sirek.“

„Vyletí jeho cena. Vědí, že už nezaplaví trh novýma obrázkama, a taky to, že už nemá nejlepší dílo před sebou. Takže se lidi začnou rvát o to, co se mu povedlo dodělat před smrtí.“

„Takže každej malíř má větší cenu jako mrtvej než jako živej?“

„Ne,“ řekl, „ale Niswander je vycházející hvězda, zrovna začíná prodávat. Proto Buella tak vytočila vidina toho, že o něj přijde. A kdyby se Niswanderovi povedlo nechat se zavraždit nějakým dramatickým způsobem, to by tomu ještě hodně pomohlo.“

„Ale co by z toho měl Buell? On měl o Niswandera po výstavě přijít, a neříkal jsi mi, že stejně všechny obrazy už byly prodaný?“

Přikývl. „Niswander všem řekl, aby nic nekupovali. A Buell prodal celou výstavu přes noc.“

„Jasně. Prodal to sám sobě.“

„Zaplácal zdi červenýma tečkama, jen jak jeho asistentka večer odešla domů. Ceny daly dohromady čtyři sta tisíc dolarů, ale on by musel zaplatit jenom polovičku Niswanderovi. A kdyby malíř náhodou umřel, mohl si nejspíš po vyřízení pozůstalosti pěkně užít.“

„A kdyby zabili i paní Niswanderovou, nikdo by po něm nic nechtěl. Není divu, že mu bylo jedno, kolik větviček se přitom poláme.“

„A taky by to byla o to větší reklama. Malíř s celou rodinou nalezen zavražděn v brooklynskékrvavé lázni. Úžasný posílení Niswanderovy mystiky.“

„A on by seděl na čtyřiceti obrazech s cenou, která prorazí strop.“ Zamračila se. „To je teda síla, zabíjet si vlastní umělce, abys na nich mohl víc trhnout. Nevím moc o etice v galeriích, ale řekla bych, že je to pěkně hnusný.“

„To by asi řekla většina lidí.“

„Ale na druhý straně, nevšiml sis náhodou, v jakým domě to teď jsme?“

„Viktoriánským, ne? Nejsem zrovna odborník na architekturu.“

„Mluvím metaforicky, Kellere, a z toho mi vychází skleník, a co myslíš, že bychom neměli dělat?“

„Házet kamením?“

„Zvlášť na naše vlastní klienty.“

„Já vím.“

„Protože oni sice mají tendenci bejt morálně malomocní, ale co bys, sakra, čekal? Albert Schweitzer si nikdy nenajal vraha, stejně jako ten chlap v bederní roušce a –“

„Chlap v bederní roušce?“

„Natočili o něm ten film. No, byl malej a tak jako divně mluvil a nakonec ho zastřelili. Víš přece, koho myslím.“

„Vypadá to na Edwarda G. Robinsona v Malým Caesarovi,“ řekl, „ale jsi si jistá, že ten si nikdy nenajal vraha? Protože já mám dojem –“

„Kristapána,“ řekla, „Gándhí, ano? Mahátma Gándhí z Indie. Jasný?“

„Jak myslíš.“

„Edward G. Robinson,“ smála se. „Edward G. Robinson v Malým Caesarovi. Kdy, proboha, měl na sobě Edward G. Robinson bederní roušku?“

„Ta mi byla divná, ta bederní rouška.“

„Ježíši, Kellere. O čem jsem to mluvila?“

„O tom, že si nikdy nenajali vraha.“

„Schweitzer a Gándhí. No, fakt nikdy. Nemusíš bejt dobrej člověk, abys byl dobrej klient. Jediný, co musíš, je hrát s náma na rovinu a zaplatit, co jseš dlužnej. Což Regis Buell mohl nebo nemusel udělat, ale jak se to kdy dovíme?“

„Dot, mně se Niswanderovy obrazy fakt líbily.“

„Hele, vezmu tě za slovo, že je dobrej. To si, sakra, ale Buell musel myslet taky. Právě proto mu stálo za to ho zabít.“

„To není jenom tím, že by byl dobrý. Ty jeho věci ke mně vysloveně promlouvaly.“

„Chtěl sis ho doma pověsit na zeď.“

„Dot, já chtěl dokonce rovnou vylézt na jeden z těch jeho stromů a schovat se ve větvích. Copak bych mohl zabít člověka, co umí něco takovýho namalovat, aby to se mnou takhle zamávalo?“

„Mohli jsme tu zakázku odříct.“

„Jo? A udělal by to někdo jiný.“

„Aspoň bysme neměli krev na svejch rukou.“

„Ten chlap by byl stejně mrtvý. Nenamaloval by už žádné další stromy. Co je mi po krvi na mých rukou?“

Dlouho mlčela a pak řekla: „Podívej, co se stalo, stalo se, a nechystám se ti ani náhodou říkat, že to bylo špatně. Co já vím, co je dobrý a co špatný? Jsem ve stejným skleníku, Kellere. Nebudu po tobě metat balvanama.“

„Ale?“

„Ale tohle není první klient s boudou,“ pokračovala zamyšleně.

„Co? Aha, jo, co na nás ušil boudu.“

„Komplet i se střechou a komínem.“

„Měli jsme toho chytráka v Iowě, co si s náma zahrával a chtěl se vykroutit z doplatku.“

„A ten ve Washingtonu, co tě přesvědčil, že tvoje objednávky chodí rovnou z Bílýho domu. Na tyhle dva zapomeň, Kellere. Ti to měli spočítaný.“

„A ještě jednou,“ připustil, „když si nás ti dva šašci najali na sebe navzájem. A on“ – pohled mu stoupl ke stropu – „vzal ty zakázky obě. Jak jsem se mohl rozhodnout? Jak jsem to měl provést, aniž bych stopoval klienta?“

„Jak si vzpomínám, vyřídil jsi je oba.“

„Jediné, co můžu říct, je, že mi to tehdy připadalo jako dobrý řešení.“

„A možná že bylo. Víš, spousta lidí musela něco mít na Regise Buella. Škoda, že se nedalo nechat se najmout od někoho z nich na něj, protože takhle za jeho smrt nedostaneme lautr nic.“

„Ne.“

„Vlastně jeho smrt znamená, že nedostaneme zaplaceno za Niswandera. Kterej je pořád živej a zdravej, takže proč bysme měli?“

„Na druhé straně, máme polovičku napřed od Buella, a ten si o ně říkat nebude.“

„To ne a půlka bochníku je lepší než pěstí do oka. Když se na to takhle kouknu, byly to peníze, který jsem měla poslat zpátky hned na začátku, a teď nemusím.“

„A je to všechno tvoje,“ řekl.

„Jak jsi na to přišel?“

„Já jsem to zvoral,“ řekl. „Nemám ani v nejmenším nárok na svůj podíl. Takže si to nech všechno a vyjde to nastejno, jako kdybych tu práci udělal, vybrali jsme doplatek a rozdělili jsme to napůl. Vypadáš zmateně, Dot. Celá půlka je půlka všeho.“

„‚Celá půlka je půlka všeho.‘ Víš, jak to zní, Kellere? Jako ze Třech mušketýrů.“

„To je sice pravda –“

„Je to blbost. Kellere, ty a já jsme dva mušketýři, chápeš? Ty sis vydělal svůj podíl, když jsi se ujistil, že Buell neprošvihne svoje metro.“

„Nevím, Dot.“

„Ale já jo. Kolik je hodin?“

„Co?“

„Tys nikdy nebyl dítě, Kellere? No tak. Kolik je hodin?“

„Tři sloní.“

„Kolik je hodin?“

„Co?“

„Kellere, hraj.“

„Osm čapích.“

„Tak a jsem u tebe. Oba jsme udělali něco, co jsme neměli, a oba jsme z toho vyšli dobře. Ale udělám s tebou dohodu, Kellere. Přestaneš zabíjet naše klienty a já přestanu brát práce v New Yorku. Platí?“

„Platí. Jenom…“

„Jenom co?“

„No, můžeš pořád brát místní zakázky. Jen je neber pro mě.“

„Za předpokladu, že najdu někoho zvenku, s kým bych mohla dělat.“

„Už přece někoho máš.“

„Mívala jsem.“

„Jen proto, že mu nejde telefon, neznamená to, že je ztracený nadobro.“

„V tomhle případě jo. Vypadá to, jako že je mrtvej.“

„Mrtvý?“

„Obvolala jsem pár míst,“ vyprávěla, „a poptala jsem se lidí, co se poptali zase někde jinde. Něco víc jak před měsícem policie vykopla jeho dveře, potom co si soused stěžoval na smrad.“

„A asi to nebyly ucpaný odpady.“

„Našli ho v posteli. Kdyby nebylo tělo už v rozkladu, řekl bys, že spí. Což asi dělal. Šel spát a už se neprobudil.“

„Infarkt?“

„Asi jo. Neviděla jsem jeho úmrtní list.“

„Kolik mu bylo?“

„Někdo mi to říkal, ale už jsem to zapomněla. Byl mladší než my, to si pamatuju.“

„Ježíši.“

„Možná bral drogy, Kellere.“

„V tyhle práci? Zamotáš se do drog a končíš.“

„No, to se mu taky stalo. A neříkej mi, že není dost lidí, co něco berou, když nedělají. Nebo i když dělají. Ne každej žije tak zdravě jako ty, Kellere.“

„Možná měl vrozenou srdeční vadu.“

„Možná. Lidi umírají, Kellere, a ne všichni mají to štěstí, že jim k tomu pomůže takovej hodnej hoch, jako jsi ty. Krom toho taky lidi padají pod vlaky metra.“

„Nebo skáčou.“

„Nebo skáčou. Nemusí je pokaždý někdo postrčit.“ Vstala. „Ale teď ti dojdu pro tvůj podíl z toho, co jsi udělal, abys mohl domů. Pověz mi, co bude s tím stromem, co ses do něj zamiloval?“

„Niswander ho dostane zpátky, dohromady se zbytkem obrazů, protože ti tajemní kupci, co je představovaly ty červený tečky, se nezhmotní. A řekl bych, že jeho nový agent ho dřív nebo později nabídne k prodeji.“

„Za daleko vyšší cenu.“

„Ne nutně, když je malíř pořád živej.“

„To teda je, čipernej jako rybička. Koupíš si ho?“

„Nevím. Fakt se mi ten obraz líbil… jako vlastně všechny.“

„Ale?“

Zamračil se. „Ale nejsem si jistej, že se chci do tohohle všeho pouštět, Dot. Do celé té umělecké scény. Myslím, že je mi líp se známkama.“

Štípla ho do tváře. „Perfektní,“ řekla. „Víš, co se říká, Kellere. Ty se drž svejch známek a ony se na tobě budou taky držet.“

8

Keller vystoupil z taxíku na rohu Bleecker Street a Broadwaye, protože to bylo jednodušší, než kdyby se pokoušel vysvětlit haitskému taxíkáři, kde je Crosby Street. Došel k domu Maggie, dřívějšího skladiště s odpudivým exteriérem, a vyjel výtahem do jejího podkroví ve čtvrtém patře. Čekala na něj a měla na sobě černý plátěný kabát, takový, jaký člověk mohl vidět ve westernových filmech. Říkalo se mu plášť proti prachu, nejspíš proto že byl dost dlouhý, aby odháněl prach. Maggie byla malá – rozhodl se, že se k ní hodí slovo elfka – a tímhle kabátem proti prachu doslova zametala podlahu. „Překvapení,“ řekla, rozevřela ho a pod ním nebylo nic, jen ona.

Keller, který se s Maggie Griscombovou seznámil v umělecké galerii, se s ní teď čas od času scházel. Zrovna onehdy jedna jeho náhodná poznámka přiměla Dot k tomu, aby se ho zeptala, jestli se s někým schází, a on jí musel odpovědět. Schází se s někým? Těžko říct.

„Je to povrchní vztah,“ vysvětloval.

„Kellere, a jaký jsou jiný?“

„Jde o to, že to tak chce. Scházíme se jednou týdně, jestli vůbec. A to vlezeme do postele.“

„To se předtím ani nenavečeříte?“

„Navrhoval jsem jí to, ale už jsem to vzdal. Je hrozně drobná, asi moc nejí. Možná že jedení je něco, co může dělat jenom v soukromí.“

„To by ses divil, kolik lidí takhle přistupuje k sexu,“ řekla. „Ale měla bych říct, že přesně takhle se choval jeden šílenej ožrala v jedný knize. Nemá náhodou krám s chlastem?“

Vysvětloval, že je to neúspěšná malířka, která se zavedla jako návrhářka šperků. „Pro poslední ženskou svýho života jsi náušnice kupoval,“ připomněla mu. „A tahleta si dělá vlastní. Co jí budeš dávat?“

„Nic.“

„To je úsporný. Když uvážím, že jí nedáváš dárky a nebereš ji na večeře, mám dojem, že tahleta slečna moc netlačí na tvůj měšec. Můžeš jí aspoň posílat kytky?“

„To jsem už udělal.“

„No, to je ale něco, co můžeš dělat víckrát, Kellere. To je jedna z hezkejch věcí na kytkách. Ty malý mršky uschnou, takže je musíš vyhodit, a uděláš si tak místo pro nový.“

„Ta kytka se jí líbila, ale řekla mi, že jednou to stačí. Ať to prý znova nedělám, řekla.“

„Protože chce udržet všechno povrchní.“

„O to přesně jde.“

„Kellere, musím ti to říct. Nemáš těch ženskejch nijak moc, ale ty, který si vybereš, jsou fakticky divný.“

„Tak tohle bylo intenzivní,“ řekla Maggie. „Byla to jenom moje představivost, nebo to byl velkej zážitek ve stylu zemětřesení?“

„Vysoko na Richterově škále,“ řekl.

„Myslela jsem si, že dneska večer to bude zvláštní. Zítra je úplněk.“

„To znamená, že jsme si měli počkat?“

„Podle mé zkušenosti to cítím nejsilnějc právě den před úplňkem.“

„Cítíš co?“

„Měsíc.“

„Ale co to cítíš? Co to s tebou dělá?“

„Jsem z toho skoro náměsíčná.“

„Náměsíčná?“

„Jsem neklidná. Zesiluje to moje pocity. Tak nějak to zintenzivňuje všechno. Stejně jako všechno ostatní, myslím. A co ty Kellere? Co dělá Měsíc s tebou?“

Pokud Keller mohl říci, jediné, co s ním Měsíc dělal, bylo, že na nebi zářilo o trochu víc světla. Protože žil ve městě, kde je spousta pouličních světel, Měsíc ho moc nebral, a ani by si nevšiml, kdyby ho někdo odnesl. Nov, čtvrti, úplněk – jenom když ho náhodou zahlédl mezi budovami, věděl, v’jaké je fázi.

Maggie Měsíc jasně vnímala víc a připisovala mu větší důležitost. No, jestli měl Měsíc něco společného s rozkoší, kterou před chvilkou sdíleli, byl mu vděčný a byl rád, že existuje.

„Krom toho,“ říkala, „můj horoskop uvádí, že procházím pořádně silným sexy obdobím.“

„Tvůj horoskop?“

„Hm.“

„A to ho čteš každý ráno?“

„Myslíš jako v novinách? No, neříkám, že se na něj nikdy nepodívám, ale nespoléhala bych na horoskop v novinách, když jde o rady, o nic víc než na milou Sally nebo komu se teď vlastně dá psát, aby mi poradila, jestli se mám pustit do pettingu, aby mě ten můj nenechal.“

„Když o tom tak mluvíš,“ řekl, „já bych myslel, že to absolutně nepotřebuješ, ale to snad nikomu nemůže ublížit?“

„A kdo ví,“ prohodila a natáhla se k němu. „Mohlo by se mi to třeba i líbit.“

O něco později řekla: „Novinový horoskopy a astrologie jsou sranda jako kreslený seriály, ovšem nejsou moc přesný. Ale já mám udělanej vlastní a jednou za rok chodím na doladění. Tak mám představu, co můžu čekat v příštích dvanácti měsících.“

„Ty tomu všemu věříš?“

„Astrologii? No, je to jako zemská přitažlivost, ne?“

„Jako že to drží věci, aby kolem nás nepoletovaly?“

„Funguje to, ať tomu věřím, nebo ne,“ řekla. „Takže si to věření klidně můžu dovolit. Krom toho já věřím prakticky všemu.“

„I na Santa Clause?“

„A na vílu Zubničku. No, všechny ty okultní věci jako tarot a numerologie a čtení z ruky a frenologie a –“

„Co to je?“

„Výstupky na hlavě,“ řekla a poplácala ho po hlavě. „Máš je tam.“

„Já že mám nějaký výstupky?“

„Hm, ale neptej se mě, co znamenají. U frenologa jsem nikdy nebyla.“

„A šla bys tam?“

„K frenologovi? Jistě, kdyby mě někdo nasměroval k nějakýmu dobrýmu. Ve všech těchhle oblastech jsou někteří lepší než jiní. Existujou takový ty cikánky, který se jen předvádějí a kecají, ale potom máš lidi, co mají opravdový znalosti, a i ti se dost liší. Někteří mají knif a někteří jenom přicmrndávají. Ale to platí v jakýkoli práci, ne?“

To byla zcela jistě pravda.

„Ale co nechápu,“ přiznal se, „je, jak to všechno funguje. Co to dělá, když jsou někde hvězdy ve chvíli, kdy se narodíš? Co to má s čím společného?“

„Nevím, jak to funguje, ani v nejmenším,“ řekla, „nebo proč by mělo. Proč se rozsvítí světlo, když otočím vypínačem? Proč jsem hned mokrá, jen co na mě šáhneš? Je to všechno tajemství.“

„Ale tvar hlavy a výrůstky, kristepane. Tarotový karty.“

„Někdy je to jenom způsob, jak se člověk může dostat ke svojí intuici,“ vysvětlila. „Znávala jsem ženskou, která uměla číst z bot.“

„Jako cedulky? Nerozumím tomu.“

„Podívala se na pár bot, který jsi už nějakou dobu měl, a mohla ti říct různý věci o tobě.“

„Že potřebuješ vložky.“

„Ne, jako že jíš moc škrobů a že potřebuješ vyjádřit ženskou část svojí osobnosti a že ten vztah, který máš, dusí tvoji kreativitu. Takový věci.“

„To všechno z toho, že si prohlídla tvoje boty? A dávalo ti to nějakej smysl?“

„A dává smysl nějakej smysl? Podívej, víš, co je to holizmus?“

„Má to něco společnýho s vousama?“

„Ne, holizmus je jako s hologramy, princip je v tom, že kterákoli buňka v těle reprezentuje celý život v mikrokosmu. Proto ti můžu namasírovat chodidla, a tak ti zahnat bolení hlavy.“

„To fakt můžeš?“

„No, já osobně ne, ale reflexolog přes nohy ano. Proto se ti chiromantik může podívat na ruku a vidět důkazy událostí, který se staly nebo stanou a přitom nemají nic společnýho s tvejma rukama. Objevujou se v čárách na dlaních a taky v duhovkách očí nebo v boulích na hlavě.“

„A na podpatkách tvých bot,“ dodal Keller. „Jednou jsem si nechal číst z ruky.“

„Jo?“

„Asi před rokem nebo dvěma. Byl jsem na jednom večírku a měli tam ženskou, co četla z ruky, jako zábavu.“

„To asi nebyla moc dobrá, když se nechávala najímat na mejdany. Jak dobrý čtení ti dala?“

„Nedala.“

„Myslela jsem, že sis nechal číst z ruky.“

„Chtěl jsem. Ale ona ne. Sedl jsem si s ní ke stolu a dal jí ruku a ona se na ni pořádně podívala a dala mi ji zpátky.“

„To je hrozný. To tě muselo vyděsit.“

„Proč?“

„Že v tvojí ruce viděla neodvratnou smrt.“

„To mě napadlo,“ připustil. „Ale řekl jsem si, že to je jenom herečka a tohle že byla část představení. Byl jsem trochu nervní, když jsem pak příště letěl letadlem –“

„To bych řekla.“

„– ale byl to jenom rutinní let a čas běžel a nic se nedělo, a tak jsem na to zapomněl. Ani nevím, kdy jsem si na to naposledy vzpomněl.“

Natáhla se k němu. „Ukaž.“

„Cože?“

„Dej mi ruku. Podíváme se, co tu babu tak vyplašilo.“

„Ty umíš číst z ruky?“

„Ne moc, ale můžu tvrdit, že se v těchhle věcech trochu vyznám. Podíváme se, ale nechci toho vědět moc, protože to by mohlo ohrozit povrchnost našeho vztahu. Tady je tvoje čára hlavy, tady máš čáru srdce a tady čáru života. A žádné čáry manželství. No, říkal jsi, že jsi nikdy nebyl ženatý, a tvoje ruka říká, že to je pravda. Nemůžu říct, že bych tady viděla něco, co by mě nutilo ti říkat, abys nepodepisoval žádné dlouhodobé smlouvy.“

„To je úleva.“

„Takže bych se vsadila, že vím, co ji vyplašilo. Máš vražednickej palec.“

Keller pracoval na sbírce známek a každou chvíli se vytrhoval a prohlížel si palec. Byl tam, přikládal se k ukazováčku, aby sevřel pinzetu, zvedl celofánovou obálku, podržel lupu. Byl tam, jeho osobní Kainovo znamení. Jeho vražednický palec.

„Je to tím zvláštním způsobem, jak je tvůj palec vytvarovaný a jaký má postavení,“ vysvědovala mu Maggie. „Vidíš, jak tady uhýbá? A podívej se na můj palec nebo na svůj levý, tak. Vidíš ten rozdíl?“

Dokázala poznat vražednický palec, jak zjistil, protože její kamarádka, jinak zcela jemná a mírumilovná osoba, měla zrovna takový. Při jednom čtení z ruky se ta kamarádka dověděla, že to je vražednický palec, a obě dvě si ho našly v knize o čtení z ruky. A tam byl, zobrazený v životní velikosti a barevně, vražednický palec, a byl zrovna jako ten, co měla její kamarádka Jacqui, a teď se to samé objevilo u Kellera.

„Ale neměla ti takhle odmítat číst z ruky, tak jak to udělala,“ uklidňovala ho Maggie. „Nevím, jestli si někdo dělá statistiku, ale jsem si jistá, že většina vrahů, který tady chodí kolem, mají oba úplně normální obyčejné palce, zatímco většina lidí, kteří náhodou mají vrahounskej palec, nikdy v životě nezabili nikoho, a taky to nikdy neudělají.“

„To je útěcha.“

„Kolik lidí jsi zabil, Kellere?“

„Co to má být za otázku?“

„A cítíš ve své nejbližší budoucnosti výbuch vražednický vášně?“

„Asi ne.“

„Tak bych řekla, že můžeš bejt klidnej. Možná máš vražednickej palec, ale nemyslím, že by ses kvůli tomu měl trápit.“

Netrápil se, tedy ne moc. Ale musel přiznat, že ho to vyvedlo z míry. Jak může člověk chodit celý život s vražednickým palcem na ruce a nemít o tom ani ponětí? A když se všechno vezme kolem a kolem, co to vlastně znamená?

Určitě si nikdy moc svého palce nevšímal. Uvědomoval si, že má každý palec trochu jiný, že na tom pravém je něco trochu atypického, ale nebylo to tak významné, že by to padlo na první pohled do oka, nebylo to nic, čeho by si hned všimly ostatní děti, natožpak aby se mu kvůli němu posmívaly. Myslel na něj celá ta léta asi tak, jako přemýšlel o nehtu na palci levé nohy, který měl rýhovaný.

Palec nájemného vraha, myslel si.

Naklonil se a upíral pohled do katalogu s cenami, Francie a kolonie, bojoval s některými z těch malých rozhodnutí, která musí sběratel známek řešit každou chvíli, když zazvonil telefon. Zvedl ho a byla tam Dot.

Udělal si obvyklý výlet vlakem, z nádraží Grand Central do White Plains a zase zpátky. Večer před spaním si zabalil tašku, ráno chytil taxíka, nechal se dovézt na letiště JFK a pak sedl na letadlo do Tampy. Tam si najal Ford Escort a jel do Indian Rocks Beach, což znělo víc jako titulek ve Variety než jméno místa, kde se dá žít. Ale bylo to tak, a i když neviděl žádné indiány ani skály, bylo by těžké nevšimnout si pláže. Byla nádherná, a on chápal, proč tam jsou všechna ta kondominia a prázdninové byty.

Muž, kterého Keller hledat, byl jeden člověk z Ohia, jenž se jmenoval Stillman, a zrovna se tam nastěhoval na týdenní pobyt v apartmánu s výhledem na moře ve čtvrtém patře Gulf Water Towers. V hale byl recepční, jak si Keller všiml, ale nezdálo se, že by byl nepřekonatelný jako Maginotova linie.

Ale bude se vůbec muset přes něj nějak dostat? Stillman právě přijel ze zataženého Cincinnati, a jak moc času se asi tak chystá strávit uvnitř? Ani o minutu víc, než bude bezpodmínečně muset, napadlo Kellera. Chce se dostat ven, dostat do kůže trochu ultrafialových paprsků, kapku se smočit v zálivu a pak se dál vyvalovat na sluníčku.

Keller si přibalil plavky, takže si našel šatnu a převlékl se do nich. Neměl ručník na ležení – ještě se nikde neubytoval – ale vždycky mohl ležet na písku.

Ukázalo se, že ani nebude muset. Když se procházel po veřejné pláži, viděl, jak nějaká žena přiběhla k jednomu muži a ruce měla přitom sepnuté do tvaru misky. Měla v nich vodu, nalila ji na onoho muže, a ten okamžitě vyskočil. Honil ji, dokud nevběhla do vody, a celou dobu se vesele smáli. Pak se tam ráchali, dokonalý příklad mladé energie popoháněné hormony, a Keller usoudil, že jim to pošťuchování ještě nějakou dobu vydrží. Nechali na písku dva ručníky, anonymní neidentifikovatelné bílé plážové ručníky, a tak se rozhodl, že jim stačí jeden. Lehce se na něj vejdou oba dva, až je přestane bavit cákání a potápění.

Sebral ručník a odešel s ním. Natáhl si ho na písku na soukromé pláži pro obyvatele Gulf Water Towers. Rychlý pohled napravo a nalevo mu odhalil, že tam není nikdo, kdo by se jen vzdáleně podobal Georgi Stillmanovi, takže se Keller natáhl na záda a zavřel oči. Slunce, poslední dobou v New Yorku opravdový cizinec, bylo evidentně plně zdomácnělé na Floridě a na své kůži ho cítil blahodárně. Jestli hledání Stillmana bude chvíli trvat, Keller se vůbec nebude zlobit.

Ale nebylo tomu tak.

Keller asi po půl hodině otevřel oči. Posadil se a rozhlédl se a připadal si trochu jako vjiříkově vidění. Když neviděl ani Stillmana ani svůj vlastní stín, lehl si a oči zase zavřel.

Když je otevřel příště, bylo to proto, že slyšel, jak někdo strašně nadává. Posadil se a ani ne dvacet yardů od něj byl muž se soudkovitým hrudníkem, pleší a lalokem pod bradou, který spílal své pravé ruce.

Jak může být tak vzteklý na svou vlastní ruku? Samozřejmě že mohl mít vražednický palec, ale co kdyby ano? Keller měl jeden sám a nikdy necítil potřebu se s ním takhle vybavovat.

Ach, ano, no jasně. Muž telefonoval z mobilu. Bože, byl to Stillman. Obličeje si Keller nejdřív skoro nevšiml, jeho pozornost upoutal naštvaný hlas a trup jako bečka, pokrytý hustým porostem tmavých chlupů. Nic z toho nebylo vidět na fotografii ukazující hlavu a ramena, kterou mu dala Dot, a toho by si člověk všiml, ale byl to tentýž obličej a byl tady, a nebylo to po ruce a šikovné?

Zatímco se Stillman slunil, Keller dělal totéž. Když Stillman vstal a šel k vodě, Keller to udělal stejně. Když se Stillman ponořil, aby si vyzkoušel, jak zvládne příboj, Keller mu šel v patách.

Když Keller vylezl na břeh, Stillman zůstal pozadu. A když Keller odešel z pláže, v ruce dva ručníky a mobilní telefon, Stillman se ještě nevynořil.

9

Proč palec?

Keller byl zpátky v New Yorku a přemýšlel o té otázce. Nechápal, co má palec společného s vraždou. Když užívá člověk pistoli, je to ukazováček, který stiskne spoušť. Když se použije nůž, drží se v dlani s prsty sevřenými kolem rukojeti. Palec může dačit na rukojeť jako pomůcka, ale člověk by nemusel mít vůbec žádné palce, a přesto by dostal nůž tam, kde by ho chtěl mít.

Používá člověk palce, když někoho škrtí strunou? Předvedl ten pohyb, nechal ruce, aby si vzpomněly, a neviděl, v čem by palce mohly hrát důležitou roli. Ruční uškrcení, to bylo jiné, to se palce používají, vlastně celé ruce, a stejně to jde blbě.

Přesto, proč vražednický palec?

„Tohleto nechápu,“ řekla Dot. „Ty si odjedeš do nějaký díry na konci světa a potloukáš se tam čtrnáct dní. Pak uprostřed newyorský zimy vyrazíš do prázdninovýho ráje a vrátíš se ještě ten samej den.“

„Naskytlo se to, tak jsem toho využil,“ řekl. „Kdybych čekal, možná by se mi už takováhle šance nenabídla.“

„To si uvědomuju, Kellere, a bůh ví, že si nijak nestěžuju. Jen že to vypadá jako smůla, to je všechno. Oba dva jste sotva vylezli z letadel z mrazivýho severu, a než byste se oba mohli zbavit zimnice, ty už letíš zpátky do New Yorku a on rychle chladne na pokojovou teplotu.“

„Vodní teplotu.“

„No jo, tak dobře.“

„A byla jako ve vaně.“

„To je hezký. Mohl si v ní otevřít žíly, ale když jsi mu držel hlavu pod vodou několik minut, už se mu nechtělo. Ale copak jsi tam nemohl počkat pár dní? Vrátil by ses domů opálenej a on by se opálenej nechal pohřbít. Když se máš sejít se svým Stvořitelem, chceš přece vypadat co nejlíp.“

Podíval se na televizi, kde se hubený mladík pral s tlustou mladou ženou o jídlo. Čas od času je pár mužů v kombinézách od sebe odtrhlo a chvíli je drželo, jenom aby pak vzápětí zase začali po sobě madat mísy salátů.

„To je Jerry Springer,“ komentovala to Dot. „Je to něco jako kombinace Family Court a WWF Wrestling.“

„Jak to, že máš vypnutý zvuk?“

„Věř mi, když jsou slyšet, je to daleko horší.“

„To si dovedu představit, ale v poslední době máš vždycky vypnutý zvuk. Obraz máš, ale zvuk ne.“

„Já vím.“

„Kdybys to měla naopak, řekl bych, že jsi vynalezla rádio. Ale takhle co? Němej film?“

„Ani se na to pořádně nekoukám, Kellere. K čemu mi to jako je – to ses chtěl zeptat?“

„Možná.“

„Celý roky jsem pouštěla televizi, jenom když jsem se na něco chtěla dívat. Měla jsem odpolední programy a pak nějakou dobou jsem se zafixovala na ty teleshoppingový kanály.“

„To si pamatuju.“

„Nikdy jsem si nic nekoupila, ale dívala jsem se na to celý hodiny. Taky trochu díky tomu, že tam nejsou žádný reklamy, aby ti rušily soustředění.“

„Vždyť to celé je reklama.“

„No, bez legrace. A nedělám si iluze, abych se dívala na PBS. Zkrátka, nějakou dobu jsem se dívala na QVC a pak jsem se toho zbavila, než se mi málem mohlo povíst utratit celoživotní úspory na Diamonique.“

„Že ti k tomu moc nechybělo.“

„A on pak umřel,“ řekla a podívala se na strop. „A nedělal mi kdovíjakou společnost, zvlášť ke konci, ale dům mi najednou bez něj připadal prázdnej. Nebylo to nesnesitelně dusivý, to ne. Ani jsem netoužila po útěše z jeho přítomnosti, protože copak mi byl někdy útěchou?“

„I tak.“

„I tak,“ přikývla. „Tak jsem měla furt puštěný rádio. Jen abych tady měla zvuk lidskýho hlasu. Nepřipadá ti to divný?“

„Vůbec ne.“

„Ale víš, v čem je potíž s rádiem? Nemůžeš si ztlumit reklamy.“

„Není to tak dávno, co mě napadlo to samý. Můžeš, když ho vypneš, ale pak nevíš, kdy ho máš zase pustit.“

„Televize tě ničí. Někdo na tebe začne něco blekotat, říká ti, že jejich baterie vydrží dýl a dýl a ještě dýl…“

„Ale ten králík se mi docela líbí.“

„Mně taky, ale nechci o něm poslouchat ty kecy. Když se na něj dívám, to je něco jinýho. Zkoušela jsem NPR, ale to jsou nejenom reklamy, tam mi vadí všechno to ostatní, všechny ty další nesmysly. Doprava, počasí, a prosíme-vás-pošlete-nám-peníze-abychom-po-vás-nemuseli-pořád-chtít-peníze. Tak jsem začala pouštět televizi pořád a tlumím ji, kdykoli mi začne lézt na nervy, a reklamy nejsou tak hrozný, když neslyšíš, co ti vnucujou. A u některejch bez zvuku ani nedovedeš poznat, co ti nabízejí.“

„Ale ty ji máš ztlumenou pořád, Dot.“

„Zjistila jsem, že skoro všechno v televizi je lepší bez zvuku. Neplete se ti takhle do zbytku života. Můžeš si číst noviny nebo se s někým vybavovat po telefonu a televize tě neruší. Když se na ni nedíváš, zvykneš si na to a zapomeneš, že je puštěná.“

„Tak proč ji nevypneš?“

„Protože mi to dává iluzi, že nejsem úplně sama v tomhle starým obrovským baráku a nečekám, až mi zatvrdnou žíly. Kellere, myslíš, že bysme mohli přehodit kanál? Ne v televizi, ale tohohle rozhovoru. Uděláš mi velkou laskavost, když změníme téma.“

„Jistě. Dot, nevšimla sis nikdy něčeho divného na mým palci?“

„Na tvým palci?“

„Na tomhle. Nepřipadá ti divnej?“

„Víš,“ řekla, „to ti musím teda říct, Kellere, tohle je ta nejdokonalejší změna tématu, kterou jsem kdy zažila. Jen těžko bych si vzpomínala, o čem jsme to mluvili předtím, než jsme se začali bavit o tvým palci.“

„Tak co?“

„Neříkej mi, že to myslíš vážně? Podívejme se. Musím říct, že mi připadá jako úplně obyčejnej palec, ale víš, co se říká. Viděl jsi jeden palec…“

„Ale hele, Dot. O tohleto jde, že nejsou úplně stejný. Vidíš, jak je tvarovený tenhle?“

„Hm, jo, jasně. Má ten malej…“

„Hm.“

„A já mám oba dva stejný? Jsou si podobný jako vejce vejci, pokud můžu říct. Tenhle má na špičce jizvičku, ale neptej se mě, jak jsem k ní přišla, protože si to nepamatuju. Kellere, máš pravdu. Máš neobvyklej palec.“

„Věříš na osud, Dot?“

„Ale! Kellere, zase jsi přehodil kanály. Myslím, že jsme se bavili o palcích.“

„Myslel jsem na Louisville.“

„A já ti seberu dálkový ovládání, Kellere. Ve tvejch rukách to není bezpečný. Na Louisville?“

„Pamatuješ se, jak jsem tam jel.“

„Živě. Děti, co hrajou basketbal, chlap v garáži, a jestli si vzpomínám správně, jemná magie kysličníku uhelnatýho.“

„Správně.“

„A co?“

„Pamatuješ si, jak jsem z toho měl blbej pocit, a pak v mým starým pokoji zabili ty dva a…“

„Pamatuju si to celý, Kellere. Co je s tím?“

„Hádám, že jsem zrovna uvažoval o tom, jak velká část života je předurčená. Kolik volby lidi ve skutečnosti mají?“

„Kdybysme my měli možnost volby,“ upozornila ho, „mohli bysme se bavit o něčem jiným.“

„Nikdy se nevykroutím z toho, čím jsem se stal. Není to, jako že jsem si udělal test schopností na střední škole a můj studijní poradce si mě vzal stranou a doporučil mi kariéru nájemnýho zabijáka.“

„Ono se ti to tak nějak prostě přihodilo, ne?“

„To jsem si myslel vždycky. Přesně takhle mi to připadalo. Ale co když jsem jenom naplňoval svůj osud?“

„Nevím,“ řekla a zaklonila hlavu. „Neměla by teď v pozadí hrát hudba? To je vždycky, když takhle mluví v jedny z mejch oblíbenejch mejdlovejch oper.“

„Dot, já mám vražednickej palec.“

„Ale pro lásku boží, už jsme se zase vrátili ke tvýmu palci. Jak jsi to dokázal a o čem to, sakra, mluvíš?“

„O čtení z ruky,“ řekl. „Ve čtení z ruky se takovéhlemu palci říká vražednický palec.“

„Ve čtení z ruky.“

„Přesně tak.“

„Stoprocentně to je neobvyklej palec,“ řekla, „i když jsem si ho za celý ty léta, co tě znám, nikdy nevšimla a nikdy bych o něm nevěděla, kdybys mě na něj neupozornil. Ale co to má společnýho s tím vražednictvím? Co to dělá, můžeš zabíjet lidi tím, že jim přejedeš palcem přes jejich čáru života?“

„Nemyslím, že ve skutečnosti člověk něco dělá palcem.“

„Nechápu, co bys s ním mohl dělat, krom toho že bys jím mával při stopování. Nebo dělal nemravný gesta.“

„Jediný, co vím,“ pokrčil rameny, „je, že jsem měl vražednický palec a vyrostl ze mě vrah.“

„‚Dělá to vinou svýho palce.‘“

„Nebo naopak? Možná že jsem měl normální palec při narození a on se změnil, jak se změnila moje povaha.“

„To zní bláznivě,“ zavrtěla hlavou, „ale měl bys bejt schopnej to vysvětlit, protože máš ten palec celej život. Byl opravdu vždycky takovejhle?“

„Jak to mám vědět? Nikdy jsem si ho moc nevšímal.“

„Kellere, je to přece tvůj palec.“

„Ale všiml jsem si, že je jinej než ostatní palce? Nevím, Dot. Možná že bych s tím měl někam jít.“

„To není v zásadě tak špatnej nápad, ale rozmyslela bych si to pořádně, než bych jim tam dovolila, aby mě začali cpát nějakejma práškama.“

„Takhle jsem to nemyslel.“

Astroložka nebyla, co čekal.

Těžko říct, co vlastně čekal. Někoho s hromadou make-upu na očích, třeba, a dlouhými vlasy svázanými do šátku a velkými cinkajícími kruhy v uších – něco mezi cikánskou věštkyní a hippie zajdou. Co dostal v Louise Carpenterové, byla příjemná žena okolo čtyřicítky, která už hodně dávno vzdala boj o svou postavu. Měla velké modrozelené oči a jednoduchý sestřih, žila v bytě ve West End Avenue plném pohodlného nábytku a nosila volné šaty, četla červenou knihovnu, jedla čokoládu a zdálo se, že se to k ní všechno hodí.

„Pomohlo by nám,“ řekla Kellerovi, „kdybychom věděli přesný čas vašeho narození.“

„Myslím, že se to nedá nijak zjistit.“

„Vaše matka už zemřela?“

Zemřela. Možná by bylo přesnější, myslel si, říci, že se jí nepodařilo přežít. Řekl: „Umřela už dávno.“

„A váš otec…“

„Ten umřel, ještě než jsem se narodil,“ odpověděl a přemýšlel, jestli je to pravda. „Ptala jste se mě v telefonu, jestli neexistuje někdo, kdo by si to třeba pamatoval. Já jsem jediný a nepamatuju si vůbec nic.“

„Existují způsoby, jak vydolovat hodně raných vzpomínek,“ řekla a hodila si bonbon do pusy. „Celou cestu zpátky k porodu, v některých případech, a znám lidi, kteří tvrdí, že si dokonce pamatují vlastní početí. Ale nevím, jak moc se tomu dá věřit. Je to paměť nebo co? Krom toho, vy jste tehdy stejně asi neměl hodinky.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl, „Nevím, jak se ten lékař jmenuje, a může být třeba teď už mrtvý, ale mám opis rodného listu. Není tam doba narození, jenom datum, ale myslíte, že by tyhle informace nemohli mít třeba na statistickém úřadě nebo v nějaké matrice?“

„Možná ano,“ kývla, „ale netrapte se tím. Můžu si to zjistit sama.“

„Na internetu? Tak nějak?“

Zasmála se. „Ne, tak ne. Vy jste říkal, že vám vaše matka vyprávěla, jak musela brzo ráno vstát, aby odjela do porodnice.“

„Takhle to říkala.“

„A byl to snadný porod.“

„Jakmile začala mít bolesti, byl jsem hned venku.“

„Chtěl jste tu být. Tak, a vy jste Blíženec, Johne, a… můžu vám říkat Johne?“

„Jestli chcete.“

„No, a jak vám lidi většinou říkají?“

„Keller.“

„Velmi dobře, pane Kellere. Mně vyhovuje držet to formálně, jestli vám to tak vyhovuje líp, a –“

„Ne pane Kellere, jenom prostě Kellere.“

„Aha.“

„Tak se mi většinou říká.“

„Chápu. No, Kellere… ne, myslím, že takhle to nepůjde. Budu vám muset říkat Johne.“

„Dobře.“

„Na střední škole si děti říkávaly příjmením, aby si tak připadaly dospělejší. ‚Hej, Carpentere, máš úkol z matiky?‘ Nemůžu vám říkat Kellere.“

„Netrapte se tím.“

„Jsem neurotická, uvědomuju si to, ale –“

„John mi vyhovuje.“

„Tak tedy dobrá,“ řekla a uvelebila se v křesle. „Vy jste Blíženec a jsem si jistá, že to už asi víte. Pozdní Blíženec, z devatenáctého června, takže jste přímo na pomezí mezi Blíženci a Rakem.“

„To je dobře nebo špatně?“

„V astrologii není nic přímo špatně nebo dobře, Johne. Ale je to dobré v tom smyslu, že ráda pracuju s Blíženci. Je to výjimečně zajímavé znamení.“

„Jakto?“

„Tou svou dualitou. Blíženci jsou znamení dvojčat, víte.“ Mluvila dál o vlastnostech tohoto znamení a on přikyvoval, souhlasil, ale ne zcela to všechno vnímal. A pak říkala: „Předpokládám, že to nejzajímavější na Blížencích je jejich vztah k pravdě. Blíženci jsou od přírody podvojné známení, ale přesto mají vnitřní puzení k pravdě, která je odrazem jejich opozitního znamení na zvířetníku. To je Střelec, samozřejmě, a váš typický Střelec by nedokázal říct lež, i kdyby si tím měl zachránit život. Blíženci můžou lhát bez rozmýšlení, ale občas jsou schopni této překvapivé střelcovské otevřenosti a upřímnosti.“

„Chápu.“

Je také do stejné míry ovlivněný Rakem, pokračovala, jelikož stojí přesně na jeho začátku, takže na něj působí planety i z tohoto znamení. A má Měsíc v Býku, jak mu řekla, a to je to nejlepší možné místo pro Měsíc. „Měsíc je v Býku a nevšiml jste si během svého života, jak se věci vyvíjejí pro vás vesměs dobře, i když to tak zpočátku nevypadá? A nemáte vnitřní jádro, jakousi pevnou stabilitu, která vám vždycky dá najevo, kdo vlastně jste?“

„O tomhle posledním si nejsem jistý,“ řekl. „Jsem tady, ne?“

„Možná vás sem přivedl právě váš Měsíc v Býku.“ Natáhla se po dalším bonbonu. „Váš čas narození určuje vaše znamení v ascendentu, a to je důležité ve spoustě ohledů, ale když nemám přesné informace, určuji ho intuitivně. Můj obor je astrologie, Johne, ale to není ten jediný nástroj, který používám. Jsem médium, jsem citlivá na parapsychologické jevy, vnímám mimosmyslově. Moje intuice mi říká, že máte ascendent v Raku.“

„Když myslíte.“

„A připravila jsem vám podle toho horoskop. Mohla bych vám říct spousty technických věcí o vašem horoskopu, ale myslím, že vás to vůbec nezajímá, že?“

„Vy jste odbornice…“

„Takže místo povídání o trigonech a kvadraturách a opozicích jenom řeknu, že to je zajímavý horoskop. Jste nesmírně jemný člověk, Johne.“

Ale?

„Ale ve vašem životě je hrozně moc násilí.“

Aha.

„A tak se projevuje ta známá dualita Blíženců,“ říkala. „Na jedné straně jste přemýšlivý, cidivý a klidný, až přehnaně klidný. Johne, rozzlobíte vy se někdy?“

„Ne moc často.“

„Ne, a nemyslím si ani, že byste svou zlost dusil. Cítím, že to není jenom část vašeho horoskopu. Ale všude kolem vás je násilí, že ano?“

„Všichni žijeme v násilném světě.“

„Život kolem vás se hemží násilím. Jste do značné míry jeho součástí, a přesto se vás to tak nějak nedotýká.“ Zaklepala na papír s jeho vyznačenými hvězdami a planetami. „Nemáte jednoduchý horoskop,“ řekla.

„Ne?“

„Vlastně je to něco, za co člověk musí být vděčný. Viděla jsem horoskopy lidí, kteří přišli na svět a neměli žádné vážné opozice, žádné složité aspekty. A nakonec vedli životy, ve kterých se nic moc nedělo. Nikdy nemuseli o nic usilovat, čerpat z rezerv, a tak mají nakonec poměrně pohodlný život a mají bezpečná zaměstnání a vychovávají děti v nějakém hezkém, bezpečném, čistém předměstí. A nikdy neudělají nic moc zajímavého.“

„Neudělal jsem toho v životě moc,“ namítal. „Nikdy jsem se neoženil, ani nemám děti. Ani jsem nezačal s nějakým obchodováním, ani jsem neusiloval o kancelář, nepokoušel jsem se osázet zahradu, nenapsal jsem nikdy žádnou hru, nebo… nebo…“

„Ano?“

„Promiňte,“ řekl. „Nečekal jsem, že to bude tak…“

„Emocionální?“

„Ano.“

„Takové je to vždycky.“

„Opravdu?“

„Zrovna onehdy jsem řekla jedné ženě, že má svého Jupitera v kvadratuře se Sluncem, ale že přitom její Jupiter a Mars stojí v trigonech, a ona se rozplakala.“

„Já ani nevím, co to znamená.“

„To ona taky ne.“

„Aha.“

„Vidím toho ve vašem horoskopu hrozně moc, Johne. Teď procházíte těžkým obdobím, viďte?“

„Řekl bych, že ano.“

„Nemyslím finančně. Podle vašeho Jupitera – no, bohatý nejste a nikdy taky nebudete, ale peníze tak nějak vždycky jsou, když je potřebujete, že ano?“

„Nikdy to nebyl problém.“

„Ne, a ani nebude. Našel jste si v posledních pár letech způsob, jak je utrácet,“ – známky, pomyslel si – „a to je dobře, protože teď vám peníze dělají aspoň nějakou radost. Ale nebudete utrácet moc a vždycky budete schopen vydělat další.“

„To je dobře.“

„Ale vy tady nejste, protože byste měl finanční problémy.“

„Ne.“

„Tak moc se o peníze zase nezajímáte. Vždycky se vám líbilo je vydělávat a teď je rád utrácíte, ale nikdy jste se o ně příliš nezajímal.“

„Ne.“

„Připravila jsem roční horoskop,“ řekla, „abyste měl představu, co můžete čekat v příštích dvanácti měsících. Někteří astrologové jsou velmi specifičtí – ‚sedmnáctého července je dokonalý čas začít nový projekt a ať vás ani nenapadne se koupat nebo být u vody pátého září‘. Můj přístup je obecnější a… Johne? Proč máte tak zkroucenou pravou ruku?“

„Prosím?“

„S palcem sevřeným uvnitř. Dělá vám snad starosti něco na vašem palci?“

„Ne tak docela.“

„Já už váš palec viděla, Johne.“

„Aha.“

„On vám o něm někdo něco řekl?“

„Ano.“

„Že to je vražednický palec,“ obrátila oči v sloup. „Chiromantie,“ vzdychla.

„Vy na to nevěříte?“

„Samozřejmě že tomu věřím, ale podléhá to jistému přílišnému zjednodušení.“ Natáhla se a uchopila jeho ruku do svých. Všiml si, že má jemné ruce, měkké, ale ne nepříjemně. Přejela špičkou prstu po jeho palci, jeho vražednickém palci.

„Vzít jedinou anatomickou charakteristiku,“ vysvědovala, „a dát jí takové dramatické jméno. Ničí palec nikdy nikoho nedonutil zabít jinou lidskou bytost.“

„Tak proč se mu tak říká?“

„Bohužel jsem nikdy nestudovala historii chiromantie. Předpokládám, že si někdo všiml tohoto rysu u pár známých vrahů, a tak to rozšířil. Ani si nejsem jistá, jestli je to statisticky běžnější u vrahů než u běžné populace. Pochybuju, že to někdo ví. Johne, je to bezvýznamný fenomén a nestojí za to si ho všímat.“

„Ale vy jste si ho všimla,“ namítl.

„Náhodou jsem ho viděla.“

„A poznala jste ho. Neřekla jste nic, dokud jste si nevšimla, že ho schovávám v pěsti. To bylo podvědomé, ani jsem nevěděl, že to dělám.“

„Chápu.“

„Takže to musí něco znamenat, protože proč byste si to jinak pamatovala?“

Pořád držela jeho ruku. Keller si všiml, že tohle je jeden ze způsobů, jak žena může dát najevo, že má o nějakého muže zájem. Ženy se člověka dotýkají často zcela nevinně, chytají ho za ruku nebo za paži, pokládají mu ruku na rameno nebo drží jeho ruku déle, než musí. Kdyby to udělal muž, bylo by to sexuální obtěžování, ale byl to ženský způsob jak dát vědět, že by jí nevadilo, kdyby si na ni ten muž dovoloval.

Ale tohle bylo jiné. V téhle ženě nebyl vůbec žádný sexuální náboj. Kdyby byl vyrobený z čokolády, možná by se musel trochu bát, ale takhle z masa a kostí byl v její přítomnosti zcela bezpečný.

„Johne,“ řekla tiše. „Hledala jsem to.“

„Co jste…“

„Ten palec. Nebo něco, co by potvrdilo to, co jsem o vás už věděla.“

Když mluvila, upřeně se mu dívala do očí a on dumal, jaké leknutí v nich zahlédla. Snažil se nereagovat, ale jak se dá udržet to, co člověk cítí, aby mu to nebylo vidět na očích?

„A co to je, Louise?“

„To, co o vás vím?“

Přikývl.

„Že váš život je plný násilí, ale myslím, že to už jsem říkala.“

„Říkala jste, že jsem jemný a ne plný zlosti a vzteku.“

„Ale musel jste zabíjet lidi, Johne.“

„Kdo vám to řekl?“ Už ho za ruku nedržela. Pustila ji? Nebo se jí on vytrhl?

„Kdo mi to řekl?“

Maggie, pomyslel si. Kdo jiný by to mohl být? Maggie byla jediná osoba, kterou oba znali. Ale jak se to dověděla Maggie? V jejích očích byl člověkem z předměstí, co pracuje pro firmy, přestože sám bydlí v centru města.

„Vlastně,“ říkala, „jsem měla informace z několika stran.“

Srdce mu bušilo. Co to povídá? Copak to může být pravda?

„Podívejte se, Johne. Byl tam Saturn a Mars a nesmíme zapomenout na Merkura.“ Její tón byl měkký, pohled tak jemný. „Johne,“ řekla, „všechno je to ve vašem horoskopu.“

„V mém horoskopu.“

„Viděla jsem to hned. Když jsem pracovala na vašem horoskopu, ukázalo se mi to velmi intenzivně. A když jste zazvonil, věděla jsem, že otevřu muži, který často zabíjel.“

„Divím se, že jste nezrušila naši schůzku.“

„Uvažovala jsem o tom. Něco mi řeklo, abych to nedělala.“

„Zlatá muška?“

„Intuice. Nebo to možná byla zvědavost. Chtěla jsem vidět, jak vypadáte.“

„A?“

„No, věděla jsem hned, že jsem s vaším horoskopem neudělala chybu.“

„Kvůli mému palci?“

„Ne, i když to bylo zajímavé mít tuhle informaci navíc. A to, co bylo nejvíc odhalující na vašem palci, byla ta snaha, kterou jste vynaložil, abyste ho schoval. Ale vibrace, které jsem z vás cítila, byly daleko výmluvnější než cokoli o vašem palci.“

„Vibrace.“

„Nevím, jak to říct líp. Někdy si intuitivní část mysli vybere věci, na které zbývajících pět smyslů nestačí, nevnímají je. Někdy člověk prostě něco jen tak ví.“

„Ano.“

„Věděla jsem, že jste…“

„Vrah,“ doplnil.

„No, muž, který už zabíjel. A také velmi chladnokrevně. Není to pro vás moc osobní, že ne, Johne?“

„Někdy se do toho něco osobního připlete.“

„Ale ne často.“

„Ne.“

„Je to obchod, práce.“

„Ano.“

„Johne? Nemusíte se mě bát.“

Dovedla mu snad číst myšlenky? Doufal, že ne. Protože to, co ho právě teď napadlo, bylo, že se jí nebojí, ale bojí se toho, co jí třeba bude muset udělat.

A to nechtěl. Byla to příjemná žena a cítil, že bude schopná říct mu věci, které by bylo dobré, aby slyšel.

„Nemusíte se bát, že něco udělám nebo že někomu něco řeknu. Ani se nemusíte bát, že bych vámi pohrdala.“

„Prosím?“

„Nedělám mnoho morálních soudů, Johne. Čím víc toho vidím, tím méně jsem si jistá, že vím, co je správné a co špatné. Jakmile jsem přijala sebe samu“ – natáhla se s úšklebkem pro další bonbon – „zjistila jsem, že je jednodušší přijímat ostatní lidi. Palce a vůbec.“

Podíval se na svůj palec a pak zdvihl pohled a zadíval se na ni.

„Krom toho,“ pokračovala tiše. „Myslím, že si v životě vedete skvěle, Johne.“ Poklepala na horoskop. „Vím, s čím jste začal, a myslím, že jste se vyloupl moc dobře.“

Pokusil se něco říct, ale slova se mu zadrhla v krku.

„To je v pořádku,“ řekla. „Pusťte se do toho a plačte. Nikdy se nestyďte plakat, Johne. Je to v pořádku.“

A přitáhla si jeho hlavu na svou hruď a objímala ho, zatímco on, úplně v šoku, usedavě plakal.

10

„No tohle,“ řekl. „Nevím, co jsem od astrologie čekal, ale slzy to rozhodně nebyly.“

„Chtěly ven. Už pořádně dlouho jste je zadržoval, viďte?“

„Celý život. Chodil jsem chvíli na terapii a nikdy jsem se ani nezakuckal.“

„Kdy to bylo? Asi tak před třemi lety?“

„Jak jste to… to mám v horoskopu?“

„Ne terapii jako takovou, ale viděla jsem, že jste měl období, kdy jste byl připravený na sebezkoumání. Ale nevěřím, že jste u toho vydržel moc dlouho.“

„Pár měsíců mi to docela pomáhalo, ale nakonec jsem měl pocit, že s tím musím přestat.“

Doktor Breen, terapeut, měl svou vlastní agendu, která se vážně srážela s Kellerovou. Terapie skončila náhle a stejně tak, ne náhodou, také Breen.

Nedovolil by, aby se tohle stalo s Louisou Carpenterovou.

„Tohleto není terapie,“ říkala mu nyní, „ale může to být silný zážitek. Jak jste právě viděl.“

„To bych řekl. Ale už jsme určitě vyčerpali našich padesát minut.“ Podíval se na hodinky. „Hrozně jsme to přetáhli. To mě mrzí. Neuvědomil jsem si to.“

„Johne, řekla jsem vám, že tohle není terapie. Nelámeme si hlavu s hodinami. A nikdy si nedomlouvám víc než dva klienty na den, jednoho dopoledne a druhého odpoledne. Máme tolik času, kolik jen bude potřeba.“

„Aha.“

„A potřebujeme si povídat o tom, čím procházíte. Tohle je pro vás těžká doba, že ano?“

Opravdu?

„Obávám se, že nadcházejících dvanáct měsíců bude dál těžkých,“ pokračovala, „dokud bude Saturn tam, kde je. Obtížných a nebezpečných. Ale řekla bych, že nebezpečí je něco, s čím už jste se naučil žít.“

„Není to tak nebezpečné,“ vrtěl hlavou. „To, co dělám.“

„Opravdu?“

Nebezpečné pro ostatní, pomyslel si. „Ne pro mě,“ řekl. „Ne hlavně. Vždycky je určité riziko a člověk si musí dávat pozor, ale není to tak, jako že bych byl pořád na hraně.“

„Co, Johne?“

„Prosím?“

„Měl jste myšlenku, jen vám přeletěla přes obličej.“

„Jsem překvapený, že mi nemůžete říct, co to bylo.“

„Kdybych měla hádat,“ poznamenala, „řekla bych, že vás napadlo něco, co bylo protichůdné té větě, kterou jste právě řekl. O tom, že nemusíte být pořád na hraně.“

„Přesně tak to bylo, dobrá.“

„Tohle by mělo být poměrně nedávné.“

„To opravdu poznáte? Omlouvám se, že se tak pořád ptám. Ano, bylo to nedávno. Před pár měsíci.“

„Protože to nebezpečné období začalo na podzim.“

„Přesně tehdy to bylo.“ A bez toho, aby to nějak specifikoval, jí vyprávěl o své cestě do Louisvillu a o tom, jak se všechno nějak chrulo. „A pak se ozvalo zaklepání na dveře mého pokoje,“ řekl, „a já zpanikařil, a to se mi vůbec nepodobalo.“

„Ne.“

„Něco jsem popadl“ – pistoli – „a postavil jsem se za dveře a srdce mi tlouklo jako o závod, ale byl to jenom nějaký opilec, který nemohl najít svého kamaráda. Byl jsem připravený ho zabít v sebeobraně a to jediné, co provedl, bylo, že zaklepal na špatné dveře.“

„To vás muselo hodně rozrušit.“

„To, co mě rozrušilo nejvíc, bylo, když jsem si uvědomil, jak snadno se nechám rozrušit. Z toho mi sice srdce netlouklo tak, jako po tom zaklepání, ale následky trvaly déle. Pořád mě to vlastně trápí, abych pravdu řekl.“

„Protože ta reakce byla neospraveditelná. Ale možná že jste opravdu byl v nebezpečí, Johne. Ne ze strany toho zmateného opilce, ale bylo tam něco neviditelného.“

„Co, to jako třeba spory antraxu?“

„Neviditelného pro vás, ale ne nutně na první pohled. Nějaký neznámý protivník, nějaký tajný nepřítel.“

„Přesně tak mi to připadalo. Ale nedává to smysl.“

„Chcete mi o tom povědět?“

Opravdu to chtěl?

„Přestěhoval jsem se do jiného pokoje.“

„Kvůli tomu opilci, co vám klepal na dveře?“

„Ne, proč bych to dělal? Ale o pár dní později jsem nemohl spát, protože lidi nade mnou dělali děsný kravál. Musel jsem v tom pokoji tu noc zůstat, hotel byl totiž plný, ale nechal jsem se přestěhovat hned další den ráno. A tu noc…“

„Ano?“

„Do mého bývalého pokoje se nastěhovali nějací dva lidé. Muž a žena. Byli zavražděni.“

„V pokoji, ze kterého jste se zrovna odstěhoval.“

„Provedl to její manžel. Ona tam byla s někým jiným a manžel je musel sledovat. Zastřelil je oba. Ale nemohl jsem se přenést přes to, že to bylo v mém pokoji. Jako že kdybych se nepřestěhoval, ten její manžel by šel po mně.“

„Ale nebyl to nikdo, koho byste znal.“

„Ani v nejmenším.“

„A přesto vám to připadalo, jako kdybyste unikl o vlásek.“

„Ale samozřejmě, že to je směšné.“

Zavrtěla hlavou. „Mohl jste být mrtvý, Johne.“

„Jak? Pořád jsem si myslel totéž, ale to prostě nemůže být pravda. Jediný důvod, proč ten vrah přišel do toho pokoje, je ten, že tam byli ti dva. To oni ho přitáhli, ne ten pokoj jako takový. Tak jak by mohl být pro mě nebezpečný?“

„Ale bylo tam nebezpečí.“

„To vám říká můj horoskop?“

Vážně přikývla a zdvihla ruku s palcem a ukazováčkem půl palce od sebe. „Vy a Smrt,“ řekla, „jste se dostali takhle blízko k sobě.“

„Přesně takhle mi to připadalo! Ale –“

„Zapomeňte na manžela, zapomeňte, co se stalo v tom pokoji. Manžel té ženy pro vás nikdy neznamenal žádné nebezpečí, ale někdo jiný ano. Pohyboval jste se na velmi tenkém ledě, Johne, a to je výstižné, protože bruslař si nikdy neuvědomí, že led je tenký, dokud nepraskne.“

„Ale –“

„Ale nepraskl,“ řekla. „Ať už vás ohrožovalo cokoli, to nebezpečí už pominulo. Pak byli zabiti ti dva lidé, a to přitáhlo vaši pozornost.“

„Jako praskání ledu,“ řekl, „ale na jiném rybníce. Musím o tom trochu přemýšlet.“

„Jsem přesvědčená, že to uděláte.“

Odkašlal si. „Louise? Je to všechno napsané ve hvězdách a my tím tady na Zemi jenom procházíme?“

„Ne.“

„Můžete se podívat na tenhle papír,“ řekl, „a můžete říct: ‚No, tehdy a tehdy budete mít velmi blízko ke smrti, ale dostanete se z toho v pořádku.‘“

„Jenom ta první část. ‚Budete mít velmi blízko ke smrti‘ – mohla jsem se podívat semhle a říct vám to. Ale nedokázala bych vám říct, jestli přežijete. Hvězdy ukazují tendence a diktují pravděpodobnosti, ale budoucnost není nikdy zcela předpověditelná. A my máme svobodnou vůli.“

„Kdyby ti lidé nebyli zabiti, a kdybych já prostě jel domů –“

„Ano?“

„No, tak bych byl tady a mluvil bych s vámi, a vy byste mi řekla, jak o fous to bylo, a já bych tomu vůbec nevěřil. Měl jsem pocit, ale už bych na něj byl dávno zapomněl. Tak bych se podíval na vás a řekl bych, Jo, jasně,‘ a obrátil bych list.“

„Můžete být vděčný tomu muži a ženě.“

„A tomu chlapovi, co je zabil, taky. A motorkářům, co dělali ten hluk, to za prvé. A Ralphovi.“

„Kdo byl Ralph?“

„Přítel toho opilce, ten, co ho hledal na všech špatných místech. Můžu být vděčný taky tomu opilci, akorát že nevím, jak se jmenoval. Ale stejně vlastně neznám ani jedno jméno, jenom toho Ralpha.“

„Možná že jména nejsou tak důležitá.“

„Věděl jsem, jak se jmenoval ten muž a žena, i ten muž, co je zastřelil, ten manžel. Nemůžu si na ně teď vzpomenout. Máte pravdu, jména nejsou až tak důležitá.“

„Ne.“

Podíval se na ni. „Příští rok…“

„Bude nebezpečný.“

„Proč se tím mám trápit? Měl bych si to dvakrát rozmyslet, než nastoupím do letadla? Vzít si ještě jeden svetr, když bude větrno? Můžete mi říct, odkud to nebezpečí přichází?“

Zaváhala a pak řekla: „Máte nepřítele, Johne.“

„Nepřítele?“

„Nepřítele. Existuje někdo, kdo vás chce zabít.“

11

„Já nevím,“ váhal.

„Ty nevíš? Kellere, co bys měl vědět? Co by mohlo bejt jednodušší? Je to v Bostonu, proboha, ne na odvrácený straně Měsíce. Vezmeš si taxíka na La Guardia, naskočíš na Delta Shuttle, ani nemusíš mít rezervaci, a o půl hodiny pozdějc budeš na zemi v Loganu. Sjedeš si taxíkem do centra, provedeš to, co umíš nejlíp, a než se setmí, jsi zase v letadle a zpátky ve svým vlastním bytě, a ještě ti zbyde spousta času na televizi nebo na nějakou jinou zábavu. Peníze jsou v pořádku, klient je fakt čistej a práce je hračka.“

„Tomu všemu rozumím, Dot.“

„Ale?“

„Já nevím.“

„Kellere, něco mi jasně uniká. Pomoz mi z toho. Který části toho tvýho ‚Nevím‘ nerozumím?“

Já nevím, odpověděl málem, ale včas to spolkl. Na střední škole je jedna učitelka vedla k tomu, aby se vyjadřovali co nejpřesnějšími slovy. Říkala jim: „To, jak užíváte ‚nevím‘, je lež. Není to vůbec to, co myslíte. To, co myslíte, je ‚Nechci to říct‘, nebo ‚Bojím se to říct.‘“

„Hej, Kellere,“ vykřikl jeden ze spolužáků. „Jaký je hlavní město Jižní Dakoty?“

„Bojím se ti to říct,“ odpověděl.

A co se bál říct Dot? Že ta práce v Bostonu prostě není ve hvězdách? Že ten den, který klient vybral jako ideální, příští středa, je den, který právě jeho astroložka speciálně podtrhla – jeho astroložka! – jako den naplněný nebezpečím, den, který pro něj bude obzvlášť riskantní.

(„Tak co mám v ty dny dělat?“ zeptal se jí. „Zůstat v posteli za zamčenýma dveřma? Objednávat si všechno jídlo donáškou?“

„To první není tak úplně špatný nápad,“ poradila mu, „ale já bych si dávala pozor, kdo je na druhé straně dveří, až bych je otevírala. A byla bych taky opatrná na to, co jím.“ Kluk z čínské restaurace by mohl být nějaký nindža, pomyslel si. Hovězí s ústřicovou omáčkou by mohlo být ochucené cyankáli.)

„Kellere?“

„Jde o to, že středa se mi moc nehodí. Plánoval jsem si něco jiného.“

„Co máš, lístky do divadla?“

„Ne.“

„Ne, samozřejmě že ne. Je nějaká známková aukce, že jo? Jde o to, že ve středu jde cíl do bytu svojí přítelkyně v Back Bay a musí tam proklouznout, takže se vykašle na ochranku. A proto je to ten nejpříhodnější moment, kdy se k němu dá dostat.“

„A ona patří k objednávce, ta přítelkyně?“

„To je na tobě, jak chceš. Přežije, nebo ne, je to jedno.“

„A to je jedno jak? Nemusí to být nehoda, nemusí to vypadat jako poprava?“

„Jak chceš. Můžeš namočit toho syčáka do nádrže s lanolinem a zvláčnit ho k smrti. Udělej to, jak budeš chtít, jen aby, až s ním skončíš, neměl hmatnej puls.“

To je ale fuška to odmítnout, myslel si. Dřina, vydolovat ze sebe to nevím.

„Řekla bych, že příští středa by mohla jít,“ řekla Dot. „Klient by to měl radši co nejdřív, ale řekla bych, že počká, když mu nic jinýho nezbyde. Povídal, že jsem první, komu zavolal, ale nevěřím tomu. On je ten typ chlapa, kterýmu tak moc nevyhovuje dělat obchody se ženskou. Náš druh obchodu, teda. Tak si myslím, že jsem byla asi tak spíš třetí nebo čtvrtej člověk, na kterýho se obrátil, a myslím, že počká tejden, když mu řeknu, že to jinak nejde. Chceš, abych to zjistila?“

Opravdu se chystal ležet v posteli a čekat, až ho zabiják dostane?

„Ne, nedělej to,“ zarazil ji. „Tahle středa bude fajn.“

„Jseš si jistej?“

„Jsem si jistý,“ řekl. Nebyl si jistý, byl tomu na hony vzdálený, ale znělo to daleko lépe než já nevím.

V úterý, den předtím, než měl jet do Bostonu, měl Keller velké nutkání zavolat Louise Carpenterové. Bylo to už pár týdnů, co s ním procházela jeho horoskop, a uvidí ji až za rok. Myslel si, že by se to mohlo změnit na něco podobného terapii, s týdenními schůzkami, a věděl, že někteří její klienti k ní často docházejí na astrologické vyladění, dobití a výměnu oleje, ale pochopil, že astrologie je pro ně něco jako koníček. Koníčka už měl a Louise vypadala, že si myslí, že roční kontrola bude stačit, a jemu to tak vyhovovalo. Takže ji uvidí za rok. Jestli bude ještě naživu.

Předpověď na středu byl déšť a ještě víc deště, a když se probudil, zjistil, že si nevymýšleli. Byl pochmurný šedý den a lilo. Zarmoucený hlasatel na New York One řekl, že se očekává, že liják bude pokračovat celý den i večer a že ho bude provázet silný vítr a nízké teploty. Podle toho, jak pokračoval, by měl člověk dojem, že na tom má svůj podíl viny.

Keller si oblékl oblek a kravatu, což bylo dobré ochranné zbarvení na tak formální město, jako je Boston, a standardní uniforma do letadla plného obchodníků a právníků. Vyndal ze šatny plášť do deště, oblékl si ho, a když se uviděl v zrcadle, zrovna nejásal. Prodavač o kabátu mluvil jako o olivovém a možná že takový byl, aspoň v obchodě pod tím jejich zářivkovým osvědením. V chladném vlhkém svědě deštivého rána však ta zatracená věc vypadala zelená.

Nebyla to listová zeleň, ani smaragdová, dokonce ani trávově zelená. Ale byla to zelená, to ano. Člověk si kabát mohl navléknout na Den svatého Patrika a pochodovat po Páté avenue a splynul by s davem slavících Irů. Ten hadr byl zelený, jako když vyšije.

Za normálních okolností by ho barva kabátu vůbec netrápila. Nebyl tak zelený, aby přivolával zděšené pohledy a pohoršené brblání, jen zelený natolik, aby sem tam přitáhl nějaké zamyšlené pokývnutí. A mělo to jisté výhody, když měl kabát, který nevypadal jako všechny ostatní. Poznal ho na první pohled a mohl na něj ukázat šatnářce rovnou, kdyby nemohl najít lístek od šatny. „Támhle, nalevo od vás,“ řekl by. „Tamten zelený.“

Ale když letěl do Bostonu někoho zabít, rozhodně netoužil po tom, aby přitom vyčníval z davu. Chtěl zapadnout, vypadat jako všichni ostatní. Keller ve své uměřené kravatě a obleku vypadal opravdu docela jako všichni ostatní.

V kabátě ovšem působil jako pěst na oko.

Mohl kabát vynechat? Ne, venku byla zima a v Bostonu bude ještě hůř. Co kdyby si vzal ten druhý kabát, ten nenápadně béžový? Ne, ten nebyl impregnovaný a on by byl za chvilku promočený na kost. Vzal by si deštník, ale to by moc nepomohlo, ne v silném větru.

Co kdyby si koupil jiný kabát?

Ale to bylo směšné. Musel by čekat, až otevřou obchody, a pak by strávil hodinu vybíráním nového kabátu a vracením se s tím starým domů. A proč? V Bostonu nebudou žádní svědkové a kdokoli, kdo by ho náhodou viděl, jak jde do budovy, by si pamatoval jenom kabát.

A možná že to bylo plus. Jako vzít si pošťačkou uniformu nebo kněžský kolárek anebo obléct se do kostýmu Santa Clause. Lidé si pamatují, co má člověk na sobě, ale to je všechno. Nikdo si nevšimne ničeho jiného, co by mohlo být rozlišující. Například jeho palce. A jakmile si člověk sundá uniformu nebo kolárek nebo červený oblek a vousy, stane se neviditelným.

Obyčejně se nemusel moc rozmýšlet. Ale tohle byl neblahý den, jeden z těch dnů, před kterými ho varovala jeho mateřská hvězdopravkyně, a proto se trápil nad každou maličkostí.

A nebylo to šílené? Měl nepřítele, ten se ho snažil zabít, a obzvlášť tenhle den byl pro něj obzvlášť rizikový. A měl objednávku zabít jednoho muže, a to s sebou nevyhnutelně neslo další rizika.

A za těchhle okolností se morduje kvůli kabátu, který má na sobě? Kvůli tomu, že je tak strašně viditelně zelený, proboha?

Nechám toho, řekl si.

Taxík ho dovezl na La Guardia, letadlo ho doneslo do Loganu a pak ho další taxík vysadil před hotelem. Ritz-Carlton v Bostonu. Prošel halou, vyšel na Newbury Street a pokračoval a hledal přitom obchod se sportovními potřebami. Chvíli šel a žádný neviděl a nebyl si jistý, jestli Newbury Street je to správné místo. Starožitnosti, kožené zboží, značkové oblečení, limogeské porcelánové krabičky – to bylo, co se tam kupovalo, ne svetry Polartec a horolezecká výstroj.

Nebo lovecké nože. Kdyby se takový artikl objevil tady v Back Bay, nejspíš by měl slonovinovou rukojeť a ostří z nejryzejšího stříbra, ovšem taky cenovku s třímístnou sumou. Byl si jistý, že by byl krásný a jistě velmi hodnotný, ale jak by se mu líbilo zahodit ho do kanálu, až to bude mít odbyté?

Stejně, byl to dobrý nápad kupovat si lovecký nůž uprostřed velkého města za deštivého jarního dne uprostřed týdne? Do lovecké sezóny zbývalo – kolik ještě – sedm nebo osm měsíců? Kolik loveckých nožů se za dnešek v Bostonu asi tak může prodat? Kolik z nich si koupí muži v zelených pláštích do deště?

V papírnictví se probíral potřebami na psací stůl pro manažery a vybral si nůž na otevírání dopisů s bytelným ostřím z pochromované oceli s vykládanou onyxovou rukojetí. Prodavačka mu ho bez ptaní zabalila do dárkové krabičky. Očividně ji ani nenapadlo, že by si někdo mohl něco takového koupit sám pro sebe.

A v jistém smyslu to ani Keller neudělal. Koupil ho pro Alvina Thurnauera a nyní nadešel čas mu ho předat.

0běť se jmenovala Alvin Thurnauer a Keller viděl fotografii velkého silného muže s hlavou plnou svědě hnědých vlasů. Kromě fotografie klient dodal adresu na Emerson Street a sadu klíčů, jeden od vchodových domovních dveří a jeden od bytu v druhém patře, kde si bude Thurnauer se svojí slečnou hrát na doktora.

Thurnauer se většinou objevuje kolem druhé, řekla mu Dot, a tak Keller stál jako tvrdé y ve dveřích do domu naproti přes ulici už před půl druhou. V Bostonu bylo o něco chladněji a vítr byl o trochu silnější, ale déšť byl asi tak stejný jako v New Yorku. Kellerův kabát byl nepromokavý a deštník se mu ještě neobrátil, přesto ale už nebyl stoprocentně suchý. To prostě nešlo, když bylo na obloze takové boží dopuštění.

Možná to bylo to ohrožení. V osudný den bude stát v dešti v Bostonu a nastydne se, až z toho umře.

Vydržel tam a těsně před druhou se zastavil taxík a vystoupil z něj nějaký muž, zabalený dost anonymně v klobouku a kabátě; ani jedno z toho nebylo zelené. Kellerovi se zrychlil tep. Mohl to být Thurnauer – mohl to být kdokoli – a tenhle člověk tam dost dlouho stál a díval se na správný dům, až se nakonec otočil a zamířil si to dolů po ulici. Když se dostal o pár domů dál, Keller ho přestal sledovat. Vrátil se zpátky do stínu a čekal na Thurnauera.

Ten se objevil včas. Keller měl na svých hodinkách přesně dvě, když se ten člověk objevil a vystoupil z taxíku. Byl snadno k poznání, protože neměl na hlavě klobouk. Hnědé vlasy byly perfektní znamení, poznaly se na první pohled.

Má to udělat teď?

Bylo to proveditelné. To, že dostal klíče, přece neznamenalo, že by se musel mermomocí nutit je použít. Mohl přeběhnout ulici a setkat se s Thurnauerem, než si odemkne domovní dveře. Mohl by ho vyřídit na místě, vtáhnout do vestibulu, kde ho neuvidí ani živá duše, a sám by se mohl ztratit během pár vteřin.

Takhle by si nemusel dělat vrásky s tou přítelkyní. Ale mohli by tam být nějací svědkové, lidé, co půjdou po ulici, náladoví občané, co z okna pozorují déšť. A on by byl hrozně viditelný, kdyby utíkal ulicemi v tom zeleném kabátě. A nůž na dopisy byl pořád ještě v krabičce, takže by to musel udělat holýma rukama.

A když zvážil všechny tyhle možnosti, vhodný okamžik pominul a Thurnauer byl v domě.

Budiž. Když už má Thumauer přijít o život při válení v seně, tak by měl mít aspoň příležitost si to pořádně užít. To bylo lepší než vrazit dovnitř a udělat to jako rychlovku. Thurnauer může dostat dalších třicet nebo čtyřicet minut života a Keller aspoň vypadne z toho zatraceného deště a skočí si někam na kávu.

U pultu v kavárně, kde si trochu připadal jako jeden z těch osamělých mužů na plakátě Edwarda Hoppera, si Keller vzpomněl, že celý den nejedl. Nějak prošvihnul snídani, což pro něj bylo neobvyklé.

No, byl to vysoce rizikový den, ne? Zápal plic, vyhladovění – kolem číhá spousta nebezpečí.

Jídlo bude muset počkat. Neměl na něj čas a také nerad pracoval s plným žaludkem. Byl pak malátný, zpomalilo mu to reakce a brzdilo úsudek. Lepší počkat a dát si pořádné jídlo potom.

Zatímco mu chladla káva, došel si na záchod a vyndal nůž na dopisy z dárkové krabičky, kterou zahodil. Zasunul nůž do kapsy saka, kde na něj mohl rychle dosáhnout, kdyby potřeboval. Nedalo se s ním řezat, protože měl tupé ostří, ale měl pořádně ostrou špičku. Ale je dost ostrá, aby prošla několika vrstvami oblečení? Nebude ale přece jednat unáhleně. Počká si, až se Thurnauer svlékne z kabátu, saka a košile a pak bude nůž na dopisy mít jednodušší práci.

Vypil kávu, oblékl si zelený kabát, vzal deštník a vydal se vyřídit objednávku.

12

Byla to hračka, vážně. Mezi dveřmi ani na schodech nikoho nepotkal. Chvíli pak poslouchal za dveřmi bytu ve druhém patře, odkud slyšel hrát hudbu a tekoucí vodu, a vešel dovnitř.

Položil deštník, sundal si kabát, vyzul boty a tiše prošel obývákem a halou ke dveřím do ložnice. Odtamtud bylo slyšet hudbu a tam také na kraji rozesílané postele seděla se zkříženýma nohama a s cigaretou v ruce žena, štíhlá skoroblondýnka s alabastrovou pletí.

Vypadala až nebezpečně zranitelně a Keller doufal, že jí nebude muset ublížit. Kdyby se mu podařilo dostat Thurnauera samotného, kdyby ho mohl oddělat a vypadnout, aniž by byl viděn, mohl by ji nechat žít. Kdyby ho viděla, no, tak pak by měla smůlu.

Sprcha se zastavila a o chvíli později se otevřely dveře od koupelny. Z ní se vynořil muž s tmavě zeleným ručníkem omotaným kolem pasu. Chlap byl zcela plešatý a Keller přemýšlel, jak se mu, sakra, mohlo podařit skončit ve špatném bytě. Pak si uvědomil, že to přece jenom je Thurnauer. Sundal si vlasy, než vlezl pod sprchu.

Thurnauer došel k posteli, zašklebil se a natáhl ruku, aby vzal dívce cigaretu a udusil ji v popelníku. „Přál bych si, sakra, abys toho nechala,“ řekl.

„A já bych si přála, abys nechal toho přání si, abych toho nechala,“ odfrkla. „Zkoušela jsem to. Nemůžu přestat, jasný? Ne všichni mají tu tvoji šílenou vůli.“

„Existujou žvejkačky,“ namítl.

„Začala jsem kouřit, abych si odvykla žvejkat. Nesnáším, jak to vypadá, když dospělý ženský žvejkají jako stádo krav.“

„Nebo náplasti,“ navrhoval. „Proč bys nemohla nosit náplasti?“

„Tohle byla moje poslední cigareta,“ řekla.

„Víš, tohleto jsi říkala už předtím tolikrát, že bych tomu fakt rád věřil –“

„Ne, ty tupce,“ odsekla. „Byla poslední, kterou jsem měla tady, ne poslední, kterou kdy vykouřím. Když už sis musel hrát na přísnýho fotra a vyrvat mi cigaretu z ruky, musela to bejt zrovna ta poslední?“

„Můžeš si přece koupit jiný.“

„Nepovídej,“ řekla. „Máš zatraceně pravdu, že si můžu koupit jiný.“

„Jdi si dát sprchu,“ řekl Thurnauer.

„Nechci se sprchovat.“

„Zchladíš se a bude ti líp.“

„Ty to myslíš, jako že já se zchladím a tobě bude líp. Ale stejně, ty sis zrovna dal sprchu a vylezl jsi namíchnutej jako medvěd s bolavou nohou. Na sprchu ti kašlu.“

„Jdi tam.“

„Proč? O co ti jde, copak smrdím? Nebo mě chceš dostat pryč, aby sis mohl zavolat?“

„Mavis, proboha…“

„Můžeš si zavolat nějaký jiný holce, která nekouří a nepotí se a –“

„Mavis –“

„Jdi do prdele,“ pronesla Mavis. „Jdu se osprchovat. A vezmi si vlasy, buď tak hodnej. Vypadáš jako kulečníková koule.“

Sprcha tekla a Thurnauer se skláněl nad jejím zrcátkem na make-up, nasazoval a rovnal si vlasy, když mu Keller dal ruku přes ústa a zanořil mu nůž do zad, šikovně ho umístil mezi žebra a dostal ho až do srdce. Velký muž neměl čas bojovat. Když si uvědomil, co se děje, už bylo po všem. Jeho tělo sebou jednou škublo, pak zvláčnělo a Keller ho položil na zem.

Sprcha pořád tekla. Než vyleze z koupelny, Keller by mohl být už za dveřmi. Ale jakmile vyjde ven, uvidí Thurnauera a bude jí na první pohled jasné, že je mrtvý, takže začne ječet a řvát a tak dále, zavolá policii a komu to pomůže?

Krom toho, ten soucit, který k ní cítil, se vypařil během její hádky s milencem. Kellera předtím ovlivnila její zranitelnost a křehkost, kterou tak nějak připisoval té průsvitné pleti. Ve skutečnosti to byla uječená, uštěkaná a ukňouraná ženská, která byla asi tak křehká jako baganče.

Takže když vyšla z koupelny, chytil ji zezadu a zlomil jí vaz. Nechal ji, kam spadla, stejně jako nechal Thurnauera na podlaze ložnice. Mohl se pokusit narafičit scénu, aby to vypadalo, jako že ho zabodla a pak si zlomila vaz, když upadla, ale stejně by to nikoho neoblblo, tak proč se namáhat? Klient si pouze vymínil, aby zemřel ten muž, a to mu Keller splnil.

Ta dívka holt měla trochu smůlu, ale vlastně ani moc ne. Nebyla to žádná Matka Tereza. A nemohl si dovolit aby se mu sentiment pletl do práce. To byl vždycky špatný rádce a obzvlášť v tak vysoce rizikovém dnu.

V Bostonu byly dobré restaurace a Keller si myslel, že si třeba zajde do Locker-Ober’s a dopřeje si opravdu dobré jídlo. Ale načasování bylo špatné. Bylo zrovna po třetí, moc pozdě na oběd a moc brzo na večeři. Kdyby teď zamířil do nějakého nóbl podniku, jen by tam na něj koukali skrz prsty.

Mohl zabít pár hodin. Nevzal si s sebou katalog, takže nemělo cenu obcházet filatelistické obchody, ale mohl jít do kina nebo se podívat do nějakého muzea. Nemohl přece být takový problém vymyslet něco, jak by to odpoledne ubil, ne ve městě, jako je Boston, proboha.

Za hezčího dne by byl docela spokojený, jen kdyby se procházel po Back Bay nebo Beacon Hill. Boston bylo dobré město na chození, ne sice tak dobré jako New York, ale lepší než většina ostatních měst. S neustávajícím deštěm ale chození nebyla žádná slast a po taxíkách jako by se zem slehla.

Keller se vrátil zase na Newbury Street a šel, dokud nenašel drahou kavárnu, která vypadala dobře. Nepřipomínala Locker-Ober’s, ale byla tam, obslouží ho v ní a on měl moc velký hlad, než aby čekal.

Servírka chtěla vědět, v čem je problém. „Jde o můj kabát,“ vysvětloval jí Keller.

„Co se stalo s vaším kabátem?“

„No, to je právě ten problém,“ opakoval. „Pověsil jsem si ho tamhle na věšák a on je pryč.“

„Jste si jistý, že tam není?“

„Absolutně.“

„Protože kabáty vypadají dost podobně, a nějaké tam visí a –“

„Ten můj je zelený.“

„Jak? Zelený zelený? Nebo spíš jako olivově zelený?“

Jaký v tom byl rozdíl? Byly tam tři kabáty, všechny béžové, ani jeden z nich jako ten jeho. „Prodavač mu říkal olivový,“ řekl, „ale byl dost zelený. A není tam.“

„Jste si jistý, že jste ho měl, když jste sem přišel?“

Keller ukázal na okno. „Takhle leje celý den. Který idiot by dneska vylezl ven bez kabátu?“

„Možná že jste ho nechal někde jinde.“

Bylo to možné? Stáhnul si kabát v obýváku na Emerson Street. Mohl ho tam nechat?

Ne, ani náhodou. Pamatoval si, že si ho oblékal, pamatoval si, jak otevíral deštník, když vyšel na ulici, pamatoval si, jak věšel kabát i deštník na háček, než vklouzl do boxu a natáhl se po jídelním lístku. A kde byl deštník? Pryč jako kabát.

„Nenechal jsem ho nikde jinde,“ řekl pevně. „Měl jsem ho na sobě, když jsem sem přišel, pověsil jsem si ho tamhle a teď tam není. A ani můj deštník.“

„Někdo to musel vzít omylem.“

„Jak? Je přece zelený.“

„Možná že byl barvoslepý,“ vymýšlela. „Nebo má zelený kabát doma a zapomněl, že dneska má na sobě hnědý, tak si vzal omylem váš. Až ho přinese zpátky –“

„Nikdo ho nepřinese zpátky. Někdo ho sprostě ukradl.“

„Proč by někdo kradl kabát?“

„Pravděpodobně proto, že neměl vlastní,“ skřípal Keller v duchu zuby, „a venku leje, takže nechtěl zmoknout o nic víc než já. Ty tři kabáty na zdi patří třem dalším vašim zákazníkům a já nebudu nikomu z nich jejich kabát krást, a ten chlap, co ukradl můj kabát, ho nevrátí, tak co mám podle vás asi tak dělat?“

„Neneseme zodpovědnost,“ řekla a ukázala na cedulku, která s ní souhlasila. Keller nebyl přesvědčený, že cedulka stačí, aby se z toho restaurace vyvlékla, ale to nevadilo. Nechystal se s nimi soudit.

„Jestli chcete, abych zavolala policii, abyste to mohl ohlásit…“

„Já se jenom chci odsud dostat,“ vzdychl. „Potřebuju taxíka, ale nemůžu moknout venku, kde bych čekal, až kolem pojede nějaký volný.“

Zazářila, protože mu mohla aspoň něco navrhnout. „Tamhle,“ ukázala. „V tom hotelu. Mají tam markýzu, takže si pod ní můžete stoupnout a schovat se před deštěm a celý den tam zastavují taxíky a vykládají lidi. A víte co? Vsadila bych se, že Angela tamhle u pokladny má nějaký deštník, který byste si mohl vzít. Lidi u nás zapomínají deštníky v jednom kuse, a pokud neprší, ani je nenapadne, aby se pro ně vrátili.“

Dívka u pokladny mu posloužila černým skládacím deštníkem, který byl sice zvetšelý, ale jinak slušný a použitelný. „Pamatuju si ten váš kabát,“ řekla. „Byl zelený. Viděla jsem ho vejít a vyjít, ale neuvědomila jsem si, že v něm byli dva různí lidé. Bylo to něco, čemu by člověk řekl velmi neotřele elegantní oděv. Myslíte, že se vám ho podaří nahradit?“

„Nebude to snadné,“ odpověděl.

„Tys to nechtěl dělat,“ řekla Dot, „a já nemohla přijít na to proč. Vypadalo to jako procházka parkem a ukázalo se, že přesně tak to bylo.“

„Procházka deštěm,“ brblal. „A ukradli mi kabát.“

„A deštník. No, existujou lidi, co nemají žádný skrupule, Kellere, dokonce i v tak slušným městě, jako je Boston. Můžeš si koupit novej kabát.“

„Nikdy jsem si neměl kupovat tamten, to za prvý.“

„Byl zelenej, říkal jsi.“

„Moc zelený.“

„Co jsi dělal – čekal, až ti dozraje?“

„To už je teď problém někoho jiného,“ řekl. „Příští bude béžový.“

„S béžovou se nemůžeš splést. Ale nesmí bejt světlá, protože to je pak na ní všechno vidět. Radila bych ti mířit ke konci spektra, tam, kde je pouštní písek.“

„To je jedno.“ Díval se na její televizi. „Zajímalo by mě, o čem se teď baví.“

„O ničem tak zajímavém, jako jsou kabáty do deště, řekla bych. Mohla bych to zesílit, ale myslím, že si to líp užijeme, když se o tom budeme jenom dohadovat.“

„Asi máš pravdu. Zajímalo by mě, jestli to bylo o tom. O té ztrátě pršipláště, myslím.“

„Zajímalo by tě, jestli co bylo o čem?“

„To tušení, který jsem měl.“

„Tys měl o tom Bostonu nějakej divnej pocit, viď? To nebyla filatelistická aukce. Tys nechtěl vzít ten kšeft.“

„Ale vzal jsem ho, ne?“

„Ale nechtěl jsi. Pověz mi o tom pocitu víc, Kellere.“

„Byl to jenom pocit.“ Nebyl připravený vykládat jí o svém horoskopu. Dokázal si představit, jak by reagovala, a nechtěl to slyšet.

„Onehdy jsi měl taky pocit,“ řekla. „V Louisvillu.“

„To bylo trochu jiné.“

„A obě ty práce vyšly dobře.“

„To je pravda.“

„Takže kde myslíš, že se ty tvý pocity berou? Napadá tě něco?“

„Vlastně ne. Stejně, nebyl to tentokrát tak silnej pocit, víš. A vzal jsem to a udělal jsem to.“

„A šlo to hladce jako po másle.“

„Více méně.“

„Více méně?“

„Použil jsem nůž na dopisy.“

„Na co? Promiň, blbá otázka. Co jsi udělal, sebral jsi mu to ze stolu?“

„Koupil jsem ho po cestě.“

„V Bostonu?“

„No, nechtěl jsem ho brát skrz detektor kovů. Koupil jsem ho v Bostonu a odnesl jsem si ho, když jsem odcházel.“

„Přirozeně. A hodil jsi ho do popelnice nebo do kanálu. Akorát že to jsi neudělal, protože jinak bys o něm nezačal mluvit. Ach, kristepane, Kellere. Měl jsi ho v kapse toho kabátu?“

„I s klíčema.“

„Jakejma klíčema? Aha, sakra, klíčema od toho bytu. Klíče a vražedná zbraň a ty to nosíš v kapse kabátu.“

„Mělo to oboje skončit v kanále, než bych vyrazil na letiště,“ řekl, „ale nejdřív jsem se chtěl najíst a pak už byl kabát ten tam.“

„A zloděj dostal víc než jen kabát.“

„A deštník.“

„Na deštník laskavě zapomeň. Kromě kabátu dostal klíče a nůž na dopisy. Na klíčích není přívěsek s adresou, nebo ano?“

„Jen dva klíče na kroužku.“

„A doufám, že sis nenechal na ten nůž vyrejt svůj monogram?“

„Ne, a utřel jsem ho, ale stejně.“

„Žádné vodítko k tobě.“

„Ne.“

„Ale stejně,“ řekla.

„To jsem taky řekl. ‚Ale stejně.‘“

Zpátky ve městě si Keller koupil bostonské noviny. Oboje popisovaly vraždu detailně. Alvin Thurnauer, jak se ukázalo, byl tamější prominentní obchodník s kontakty na místní politické kruhy, a jak noviny naznačovaly, také na méně delikátní elementy. To, že násilně zemřel v hnízdečku lásky v Back Bay společně s blondýnkou, se kterou nebyl ženatý, nijak žurnalistickou hodnotu jeho smrti nezmenšovalo.

Oboje noviny ho ujišťovaly, že policie sleduje různé stopy. Keller četl mezi řádky a usoudil, že nemají vodítko. Můžou se dohadovat, že si někdo objednal Thurnauerovu vraždu, a můžou být schopni hádat, kdo ten někdo byl, ale nebudou schopni s tím kohokoli spojit. Nebyli žádní svědkové, žádné užitečné fyzické důkazy.

Skoro přehlédl druhou vraždu.

V Globu se o ní nepsalo. Ale byla v Heraldu, malý článek na poslední straně, nějaký muž nalezený v parku Boston Common, se dvěma střelami do hlavy způsobenými zbraní malého kalibru.

Keller si dokázal přestavit toho chudáka, jak leží obličejem na trávníku, a déšť ho vytrvale a nemilosrdně omývá. Dokázal si představit také kabát toho nešťastníka. Herald o kabátu nic nepsal, ale to bylo koneckonců jedno. Keller si to dokázal představit i tak.

Šel domů a vyřídil několik telefonních hovorů. Další ráno šel hned ráno ven a koupil si Globe i Herald a při snídani si je pročetl. Pak ještě jednou zatelefonoval a šel chytit vlak.

13

Jmenoval se Louis ‚Chmaták‘ Minot,“ vyprávěl Keller Dot. „Neměl u sebe žádný průkaz, ale jeho otisky byly v policejním registru. Byl nejmíň tucetkrát zavřený za drobný krádeže, ale i velký věci.“

„No, a tebe zajímalo, jakej člověk by někomu ukradl pršiplášť. Přesně takovejhle malej hajzlík.“

„Někdo mu provrtal hlavu dvěma kulkama z dvaadvacítky.“

„Matematicky je to stejný jako jedna rána čtyřiačtyřicítkou.“

„Dvaadvacítka stačila. Pistole měla nejspíš tlumič, ale jistě to nevím. Minot se procházel po Boston Common a někdo si počkal, dokud tam nebyli sami, což nebylo tak těžké, když bylo takové příšerné počasí. Došel k němu, oddělal ho a šel pryč.“

„To musel bejt nějakej člen výboru bdělosti,“ řekla Dot. „Kdekoli vidí, jak někdo někomu ukradne kabát, vyhlásí pomstu. Ve filmu by ho mohl hrát Charles Bronson.“

„Co víš o našem klientovi, Dot?“

„Nemůžu uvěřit, že by tohleto přišlo od něj. Prostě nemůžu.“

„Co se muselo stát,“ řekl, „je, že někdo sledoval ten dům na Emerson Street. Vlastně…“

„Co?“

„Přijel tam taxík a před tím domem z něj vystoupil nějaký chlap. Myslel jsem, že to je on, jak se jmenoval, Thurnauer. Ne že by mu byl nějak podobný, ale viděl jsem ho zezadu, a taky jsem viděl, jak si pořádně prohlídl dům přes ulici. Jenže odešel. Akorát že třeba šel jenom kousek dál a čekal.“

„A viděl, jak jsi vešel a vyšel.“

„V mém krásném zeleném kabátě. Pak mě stopoval na místo, kde jsem obědval, a potom se na mě zase pověsil, když jsem odešel, akorát že tentokrát jsem to už nebyl já.“

„Byl to Louis Minot.“

„V mým kabátě. Za takovýho dne, v hustým dešti, nemohl se mi moc dobře podívat do obličeje. Kabát stačil. Držel se kabátu. Minot šel na Boston Common, vrah šel za ním, vybral si okamžik…“

„Pifpaf.“

„Nebo pop pop, jestli měl dumič.“

„Kdo věděl, že půjdeš na Emerson Street? Odpověď: klient. Ale stejně tomu nemůžu uvěřit.“

„Policajti tomu věří.“

„Jak to?“

„Už víme, jakou barvu měl Minotův kabát. Chceš hádat, co měl v kapsách?“

„Klíče a nůž na dopisy. Zapomněla jsem na ně, Kellere. Spojili si to poldové nějak?“

„No, jak by něco takovýho mohli přehlídnout? Jeden chlap probodnutý a další chlap se objeví mrtvý ani ne míli daleko a s nožem na dopisy v kapse? Našli na něm taky krevní stopy.“

„Myslela jsem, že jsi ho otřel.“

„Otřel jsem ho, ale neprohnal jsem ho myčkou na auta. Našli stopy. Nejspíš ne dost na analýzu DNA, ale můžou určit skupinu, a ta bude stejná jako Thurnauerova.“

„A nůž na dopisy odpovídá zranění.“

„Přesně tak. A klíče padnou do zámků.“

Pomalu kývla. „Není to tak těžký zrekonstruovat. Minot se posunul na žebříčku, vzal objednávku, oddělal Thurnauera na Emerson Street a dal si schůzku na Boston Common, aby dostal zaplaceno. A místo toho ho někdo zastřelil, pifpaf nebo pop pop, protože mrtví už nic neřeknou.“

„Tak si to představujou.“

„Ale my to víme líp, co, Kellere? Minot chmátnul po špatným kabátu a omylem se nechal zabít. Někým, kdo dělá pro našeho klienta.“

„Musela jsi prostě jednou přestat říkat, že tomu nevěříš.“

„No, jakou mám možnost volby, Kellere? Musím tomu věřit, ať chci nebo nechci.“

„Ne nutně.“

„Co?“

„Byl jsem skoro celou noc vzhůru. Přemýšlel jsem o různých věcech. Pamatuješ se na Louisville?“

„Jestli si pamatuju na Louisville? Jak bych na něj mohla zapomenout! Vůně bluegrassu, chuť mátovýho julepu v namražený skleničce. Nacpaný tribuny na Churchill Downs, koně ženoucí se po dráze. Kellere, nikdy jsem v Louisvillu nebyla, tak co si mám pamatovat?“

„Víš, jak to myslím.“

„Jak jsi tam tenkrát jel, jak jsi měl ten špatnej pocit. A nějakej manžel vystopoval svoji nevěrnou manželku do tvýho motelu a zabil ji i jejího kámoše ve tvým bejvalým pokoji.“

„Nasypal jim do hlavy každýmu po dvou kulkách z dvaadvacítky.“

„Ježíši. Ale za to dostali toho manžela, pamatuješ?“

„Neudělal to.“

„Jseš si jistej?“

„Poldové si jistí jsou,“ řekl. „Jeho alibi sedělo.“

„A mají někoho jinýho?“

„Myslím, že ani nikoho jinýho moc nehledají,“ odpověděl, „protože se jim pořád dost zamlouvá ten manžel. Myslí si, že to narafičil, i když nevypadá na chlapa, co by se dokázal postarat, aby bylo tolik mrtvých. Ale myslí si, že si někoho najal, aby tu ženskou sledoval a zabil ji, až dojde na věc. Protože to dost vypadalo jako profesionální vražda.“

„Dvě do palice, pam pa da dá.“

„Připomíná ti to něco, ne?“

„Pam pa dá. Celou zvonkohru. Dej mi minutku, jo? A vypni to, sakra, neslyším vlastní myšlenky.“

Televize měla vypnutý zvuk, jak ji obyčejně mívala, ale věděl, co tím myslí. Stiskl tlačítko a obrazovka zčernala.

Po dlouhé chvíli řekla: „To nebyl ten klient v Louisvillu a není to ani ten klient v Bostonu. Po tobě osobně jde někdo jinej.“

„Tak to je jedině možný.“

„To je jedinej způsob, jak by se to podle mě mohlo bejt, Kellere. Nemůže to bejt nějakej anděl pomsty, co musí vyrovnat skóre za Thurnauera nebo toho chlapa v Louisvillu –“

„Hirschhorna.“

„To je jedno. V Bostonu vytipoval to místo, čekal, až to uděláš, a pak provedl svůj tah. Bylo mu jedno, jestli byl Thurnauer už mrtvej, jemu šlo jen o to, aby vyřídil tebe.“

„A v Louisvillu…“

„V Louisvillu musel pozorovat Hirschhornův dům. Když jsi zabil toho chlapa v garáži, sledoval tě zpátky do motelu a –“

„A?“

„To nejde, co? Nemohl tě sledovat do pokoje, ze kterýho jsi se odstěhoval dvanáct hodin předtím.“

„Pokračuj, Dot.“

„Řeknu ti, bylo by jednodušší, kdybych měla mapu a baterku. Bloudím v tmách. Kdyby šel do špatnýho pokoje, do starýho, je to proto, že už věděl, kde bydlíš. Věděl o tom pokoji, než jsi udělal Hirschhorna.“

„Trefa.“

„Určitě to nebyl ten klient. Protože jak by věděl, kde bydlíš? Ani nevěděl, kdo jsi, Kellere, narážím tady do nábytku. Pomoz mi trochu, buď od tý lásky.“

„Pamatuješ se na toho opilce?“

„Hledal kámoše, že jo? Jak že se ten kámoš jmenoval?“

„Proč je to důležitý?“

„Není. Zapomeň na to.“

„Jmenoval se Ralph, jestli je to důležitý, ale –“

„Jak by to mohlo bejt důležitý? Neexistoval, ne? Myslím toho Ralpha. Jasně že existoval ten opilec, akorát že bych neřekla, že byl fakt tak ožralej.“

„Asi ne.“

„Věděl, kde bydlíš. Jak to ale věděl? Nevolal jsi z pokoje, nebo jo?“

„Myslím, že ne. Jestli jsem z pokoje vůbec telefonoval, bylo to až po tom, co klepal na moje dveře.“

„A nepoužil jsi v tom motelu svoje vlastní jméno?“

„Samozřejmě že ne.“

„Tak tě teda musel stopovat už z letiště. Nebo ti dal na auto vysílačku, ale to auto ti dal klient, a už jsme říkali, že v tom ten klient nejel. Někdo jinej věděl, že přijedeš, nebo, Ježíši, tě sledoval už z New Yorku – je to možný?“

„Ne.“

„Jseš si jistej?“

„Docela dost. Podívej, myslím, že vím, kdo to byl.“

„Kdo, proboha?“

„Vrať se na chvilku do Louisvillu. Vystoupil jsem z letadla a čekal tam na mě ten chlap.“

„Jak bylo domluveno.“

„Jak bylo domluveno a byl tam ještě další chlap, a ten měl ceduli, kterou jsem nemohl přečíst. Došel jsem až k němu, skoro jsem mu vlezl až do pusy, snažil jsem se vyluštit, co na té ceduli má.“

„To je ten chlap?“

„Myslím, že jo.“

„Protože neumí psát?“

„Protože tam na nikoho nečekal, pokud nepočítáš mě. Hele, Dot, musí to být někdo, kdo neví, jak vypadám.“

„A co dělá, zabíjí lidi na potkání?“

„On ví, co dělám,“ řekl, „ale ne, kdo jsem. Kdyby věděl moje jméno a adresu, nemusel by se za mnou honit po celejch Státech. Proč by po mně šel, když dělám a dávám si bacha? Co dělám mezi zakázkama? Chodím do kina, procházím se, chodím ven na jídlo.“

„Možná že potřebuje výzvu.“

„Ne,“ řekl, „to si nemyslím. Myslím, že znal toho chlapa, který na mě čekal, znal ho od vidění a věděl, že pojede na letiště vyzvednout vraha z cizího města. Tak si udělal vlastní ceduli, takovou, která by se nehodila na nikoho z letadla a postával tam a čekal. A pak jsem se objevil já a udělal jsem to tak, aby si mě pořádně prohlídnul.“

„A pak jsi šel ke správnýmu chlapovi, a to potvrdilo identitu.“

„Kterej nás sledoval k autu, co pro mě měli na dlouhodobým parkovišti. A když jsem v něm odjel, pověsil se na mě.“

„Rovnou do motelu.“

„Po cestě jsem se zastavil na jídlo a díval jsem se na mapu, ale pak jsem jel hledat motel a nebylo těžký mě vystopovat. Nedával jsem si pozor, jestli mě někdo třeba nesleduje. Neměl jsem důvod.“

„A on přišel a zaklepal na tvý dveře. Co kdybys mu otevřel? Co pak? Pif paf?“

„Myslím, že ne.“

„Proč ne? Bylo by to lehký, ne?“

„Bylo by to bejvalo lehký kdykoli během dalších pár dní. Ale on čekal, dokud jsem neudělal Hirschhorna. A v Bostonu čekal, dokud jsem nedostal Thurnauera.“

„A co je to zač, nějakej slušňák? Dává ve dveřích přednost druhejm?“

„Zřejmě.“

„Džentlmen každým coulem,“ řekla. „Já se snažím na to přijít. On přišel a hledal Ralpha, aby se ujistil, že je u správnýho pokoje. Pak, jakmile to věděl jistě, už u toho zůstal.“

„Asi mě trochu sledoval.“

„Když sis kupoval známky a jel přes most do Indiány. Je to, co je na druhým břehu řeky, Indiana?“

„Jo.“

„A pak jsi konečně udělal svůj poslední tah na Hirschhorna a on byl dost blízko, aby o tom věděl, a pak co? Sledoval tě zpátky do motelu?“

„Nemusel mě sledovat tak blízko. Věděl, kam jedu.“

„Takže jste tam dojeli oba dva a ty jsi šel do svýho novýho pokoje a on šel do toho starýho.“

„Zaparkoval jsem vzadu, blízko toho starýho,“ vzpomněl si. „Ze zvyku, řekl bych. Viděl auto a věděl, že jsem doma na noc. Pak mi dal trochu času, abych se uložil, a potom se zastavil.“

„Měl klíč?“

„Nebo měl dost zručnosti, aby se dostal přes zámek motelovýho pokoje bez klíče. Což není to nejtěžší na světě.“

„Vejde a tam jsou na polštáři dvě hlavičky. Musel si myslet, že máš ale pořádnou kliku.“

„Asi jo.“

„Je tma, takže si nevšimnul, že ani jedna hlava nepatří tobě. Copak si potom nerozsvítil? Člověk by řekl, že by si rád užil příležitost obdivovat svoji práci.“

„Možná že jo.“

„Ale ne nutně.“

„Proč by se s tím zdržoval, když by věděl, že vyřídí obě strany? Ale i kdyby si rozsvítil, tak co?“

„Sledoval tě celou dobu, Kellere, musel vědět, jak vypadáš.“

„Ten chlap, co ho zastřelil, mohl vypadat dost podobně jako já, aby ho to popletlo,“ uvažoval. „Zvlášť s obličejem na polštáři a dvěma kulkama v hlavě. Ale co když si uvědomil svou chybu. Co by dělal? Klepal by na všechny dveře, aby mě zase našel?“

„To udělat nemohl.“

„Je možný, že ho napadlo, že jsem třeba vrátil auto, odhlásil se z hotelu, někdo mě dovezl na letiště a jsem tím pádem v tahu. Tak či tak mě prošvihl. Ale já bych řekl, že si nerozsvítil a nepoznal, že to zvoral, dokud si o tom nepřečed další den v novinách.“

„Snažím se to rozmotat,“ řekla, „a není to jednoduchý. Dal by sis trochu ledovýho čaje?“

„Jistě, ale nevstávej, dojdu pro něj sám.“

„Ne, pomáhá mi to myslet, když se trochu hejbu. Co jsi dělal po Louisvillu?“

„Přijel jsem domů a žil jsem svůj život.“

„Pokud jde o práci, myslím. Byla to práce v New Yorku, ta, o který jsem měla špatnej pocit, protože jsem to měla odříct. Kde byl náš přítel, když ses zabejval tímhle?“

„Nemám tušení.“

„Jestli se na tebe přilepil tady ve městě, a i kdyby tě ztratil, nakonec by věděl tvoje jméno i adresu. Ale nic takovýho se nestalo. Kellere, co myslíš, vybudí ho to a ponoukne, aby se za tebou pustil? Co ho může nastartovat?“

„Musí to být, když se dozví, že byla podaná objednávka a dělá se na vraždě.“

„Takže začíná tím, že ví, kdo je oběť, ale ne, kdo je vrah.“

„Musí to tak být.“

„A vyřídí oběť nebo vraha, který tam jede, tak jako to provedl s tebou v Louisvillu. V New Yorku, s tím umělcem, se třeba k objednávce vůbec nedostal.“

„Možná ne.“

„Nebo jo, ale nedokázal tě najít po trase. Nikdo se s tebou nesetkal, nikdo ti neukazoval toho malíře. Jak se jmenoval?“

„Niswander.“

„Tys šel na tu vernisáž.“

„Zároveň s půlkou vyžírků z dolního Manhattanu.“

„Takže to by musel vyčmuchat Niswandera, jak čeká, že ho někdo zabije, no, on vlastně čeká pořád, protože ty jsi místo toho vyřídil našeho klienta. Co bylo potom?“

„Tampa.“

„Tampa. Něco něco Beach.“

„Indian Rocks Beach.“

„Tys tam sjel a vrátil ses domů ještě ten samej den. I kdyby byl připravenej, bylo po všem, než se na něco zmohl. A pak máme ten Boston a to nás dovádí až do přítomnosti, pokud na něco nezapomínám.“

„Myslím, že tím se to uzavírá.“

„Tys ho viděl v Bostonu, říkal jsi to? Jak vystupuje z taxíku a dívá se na Thurnauerův barák?“

„To nebyl Thurnauerův, myslím, že to bylo u té holky.“

„Jsem ráda, žes mi to vyjasnil. Jde o to, že jsi ho viděl, ne?“

„Viděl jsem někoho. Možná to byl on a možná že ne.“

„To je ale skoro hamletovská otázka. Byl to někdo, koho jsi viděl už dřív?“

„Nevím.“

„Jako v Louisvillu, postávat někde s cedulí.“

„Když jsem ho viděl vystupovat z taxíku,“ řekl, „usoudil jsem, že to je Thurnauer. Co jsem viděl? Chlapa v klobouku a v kabátě, celého zabaleného, jak se snaží, aby nepromokl na kost. A viděl jsem ho zezadu. Do obličeje jsem mu neviděl.“

„Takže možná že to byl ten samej chlap, nebo možná ne.“

„Tak to nám hodně pomůže, co?“

„Když se vrátíme do Louisvillu,“ řekla, „viděl jsi ho tehdy dobře?“

„Podíval jsem se na něj? Jo. Můžu si ho teď vybavit? Ne, moc ne. Líp jsem se díval na tu ceduli, co držel.“

„To nám moc nepomůže, Kellere. Nejspíš ji s sebou pořád nenosí.“

„Měl na sobě koženou bundu,“ řekl, „a to nám taky moc nepomůže. Byl asi tak stejně vysoký jako já, ne mladý, ale taky ne starý. Ani tlustý ani hubený. Nebylo na něm nic moc k zapamatování.“

„Jako bys popisoval sám sebe, Kellere.“

„No, ale nebyl jsem to já.“

„Ne, to by sis pamatoval. Jakej je? Řeknu ti, nepřipadá mi jako křižák v plný zbroji, to rozhodně ne, podle toho, jak stojí stranou a nechá tě splnit objednávku, než udělá svůj tah. Kdyby tohle bylo všechno, co dělal na pomoc pravdě a právu a americkému způsobu života, nemuseli bysme platit za policii, ne?“

„Člověk by řekl, že jo.“

„Tak proč čeká? V Bostonu třeba neměl tak moc na výběr. Asi tě nemohl identifikovat, dokud jsi nevycházel z toho bytu. Ale v Louisvillu měl času habaděj. Na co čekal?“

„Možná že byl ohleduplný.“

„Vůči komu, proboha? Ne k Hirschhornovi, to je jistý. Ohleduplnej vůči tobě? Jako že chce, aby sis užil svý chvíle triumfu, než tě shodí z prken? Nějak tomu nevěřím. Takže co nám pak zbývá?“ Oči se jí rozšířily. „Ježíši. On byl ohleduplnej vůči klientovi.“

„Nevím, kdo nám ještě zbývá.“

„Ale proč by mu záleželo na klientovi? Počkej moment. Vlastně tady začínám dostávat tušení. Nechce zvorat záležitost klientovi, takže proto nechá dojít k vraždě předtím, než napadne vraha. A proč mu záleží na klientovi?“

„Jede v tom.“

„Což bych řekla, že by mělo být jasné od začátku. Chci říct, podívej se na jeho poznávací znamení. Dvě kulky do hlavy dvaadvacítkou? To není přestřelka jako v televizi. Tohle je profesionál, kterej se tak podepisuje pod svoji práci.“

„Ale co má proti mně?“ Keller vstal. „Nemůže to být osobní. Ani neví, kdo jsem. Snaží se mě dostat, abych se připojil k odborům? Ani nevím, že nějaké jsou, ale platil bych poplatky jako každý.“

„Možná by to stálo za to,“ řekla, „kdyby jenom kvůli skupinovýmu zdravotnímu pojištění. Kellere, možná jsi moc zaměřenej sám na sebe.“

„Chce mě zabít, protože jsem moc zaměřený sám na sebe?“

„Možná že nejde přímo o tebe.“

„Víš,“ řekl, „nemůže jít o mě, ne? Protože on začíná s objednávkou a čeká, až se ukáže vrah. Takže kam nás to vede? Jede v tomhle kšefte a snaží se zabít další lidi, co v něm jedou taky? Je to možné, Dot? A neslyšeli bychom o něčem?“

„Pamatuješ se na tu práci v New Yorku?“

„Samozřejmě že si ji pamatuju. Zrovna jsme o ní povídali.“

„Pamatuješ si, jak jsem volala toho člověka, kterýmu většinou volám, když jde o práci ve městě?“

„Měl odpojený telefon.“

„Správně.“

„A pak jsi zjistila, že…“

„Nezastavuj se, Kellere. Dokonči tu myšlenku.“

„Že je mrtvý. Ale copak neumřel v posteli?“

„To ten hezkej páreček v Louisvillu taky, pamatuješ?“

„Ale já myslel, že měl něco se srdcem nebo tak.“

„Zastavilo se mu srdce a jejich taky. Když umřeš, přestane ti bít srdce. Tak to chodí.“

„Myslíš, že byl zabitý?“

„Nemyslím, že bychom to mohli zavrhnout. Když to prošlo jako přirozená příčina, no, kolikrát tobě se povedlo udělat něco podobně?“

„Několikrát.“

„A pokaždý se někomu zastavilo srdce.“

„Takže ty si představuješ, že tvůj člověk měl někde nějakou práci, udělal ji a tenhle další si počkal, dokavad neskončil a sledoval ho domů a…“

„A zastavil mu srdce.“

„Proč?“

„Proč by někdo něco takovýhleho dělal? To ses ptal?“

„Hm, protože to nechápu.“

„No, ty děláš to samý, Kellere, takže se tě zeptám stejně. Proč to děláš?“

Přemýšlel o tom. „Andria mi řekla, že to je moje karma,“ řekl, „ale nejsem si jistý, že vím, co to znamená. Možná, že to je ve hvězdách, nevím. Možná že s tím má něco společného ten palec, ale tak, jak tomu vůbec nerozumím a možná –“

„Kellere, přestaň.“

„Co je?“

„Nezkoušej to na mě s filozofií. Neptám se tě, co takovej hezkej kluk, jako jsi ty, dělá v takovýmhle kšefte. Říkám, že jsi tady, děláš, co děláš, a když přijde práce, vezmeš ji. Proč ji bereš?“

„Jak to myslíš, Dot? Proč ji beru? Je to moje práce.“

„A proč ji děláš? Co tě na tom přitahuje?“

„Co mě přitahuje? No, vždyť víš.“

„To mi pověz.“

„No, peníze. Dostanu zaplaceno.“

„Trefa.“

„To jsi chtěla, abych řekl? Že za to dostanu zaplaceno? Myslel jsem, že to je jasný bez říkání. Tak o co jde? Chlap, kterej mě zkoušel zabít, to udělal, protože mu za to někdo zaplatil?“

„Ne, udělal to pro peníze.“

„Jaký peníze?“

„Je to investice,“ vysvětlovala. „Dlouhodobá. Kellere, proč jede Coca-Cola po Pepsi? On si vybíjí konkurenci.“

14

Znělo to bláznivě.

„Možná že to je bláznivý,“ připustila Dot. „Možná že on je šílenej. Kdy se stala příčetnost součástí popisu práce? Pokud jde o logiku dolarů a centů, nechápu, jak v tyhle věci můžeš takhle argumentovat. Jestli máš v popisu svý práce zabíjet jiný lidi, tak ti postupně přijde do cesty víc práce. Buďto zvýšíš objem, nebo vyženeš cenu, ale tak či onak si budeš dávat do kapsy víc peněz.“

„Ale kdo takhle přemýšlí? Celý léta, co jsem tohle dělal, jediné, co jsem kdy udělal, bylo, že jsem sem přijel, když mi někdo zavolal, a pak jsem jel, kam jste mě poslali. Starý pán mi řekl, kam jít a co dělat, a já tam někam jel a udělal jsem to, co bylo potřeba, a pak, když jsem se vrátil, dostal jsem zaplaceno. Nesnažil jsem se přijít na to, jak dostat víc peněz. Nepotřeboval jsem to, vždycky jsem měl víc peněz, než jsem potřeboval.“

„Nikdy jsi nemusel hledat práci.“

„Samozřejmě že ne.“

„Nechal jsi ji, aby k tobě přišla sama.“

„A vždycky to tak bylo.“

„Hm. Pamatuješ si, jak jsem podala ten inzerát?“

„Do nějakýho časopisu. Ne do Soldier of Fortune, ale do toho druhýho. Jak se to jmenovalo?“

„Mercenary Times.“

„Měli jsme z toho jednu práci,“ vzpomněl si, „a museli jsme se tu plížit, aby se to starý pán nedověděl, a pak se nás ten klient pokusil napálit.“

„A nic dobrýho mu z toho nevzešlo. Ale problém je v tom, že jsme hledali práci. Já byla ta, kdo se do toho pustil, ale to je jedno.“

„To byla stejně divná situace. Starý pán měl tenkrát blbou náladu, odříkával všechno, co mu přišlo pod ruku.“

„Já vím.“

„Kolem byla spousta práce. To jenom my jsme ji nedostávali.“

„Tomu rozumím, Kellere. To byl jenom příklad.“

„Aha.“

„Pamatuješ se na ten telefon pro bostonskej džob? Klient mi řekl, že jsem první člověk, kterýmu volá, ale já mu nevěřila.“

„Protože měl problémy pracovat se ženskýma, tuším, že jsi říkala.“

„Myslím, že vyřídil pár telefonů, než se dostal ke mně. Myslím, že chlapy, který dělají to, co děláš ty, je čím dál tím těžší najít, a myslím, že to nebude dramatickým zvýšením morální úrovně národa. Myslím, že tenhle hajzl běhal po zemi a střílel vrahy, a myslím, že jeho strategie funguje. Je vás čím dál míň.“

„A pro něj víc práce.“

„Víc práce – víc peněz.“

„Dot, co s nima asi tak může chtít dělat? Kolem je spousta práce.“

„Je jí míň než před pěti lety.“

„Já pracuju pořád stejně moc.“

„Možná proto, že tenhle chlap ztenčuje zásoby. Dělá ti službu, jestli se na to chceš dívat takhle.“

„To si nemyslím. Dot, kolik peněz si myslí, že potřebuje?“

„Pro některý lidi má spojení ‚dost peněz‘ stejně malej význam jako značka, kterou udělal v Louisvillu. Dost prostě neexistuje.“

„A co s nima bude dělat?“

„Koupí si něco, co si nemůže jinak dovolit. Kellere, ty utápíš spousty peněz v tý svojí sbírce známek. Existujou nějaký známky, který si nemůžeš dovolit koupit?“

„To si děláš legraci? Existujou a spousty, který jsou za šestimístný ceny.“

„A ten malíř, co jsi ho nezabil. Niswander. Koupil sis někdy nějakej jeho obraz?“

„Ne.“

„Ale přemejšlel jsi o tom. Mohl sis třeba jeden koupit, kdybys chtěl, ne?“

„Jasně.“

„A co kdybys chtěl Picassa?“

Nebo Hoppera. „Dobře,“ kývl, „rozumím.“

„Ten chlap je prase. Čím víc dostává, tím víc chce. Chce bejt jedinej nájemnej vrah v celým širým světě, aby mohl shrábnout všechny prachy. Co je nám, sakra, po tom, proč je chce? O to tady nejde. Jde o to, co s tím provedeme my.“

Kdyby člověka nikdo někdy zkoušel zabít, udělal by to, že by ho zabil jako prvního. To se zdálo jasné.

Ale jak? Keller zabíjel lidi pořád, byla to jeho práce, ale bylo to snazší, když věděl, kdo jsou a kde je má hledat. Celá operace byla poměrně přímočará. Vyžadovala odvahu a chytrost, a pomáhalo, když mu to zapalovalo, ale nebyla to konstrukce atomové bomby.

„Pořád si myslím, že je z Louisvillu,“ řekl, „ale asi tam letěl sám stejně jako já. Víš, to třeba nemusel být on u vyzvedávání zavazadel. Mohl dát nějakému chlápkovi deset babek, aby tam stál s cedulí, zatímco on byl někde stranou a měl oči otevřené.“

„Musí existovat nějakej způsob jak ho najít.“

„Jak?“

Mlčeli a zvažovali tu otázku. Pak Dot řekla: „Jak bys to udělal, Kellere?“

„Na to právě nemůžu přijít a –“

„Ne,“ řekla. „Kdybys byl v jeho kůži. Chceš bejt Bill Gates vraždy a vymazat konkurenci. Jak bys na to šel?“

„Aha, už ti rozumím. Jak bych vůbec věděl, kde mám začít? Neznám nikoho dalšího, kdo dělá to co já. Není to jako že bychom měli výroční konference.“

„To je dobře, protože bych nesnesla pohled na všechny divný a srandovní chlapy ve srandovních kloboukách.“

„On taky nikoho nezná. Proto musí začínat kolem letišť. Ale jak ví, na kterým letišti se postavit? Víš, co bych udělal, Dot? Odmítnul bych nějakou práci.“

„Jak to?“

„Někdo mi zavolá, jestli můžu vyřídit toho a toho v Omaze. Zjistím si o té práci, co se dá, a pak si vymyslím nějakou výmluvu, proč to nemůžu udělat.“

„Babiččin pohřeb, to zabírá vždycky.“

„Střet zájmů, dřívější závazek, to je jedno. Řeknu tomu člověku, že si bude muset najmout někoho jiného, a pak pojedu do Omahy a podívám se, kdo se mi tam objeví.“

„A počkáš, dokud to neprovede ten tvůj náhradník, a pak teprve ho zabiješ. Proč to čekání?“

„Tak se to nikdo nedoví. Řekněme, že on by mě oddělal v Louisvillu hned první den. Co kdyby se místo hledání Ralpha prostě sám postavil za moje dveře, a jen jak bych vystrčil nos, nasypal by mi do hlavy pár kulek. Okamžitě by se to doneslo ke klientovi.“

„A po práci?“

„Nejlepší by bylo sledovat mě domů.“

„Což udělal, ale šel do špatnýho pokoje.“

„Ne. Sledovat mě celou cestu domů. Sledovat mě zpátky do New Yorku, zjistit, kdo jsem a kde bydlím a oddělat mě v mým volným čase, když si žiju svůj život.“

„V kině. Nebo když lepíš známky do alba.“

„To je fuk. Takhle to udělal s tím člověkem, co umřel ve spánku. Sledoval ho domů a ukrátil jeho čas.“

„Ale s tebou nemohl čekat.“

„Evidentně ne, ať už z jakýhokoli důvodu. Je to taky dobře, protože by mě měl jako na ráně. Nečekal bych vůbec nic. A kdyby se o mě pokusil v New Yorku a zabil někoho jinýho, mohl by se vrátit další den a zkusit to znova.“

„Ten syčák.“

„To je pěkný jméno.“

„Není to jako že nemá dost práce. To, jak jsi to předestřel, znamená, že odříká práci pokaždý.“

„No, takhle bych na to šel já.“

„A vsadila bych se, že on to dělá stejně, parchant jeden. Holt udělal chybu. Bude mít problém.“

„On že bude mít problém? Nic o něm nevíme, Dot. Ani kdo to je, ani kde bydlí, ani jak vypadá. Jakej může mít problém?“

„My víme, že existuje,“ pronesla temně. „A to stačí. Kellere, jdi domů.“

„Co?“

„Jeď domů, lehni si, dej si nohy nahoru. Hraj si se známkama. Dneska ti ten chlap nijak nehrozí. Nejspíš si myslí, že dostal správnýho člověka, když odkrágloval Louise Minota. A i kdyby věděl, jak to je, neví, kde tě má hledat. Tak jeď domů a žij si svůj život.“

„A co dál?“

„A já zvednu telefon a poptám se a uvidím, co se mi povede o tom zkurvysynovi zjistit.“

„Já jen nechápu,“ vrtěla Dot hlavou, „jak přišli na to, že tomuhle budou říkat longislandskej ledověj čaj. Určitě do toho nalili nejmíň půl tuctu nejrůznějších druhů chlastu, ale dali tam vůbec nějakej čaj?“

„To se ptáš špatnýho člověka.“

„Čaj to nevidělo ani z rychlíku,“ rozhodla. „To se snažeji o ironii? Jako že tohle je, co pijou jako čaj na Long Islandu? Nebo si myslíš, že to je vzpomínka na časy prohibice?“

„Netuším.“

„A já bych se vsadila, že je ti to taky jedno. No, jeden mi bude stačit, to je mi jasný. Chci bejt střízlivá, až budu nakupovat, a poslední věc, kterou chci, je prospat celýho Lvího krále dneska večer.“

Seděli v restauraci na Madison Avenue. Dot nejezdila do města často, a když to udělala, podařilo se jí vypadat jako matróna z předměstí, která je celá nadržená na to, jak si celý den užije nakupování, a na večer v divadle. Což stačí, myslel si, protože to ji docela vystihuje.

Když přinesli jídlo, řekla: „Tak, pustíme se do toho. Nechtěla jsem to všechno probírat po telefonu, a proč tě nutit honit se až do White Plains, když jsem stejně musela přijet, že jo? Objednala jsem si ten lístek tak dávno, že mám skoro pocit, že jsem to už viděla. Telefonovala jsem.“

„Říkala jsi, že se do toho dáš.“

„A zjistila jsem pár věcí o Rogerovi.“

„Tak se jmenuje?“

„Asi ne, ale říká si tak. Nemá příjmení, je to jenom Roger.“

„Kde bydlí?“

„To nikdo neví.“

„Někdo to musí vědět. Ne jeho adresu, ale aspoň město.“

„Tulák Roger. A kde je jeho domov, to je tajemství.“

„Když někdo chce sehnat mě,“ řekl, „tak jde přes tebe. Koho voláš, abys sehnala Rogera?“

„Jednoho z několika prostředníků. Nebo mu zavoláš přímo.“

„No, tak tady to máme. Jeho číslo musí mít meziměstskou volačku. Jaká to je?“

„Tři nula devět.“

„Tu neznám.“

„To je Peoria, stát Illinois. Ale jediný, kam se dovoláš, je jeho hlasová pošta na hlavní poště ve Sprintu, a to není nikde poblíž Peorie. Necháš číslo a on ti zavolá zpátky.“

„Myslíš, že bydlí v Peorii?“

„Je tu jistá naděje, ale stejně bych asi měla lepší vyhlídky v loterii, jenže jsem si nekoupila tiket. Myslím, že si jednou zajel do Peorie a koupil si tam mobil jenom proto, aby mohl mít hlasovou poštu.“

„Zavolá zpátky,“ řekl. „Nejspíš ne ze svýho mobilu, asi ho používá jenom na vzkazy. Pak co?“

„Ty mu řekneš o práci a on řekne jo, nebo ne.“

„Dáš mu jméno a adresu a další podrobnosti.“

„A cokoli dalšího, co bude potřebovat.“

„Co kdybys potřebovala ukázat cíl?“

Zavrtěla hlavou. „Roger si nikdy nenechává ukazovat oběť osobně. Nikdo ho nikdy na letišti nečeká.“

„Jinými slovy, nikdo ho nikdy nevidí.“

„Přesně.“

„No, to je ale sakra chytrý,“ řekl. „A odteďka to takhle budeme dělat i my, a ne proto, že bychom se báli klienta.“

„Ale protože se bojíme Rogera.“

„Ne přímo bojíme, ale –“

„Je to docela blízko. Jaký je to tvoje telecí?“

„Dobrý. A jaká je ta tvoje treska nebo co to je?“

„Moc mi chutná,“ řekla, „jenom ten ledověj čaj z Long Islandu asi nebyl ten nejlepší způsob na světě, jak jí udělat cestičku. Ale je to moc dobrý. Jemný. A máš pravdu. Už žádný vyzvedávání na letišti, žádný další pitomci, co dodávají auta a pistole.“

„Přesto,“ řekl, „musí mít nějakej způsob, jak si vyzvednout zálohu předem. Nebo když mu chceš poslat klíče nebo zbraň.“

„FedEx.“

„FedEx kam?“

„Do kanceláře FedEx a on se pro to staví.“

„A asi to není pokaždý ta samá kancelář FedEx.“

„Nikdy dvakrát po sobě, nikdy to samý město dvakrát po sobě. No a pak, když je čas mu zaplatit, je to jiná kancelář FedEx v dalším městě. A jméno adresáta je taky pokaždý jiný. Tenhle chlapík nedělá obvyklý chyby.“

„Ne.“

„Je to profík.“

„Přesně tak, profík,“ kývl. „Víš, vrátil jsem se z Bostonu a pořád jsem se musel ohlížet přes rameno. Byl jsem nervózní, nevydržel jsem klidně sedět.“

„To si dovedu představit.“

„Ale zvykneš si na to. Nejdřív jsem si říkal, no dobrá, zabalím to. Kdo má tohleto zapotřebí? Myslel jsem na penzi tenkrát před pár lety a teď to fakt udělám.“

„Hezkej nápad, když jsi už utratil celej svůj penzijní fond za známky.“

„Ne, všechno ne,“ ohradil se. „Velkou část, ale ne celou. Ale i kdybych měl ty peníze zpátky, i kdybych si mohl dovolit odejít do penze, copak bych mohl nechat tohohle čuráka, aby mě vyhnal z práce?“

„Mám pocit, že odpověď zní ne.“

„Budeme hodně opatrní. Poučíme se od Rogera. Žádný setkání tváří tvář s klientem nebo s někým z jeho lidí. Kdyby naléhali, jdeme od toho.“

„A já se zeptám na pár otázek, na který se normálně neptám. Jako kdo odřekl tu práci, než jste ji nabídli nám? Někdy jde kontrakt přes různý prostředníky, takže ten člověk, kterej mi volá, nemusí vědět, kdo odmítl jako první, ale já si dám tu práci, abych zjistila, co se dá. A když někdy budu mít jenom slabej pocit, že by se tam kolem mohl potloukat Roger, najdu si důvod, abysme to nebrali.“

„A já budu mít oči na stopkách.“

„To není nikdy na škodu.“

„A někde v průběhu akce,“ řekl, „najdeme způsob, jak mu zatnout tipec.“

„Zatnout tipec? Co to znamená tipec?“

„To se jen tak říká. Nevím přesně, co to znamená. Dostaneme se mu do zad a něco uděláme, prostě něco.“

„Což jsem více méně odhadovala.“

„No, uděláme to. Je to profík, ale co? Já jsem taky profík, to ale neznamená, že nikdy neudělám chybu. Už jsem jich za ty léta udělal dost.“

„On udělá jen jednu.“

„Zatraceně správně. A až se to stane…“

„Pif paf. Promiň, zní to líp než pop pop.“

„Ne, pif paf je dobrý. Až toho chlapa dostanu, bude mi jedno, jestli přitom nadělám nějakej kravál.“

15

Keller honil po talíři poslední sousto omelety posledním kouskem toastu a díval se, zatímco mu servírka dolévala kávu. Nebyl si jistý, že další kávu chce, ale bylo jednodušší to tak nechat, než se ji snažit zarazit. Restaurace měla vývěsky vychvalující její bezedné šálky kávy. Keller, který byl vychovaný, aby dojedl, co má na talíři, s tím měl trochu potíže. Člověk nemohl vypít kávu, protože ho nenechali dopít, dolévali šálek, který ještě zdaleka nebyl prázdný. Říkal si, že to je nejspíš dobré pro lidi, kteří trpí jistým pocitem nouze, ale jemu to vadilo.

A co pijáci čaje? Zdálo se mu, že na ty se zvysoka kašle. Když dopili čaj, dostali další horkou vodu na ten samý pytlík. Předpokládal, že se z jednoho sáčku dá udělat ještě jeden šálek, když člověku nevadí slabý čaj bez chuti a vůně, ale třetí šálek, to už by bylo vážně příliš. Piják kávy do sebe mezitím mohl nalévat galony, všechny šálky stejně kvalitní.

Ale vlastně, kdo kdy tvrdil, že život je fér?

„Musím říct, že to vypadá dobře,“ řekla mu Dot. „Ten chlap, se kterým jsem mluvila, dělá přímo s klientem a podle něj jsem první osoba, které se volalo. A máme jméno a adresu, fotka je na cestě, a nikdo na tebe na letišti O’Hare nebude čekat. Skoro bych se vsadila, že náš kamarád o tomhletom neví ani fň a Klinger taky ne.“

„Klinger?“

„Ten chlap v Lake Forest, kterýho pozdravíš a hned mu taky dáš sbohem. Nebude se ohlížet přes rameno. A nebudeš muset trávit spousty času díváním se taky přes svý vlastní.“

„Možná se jen tak čas od času mrknu.“

Když se Keller vrátil domů, první, co udělal, bylo, že se podíval na horoskop, který mu vypracovala Louise Carpenterová. Období velkého nebezpečí, které vrcholilo zrovna v době jeho cesty do Bostonu, už minulo. Teď měl před sebou několik relativně bezpečných měsíců, aspoň pokud šlo o hvězdy. Věci se v létě mohou trochu zkomplikovat, ale to je až bůhvíjak daleko.

Přesto nemělo cenu chovat se jako pitomec. Lake Forest, stát Illinois, bylo na Michiganském jezeře severně od Chicaga a člověk se tam dostal letadlem na letiště O’Hare. Keller místo toho letěl do Milwaukee, najal si auto a pak pokoj v motelu čtvrt hodiny severně od Lake Forest.

Žádný spěch. Klient nespěchal a Klinger se nikam nechystal, chodil jen do kanceláře a zase domů, pět dní v týdnu. Keller si ho hlídal jedním očkem a druhé měl otevřené pro jakoukoli známku přítomnosti někoho dalšího. Jestli tam někde Roger je, Keller ho chtěl vidět jako první.

Keller se podíval na hodinky. Měl čas, aby dopil kávu, usoudil, ale proč? Servírka by mu zase jenom dolila znova a jemu by došel čas, než by té ženské došla káva. Zaplatil, nechal dobré spropitné a šel k autu a o dvacet minut později parkoval na Rugby Road, což byla předměstská ulice jako vystřižená z obrázkového časopisu, roubená velkými vzrostlými stromy, které vrhaly stín a které mohly pocházet rovnou z nějakého obrazu od Declana Niswandera. Upíral pohled na bílý dřevěný dům s tmavě zelenými okenicemi, který stál asi sto yardů od něj. Motor neběžel a Keller měl přes volant rozloženou mapu, takže kdokoli, kdo by procházel, by si myslel, že se snaží přijít na to, kde je.

Ale on věděl, kde je, a věděl, že nebude muset dlouho čekat. Lee Klinger byl hotová železná košile, a bylo pravděpodobné, že změní své zvyky stejně, jako že ta servírka nechá nedolitý šálek. Pět rán v týdnu chytil vlak v 8.11 do Chicaga, a když bylo aspoň trochu slušné počasí, šel na nádraží pěšky, a to vycházel z domova v 7.48.

Podle toho člověka by se daly řídit hodinky.

Keller, který si nařídil ty svoje podle rádia v autě, se díval, jak se v danou hodinu otevřou boční dveře do domu. Po příjezdové cestě si to šlapal Klinger v tmavě hnědém obleku a s hnědým kufříkem v ruce a na jejím konci zabočil doleva. Došel na roh, kde byl semafor. Na zelenou přešel Culpepper Lane, pak se obrátil a čekal, až skočí zelená, aby mohl přejít Rugby Road. Nejela žádná auta, takže mohl bezpečně přejít i na červenou. Kellera napadlo, že by vlastně klidně mohl jít po diagonále a přejít tak obě ulice naráz. Ale za ty tři dny, kdy ho sledoval, Keller pochopil Lee Klingera natolik, že věděl, že by se k něčemu takovému rozhodně nesnížil. Počká si na zelenou a přejde tak, jak se má.

Keller přemýšlel, kdo chce mít toho muže mrtvého a proč. Odpověď ho ve skutečnosti nezajímala, za léta práce zjistil, že je lepší nic nevědět, ale spekulacím se vyhnout nedokázal. Nějaký obchodní nepřítel? Někdo, kdo spí s paní Klingerovou? Někdo, s jehož ženou spí Klinger?

Tohle všechno se zdálo nepravděpodobné vzhledem k tomu, jak Keller toho člověka viděl. Ale když na to přijde, co Keller vlastně o Klingerovi věděl? Dohromady nic. Byl přesný jako hodinky, dodržoval dopravní předpisy, nosil obleky a někdo chtěl, aby byl mrtvý. Na Klingerovi toho bylo asi o hodně víc, ale věděl jenom tohle, a to mu stačilo.

Keller zařadil rychlost a odpoutal se od chodníku. Nechá Klingera přejít a pak, až se světla změní, projede křižovatkou sám a pojede další ulicí na předměstské nádraží. Potom, no, nebyl si jistý, co udělá. Možná bude mít vhodnou příležitost na nástupišti při čekání na vlak. Nebo možná ve vlaku nebo až v Chicagu. A taky třeba ne. V Chicagu byli nějací obchodníci se známkami, přímo v Loopu, kam se dalo dojít pěšky, a Keller si nezapomněl vzít svůj kontrolní katalog. Mohl by si to tam obejít a koupit nějaké známky. Dot neříkala nic o tom, že by záleželo na čase. Klidně může ještě den či dva počkat.

Světla na semaforu přeskočila. Další auto, které se blížilo ke křižovatce, zpomalilo. Klinger sestoupil z chodníku a vydal se přes ulici. To druhé auto náhle prudce zrychlilo, vyrazilo kupředu jako predátor. Klinger neměl ani čas, aby se zastavil, natožpak uskočil. Auto do něj narazilo uprostřed kroku a odhodilo ho i s jeho kufříkem do vzduchu. Keller si stěží všiml, co se děje, a už bylo po všem. Klinger se nikdy nedověděl, co ho srazilo.

„Dobrá,“ vzdychla Dot. „Vzdávám to. Jak jsi to udělal?“

„Jediné, co jsem udělal,“ řekl, „bylo, že jsem se na to díval, a ani to vlastně ne. Sledoval jsem ho, ale věděl jsem, kam jde, takže jsem nemusel dávat moc pozor.“

„Ten zatracenej Roger. Změnil přístup. Místo, aby zabil zabijáka, vypálí ti rybník.“

„To nemohl být Roger. Rogeretta, to snad.“

„To byla ženská?“

„Malá stará dáma. V okamžiku srážky jela tak šedesát mil za hodinu. Auto byl oldsmobile, loňskej model, velký sedan.“

„Ne starej oldsmobile tvýho tatínka.“

„Říkala, že s ním bylo něco v nepořádku. Šlápla na brzdu, ale jelo akorát rychleji.“

„Takže určitě ne starej oldsmobile.“

„To se stává často, se všema značkama aut. Řidič šlápne na brzdu a auto, místo aby zpomalilo, zrychlí. Jeden společný jmenovatel je, že řidič je vždycky postarší.“

„A nepředpokládám, že to je opravdu brzdou.“

„Spletou se a myslí si, že šlapou na brzdový pedál a on je to plyn. Tak zpanikaří a šlápnou víc, aby brzdy začaly fungovat, ale auto jede rychleji, no a vidíš, kam to vede.“

„Rovnou do pana Klingera.“

„Sundala nohu z plynu, aby zastavila na červenou, a auto zpomalilo. Klinger se vydal přes ulici a pak ona sešlápla to, o čem si myslela, že to je brzda. A zbytek už je minulost.“

„Stejně jako Klinger. A tys tam byl přímo u toho.“

„Viděl jsem, jak se to stalo. Musím říct, dost to se mnou otřáslo.“

„S tebou, Kellere?“

„Viděl jsem, jak umřel člověk.“

Podívala se na něj. „Kellere, vidíš lidi umírat pořád, a většinou jejich příčinou smrti jsi ty.“

„Tohle bylo jiné. Jak to bylo nečekané. A bylo to tak násilné.“

„Většinou to je násilný. Je to tvoje práce.“

„Ale tohle jsem neudělal. Jen jsem tam seděl a díval jsem se na to. Pak přijeli policajti a –“

„Tys tam zůstal?“

„Připadalo mi, že by bylo asi riskantnější, kdybych odjel. Víš, odjet z místa nehody. I když jsem s ní neměl nic společnýho.“ Pokrčil rameny. „Zapsali si moji výpověď a mávli mi, abych odjel. Řekl jsem jim, že jsem opravdu ve skutečnosti nic moc neviděl, a oni měli dalšího svědka, který to všechno viděl, a nebyla žádná nesrovnalost v tom, co se stalo. Akorát že si ta babička pořád myslí, že to byla chyba auta a ne její.“

„Ale my to víme jinak. A pak taky ten klient.“

„Klient?“

„Považuje tě za naprostýho génia, Kellere. Myslí si, že jsi to celé narafičil, myslí si, že jsi přišel na nějaký naprosto dokonalej způsob, jak donutit Klingera, aby tý paní skočil pod auto.“

„Ale…“

„Zákazník má vždycky pravdu. Pamatuješ? Zvlášť, když si zaplatí, a to tenhle udělal obratem. Práce je hotová a klient je spokojenej a my jsme dostali zaplaceno. Vidíš v tom nějakej problém, Kellere? Protože já ne.“

Přemýšlel o tom.

„Kellere? Co jsi udělal, když byl Klinger na placku?“

„Nebyl na placku. Ona ho nepřejela, ale narazila do něj a on odlétl a –“

„Nech toho. Vím, že jsi se tam zasekl a udělal výpověď jako spořádanej občan, ale co jsi dělal pak?“

„Jel jsem domů. Ale ne hned. Vlastně nejdřív jsem odjel do Milwaukee a stavil jsem se u pár obchodníků se známkama.“

„Koupil sis nějaký známky do sbírky.“

„No, jo. Už jsem tam holt byl a nepřipadalo mi, že je nějaký spěch vrátit se domů.“

„Měl jsi pravdu,“ řekla. „Nebyl. A dostali jsme zaplaceno, takže si můžeš koupit ještě další známky. Jsi v pořádku, Kellere? Vypadáš tak nějak mimo, ale kvůli letu z Milwaukee si spaní nerozházíš.“

„Je mi dobře. Jenom mi to připadá divné. To je všechno.“

16

O tři týdny později Keller jedl rančerská vejce v restauraci U Carlose, na kraji Starého města v Albuquerque. Na jídelním lístku bylo stejné logo jako venku na vývěsním štítu, se šklebícím se Mexičanem v obrovském sombreru. Člověk na první pohled ví, že to tam patří Mexičanům, myslel si Keller, protože žádný gringo by se neodvážil použít tak příšernou karikaturu.

Pokud ještě měl nějaké pochyby, rozřešilo je jídlo. Dělali tam ta nejlepší rančerská vejce, která kdy jedl, s jednou možnou výjimkou, a tou byla malá kavárna kterou poznal v Roseburgu, stát Oregon.

To také řekl večer předtím Dot. „Ach, ušetři mě, Kellere,“ odpověděla. „Roseburg, stát Oregon? Kellere, tam ses chtěl přestěhovat. Pamatuješ?“

Zmínit se o Roseburgu byla chyba a on si to uvědomil v té chvíli, jak to řekl. Většinou to byla Dot, kdo o tom městě začínal mluvit, předhazovala mu ho, kdykoli řekl něco pěkného o kterémkoli místě, které navštívil.

„Nechtěl jsem se tam přestěhovat, tak to nebylo,“ protestoval.

„Prohlížel sis domy.“

„Myslel jsem na to,“ řekl, „tak jako přemýšlíš o všem možným, ale ne –“

„To, jak ty přemejšlíš o všem možným, Kellere. Ne tak jako přemejšlím já. Je něco jinýho, o čem bys místo baráků v Roseburgu mohl přemejšlet.“

„Já vím,“ řekl. „A stejně, nedělal jsem to.“

„Nepřemejšlel jsi o domech? Říkal jsi…“

„Přemejšlel jsem o té kavárně a jediné, co jsem si myslel, že byla lepší než ta, kde jsem byl na snídani. Akorát že asi není, protože paměť věci vylepšuje.“

„Musí,“ poznamenala, „protože jinak bysme si asi museli hodit mašli.“

„A pokud jde o tu druhou věc, o které bych mohl přemýšlet, myslím, že to je nemožné.“

„To mě nepřekvapuje.“

„O pár talířů víc huevos rancheros,“ řekl, „a budu mít pocit, že nadešel čas, abych se vrátil domů.“

„Bez prohlížení baráků?“

„Jsou většinou z vepřovic,“ řekl, „a musím říct, že zvenku vypadají pěkně, ale to je asi všechno, co z nich chci vidět. Zůstanu dost dlouho, aby to vypadalo dobře, ale pak se vracím domů.“

Dojedl vejce, dopil druhý šálek kávy a šel ven ke své najaté toyotě. Slunce zářilo, vzduch byl studený a suchý. Když už se musel vydat na úplně zbytečnou cestu, tady to nebylo zdaleka nejhorší místo.

O týden dříve nasedl na vlak do White Plains a seděl u kuchyňského stolu s Dot a ona mu to všechno vysvětlila. Michael Petrosian byl ve federální vazbě, hlídaný celý den, a čekal, až půjde svědčit k soudu. Bez toho by vláda neměla případ. Díky jemu se jim mohlo podařit na hodně dlouhou dobu odstranit pár důležitých lidí.

„Nejde o to proč,“ upozornil ji. „Otázka je jak.“

„Zní to nemožně, co?“

„Jo, člověka přitom napadne přesně tohle slovo.“

„Mě to taky napadlo. Přišlo to i na moje rty, zároveň s větou ‚Myslím, že to odřekneme.‘“

„Ale rozmyslela sis to.“

„V tý chvíli souhlasili, že dostaneš zaplaceno tak či tak.“

„Jako co?“

„Půl napřed, půl po dokončení.“

„Fakt? To je přece standardní postup.“

„Počkej chvilku,“ brzdila ho. „Co není standardní, je, že si můžeš probrat, rozhodnout se, že to není možný, a vrátit se domů. A pak ti ta půlka, kterou zaplatili, pořád zůstane.“

„Jak jsi to dokázala?“

„Nechala jsem se k tomu od nich přemluvit. Ukazuje se, že jsem v tomhle dobrá, Kellere.“

„To mě nepřekvapuje.“

„A nejspíš by se dalo říct, že jim docela teče do bot. Na jedny straně, musí se to udělat. Na druhý straně, nedá se to udělat. Když to sečteš, vyleze ti zoufalství.“

„Pravděpodobně byli ještě zoufalejší,“ řekl, „když nabídli ten kontrakt a dostali košem.“

Nalila si ledový čaj. „Vím, že to zkoušeli kolem. Nepřišli s tím rovnou a neřekli to, ale nikdy by nepřistoupili na moje podmínky, kdyby si už předtím nenaběhli na pár cihlovejch zdí.“

„Bylo by fajn vědět, jen tak, kdo jim řekl ne.“

„Roger, kupříkladu.“

„Kupříkladu,“ přikývl.

„No,“ řekla, „myslím, že musíme usuzovat, že to přes něj prošlo. Takže děláme obvyklý opatření. Nikdo na tebe nebude čekat, nikdo nebude vědět, kdo jsi nebo odkud jsi. I kdyby tam v Albuquerque Roger byl, i kdyby seděl Petrosianovi na klíně, nikdy se k tobě nedostane. Protože jediný, co musíš udělat, je letět tam a zpátky a dostaneš zaplaceno.“

„Půlku,“ řekl.

„Půlku, když jediný, co uděláš, bude, že se podíváš. Další půlku, jestli nějak narafičíš, aby se to stalo. A je tam ještě takovej stupínek.“

„To jako schůdek?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Na co by byl? On má spadnout ze schodů?“

„Odstupňovaná odměna, Kellere. V kontraktu.“

„Aha.“

„Velkej bonus, jestli ho dostaneš, než bude svědčit. Menší bonus, když to bude potom, co začne, ale dřív než skončí.“

„Zatímco bude ve svědecký lavici?“

Obrátila oči v sloup. „Bude mu to trvat pár dní, než přivodí všechny ty potíže našim chlapcům. Řekněme, že jeden den začne svědčit a v noci potom uklouzne po banánový slupce a spadne ze schodů.“

„Nebo si najde nějaký jiný způsob, jak si zlomit vaz.“

„Cokoli. Dostaneme bonus, ale ne tak velkej, jako kdyby si ho zlomil o den dřív.“ Pokrčila rameny. „To bylo jenom něco k jednání, protože to se nestane. Ty tam pojedeš a vrátíš se a oni se můžou upokojovat tím, že si budou říkat, kolik peněz právě ušetřili. Ne jenom půlku sazby, ale ještě ten bonus.“

„Protože to není možné,“ řekl. „Akorát že to není nikdy úplně nemožné. Chci říct, co třeba bomba po cestě k soudu. Nebo zásahový komando, které napadne to místo, kde se schovává.“

„Parta borců,“ řekla, „vedená Lee Marvinem, jejich zoceleným plukovníkem.“

„Nebo snajpr na střeše. Ale nic z toho není můj styl.“

„Mohl by sis přivázat nějakou výbušninu kolem pasu a doběhnout tam a obejmout ho,“ navrhovala, „ale neřekla bych, že by tohle taky byl tvůj styl. Netrap se tím. Pobuď si tam tejden, nejvejš deset dní. Mají v Albuquerque nějaký známkaře? Musejí mít.“

„Dělal jsem poštou nějaké obchody s člověkem v Roswellu.“

„V Roswellu v Novým Mexiku?“

„Ať je to, kde chce.“

„No, je to v Novým Mexiku. To snad ještě vím, ne?“

„Ale já nevím, jestli je to blízko Albuquerque, a on třeba jedná jenom poštou. Ale jistě, budou tam obchodníci se známkama. Musejí být.“

„Tak si to hezky užij,“ řekla. „Kup si nějaký známky.“

„Ale když se ukáže, že existuje nějakej způsob, jak to udělat…“

„Tím líp, ale nezabij se přitom. Budou Petrosiana hlídat jako Fort Knox, dokud neskončí s tím svědectvím. Pak ho zapojeji do programu na ochranu svědků a po létech ho nakonec někdo vyčmuchá. A jestli to ještě bude někoho zajímat, dostaneš další příležitost.“

Kellerův motel byl asi míli od Arrowhead Inn, kde federálové drželi Michaela Petrosiana. Mohlo to být zajímavé najmout si pokoj v samotném Arrowheadu, bylo by to zároveň šikovné a velmi riskantní, ale nebylo to možné. Petrosian a muži, kteří ho hlídali, byli v celém hotelu jediní hosté. Média to tam popisovala jako hotový ozbrojený komplex a Keller s tím termínem zcela souhlasil. Několikrát se projel kolem hotelu a v televizi ho také ukazovali pořád dokola a tohle označení přesně odpovídalo pravdě. Parkoviště bylo plné vládních aut, dveře obsluhovali podmračení muži v oblecích a slunečních brýlích. Jediné, co tam chybělo, byla strážní věž a pár stovek yardů ostnatého drátu.

Protože Keller těžko mohl kopat tunel, neviděl žádnou cestu dovnitř – ani žádnou ven, jakmile by byl jednou uvnitř. A Petrosian to místo nikdy neopouštěl. Jeho hlídači nosili dovnitř jídlo, objednávali ho po telefonu a posílali pár chlapců v oblecích a slunečních brýlích, aby ho přinesli.

Kdyby člověk věděl, odkud to objednávají, a kdyby se dokázal dostat k objednávce, než by ji kdokoli vyzvednul, a kdyby věděl, která jídla jsou určena pro Petrosiana, a kdyby mohl nasoukat něco nepatřičného do jeho jídla, a kdyby ho to nechali sníst, aniž by to nejdřív dostal ochutnavač, a kdyby –

Tudy cesta nevede.

Budou držet Petrosiana pod zámkem, dokud nenadejde čas, aby šel do soudní budovy, a Keller už slyšel obtlousdého maršála ve zprávách na CNN, jak se chlubí, jaká mají bezpečnostní opatření. Z hotelu k soudu a zase nazpátek ho bude doprovázet celý konvoj ozbrojených vládních vozidel a nikdo se k němu nebude moci přiblížit. Ten muž měl dvojitou bradu a blazeovaný výraz, vůbec nevypadal jako Dennis Weaver, když hrál McClouda, a Keller měl silné nutkání šlápnout mu do toho jeho úsměvu v tom kulatém přecpaném ksichtě. Ale jak?

Párkrát si objel budovu soudu a zjistil, že se tam prakticky nedá dostat, ale to se nedalo ani v době ještě před Petrosianem, kdy dosáhli v bezpečnostních opatřeních naprosté dokonalosti. Člověk se kolem nemohl potloukat, pokud tam neměl co dělat – kontrolovali si to uniformovaní policisté – a do budovy se nedalo proklouznout bez propustky. Keller měl sice dojem, že by si mohl někde nějakou opatřit. Našel by si novináře, sebral mu novinářskou legitimaci, tak něco. Ale co potom? Aby se dostal do soudní budovy, musel by projít detektorem kovů, a i kdyby se mu podařilo všechno tam vyřídit holýma rukama, jak by se pak dostával ven?

Nemělo cenu podoukat se kolem soudu. Ani poblíž Arrowhead Inn.

Bylo jednodušší se na to celé dívat v televizi. A to právě teď dělal, seděl ve svém motelovém pokoji a tlumil zvuk při reklamách, snažil se přijít na to, co prodávají. Nakonec ho to zajímalo tolik, že zvuk zase zapnul, a pak visel na každém slově. Tohle se mu ještě nestalo, ale viděl, že to je možné.

Díval se na reklamu, prst na knoflíku na ovládání zvuku a jakmile to skončilo, vrátil znovu zvuk. Nějaký komentátor říkal něco o tom, že konečně přijíždí netrpělivě očekávaný Michael Petrosian, korunní svědek vlády, a pak střih ven, kde kameraman natáčel příjezd vládního konvoje z helikoptéry.

A přesně jak si představoval, poblíž toho syčáka se nedalo vůbec dostat. Nebyla tam žádná další auta, když zastavila vládní kolona, a jediní diváci na schodišti k soudní budově byl malý hlouček fotografu a reportérů. Vypadali frustrovaně, zatlačeni za bariéru z provazů, nebyli schopni se dostat blízko ke svému cíli. I z helikoptéry bylo těžké Petrosiana najít, byl jenom další tělo v davu těl vystupujících z aut a rychle se pohybujících po mramorovém schodišti.

I pro Lee Marvina a jeho chlapce by to byla pořádná makačka, říkal si. Jedině kdyby… no, co kdyby to byl Lee tam nahoře v helikoptéře? Spustil by se co nejníž, jednou rukou by řídil a přitom by se vyklonil se samopalem ven. To by mohlo fungovat, ale takhle by fungovala i taktická jaderná střela, a ani k jednomu neměl Keller přístup.

Musel to tedy nechat na kameramanovi. Tomu se povedlo najít Petrosiana a už byl v záběru, vystupoval po schodech s hlavou skloněnou, se skleslými rameny.

A pak se z nějakého důvodu muži, obklopující Petrosiana, od něj odtáhli. Otočil se a zdvihl plešatící hlavu, takže se zadíval přímo do kamery. Vypadá ustrašeně, pomyslel si Keller. Zkameněle.

A Keller sledoval, jak vládní korunní svědek zbledl, přitiskl si ruku k hrudníku a práskl sebou obličejem k zemi.

„Myslejí si, že jsi génius,“ jásala Dot. „Zázrak. A víš ty co, Kellere? Musím říct, že s nima souhlasím.“

„Díval jsem se na to v televizi,“ řekl.

„Kellere, všichni se na to koukali v televizi. Vidělo to víc lidí, než co vidělo Rubyho zabít Oswalda. Sama jsem to viděla nejmíň dvacetkrát. Nedívala jsem se, když se to stalo, ale kdo to potřebuje ve věku opakovanýho záběru?“

„Já to viděl naživo.“

„A vsadila bych se, že od tý doby ještě párkrát. Říkala jsem dvacetkrát? Bylo to spíš padesátkrát. A víš ty co, Kellere? Pořád jsem ještě nepřišla na to, jak jsi to udělal.“

„Neudělal jsem nic.“

„Chápu, že hledají známky vpichu,“ řekla, „jako u toho Bulhara, co ho probodli deštníkem, nebo co to, sakra, bylo. Dva dny potom zaklepal bačkorama. Hledají stopy vpichů a stopy pomalu pracujícího jedu.“

„A když je nenajdou?“

„Tak se ukáže, že to byl jed, co nezanechává stopy, a kterej se mu nějak dostal do těla bez poškození kůže. Třeba cáknutí ze spreje. Vdechne to a o den nebo dva pozdějc ho sklátí něco, co celýmu světu připadá jako infarkt.“

„Vypadalo to tak,“ řekl, „protože se mu to srdce vážně zastavilo.“

„Správně, ale jak jsi dokázal, že se to stalo?“

„Nijak.“

„Jen se to prostě stalo.“

„Přesně tak.“

„Tak mi řekni, jak bych tomuhle měla věřit, Kellere.“

„Zeptej se sama sebe, proč bych ti měl lhát.“

Přemýšlela o tom. „Nelhal bys mi,“ řekla. „No, měl přes váhu, nebyl ve formě a byl ve velkým stresu.“

„Musel být.“

„A ty schody vypadají strmě. Když někoho zastřelí na schodech ve filmu, tak se skutálí až dolů, ale on jenom tak sebou plácnul na obličej a zůstal tam, kde byl. Kellere? Tohle je ještě lepší než ten chlap, co přecházel tu ulici – proč si, sakra, nemůžu vzpomenout, jak se jmenoval?“

„Lee Klinger.“

„Správně. Tam jsi byl aspoň u toho. Když to dostal Petrosian, díval ses na to v televizi v motelovým pokoji.“

„Nejdřív šla nějaká reklama a nevím na co. A pak umřel Petrosian a první, co mě napadlo, bylo, že ho zastřelil ten chlap v helikoptéře. Ale nikdo ho nezastřelil nebo nezabodl deštníkem ani mu nenasprejoval jedovatý parfém do obličeje.“

„Prostě jen tak umřel.“

„Před Bohem a přede všemi.“

„Zvlášť přede všema.“ Dlouze pila ledový čaj. „Dostali jsme zaplaceno,“ řekla.

„To šlo rychle.“

„No, máš v Albuquerque velkej fanklub, Kellere. Jsou tam některý lidi, který třeba nevědí, jak se jmenuješ, ale jsou úplně bez sebe z tvojí práce.“

„Takže zaplatili tu druhou půlku. A co ten stupínek?“

„Bylo to přece na mramorovejch schodech. Aha, promiň, nedošlo mi to. Jo, zaplatili ten bonus. Tys oddělal toho hajzla, než se vůbec dostal k přísaze. Zaplatili navýšení a krom toho ještě ten další bonus.“

„Bonus?“

„Bonus.“

„Proč? Za co?“

„Aby se sami cejtili dobře, řekla bych. Nevím, jaký jsou vězení v Novým Mexiku, ale řekla bych, že jsou vděční, že tam nebudou muset, a chtěli udělat gesto. Říkali, že ten bonus je za dramatickej efekt.“

„Dramatický efekt?“

„Na schodišti k soudu, Kellere? Ten chlap umřel obklopenej gorilama a celej svět to viděl a ještě ke všemu opakovaně. Věř mi, dostanou z toho svý prachy. Budou to přehrávat pokaždý, když budu brát pod přísahu novýho člověka. ‚Vy si snad myslíte, že nás můžete podfouknout a dostat se z toho? Podívejte se, co se stalo Petrosianovi.‘“

Přemýšlel o tom. „Dot,“ řekl, „neudělal jsem vůbec nic.“

„Jen jsi každý ráno chodil na mexickou snídani.“

„Huevos rancheros.“

„A já vždycky myslela, že mexická snídaně je cigareta a sklenice vody. Jedl jsi vajíčka a díval ses na televizi. Co dál? Byl jsi v kině?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„Koupil sis známky?“

Zavrtěl hlavou. „Roswell je od Albuquerque tři nebo čtyři hodiny jízdy. Z těch obchodníků se známkama jich tam pár dělá jenom poštou a jedinej krám, ve kterým jsem byl, byl vlastně obchod s mincema. Prodávají se tam pomůcky a alba, nějaké balíčky se známkama, co jsou už sestavené, ale nic pořádného tam nemají.“

„No, tak si můžeš kupovat známky teď, Kellere. Spousty.“

„Asi jo.“

Zamračila se. „Tebe něco trápí.“

„Říkal jsem ti to. Nic jsem neudělal.“

„Já vím a bude to muset zůstat mezi náma. A kdo by měl říkat, že to je pravda?“

„Jak to myslíš?“

„Přemejšlej o tom,“ řekla a zabroukala hudbu ze seriálu Stínová zóna. „Ty jedeš do Illinois a Klingera přejede auto. Jedeš do Albuquerque a Petrosian má šikovnej malej infarkt. Náhoda?“

„Ale…“

„Možná že máš silný myšlenky, Kellere. Možná že jediný, co musíš udělat, je, že na někoho začneš myslet, a jeho dny jsou sečtený.“

„To je blbost.“

„Třeba to tak je.“

17

„To byla doba,“ vyčetla mu Maggie Griscombová.

Byli v jejím podkroví na Crosby Street. Kellerovy šaty byly úhledně poskládané na gauči, zatímco Maggiiny ležely v černé hromádce na podlaze. Ze sterea se linula hudba, něco podivného a elektronického. Keller nedokázal uhádnout, jaké nástroje to hrají, natožpak proč se na ně hraje zrovna takhle.

„Myslela jsem, že už mi nikdy nezavoláš,“ řekla. „A pak ses ozval. A teď jsi tady.“

Byl tam, v její posteli, pot se mu vypařoval pod ventilátorem visícím na stropě.

„Byl jsem pryč.“

„Já vím.“

„Jak?“ obrátil se k ní obličejem a snažil se, seč mohl, aby mu ve tváři nebo v hlase nebylo znát leknutí. „To, že jsem byl pryč z města. Jak jsi to věděla?“

„Řekls mi to.“

„Já že ti to řekl?“

„Přede dvěma hodinama,“ potvrdila, „nebo kdy jsi to volal. ‚Ahoj, to jsem já, byl jsem pár dní pryč.‘“

„Aha.“

„Nebo něco podobnýho. Už si vzpomínáš?“

„Jistě,“ řekl. „Byl jsem chvíli zmatený, to je všechno.“

„Pomatený milováním.“

„Určitě.“

Přetočila se na boku a opřela se špičatou bradou o jeho hruď. „Myslel sis, že jsem tě šmírovala,“ škádlila ho.

„Ne.“

„Ale jo. Myslel sis, že jsem to myslela tak, že jsi byl pryč, předtím, než jsi mi to řekl.“

Přesně to si myslel, dobrá. A proto se spustil poplach.

„Ale nebylo to tak, protože jinak bych si nemyslela, že se náš povrchní vztah blíží ke konci. Zavolá, až se zase vrátí, to bych si byla pomyslela.“

Možná to je tou hudbou, říkal si Keller. Kdyby to hráli v kině, člověk by čekal, že se něco semele. Něco hrůzostrašného, kdyby to byl takový film. Něco neočekávaného, ať by to byl jaký chtěl film.

„Nebo možná ne,“ řekla. Měla oči tak blízko jeho, že nebylo možné v nich nic vyčíst, nebo se do nich podívat, aniž by člověk nedostal bolení hlavy. Chtěl zavřít oči, ale copak to šlo, když na něj upírala takovýhle pohled? Copak by to nebylo neslušné?

„Málem jsem ti zavolala, Kellere. Před pár dny. Ale nedal jsi mi svoje číslo.“

„Nikdy jsi ho nechtěla.“

„Ne. Ale mám na telefonu identifikaci volajícího, takže ho teď mám. Nebo měla jsem.“

„Tys ho ztratila?“

„Našla jsem si ho, když jsem ti skoro volala. A rozhodla jsem se, že když chci mít dál povrchní vztah, volat tě prostě nemůžu. Tak jsem ho spálila.“

„Spálila?“

„No, ne. Roztrhala jsem ho na malý kousíčky a vyhodila jsem je z okna jako konfety. Což myslím, že byly, protože konfety jsou jenom takový ty malinký kousíčky papíru, ne?“

Představil si četu policejních techniků, jak tam na chodníku sbírají a dávají dohromady maličké kousky papíru, záměrně skládají puzzle, dokud se neobjeví jeho telefonní číslo.

„Ztrácíš zájem,“ řekla. „Přiznej to – jedinej důvod, proč jsi mi dneska zavolal, bylo, žes měl chuť na sex.“

Otevřel ústa, připravený popřít toto obvinění a pak se zarazil a zamračil. „To děláme všichni.“

„No vidíš!“

„Tak proč bych ti jinak volal?“

„Správně,“ řekla a odtáhla se. „Tohle ti musím vrátit. Proč bys jinak volal?“

„Chci říct –“

„Vím, co chceš říct. A já jsem určila pravidla, ne? Něco ti povím, povrchní vztah je stejně těžký udržovat jako jakejkoli jinej. Už tě nikdy neuvidím, co?“

„No…“

„Neuvidím,“ řekla rozhodně, „a myslím, že to tak je lepší. Ty s tou svou bohémskou milenkou, oblečenou celou v černém, co si pouští divnou muziku. Já s tím svým uhlazeným milencem, kterej žije někde jinde. Ani nevím, kde bydlíš.“

Zaplať pánbu za ty dary, říkal si Keller.

„Samozřejmě, že bych to mohla zjistit, kdybych neudělala z tvýho telefonního čísla karnevalovou dekoraci. Prostě bych si ho našla v obráceným telefonním seznamu. Ale, sakra.“

„Co je?“

„Tys mi před pár hodinama volal. Nepředpokládám, že bys volal z budky, že ne?“

„Ne.“

„Volal jsi z domova.“

„No, jo.“

„Správně jsi to udělal. Věděla jsem, že jsi to ty, než jsem to vzala. Pamatuješ si, co jsem řekla? ‚No ahoj,‘ jako kdybych věděla, kdo to je. Nebo sis myslel, že takhle beru všechny telefony?“

„Nepřemýšlel jsem o tom,“

„Možná bych měla. Zmátlo by to telemarketery, co? Stejně, viděla jsem tam číslo a poznala jsem ho. Nikdy jsem se ho vlastně nenaučila nazpaměť, ale přesto jsem ho poznala, jen jsem ho uviděla.“

„Takže?“

„Takže mi nikdo od tý doby nevolal, což znamená, že je pořád na telefonu. Zvednu telefon a je tam tvoje číslo. Poslyš, udělal bys mi jednu laskavost? Zavolej mi z první budky, na kterou narazíš. Pak tam bude tamto číslo a já tady nebudu muset mít tvoje číslo, komplikovalo by mi akorát život.“

Ta hudba, říkal si, nebyla v žádném případě ta nejdivnější věc, co se právě odehrávala. Jeho telefonní číslo? Ze by jí komplikovalo život? „Jistě,“ řekl opatrně. „To bych mohl.“

„Vlastně zavolej z budky dole na rohu. Tak na to nezapomeneš.“

„Dobře.“

„A nejlepší bude, když se teď hned oblíkneš a půjdeš rovnou ven a zavoláš.“

„Když myslíš,“ pokrčil rameny, „ale nemohlo by to počkat? Udělal bych to, až půjdu domů.“

„Zavolej hned teď, až půjdeš domů.“

„Aha.“

„Nebo kam jinam chceš jít. Protože my dva jsme minulost, Kellere. Tak si vymaž svoje číslo z mýho telefonu a ztrať moje číslo, a oba budeme pokračovat ve svejch životech. Je ti to jasný?“

Nebyl si jistý, jestli na tuhle otázku musí odpovědět, ale stejně ho nic nenapadlo. Vylezl z postele, natáhl si šaty, odešel z bytu a zavolal jí z budky v baru na rohu Broadwaye a Bleecker Street.

Zvedla to okamžitě a bez úvodu vyštěkla: „Byla to ohromná zábava, ale jinak nic moc.“ A zavěsila.

Keller měl pocit, že mu něco uniklo, a sedl si k baru. Dav byl pomíchaný – lidé z centra, z předměstí, odjinud. Barmanka byla Číňanka s dlouhými rovnými vlasy barvy pryskyřníků. Měla kroužek v nose, ale to má dneska kdekdo. Keller přemýšlel, jak se to, sakra, mohlo tak ujmout.

Slyšel, jak si někdo objednal černého Rusáka. Pil to před lety a nedokázal si vzpomenout, jestli mu to chutnalo nebo ne. Nechal si ho od žlutovlasé Číňanky namíchat, napil se a usoudil, že mu zase může trvat další léta, než si to dá znovu.

Z jukeboxu zněla píseň. Keller ji nepoznal, ale jak ji poslouchal, uvědomil si, že Maggiin výkřik na rozloučenou byl verš z jedné písně. Řekla to jako součást rozhovoru, bez ironie, bez kadence, kterou člověk dává veršům, když je odříkává, a doteď mu trvalo, než to rozluštil. Zábava. Jinak nic moc.

Byl jsem pryč, řekl. Já vím, odpověděla.

A jemu mravenčily ruce.

Cítila něco? Měla vůbec ponětí, jak daleko zašla, jak málo chybělo, aby se po ní začal sápat?

Přemýšlel o tom a rozhodl se, že ne, ne vědomě. Ale možná že pochytila něco v hlubší rovině a možná že proto, pořád ještě v oparu z jejich milování, ho nahnala do šatů a pryč ze svého života.

Koneckonců, jeho myšlenky měly moc. Proč by je nemohla vycítit?

Upil dál svůj koktejl. Někde tam venku ho má na svém zabijáčkem seznamu muž, kterému říkali Roger. Ne podle jména – Roger nezná jeho jméno o nic víc, než Keller zná Rogerovo. Ale Roger se ho pokusil už dvakrát zabít a velmi pravděpodobně se o to pokusí znova.

Jestlipak Roger vůbec věděl, že stejný muž byl jeho cílem v obou případech, v Louisvillu a v Bostonu? Jestlipak měl Roger nějaký náznak, že v obou případech zabil nesprávného člověka?

Pokud ano, Keller viděl, jak by Roger mohl začít brát celou věc osobně, jako Wile E. Coyote v komiksu Roadrunner.

Keller věděl, že v tom není nic osobního. Jak by mohlo, když neznal člověka, kterého chtěl zabít? Přesto, zdálo se, že si to bere osobně, v těch momentech, kdy Roger zabíral prostor v jeho myšlenkách.

Což nebylo moc často. Dny míjely a on neviděl nic, když se podíval přes rameno a na Rogera zapomněl. A pokaždé, když ho Dot poslala za nějakou zakázkou, ohlížel se a trochu o Rogerovi přemýšlel. Pak se ale vrátil z práce, aniž by něco udělal Rogerovi nebo někomu jinému, klient mu zaplatil, a to bylo všechno.

A pak řekl, že byl pryč z města, a Maggie řekla, že to věděla, a on jí málem skočil po krku. Přesně tak.

Zavolal jí, jak to po něm chtěla, aby nahradil své domácí číslo na jejím telefonu číslem z budky. Ale pracuje takhle identifikační zařízení? To si pamatuje vždycky jenom jedno číslo? Na svém telefonu ho neměl a nedovedl si představit, k čemu by mu to bylo, takže si nebyl moc jistý, jak funguje. A i kdyby to bylo tak, jak říkala, jakpak by věděl, že nezvedla telefon, jakmile vyšel ze dveří? Mohla si okopírovat číslo z displeje, než jí zavolal, aby ho vymazal.

Upřímně řečeno, byla víc než trochu divná. To byla část její počáteční přitažlivosti, taková nekonvenční výstřednost, i když musel přiznat, že to bylo čím dál tím méně přitažlivé. Přesto bylo nemožné odhadnout, co má ta ženská za lubem.

Kdyby měla číslo, mohla by sehnat jeho adresu. Sama mluvila o obráceném telefonním seznamu, takže o něm věděla, věděla, jak najít adresu, která odpovídá telefonnímu číslu. Když znala tohle všechno, a samozřejmě taky to, jak se Keller jmenuje, to věděla od začátku…

Ale to neznamenalo, že měla ponětí o tom, čím se živí. Co kdyby to poznala z jeho reakce, co kdyby napůl cítila, že po ní málem skočil a oddělal ji? Faktem zůstávalo, že nic neudělal, ani se nechoval vztekle, natožpak vražedně. Jakmile byl ze dveří, jakmile bylo jasné, že je v bezpečí, přesvědčila by se, že není nutné se nějak plašit.

Opravdu?

Když se vrátil domů, pracoval chvíli na sbírce známek a pak dal všechno pryč a pustil si televizi. Propracoval se dvakrát nebo třikrát přes všechny kanály, mačkal ovladač, dokud ho nezačala bolet ruka, pak stiskl červené tlačítko a televizi vypnul. A seděl tam v tom zbytku světla, které přicházelo oknem, a díval se na dálkové ovládání ve své ruce. Díval se na svůj palec.

Maggie věděla, že má vražednický palec. To ona mu ho ukázala, upozornila ho na něj, takže si ho začal všímat.

Možná že o něm bude přemýšlet a dá si to dohromady s bůhvíčím, co vycítila, když po ní málem skočil. A možná že i s tím, že je v penzi, přestože je na to ještě mladý, ale občas odjíždí z města kvůli speciálním zakázkám pro nespecifikované korporace. A možná že se objeví nějaký nájemný vrah v titulcích novin nebo v nějakém filmu, na který půjde, nebo někde v televizi. A možná že se jí rozšíří oči a spojí si to a dojde jí, kdo Keller je a čím je.

A co pak?

18

Letišti v Orange County se jmenovalo po Johnu Wayneovi. Keller vystoupil z letadla s melodií v hlavě a byl na půli cesty k vyzvedávání zavazadel, než mu došlo, co to je. Melodie ze Vznešených a mocných, kde Wayne také hrál.

To je zvláštní, co ten mozek člověku vyvádí.

Kolem pásu se zavazadly stálo asi půl tuctu mužů, někteří na sobě měli šoférské uniformy a všichni drželi rukou psané cedule. Keller kolem nich prošel, aniž by si jich všímal. Nikdo na něj nečekal – to byl princip, když se někde kolem mohl potloukat tajemný Roger. Stejně, nikdo by nečekal, že Keller poletí do Orange County, protože zakázka byla ještě jižněji, v La Jolla. La Jolla je předměstí San Diega a San Diego má svoje vlastní dokonalé letiště, větší a čilejší než Orange County, které se pro změnu nejmenuje po nikom.

„Pokud nepočítáš St. Jamese, teda svatýho Jakuba,“ poznamenala Dot. Když se zatvářil zmateně, vysvětlila mu, že San Diego je španělsky svatý Jakub. „Nebo Santiago,“ řekla. „San Diego, Santiago. Furt ten samej svatej.“

„Tak proč pro něj mají dvě jména?“

„Možná že jedno je ekvivalent Jamese a to druhý je spíš jako Jimmy. A co? Stejně tam neletíš.“

Místo toho letěl do Orange County, jen pro případ, že by Roger mohl číhat v San Diegu. Nemyslel si opravdu, že by to bylo moc pravděpodobné. Neslyšeli o Rogerovi od té doby, co zabil muže v Bostonu, muže, který ukradl Kellerovi zelený pršiplášť a draze za svůj zločin zaplatil. To bylo tehdy, kdy on a Dot zjistili, kdo Roger je a o co se pokouší.

V té době Kellerovi práce připadala mimořádně nervující. Myšlenka, že tam někde kdosi je, pevně rozhodnutý být neosobním nástrojem jeho smrti, ho nutila, aby si neustále hlídal záda. Nikdy předtím to nemusel dělat a vůbec se mu to nezamlouvalo.

Ale zvykl si. Říkal si, že to je trochu jako mít srdeční vadu nebo nějakou nemoc. Nejdřív se tím člověk trápí a pak na to přestane myslet. Bude si na sebe rozumně dávat pozor, nebude brát schody po dvou, v zimě si zaplatí nějakého kluka, aby mu odházel sníh z příjezdové cesty, ale nebude na to myslet neustále. Zvykne si.

A on si zvykl na Rogera. Někde existoval muž, muž, který nezná jeho jméno a jehož mohl nebo nemohl poznat podle vzhledu, muž, který sdílel Kellerovo zaměstnání a chtěl snížit počty konkurentů. Tak Keller přestal nechávat klienty, aby na něj čekali na letišti, kryl stopy, ale nemusel se schovávat pod postelí. Pracoval dál.

Letět do méně výhodného letiště patřilo mezi ta rozumná opatření. Keller to viděl jako bonus, že se letiště jmenuje po Johnu Wayneovi. Když se blížil k přepážce Avisu, hned si připadal o pár palců vyšší a trochu širší v ramenou.

Úředník – Keller mu chtěl říkat Poutník, ale nutkání potlačil – zkontroloval řidičák a kreditní kartu, kterou mu Keller ukázal, a byl právě uprostřed papírování, když ho něco zarazilo. Keller se zeptal, co se děje.

„Vaše rezervace,“ odpověděl muž, „zdá se, že byla zrušena.“

„To musí být omyl.“

„Můžu ji obnovit, to není problém. Chci říct, auta máme a vy jste tady.“

„Správně.“

„Takže já jen… aha, tady je poznámka. Máte volat do své kanceláře.“

„Do kanceláře.“

„To je tam napsané. Mám pokračovat?“

Keller mu řekl, aby počkal. Z budky si zavolal k sobě domů do New Yorku. Když telefon vyzváněl, měl podivný pocit, že to tam někdo vezme, že hlas, který uslyší, bude jeho vlastní, a bude si s ním povídat. Zavrtěl hlavou, pobavený tím, jak mu funguje mozek, a pak skutečně uslyšel svůj vlastní hlas, který ho vybídl, aby zanechal vzkaz. Samozřejmě, ozval se jeho vlastní záznamník, ale chvíli mu trvalo, než mu to došlo, a skoro upustil sluchátko.

Neměl žádné vzkazy.

Zavěsil a zavolal Dot do White Plains a ona to zvedla hned při prvním zazvonění. „Fajn,“ řekla. „Fungovalo to. Myslela jsem, že si tě nechám vyvolat. ‚Pan Keller, pan John Keller, ať laskavě zavolá z místního bílého služebního telefonu.‘ Jenže přece doopravdy nechceme, aby se tvý jméno rozléhalo po celým letišti z reproduktorů, že ne?“

„Myslím, že ne.“

„A slyšel bys ho vůbec? Proletí letištěm jako střela, říkala jsem si. Nebude se muset stavět u zavazadel, a jakmile si vyzvedne najatý auto, vypadne. Trefa, řekla jsem si.“

„Takže jsi zavolala do Avisu.“

„Volala jsem do všech půjčoven. Pamatovala jsem si jméno na tvým řidičáku a kreditce, ale co kdybys používal něco jinýho? No nic, tvoji rezervaci měl Avis a řekli, že dohlídnou, abys dostal ten vzkaz, a svý slovo dodrželi – klaplo to.“

„Ne docela,“ řekl. „Když už byli u toho, zrušili mi rezervaci.“

„Já jsem ti zrušila rezervaci, Kellere. Nepotřebuješ auto, protože nikam nejedeš, s výjimkou příštího letadla zpátky do New Yorku.“

„Cože?“

„Před třema hodinama, když jsi byl nad čím? Illinois? Iowou?“

„To je jedno.“

„Když tě postihla lehká turbulence ve výšce třiceti pěti tisíc stop, pár uniformovanejch se věnovalo marný snaze oživit Hecka Palmieriho, kterej si omotal pásek kolem krku, jeho druhej konec přivřel do dveří od šatny a odkopnul štokrle, na kterým stál. Hádej, co se mu stalo?“

„Umřel?“

„Za naše hříchy nebo spíš za svoje vlastní. Tak či tak, nemáš tam už nic na práci. Ale jinak, kdo říká, že se musíš hned vrátit? Vsadila bych se, že můžeš najít někoho, kdo ti půjčí auto.“

„Byli celí žhaví obnovit tu rezervaci.“

„No, obnov si ji, jestli chceš. Dej si oběd, prohlídni si pamětihodnosti. Kde jsi, v Orange County? Běž se podívat na nějakýho republikána, je to přece jejich bašta, ne?“

„No,“ usoudil, „asi pojedu domů.“

„Je to dobrej způsob, jak se vyhnout jet lagu,“ řekl Keller, „protože jsem byl tam, kde jsem začal, dávno předtím, než to na mě stihlo začít působit.“

„Jaký jsi měl lety?“

„Dobré, asi. K ničemu, ale jinak to ušlo.“

Seděli na otevřené přední verandě velkého domu na Taunton Place, seděli v zahradních židličkách a mezi nimi na stole stál džbán ledového čaje. Bylo teplo, tepleji, než bylo v jižní Kalifornii. Samozřejmě, že vlastně pořádně nepocítil tamější teploty, protože nevylezl z letiště, kde byla klimatizace.

„Ne tak docela k ničemu,“ řekla Dot. „Zaplatili půlku napřed, a to si můžeme nechat.“

„To bych prosil.“

„Zavolali sem, aby to odvolali, ale samozřejmě, že tvoje letadlo už bylo ve vzduchu a na cestě do Kalifornie. Blekotali něco o vracení a já jsem řekla něco o tom, že toho se v životě nedočkají.“

„Vrátit zálohu!“

„Jenom to zkoušeli, Kellere. Hned toho nechali.“

„Měli by to zaplatit celý.“

„Jak to myslíš?“

„No, ten člověk je mrtvý, ne?“

„Ale svojí vlastní rukou, Kellere. Teda spíš vlastním páskem. Co jsi s ním udělal?“

„Co jsem musel dělat s Klingerem? Nebo s Petrosianem?“

„Ať odpočívají v pokoji, ale jsou to naše malá tajemství, nezapomněl jsi? Pokud se týkalo klientů, ukázal jsi jim dveře a poslal jsi je do věčnejch lovišť. Jenže co se týče Palmieriho, tos byl ještě ve vzduchu, když se rozhodl prověřit tahovou sílu jednopalcovýho proužku rozříznutý hověziny. Nedívej se na mě takhle, Kellere. Nevím doopravdy, jakej pásek přesně měl. Jde o to, že jsi nebyl nikde poblíž, tak jak by asi přišli na to, že jsi to udělal ty?“

„Jak jsi posledně říkala. O tom, jak mám silné myšlenky.“

„Aha, správně, rychle zvednu telefon a okamžitě to vysypu na klienta. ‚Můj člověk zavřel oči a fakt se fest soustředil,‘ to mu povím, ‚a proto se váš člověk rozhodl pověsit. Je to sebevražda, ale my na tom máme svůj podíl.‘ Jak by asi tak mohli nesouhlasit?“

„Uzavřeli smlouvu,“ trval Keller umíněně na svém, „a vzápětí ses dověděla, že ten chlap je mrtvý.“

„Asi nejspíš proto, že věděl, že po něm někdo jde a nechtěl čekat.“ Zaklonila se na židli. „Pro tvoji informaci,“ řekla, „zkoušela jsem něco podobnýho. ‚Chtěli jste ho mít mrtvýho, a on je mrtvej,‘ jsem řekla. ‚Takže bysme měli dostat zaplaceno plnou cenu.‘ Ale byla to jenom taková vyjednávači technika na oplátku za to, že oni chtěli zpátky svoji základní platbu. Vysmáli se mi a já se vysmála jim a nechali jsme to tam, kde jsme věděli, že to necháme.“

„S tím, že my dostaneme půlku.“

„Správně. Kellere, ty jsi to opravdu nečekal celý, že ne?“

„Ne, ne docela.“

„A je v tom nějakej rozdíl? Abys mi rozuměl, máš hluboko do kapsy? Zdá se mi, že jsi měl v poslední době pár příjemnejch pořádnejch honorářů, ale možná že ti utíkají rychlejc, než přicházejí. Je to tak?“

„Ne.“

„Nebo možná že existuje nějaká známka, kterou sis chtěl koupit za zisk z Palmieriho, a teď nemůžeš. Je v tom něco takovýho?“

„Ne.“

„No tak… nechoď kolem toho jako kolem horký kaše, Kellere. O co jde?“

Chvíli přemýšlel. „Nejde o peníze.“

„Doufám, že mi nechceš říct, že jde o princip.“

„Ne. Dot, pamatuješ si, jak jsem uvažoval o penzi?“

„Živě. Měl jsi dost peněz a já ti řekla, že se zblázníš a že potřebuješ koníčka. Tak jsi začal sbírat známky.“

„Správně.“

„A najednou sis už nemohl dovolit jít do penze, protože jsi utratil všechny prachy za známky. Takže jsme byli zpátky v kšefte.“

To je sice dost zjednodušené, říkal si, ale pravdě to docela odpovídalo. „Stejně bych nemohl jít do penze, i kdyby nebylo těch známek, no, mohl bych, ale určitě bych se ukousal nudou.“

„Chceš tím říct, že tu práci potřebuješ.“

„Asi jo, jo.“

„Potřebuješ dělat, co děláš.“

„Evidentně.“

„Z nějakýho vnitřního puzení.“

„Nejspíš. Ale nemám z toho potěšení, abys věděla.“

„Nikdy jsem si nemyslela, že bys měl.“

„Někdy, víš, je to složitý a je tu satisfakce, která přichází, když vyřešíš problém. Jako křížovku. Dopíšeš poslední písmeno a je to hotový.“

„To zní rozumně.“

„Ale to je jenom někdy. Většinou je to jenom práce. Někam jedeš, uděláš to, vrátíš se domů.“

„A dostaneš zaplaceno.“

„Přesně tak. A nevadí mi dlouhé přestávky mezi pracema. Vím, jak se zabavit, a to bylo pravda ještě předtím, než jsem začal se známkama.“

„Ale najednou a z ničeho nic je něco jinak.“

„Má s tím určitě něco společnýho ten Roger. Ta myšlenka, že někdo někde je, víš? Krčí se někde ve stínu, čeká na svůj tah. Ani neví, kdo jsem, a stejně mě chce zabít.“

„Stres,“ řekla.

„No, asi jo. A víš, jakmile jsme přišli na to, co dělá a proč, ten hajzl zmizel.“

„Přestali jsem mu dávat příležitosti,“ připomněla. „Jakmile jsi začal lítat na míň jasný místa a přestali jsme nechávat klienta, aby pro tebe posílal někoho na letiště, vypálili jsme Rogerovi rybník. Měla bych tomu říkat dobrá věc, Kellere. Pořád ještě dejcháš, ne?“

„Jasně.“

„A ty poslední tři práce, no, i když se tam někde schovával, přesto tě nemohl vidět, ne? Protože ty jsi nic neudělal.“

„Udělal bych, kdybych měl nějakou příležitost.“

„Ale neudělal jsi to, a jestli tam Roger někde byl, mohl tam tak akorát někde bloumat a dloubat se v nose, a ty ses vrátil domů a dostal jsi zaplaceno. Nevidím v tom velkej problém, Kellere.“

„Vadí mi to. Když si sbalím tašku, někam se vypravím, přijdu na to, co mám udělat a jak, a nakonec mi někdo doslova podrazí nohy. Nelíbí se mi to, to je všechno.“

„To chápu.“

Zadíval se na zem a uspořádal si myšlenky. Pak řekl: „Dot, skoro jsem někoho zabil.“

„Akorát že jsi nemohl, protože on se zabil sám první.“

„Ne, na to zapomeň. Tady.“

„Tady?“

„Ne tady,“ mávl kolem sebe rukou. „Ne zrovna tady ve White Plains. V New Yorku. A ne pracovně.“

Ostře se na něj podívala. „Tak co zbejvá, Kellere? Snad pro radost?“

„Dot, proboha.“

„No, z jakýho jinýho důvodu?“

„Z osobního.“

„Aha, dobře,“ řekla a uvolnila se. „Neber si to osobně, Kellere, ale někdy zapomínám, že máš soukromej život.“

„Byla to ta žena, co jsem se s ní scházel,“ vysvětloval.

„Oblíká se do černý.“

„Ta.“

„Chce to udržet povrchní, nešla by s tebou na večeři a ani by tě nenechala, abys jí něco koupil.“

„Přesně.“

„A tys ji chtěl zabít?“

„Ne tak docela,“ řekl, „ale skoro jsem to udělal.“

„Nekecej. Co ti provedla, že tě tak dožrala, jestli se můžu zeptat? To se vyspala s někým jiným?“

„Ne,“ řekl a pak o tom přemýšlel. „Nebo možná že jo, co já vím. Nikdy jsem o tom moc neuvažoval.“

„Ty nejspíš nejseš typ žárlivce. Takže to muselo bejt něco vážnýho, jako třeba jíst v posteli sušenky.“

„Nenaštvala mě.“

„Když tady budu sedět tiše, vysvědíš mi to?“

Když skončil, Dot vzala prázdný džbánek dovnitř a vrátila se s plným. „V takovýmhle počasí ho vypiju galony. Myslíš, že je vůbec možný vypít tolik ledovýho čaje?“

„Nemám ponětí.“

„Řekla bych, že všeho moc škodí.“

„Asi jo.“

„Kellere, ta žena je nebezpečná. To, že jsi měl nutkání se jí zbavit, z tebe ještě nedělá vraždícího maniaka.“

„Nikdy jsem neřekl –“

„Vím, co jsi nikdy neřekl. Ty si myslíš, že jsi frustrovanej, protože se pořád někam vláčíš za prací a osud ti nedovolí stisknout spoušť. A možná že to tak je, ale to není důvod, proč se ti zježily chlupy na zádech, když ti tvoje přítelkyně řekla, co řekla.“

„Mě spíš brněly ruce.“

„Díky, žes mi to vysvětlil, Kellere. Opakuju, ona je nebezpečná. Měl bys to samý nutkání, i kdyby ses zrovna vrátil z vylidňování Kosova. A nebyl by to jenom nějakej nápad. Měl bys to skončit.“

„Nic neudělala, Dot.“

„A ty by ses ujistil, aby se jí to nikdy nestalo.“

Přemýšlel o tom. „Možná,“ připustil. „Ale neudělal jsem to, a od tý doby o ní nevím. Touhle dobou už bude až po uši zabředlá nejmíň v půl tuctu dalších povrchních známostí nebo možná už bude po nich. Je pravděpodobné, že po mně ani nevzdechne.“

„Snad máš pravdu,“ řekla. „Doufejme.“

O šest týdnů později Kellerovi zazvonil telefon a on vyrazil na další výlet do White Plains. Do svého bytu se vrátil okolo jedné odpoledne a o dvě hodiny později byl na JFK a čekal na let TWA do St. Louis.

Během letu si Keller četl katalog SkyMall. Byly tam věci, které měl chuť si koupit, a věděl, že by o nich za jiných okolností vůbec neuvažoval. To se mu dělo pokaždé, když někam letěl, a jakmile byl na zemi, nutkání objednat si úžasný manažerský kufřík, který za člověka snad i myslí, nebo šikovný kapesní plánovací systém zmizelo navždy – nebo alespoň do dalšího letu. Možná to je tou výškou, říkal si. Z člověka to úplně vysaje jeho odolnost vůči reklamě.

Na letišti ho nikdo neměl čekat a nikdo tam taky nebyl. Keller si z náprsní tašky vylovil proužek papíru. Už si jméno i adresu vryl do paměti, ale přečetl si je ještě jednou, jen aby si byl jistý. Pak vyšel ven a mávl na taxík.

Cílem byl muž jménem Elwood Murray. Bydlel ve Florissantu, což bylo severní předměstí St. Louis, a kancelář měl v Olive, na půli cesty mezi radnicí a Trademark Arch.

Keller se nechal vysadit u restaurace, blok od Murrayho kanceláře. Cedule v okně hlásala, že dnešní specialitou je pekelné chilli, a to se Kellerovi zamlouvalo. Jestli bude tak dobré, jak to znělo, mohl se vrátit pro další. Na tohle není žádný spěch, řekla mu Dot. Mohl si dát na čas.

Ale místo toho šel rovnou do Murrayho kancelářské budovy. Byla šest pater vysoká a pár let za zenitem. Murrayovo jméno bylo na seznamu na tabuli v hale: MUREAY, ELWOOD, 604. Samoobslužný výtah byl jeden z nejpomalejších, jakým Keller kdy jel, a on zjistil, že ho v duchu popohání nahoru. Kdyby věděl, že to bude takhle pomalé, vzal by to po schodech.

Murray měl své jméno namalované na mléčném skle kancelářských dveří, ještě s nějakými iniciálami, které Kellerovi nic neříkaly. Bylo tam rozsvíceno a Keller stiskl kliku a otevřel dveře. Za velkým dubovým stolem seděl nějaký muž o pár let starší než Keller. Měl na sobě košili s krátkým rukávem a sako od obleku viselo na háčku na postranní zdi.

„Elwood Murray?“

„Ano?“

„Potřeboval bych jenom minutku vašeho času,“ řekl Keller a zavřel dveře. Tak je neuvidí nikdo, kdo by šel po chodbě, ale Murraye to poplašilo a jediný pohled na jeho obličej Kellerovi stačil, aby se dal do pohybu. Murray se pohnul první, ruka se mu ponořila do prostřední zásuvky stolu. Keller skočil dopředu, vrazil do stolu, odsunul ho až ke stěně, připíchl Murraye na jeho židli a přivřel mu zásuvkou ruku.

Murray nemohl otevřít zásuvku, nemohl dostat ruku ven a nemohl se ani pohnout. Keller se pohnout mohl, a udělal to – vrhl se po něm.

„Ach, sláva,“ zajásala Dot. „Tak jsi ten vzkaz dostal.“

„Jaký vzkaz?“

„Na tvým záznamníku. Tys ho nedostal? Tak proč voláš?“

„Mise skončená.“

Odpovědí bylo ticho. Pak řekla: „Předpokládám, že to znamená, co si myslím, že to znamená.“

„Není moc jiných věcí, které by to mohly být,“ zabručel. „Pamatuješ si na tu záležitost, kterou jsem měl provést dneska ráno, jak jsi chtěla? No, tak už to mám z krku.“

„Takže v New Yorku ještě nejsi.“

„Ne, samozřejmě že ne. Jsem v… no, můžu odtud vidět Trademark Arch.“

„A nepředpokládám, že by byl na nějakým plakátě, že ne? A už jsi udělal to, co jsi tam jel udělat.“

„Jinak bych nevolal. Dot, co se, sakra, děje?“

„Odvolali to,“ řekla.

„Oni…“

„To odvolali. Rozmysleli si to. Zrušili tu objednávku.“

„Aha.“

„Jenže tys to nevěděl.“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Nevěděl, ne, pokud sis náhodou nezkontroloval záznamník, a proč bys to dělal? No, jaký máš teď plány, Kellere?“

„Myslel jsem, že pojedu domů.“

„Nechystáš se navštívit nějaký krámy se známkama? Zůstat tam pár dní, najít si hezkou mexickou restauraci?“

„Tentokrát ne.“

„Asi to tak bude lepší,“ řekla. „Přijeď domů, přijeď se podívat na mě a probereme to.“

„Cestou tam,“ vyprávěl, „jsem měl hroznou chuť koupit si kapesní plánovací systém. Po cestě domů to byla zase sada videonahrávek s univerzitními kurzy. Jsou na nich nejlepší přednášející z celý země, tvrdila reklama.“

„Díval by ses na ně?“

„Samozřejmě že ne,“ řekl. „O nic víc, než bych používal ten diář. Co bych si asi tak plánoval? Stejně je to zvláštní, jak tohleto funguje. Hodíš tašku do přihrádky nad hlavou, ujistíš se, že máš zapnutý bezpečnostní pás, a začneš chtít věci, po kterých jsi to tý doby ani nevzdechla. Mají telefony v letadle a můžeš si zavolat a objednat si ty věci bez poplatku.“ Zamračil se. „Teda bez poplatku za telefon.“

„Tak co sis nakonec koupil?“

„Nic,“ pokrčil rameny. „Nikdy si nic nekoupím, ale vždycky o tom přemýšlím.“

„Kellere…“

„Proč to odvolali?“

„Nevím,“ zavrtěla hlavou, „protože za prvé nevím, proč to objednali. Kdo to vůbec byl?“

„Měl kancelář,“ vyprávěl, „sám pro sebe a měl nějaký iniciály za jménem, ale nepamatuju si, co to bylo. Řekl bych, že to byl nějaký obchodník, a měl jsem dojem, že mu to moc nejde.“

„No, možná dlužil peníze a možná že je nakonec zaplatil. Což je víc, než udělá on.“

„Ten klient, myslíš.“

„Ano.“

„Zaplatil půl napřed a nechce doplatit.“

„Další ano.“

„Nechápu proč. Udělal jsem, co se ode mě čekalo.“

„Ale když jsi to dělal, tak jsi to už dělat neměl.“

„Moje chyba to není.“

„Já s tebou souhlasím, Kellere.“

„Neříkal: ‚Jeďte tam a počkejte si na další instrukce.‘ Řekl: ‚Udělejte tu práci,‘ a já ji udělal. V čem je problém?“

„Problém je v tom, že nechce platit za práci, kterou se pokusil odvolat. Vlastně chce zpátky zálohu.“

„To je směšný.“

„Přesně to jsem mu taky řekla.“

„Já jsem to přece udělal. Měl bych dostat zaplaceno plnou sazbu.“

„To jsem taky řekla.“

„A co?“

„A mohl bys tomu říkat mexickej přístup, kdybys byl připravenej vzít na sebe riziko, že budeš politicky nekorektní.“

„To, co už zaplatil, si necháme.“

„Máš pravdu.“

„A on si nechá, co nám dluží.“

„Když tomu chceš tak říkat.“

„Nevím, jak jinak bych tomu měl říkat. Proč zrovna mexický přístup, nevíš náhodou? Co je na tom mexickýho?“

„Ty jsi sběratel známek, Kellere. Máš z nich encyklopedický vědomosti, ne? Třeba by se to z nějaký dalo vyčíst.“

„Známka s mexickým přístupem? Co to, proboha, je?“

„Nevím. Možná Alamo.“

„Alamo není přístup. To byl masakr, zabili všechny, do jednoho.“

„Když to říkáš.“

„A Mexičani by si to rozhodně na známku nedali. To byli Texasani, kdo z toho udělal posvátný místo.“

„Ti, co je zmasakrovali.“

„No, ne ti samí, ale jiní Texasani. Mexičani by to okamžitě pustili z hlavy.“

„Dobře. Zapomeň na Alamo. Taky zapomeň na Maine, když jsme u toho. Jestli chceš vědět, proč se tomu říká mexickej přístup, jsem si jistá, že si to můžeš někde najít. Zajdi si na jedno odpoledne do knihovny a řekni tý dámě, co dělá rešerše, aby ti s tím pomohla. Je tam od toho, Kellere.“

„Dot…“

„Kellere, je to ustálený spojení. Koho zajímá, odkud se vzalo.“

„Nebudu kvůli tomu celé noci vzhůru.“

„A koho zajímají peníze? Tebe ne. Není to kvůli penězům, viď?“

Přemýšlel o tom. „Ne,“ řekl. „Asi ne.“

„Jde o to mít pravdu. On ti nezaplatil a tvrdí, že ty nemáš pravdu. Když přistoupíš na tu polovičku, připustíš, že se pleteš.“

„Ale vždyť já jsem udělal, co jsem měl udělat, Dot! Neřekl, abych tam jel a počkal si na instrukce. Neřekl: ‚Najděte si toho chlapa a počítejte do deseti.‘ Řekl –“

„Já vím, co řekl, Kellere.“

„Dobře.“

„Pospíchal jsi,“ pokračovala, „kvůli tomu, jak se v poslední době věci vyvíjely, a taky proto, že se pořád někde mezi kulisama ve stínu schovává Roger. Na jedny straně máš naprostou pravdu, udělal jsi, cos měl, ale my se musíme zamyslet ještě nad něčím, co nemá s tím klientem vůbec nic společnýho.“

„A co je to?“

„Normálně si dáš na čas. Pár dní, stejně. Někdy tejden, někdy o něco víc.“

„A co má bejt?“

„Proč, Kellere?“

„Proč jsem pospíchal? Tys zrovna řekla mně, že jsem spěchal.“

Zavrtěla hlavou. „Proč si dáváš na čas? Povím ti to, Kellere, někdy je to pro lidi na domácí frontě dost frustrující. Nedáváš si jenom na čas. Ty si tam klidně točíš palcema.“

„Já že se tam flákám?“

„Asi nejspíš ne, ale zdálky to tak vypadá. A není to jenom proto, že je tam dobrá restaurace, kam můžeš jít na snídani, nebo že v motelu mají v televizi HBO. Dáváš si načas, aby sis mohl bejt jistej, že tu práci uděláš dobře.“

Mluvila dál a on zjistil, že přikyvuje. Pochopil to. Protože byl v takovém spěchu, Murray pochopil, co se chystá, a natahoval se po zbrani, když se k němu Keller dostal. Kdyby za prvé zásuvka byla otevřená, kdyby byl Murray o trochu rychlejší, nebo Keller o něco pomalejší…

„Netvrdím, že je to něco, s čím by sis měl dělat starosti,“ řekla. „Je to za náma a tys z toho vyváznul celej. Ale třeba by sis o tom měl popřemejšlet.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl, „ať už chci, nebo nechci.“

„Opravdu to uděláš. Kellere?“

„Co?“

„Hraješ si s palcem.“

„Opravdu?“

„S tím divným. Zapomněla jsem, jak jsi mu říkal.“

„Vražednický palec.“

„Třeš ho, schováváš ho za ostatníma prstama.“

„To je jenom takovej zlozvyk,“ zabručel.

„Řekla bych, že točení palcema by bylo horší. Podívej, vzchop se, ano? Nic se nestalo, odjel jsi tam a vrátil ses ten samej den a na hodinový bázi bych řekla, žes z toho vyklouznul jako bandita.“

„Asi jo.“

„Ale?“

„Přemýšlel jsem o Elwoodu Murrayovi.“

„Nikdy o nich nepřemejšlej, Kellere.“

„Skoro to nedělám. Ale Murray, ten umřel bezdůvodně.“

Vrtěla hlavou. „Vždycky je nějakej důvod. Někoho namíchnul. Pak to dal do pořádku, ale jak dlouho by to vydrželo? Jak dlouho, než by někoho vážně nasral a ten někdo by zvednul telefon?“

„Vypadal jako ten typ člověka, který vytáčí lidi.“

„Tak vidíš,“ uzavřela to.

19

„Asi bych měla bejt ráda, že poznáváš můj hlas,“ řekla Dot. „Moc jsi ho poslední dobou neslyšel, co?“

„Řekl bych, že ne.“

„Odřekla jsem pár věcí,“ začala, „protože nějak smrděly. Ale tahle voní jako ranní kafe a jsme určitě ti první, komu zavolali, takže se nebudeš muset celou dobu dívat přes rameno. Tak co kdybys skočil na vlak a já ti o tom všechno povím?“

„Počkej chvilku,“ zarazil ji Keller a odložil sluchátko. Když ho zase zvedl, řekl: „Promiň, vařila se mi voda.“

„Slyšela jsem pískat konvici. Jsem ráda, žes mi řekl, co to bylo. Na chvíli jsem myslela, že tam máš nálet.“

„Ne, jen šálek čaje.“

„Nevěděla jsem, že jsi tak domáckej. Nemáš náhodou v troubě soufflé, že ne?“

„Souffle?“

„To je jedno, Kellere. Vylej ten čaj do dřezu a přijeď se na mě podívat. Dám ti všechen čaj, kterej dokážeš vypít… Kellere? Kam pojedeš?“

„Jsem tady,“ řekl. „Tohle je venku z města, je to tak, že jo?“

„Je to White Plains. Stejně jako vždycky. Sotva čtyřicet minut na severní lince metra. Už se ti to vybavuje?“

„Ale práce je venku z města,“

„No samozřejmě, Kellere. Nechystám se tě najmout ve městě, kterýmu říkáš domov. To jsme už jednou zkusili, pamatuješ?“

„Pamatuju. Problém je v tom, že nemůžu odjet.“

„Ty nemůžeš odjet?“

„Ne nějakou dobu.“

„Ty snad máš zaracha? Nebo sis nechal přicvaknout takovej ten nemocniční náramek, co dávají, aby jim pacoši nebrali roha? Jen co vyjdeš ze dveří, dostaneš elektrickou ránu?“

„Musím zůstat v New Yorku, Dot.“

„Nemůžeš jet vlakem do White Plains?“

„To bych mohl,“ připustil. „Teda dneska jo. Ale nemůžu vzít práci mimo město.“

„Nějakou dobu, říkáš.“

„Správně.“

„Jak dlouho teda ta nějaká doba trvá? Den? Tejden? Měsíc?“

„Nevím.“

„Vypij si ten čaj. Možná se probudíš. A pak skoč na příští vlak a probereme si to.“

„Myslím, že jsem na to přišla,“ prohlásila, „ale možná ne. Došla jsem k závěru, že je tu nějaká známkařská aukce, kterou nemůžeš prošvihnout a kde se bude dražit nějaká známka, co nutně potřebuješ do sbírky.“

„Dot, proboha.“

„Co je?“

„Je to koníček,“ řekl, „Nenechal bych práci jenom proto, abych šel na aukci známek.“

„Neudělal bys to?“

„Samozřejmě že ne.“

„I kdyby to byla nějaká známka, kterou bys potřeboval do sbírky?“

„Existujou tisíce známek, který bych do ní potřeboval. Je jich tolik, že na to ani nepotřebuju chodit na nějaký zvláštní aukce, dají se sehnat normálně.“

„Ale kdyby byla jedna jediná určitá známka, bez který bys absolutně nemohl bejt živej? I když myslím, že to takhle nefunguje.“

„U některých sběratelů možná, ale u mě ne. Stejně, netrávil jsem poslední dobou tolik moc času se známkama.“

„Ne?“

„Neřekl bych, že jsem ztratil zájem, ale ono to má takové jako přílivy a odlivy. Předplatil jsem si pár časopisů a jeden týdeník a někdy čtu všechno od první řádky do poslední, ale poslední dobou jsem se na ně ani nepodíval. Pár obchodníků mi posílá výběry na ukázku a s těmi držím krok, ale to je asi tak všechno, co jsem poslední dobou dělal. Další mi posílají ceníky a aukční katalogy, ale ty jsem teď vlastně rovnou vyhazoval.“

„To je ale škoda.“

„Ne, spíš jsem si tak nějak udělal přestávku. Měl jsem strach, že se ukáže, že mě to přestává zajímat, ale astroložka mi řekla, abych se tím netrápil.“

„Tys byl zase u tý astroložky?“

„Občas jí zavolám, když se objeví něco, co mi dělá starosti. Ona se mrkne na horoskop a řekne mi, jestli je to pro mě nebezpečné období, nebo proč jí nejspíš volám.“

„Tentokrát to byly známky.“

„A ona řekla, že můj zájem bude jako počasí.“

„Částečně zataženo s možností slejváku.“

„Jednou horko, podruhé zima,“ řekl. „Proměnlivo, ale nic, čím bych se musel nervovat. A to hezký na sbírání známek je, že to můžeš odložit, na jak dlouho chceš, a pak se k tomu vrátíš přesně tam, kde jsi toho nechala. Není to jako zahrada, kde musíš honit plevel.“

„Já vím, to je horší než sousedi, co je nikdy nedoženeš, vždycky mají lepší auto než ty.“

„Nebo virtuální akvárium, kde ti umřou rybičky.“

„Virtuózní akvárium? To jako opak čeho, Kellere? Nějakýho, co vydává falešný zvuky, když na něj zaťukáš?“

„Virtuální. Virtuální akvárium.“

„Co to, proboha, je?“

„Je to něco, co si můžeš koupit pro počítač. Nainstaluješ to a obrazovka vypadá jako akvárium s rosdinama a pávíma očkama a vůbec. A můžeš tam přidat další druhy rybiček –“

„Jak?“

„Tím, že stiskneš správné klávesy, myslím. Jde o to, že to je jako opravdové akvárium, protože když ty rybičky zapomeneš nakrmit, pochcípou.“

„Pochcípou?“

„Přesně tak.“

„Jak můžou chcípnout, Kellere? Nejsou to přeci pravý rybičky, ne?“

„Jsou virtuální.“

„A to znamená co? Jsou to obrázky na obrazovce, ne? Jako televizní program.“

„Tak nějak.“

„Takže si plavou po tý obrazovce sem a tam. A když je nenakrmíš, tak co? Obrátí se břichem vzhůru?“

„Evidentně.“

„Máš je, Kellere?“

„Samozřejmě že ne. Nemám počítač.“

„Měla jsem dojem, že ho nemáš.“

„Nechci ho, a kdybych ho měl, po virtuálním akváriu bych netoužil.“

„Jakto že toho o nich tolik víš?“

„Nevím o nich skoro nic. Četl jsem článek, to je všechno.“

„Ne v jednom ze tvejch filatelistickejch časopisů.“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Když to nejsou známky, čím by to mohlo bejt? Nějakou ženskou? Kellere, ty se zase scházíš s tou holkou?“

„S jakou holkou?“

„Hádám, že to snad je ženská, ne? S tou černou, s tou, co nikdy nevečeřela. Mohla bych si vybavit její jméno, kdybych trochu myslela.“

„Maggie.“

„Tak teď myslet nemusím,“

„Není černá. Nosí jenom černé oblečení.“

„To je dost podobný.“

„Stejně, nevídám se s ní. Ani s nikým jiným.“

„To je asi dobře,“ řekla. „Víš co? Vzdávám se. Snažila jsem se uhodnout, proč nemůžeš odjet z New Yorku a zasekla jsem se v rozhovoru o sbírání známek a převedlo se to na rozhovor o rybičkách a nechci zjistit, do čeho by se tohle mohlo zvrtnout. Tak mi dovol, abych se tě zeptala, na co jsem se tě asi měla ptát po telefonu. Proč nemůžeš odjet z New Yorku?“

Pověděl jí to.

Vyvalila oči. „Porota? Ty, Kellere? Ty máš bejt v porotě?“

„Musím se tam zatím jít jen přihlásit, předvolali mě. Jestli se skutečně dostanu do poroty, to je zase něco jiného.“

„Hodně povolanejch, málo vyvolenejch. Ale jak ses tam, proboha, dostal?“

„Nevím.“

„Chci říct, porotní systém by snad neměl využívat lidi jako jsi ty, ne?“

„Lidi jako jsem já?“

„Lidi, co dělají to, co děláš.“

„Ne, když se nechají chytit. Nemyslím, že bys mohla být v porotě, kdybys byla usvědčená z těžkýho zločinu. Ale mě nikdy z hrdelního zločinu neobvinili, ani z ničeho jiného. A taky jsem nikdy nebyl ve vězení, Dot.“

„To tě šlechtí.“

„Jo, jasně. Podle všech dostupných oficiálních záznamů jsem občan, který dodržuje zákony.“

„Občan Keller.“

„To taky jsem. Nekradu v obchodech, neužívám ani neprodávám drogy, nevykrádám obchody s alkoholem, nepřepadávám lidi, neoddělávám řidiče taxíků ani nepřeskakuju turnikety v metru.“

„A co nerespektování dopravních předpisů jako chodec?“

„To není ani přestupek. To je porušení předpisů, a stejně mě za to nikdy nechytli. Mám práci, která, no, však my víme, jaká je. Ale jinak o tom neví ani živá duše, takže mi to v ničem nebrání se do té poroty dostat.“

„Ty nechodíš k volbám, že ne, občane Kellere? Protože jsem myslela, že porotci se vybírají z voličskejch seznamů.“

„To bývalo to jediné, co používali, a proto mě taky nejspíš ještě nikdy nepředvolali. Ale teď mají taky jiné seznamy – z dopravního inspektorátu a z telefonní společnosti a nevím jaké ještě.“

„Ty auto nemáš. A telefon nemáš v seznamu.“

„Ale mám řidičák. A oni by použili záznamy účtů telefonní společnosti, ne telefonní seznam. Podívej, není jedno, jak mě našli? Dostal jsem předvolání a musím se tam přihlásit hned v pondělí ráno.“

„Dneska je pátek.“

„Správně.“

„Nemůžeš dostat odklad?“

„To bych mohl, kdybych si o něj řekl, když jsem to předvolání dostal. Ale napadlo mě, že bych to mohl zkusit, jenže mi v poslední době všechno nějak moc dlouho trvá a prošvihnul jsem termín.“

„Nezprostili by tě nějak?“

„Kvůli čemu? Dřív omlouvali skoro každýho. Kdybys byla právník nebo kdybys byla sama v krámě a neměla bys, kdo by tě zastoupil. Teď jim jenom můžeš říct, že jsi těhotná, a ani si nejsem jistý, jestli to funguje.“

„To by ti stejně nikdo nevěřil, Kellere.“

„Teď se z toho už nevyvleče nikdo. Dokonce byl před pár měsíci v porotě sám starosta New Yorku. Pamatuješ?“

„Něco jsem o tom čeda.“

„Toho by asi zprostili. Je to starosta, proboha, ten si může dělat, co chce. Ale hádám, že se rozhodl, že to bude dobrý pro jeho image. Představ si, že jsi u soudu a podíváš se na lavici porotců, a on je tam starosta.“

„Okamžitě bych se ke všemu přiznala. Z fleku.“

„To já možná taky. Přál bych si, abych mohl dělat tuhle práci. Mohl bych ji využít. Víš, co je srandovní? Říkal jsem si, no, ukážu se a půjdu do poroty, protože mě to nějak zabaví, když nevím, co dělat. A teď když mám co dělat, nemůžu.“

„Je to dobrej kšeft, Kellere.“

„Povídej mi o tom.“

„Je to v Baltimoru, takže bys tam mohl doletět za míň než hodinku nebo se tam dostat vlakem za necelý tři. Vlak by byl pohodlnější, a když započítáš jízdy taxíkem město – letiště – město, je to skoro stejně rychlý. A nemusíš ukazovat občanku, když jseš ve vlaku, a mohl bys platit hotově, aniž by se někdo ošklíbal, nemluvě o davech chlapů z bezpečnostní služby.“

Když se všechno vzalo v úvahu, Keller si říkal, že vlaky mají určitě něco do sebe.

V Baltimoru byla čtvrť jménem Fells Point, taková funky etnická oblast, která začínala přitahovat turisty a lidi, kteří jim chtěli něco prodat. A –

„Ty přikyvuješ,“ řekla. „Ty to tam znáš? Kdy jsi vůbec byl v Baltimoru?“

„Jednou nebo dvakrát před lety,“ vysvětloval, „ale jenom na otočku. Ale znám Fells Point z televize. Odehrává se tam ten policejní seriál.“

„Nezrušili ho?“

„Opakujou to. Pětkrát týdně večer na tom kanále, co vysílá soudní případy, Court TV.“

„Ty se díváš hodně na Court TV, Kellere? To jako že by to byla nějaká příprava na porotu? No, nic.“

Objevují se tam, vysvětlovala, obvyklé konflikty, ke kterým běžně dochází v oblasti, která prochází radikální proměnou, jedna strana se zoufale snaží zachovat charakter prostředí na kdejaké benzínové pumpě a stánku s hot dogy a naproti tomu existuje klika, která stejně usilovně touží tam všechno zbourat a vybudovat tam činžáky, obchody a nové restaurace. Je tam žena, která se jmenuje Irene Macnamarová, která se projevuje mimořádně hlasitě pro rozvoj nebo proti němu, a někdo z jejích protivníků došel k závěru, že zavřít jí klapačku je zcela bezodkladný první krok ve změnách.

Zatímco na schůzích plánovacích komisí zaznívalo hodně hlasitých výkřiků a na tiskových konferencích už přeletělo hodně silných slov, spor zatím nepřerostl v násilí. Proto Macnamarová neměla nejmenší důvod dávat si pozor.

Keller o tom přemýšlel. Řekl: „Jsi si jistá, že nevolali nikomu jinému?“

„Jsme jejich první volba.“

„Co jsi jim řekla?“

„Aby si Macnamarová radši nekupovala dlouhohrající desky, protože jdeme do toho.“

„To jsi řekla takhle?“

„Samozřejmě že ne, Kellere. To jsem řekla jenom tobě a jen proto, abych ti prozářila den.“

„Dneska je pátek.“

„No, zkusím něco vymyslet i na sobotu. V Reader’s Digestu mají takovou rubriku, kde se ti pokoušejí obohatit jazyk. Možná že tam najdu něco inspirativního.“

„Chci říct, že dneska je pátek. Mohl bych tam zajet dneska večer a měl bych zítřek a neděli.“

„V neděli v noci chytneš vlak domů a nic ti nebude bránit, abys začal plnit svoji občanskou povinnost hned brzo ráno v pondělí.“

„Tak jsem to myslel.“

„Pro Macnamarovou žádný elpíčka a taky žádný zelený banány. Nevím, Kellere. Líbí se mi to, ale taky se mi to nelíbí, jestli mě sleduješ.“

„Nejsem si tím jistej.“

„Řeknu jen dvě slova. St. Louis.“

„Aha.“

„To bylo rychlý. Tam a zpátky v ten samej den. Bohužel…“

„Ví tenhle klient, že si to nemůže rozmyslet?“

„Vlastně jo. To jsem si ohlídala. Ale to není na spěchu to nejhorší. Když pojedeš do Baltimoru a budeš vědět, že na to máš necelejch osmačtyřicet hodin…“

Keller pochopil, kam míří. Nebylo to zrovna nejlepší, když člověk slyšel odtikávat čas.

„Nerad bych se do toho vrhal bezhlavě,“ řekl, „ale řekněme, že bych tam dneska večer odjel a strávil víkend obhlížením terénu a situace. Když budu mít příležitost to uzavřít, tak to udělám. Když ne, v neděli v noci jsem zpátky ve vlaku.“

„A pak já řeknu klientovi, aby si trhnul?“

„Ne, řekneš klientovi, že na tom dělám a že si s tím nemusí lámat hlavu, protože to bude mít hotový. Porota přece není celoživotní závazek. Jak dlouho to může trvat?“

„Přesně tohle říkala ta ženská v L. A., když ji vybrali do poroty pro O. J. Simpsona.“

„Vrátím se do Baltimoru příští víkend,“ řekl, „a popříští taky, kdybych musel, a tou dobou už budu mít občanský povinnosti určitě z krku. Dal si na to klient časovej limit?“

„Ne, nechtěl, aby umřela sešlostí věkem, ale v kontraktu není žádná klauzule, která by říkala, že na čase nějak zvlášť záleží.“

„Takže při nejhorším máme dva, tři týdny, a jestli se budou nějak vyptávat, řekni jim, že jsem v Baltimoru a snažím se to zařídit tak, aby to klaplo co nejlíp.“

„A vždycky si po cestě můžeš udělat přestávku.“

„Přestávku?“

„Kellerova fantasmagorická klika. Macnamarovou může ranit mrtvice nebo se může nechat přejet lanovkou.“

„V Baltimoru?“

„To je jedno. Jo, mimochodem, nemusejí to bejt přirozený příčiny a vlastně líp, když nebudou. Má to bejt exemplární.“

„Odstrašující příklad pro ostatní.“

„Takovýho něco.“

Přikývl. „Neuspěchám to, ale doufám, že se mi to povede zvládnout přes tenhle víkend.“

„Myslela jsem, že si rád dáš na čas.“

„Někdy. Ne vždycky.“

Bar se jmenoval Kontrapunkt a byl na Fleet Street, přímo v srdci Fells Point. Když tam Keller vcházel, měl hodně zvláštní pocit. Na jedné straně si tam připadal podivně doma, jako kdyby tam už měl za sebou hodně spokojených večerů. Zároveň cítil, že to pro něj není to nejbezpečnější místo.

Bezpochyby to tam vypadalo dost bezpečně. Bylo tam asi dvacet nebo třicet lidí, většinou to byli muži. Vesměs byli bílí, průměrně jim bylo tak třicet čtyřicet. Oblečení bylo neformální, nálada uvolněná. Keller už byl v barech, kde člověk poznal rovnou, že polovina zákazníků má policejní záznam, že lidi na záchodech šňupou kokain, že než noc skončí, rozbije někdo láhev o hlavu někoho jiného. A tohle prostě nebylo takové místo, ani podobní lidé. Žádní lumpové, žádní policajti. Jenom obyčejní lidé.

A pak na to přišel. Policajti. Měl pořád pocit, jako že by to tam mělo být plné policajtů, poldů, kteří budou zapíjet napětí a stres z práce, dalších poldů za barem, kteří točí piva a mixují drinky. Bylo to tím zatraceným programem v televizi, uvědomil si. Televizní poldové si spolu otevřeli bar, mělo to přinášet komickou vložku, odlehčení nebo co, a jemu připadalo, jako kdyby se octnul v televizi.

Neodehrávalo se to přímo tady? Bar by ve skutečnosti nemohl být plný poldů, to je jasné, ale mohlo to být to místo, kde televizní štáb celý seriál natáčel. Akorát že to tak nebylo, vypadalo to tam přece jenom jinak. Byl to obyčejný bar, takový ten domácký a pohodlný, teď když konečně přišel na to, co mu na něm připadalo divné.

Usadil se na stoličce a usrkával pivo.

Bylo by hezké dát si na čas. Docela se mu tam líbilo, i kdyby na to prostředí nebyl zvyklý z televize. Ale doufal, že vyřídí tuhle práci rychle, a ne jenom z toho důvodu, který řekl Dot.

Irene Macnamarová mohla být ochranářka nebo developer, Dot nevěděla co, a on to nevěděl taky, ne jako fakt. Ale přišel na to, že je pravděpodobné, a je to asi tak deset ku jedné, že chtěla udržet Fells Point takové, jaké bylo, zatímco jejich klient to tam chtěl celé přestavět na hypermarkety a tak. Protože v tom je zisk, v rozvoji oblasti, ne v boji za to, aby tam všechno zůstalo při starém.

Tohle nemuselo nutně znamenat, že je Macnamarová příjemná osoba. Keller věděl, že to pokaždé takhle nefunguje. Mohla to být v soukromém životě úplná hydra, která peskuje manžela, tluče děti a sype holubům v parku cyankáli. Ale pokud se týkalo budoucnosti Fells Point, Keller byl na její straně. Líbilo se mu to tam takové, jaké to bylo.

Samozřejmě, předpokládejme, že byla ochranářka, a to on nevěděl najisto. V tom celém to právě vězelo, protože on doopravdy nechtěl vědět, jestli je to tak či tak, protože měl pocit, že čím víc by se dověděl o Irene Macnamarové, tím hůř by se mu to provádělo.

Bylo by vůbec jednodušší, kdyby bylo už po ní, než se bude muset vrátit do New Yorku.

Což byla škoda, protože musel přiznat, že se mu to tady líbí. Nebyl to bar z televizního seriálu a nebylo to místo, kde by se už někdy octnul, ale přesto se tam cítil zvláštně příjemně. Neměl v New Yorku oblíbený bar, vlastně do nich vůbec moc nechodil, ale nějak cítil, že tohle místo, Kontrapunkt, by mu vyhovovalo tak jako žádný jiný bar v New Yorku. A nebylo by to hezké mít útočiště, kam by člověk mohl chodit každý den, kde by všichni věděli, jak se jmenuje a –

Ne, řekl si. Tohle byl jiný televizní seriál, a taky nebyl skutečný.

20

Do New Yorku se vrátil v neděli pozdě večer a v osm patnáct další ráno byl v budově Nejvyššího soudu státu New York na Centre Street a předkládal své předvolání strážnému, který mu řekl, kam má jít. Musel také projít detektorem kovů. Měli je teď i ve školách a v rostoucím počtu veřejných budov. Docela brzo, říkal si, bude člověk muset procházet detektorem kovů, aby se dostal do supermarketu.

Ale asi to je nutné. Všechny ty děti, co si nosí zbraně do školy, a všichni ti teroristé. Jenže to hrozně komplikuje život průměrnému, zákona dbalému občanovi. Před lety došlo k vlně únosů letadel a předtím člověk prostě nastoupil do letadla stejně jako do vlaku nebo do autobusu, ale pak ho kvůli únoscům začali prosvěcovat detektorem kovů, a od té doby bylo nemožné pro obyčejného občana, jako byl Keller, vzít si do letadla zbraň.

No, možná že tohle nebyl ten nejlepší příklad…

Neměl s sebou zbraň, ale knihu. Nemluvil o své nepříjemné a hrozivé povinnosti v porotě s mnoha lidmi – ani se s mnoha lidmi nepřátelil – ale něco málo pověděl dívce, která mu v kavárně servírovala snídani, portýrovi ve vedlejším domě a člověku, co mu prodával noviny. Všichni mu poradili to samé a jemu pořád nešel z hlavy ten chlapec od novinového stánku. Byl to Pákistánec, byl v zemi necelé dva roky a už věděl, že si člověk má s sebou něco vzít ke čtení, když ho zvolí do poroty? No, Keller si řekl, že ten chlap je v kšefte. Prodával věci ke čtení a možná mu tam lidi čas od času chodili a říkali, že jsou v porotě, a proto potřebují nějak zabít čas. Jak jinak by k tomu přišel, ne?

Kellerova kniha byl thriller. Ten špatný byl terorista, ale na něj si žádný detektor kovů nepřišel, protože nenosil střelné zbraně. Místo toho byl vybavený dostatečnou zásobou nového superviru, který mohl rozpoutat morovou epidemii, jež by vyčistila New York a nejspíš i celou zemi, a docela klidně taky celý svět. Ta nemoc byla také mimořádně odporná a stoprocentně smrtelná a člověk na ni nezemřel jen tak. Krvácel z každého otvoru, i z pórů a zmítal se v křečích, bolely ho kosti a otekl mu jazyk, vypadaly zuby, údy zfialověly a nakonec oslepl. Pak zemřel, ale ne dost rychle.

Hrdinka, výzkumnice z Centra pro kontrolu nemocí, byla krásná, jak jinak, ale také byla bystrá, rozhodná a tvrdohlavá. Pořád ale dělala blbosti a člověk měl sto chutí popadnout ji za ramena a pořádně s ní zatřást.

Keller měl dojem, že hrdina je příliš kladný, než aby byl pravdivý. Jeho žena byla také výzkumnice u CKN a zemřela na tutéž nemoc, když ji chytila od infikovaného křečka v laboratoři. Hrdina mužně truchlil a vychovával jejich děti, zatímco vyšetřoval případy pro nějakou tajnou odnož ministerstva financí. Staré paní odvedle pomáhal na zahradě a dělal s dětmi domácí úkoly a každá žena, kterou potkal, se s ním chtěla vyspat nebo ho mateřsky opečovávat, případně oboje zároveň. Všichni po něm šíleli, všichni s výjimkou hrdinky.

A taky s výjimkou Kellera, ale o toho až tak nešlo. Kellera princové na bílých koních nikdy moc nebrali.

Celé dopoledne vyvolávali jména a lidé chodili do různých místností, aby se ukázalo, jestli budou vybráni do poroty. Kellerovo jméno nezavolali a v době oběda už byl v knize docela daleko. Cestou z budovy se vedle něj objevila nějaká žena. „Ta kniha musí být ale dobrá,“ začala. „Vypadal jste fakt zahloubaně.“

„Je dobrá,“ řekl. „Jeden maniak chce rozsít mor, kterým by vyvraždil New York, pokud jedna slečna nepřijde na to, jak ho zastavit.“

„Žena,“ opravila ho.

Ach bože, pomyslel si. „No, ono je jí teprve šest,“ připustil, „takže mi připadalo, že snad nikoho neurazím, když jí budu říkat slečna.“

„Ono je jí teprve šest?“

„Skoro sedm.“

„A osud světa je v jejích rukou?“

„Je to docela zodpovědnost v jakémkoli věku,“ řekl Keller. „Ale je to dobrá průprava. O patnáct let později bude moct sedět v porotě a rozhodovat o osudu svého spoluobčana.“

„Hrůza.“

„To bych řekl.“

„Máte rád vietnamské jídlo? Ve vedlejším bloku je restaurace, která je prý dobrá. Ale nevidím ji na seznamu, který nám dali.“

„Restaurace mimo seznam,“ usmál se. „Až za hranicí pro porotce. Tak se odvážíme a půjdeme to tam prozkoumat.“

Ve tři je všechny poslali domů a před čtvrtou už telefonoval Dot. „Měl jsem s sebou něco ke čtení a dal jsem si dobrý oběd. Vietnamský.“

„Dávej si bacha, Kellere. Příště se tam budeš chtít přestěhovat.“

„Tohleto mi vydrží jen na pár dní. Vybírají porotce a pokud mě nevyberou za tři dny, je docela dobře možné, že mě pošlou domů.“

„Tak se nenechej vybrat.“

„Zatím je to dobrý. Všichni tam sedíme v místnosti poroty a každou chvíli vyvolají hromadu jmen a odvedou šťastné výherce do soudní síně.“

„A oni jsou pak porota?“

„Projdou výslechem od obou stran, obžaloby i obhajoby, aby byla porota pro všechny přijatelná – tady se tomu říká voir dire. Právníci jim dávají otázky a přestanou s tím, až když mají dvanáct porotců a dva náhradníky. Pak hodí ty ostatní zpátky do pytlíku.“

„To se ti stalo?“

„Během dopoledne jsem se ani nedostal ven z místnosti poroty. Odpoledne mě nahnali do soudní síně a našli čtrnáct porotců, se kterými to přežijí, a ke mně se ještě ani nedostali.“

„A hodili tě teda zpátky do osudí.“

„Tak jsem zase dál čekal, až nás pro dnešek pustili domů. Řekl bych, že je naděje, že se do poroty nedostanu vůbec. Ale není to na mně. Je to na právníkách.“

„No, to ale není zrovna moc dobrej nápad,“ namítla. „Na právníkách to necháš, když chceš všechno podělat a třeba zničit celej náš systém. Hele, Kellere, myslím, že to, co by se ti zamlouvalo, by bylo, kdybys v tom celým rumraji byl krapet proaktivní.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím, že bys měl bejt schopnej nějak docílit, aby tě nevybrali. No, jak se tomu správně říká?“

„Aby mě nejmenovali do poroty.“

„Přesně tak. Můžeš si pojistit, aby tě nevybrali. Když se tě zeptají, jakej máš názor na trest smrti, řekneš jim, že jsi jednoznačně proti, protože pokud se tebe týče, je to jenom forma justiční vraždy. Státní návladní tě vyhodí tak rychle, že budeš mít otisky jeho podrážek na zadku ještě pár dní.“

„To je dokonalý.“

„A vlastně je to docela jednoduchý, Kellere. A bude to fungovat. Ještě dva dny, jo?“

„Tak mi to řekli.“

„Ještě jeden den,“ řekl Keller.

V úterý ráno si vyměnil pokývnutí a úsměvy se svou spolustolovnicí z předchozího dne, a když se přiblížila hodina oběda, vydali se spolu ven a začali se bavit. Aniž by to jeden z nich navrhoval, šli rovnou do Perly Saigonu a sedli si ke stejnému stolu, u kterého byli den předtím.

„Pokud nevyhrajeme v loterii,“ řekla Gloria.

Tak se jmenovala, Gloria Dantoneová. Byla o pár let mladší než Keller, měla krátké tmavé vlasy a trochu křivý úsměv. Pracovala jako sekretářka v právnické firmě v centru („Oni ale nikdy nechodí k soudu,“ svěřila se mu. „Zabývají se firemními nemovitostmi, zastupují věřitele při uzavírání smluv.“) Bydlela v Inwoodu s manželem účetním, který pracoval ve World Financial Center. „V jedné z těch firem, co patří k Velké čtyřce. Když tam začínal, byla to Velká osmička, pak Velká šestka a teď to spadlo na čtyři. Samé fúze. Brzo to bude Obří dvojka, myslím, ale Jerrymu je to jedno. Prostě jenom chodí do kanceláře a vyřizuje to, co má na stole.“ Keller neměl ponětí, o čem to mluví. Věděl, že Velká desítka je nějaká školní fotbalová konference, ale tohle muselo být něco jiného. Napadlo ho, že víc ani vědět nepotřebuje.

„Vyhrát v loterii,“ řekl. „To je věc náhody, dobře. Ale podívejte se, co dostanete, když vyhrajete.“

„Můžeme se dostat k zajímavému případu. Poslyšte, musí to být přinejmenším stejně zajímavé jako to, co dělám v práci. A to není, jako že mě to stojí peníze, abych tady byla. Pořád mi běží normální plat.“

„A mě platí město,“ opáčil Keller.

„Jo, celých čtyřicet dolarů denně. Při těchhle honorářích by si člověk pomyslel, že se lidi budou prát o to, aby se dostali do poroty. Vy jste ale docela mladý, než abyste už byl v důchodu.“

„Redukce pracovních míst,“ vysvětloval. „Zrušili mi místo, odstupné bylo dobré a taky jsem měl nějaké úspory. Čas od času vezmu něco jen tak na jednorázovou smlouvu.“

Na cestě zpátky se ho zeptala, jak se mu líbí ta kniha. „Je dobrá. Včera jsem měl co dělat, abych přestal a nedočetl ji.“

„Ono jí opravdu není šest, že ne?“

„Pětatřicet.“

„I vy jeden. Samozřejmě, že to je přesně to samé, co jsem vám udělala já za to, že jste jí říkal slečna. Doufám, že se dostanu k nějakému případu.“

„Opravdu?“

„Proč ne? Líbí se mi to a dobře se tu bavím.“

Ve středu odpoledne zavolal Dot. „Poslali tě domů brzo,“ řekla. „Hádám, že to pro tebe znamená, že válka je u konce.“

„Dostal jsem se do poroty.“

„Kecáš. A řekl jsi jim, co si myslíš o trestu smrti?“

„Nepřišla na to řeč. Řekl bych, že když dítě uteče s peněženkou nějaké ženské, nezajímá je moc, co si myslíš o trestu smrti.“

„Když nějakej malej parchant vyrve ženský tašku, tak by měl, sakra, dostat jehlou. To je ten případ, co ti dali? Ukradená taška s penězma?“

„Ne, ale myslím, že tam o nějaké kradené věci jde. Obviněný tam seděl přes celé voir dire, a vypadá moc starý, než aby přepadal lidi na ulici. Zjistím víc zítra, až uslyšíme zahajovací řeči.“

„Budeš o tom přemejšlet celou noc.“

„Celou noc budu dočítat tuhle knihu.“

„Tu o tom moru? Myslela jsem, že sis ji šetřil, abys ji mohl číst u soudu.“

„Jakmile jsi v porotě, tak ti číst zakážou. Musíš dávat pozor.“

„Pokud nejsi soudce. Kellere, nemohl jsi udělat něco během toho, jak jsi tomu říkal?“

„Voir dire.“

„To je fuk. Nemohl jsi dát najevo nějakej extrémní názor?“

„Nevěděl jsem opravdu, co by chtěli nebo nechtěli slyšet,“ řekl, „tak jsem se na to vykašlal a prostě jsem odpovídal na otázky. A oni mě vybrali.“

„Ty máš ale kliku. Ale víkendy máš pořád volný, jo?“

„Od pátku odpoledne do pondělka do rána.“

„Pokud vás nad tím nenechají dumat přes noc a někam vás nezavřou.“

„Takovej druh soudu, kde porotu zamknou každej večer,“ vysvětloval, „je ten, kde jim trvá týden, než vyberou porotu. Tady vybrali všech dvanáct porotců a dva náhradníky za pár hodin.“

„Malý ryby, jinejma slovama. Jak dlouho to bude trvat?“

„Pár dní. Možná týden.“

„To není tak zlý.“

„Ne.“

„Pojedeš tenhle víkend do Baltimoru?“

„Jen jak nás pošlou domů.“

„A buď to budeš mít hotový hned, nebo se tam vrátíš o pár dní pozdějc, až ten soud skončí. Nevidím v tom problém. Ty snad jo, Kellere?“

„Ne,“ řekl. „Bez problémů.“

Když byl Keller sám doma a nic ho nerušilo, zabral se do knihy. Rozvíjející se vztah obou hrdinů, který byl nejdřív hodně napjatý, ale čím dál romantičtější, ho nechával chladným, ale zbytek příběhu ho nutil přímo hltat stránky.

Nemohl si pomoci, toho vyvrhela si oblíbil. Autor chtěl onoho zloducha poněkud zlidštit tím, že čtenáři předestřel jeho strašlivé dětství, jak ho otec zneužíval, matka mu zemřela, i spoustu dalších příkoří, která utrpěl. To snad mohlo vysvětlovat, proč je takový, jaký je, i když to Keller spisovateli skutečně nespolkl. Měl ho rád, protože se mu líbilo, jak se ten člověk chová a jak myslí.

Na začátku byla scéna, kde si jedna hezká malá holčička hraje se svým štěnětem a vyvrhel se s ní skamarádí, a bylo roztomilé, jak vedl takové něžné rozhovory s dítětem. A pak si na ní otestoval virus, okořenil jí tím mléčný koktejl, a ona zemřela tak, jak lidi na tuhle nemoc umírají, krvácela ze všech možných otvorů a svíjela se v agónii. To mělo ukázat, jaký lump to je, pokud by čtenář snad ještě měl nějaké pochybnosti.

Keller to takhle neviděl. Jediný důvod, proč se ten chlap skamarádil s dítětem, byl od začátku ten, že ho chtěl infikovat virem. Takže to nebylo, jako kdyby se opravdu přátelili. Přátelství bylo jenom součástí většího plánu.

Krom toho, ten člověk plánoval, že vybije celou populaci New Yorku, pokud ne celý svět. Dítě by zemřelo stejně, společně se všemi ostatními. Takhle mělo docela kliku, protože skončilo v nemocnici, kde byli ještě lékaři i sestry naživu, aby se o něj postarali. Pomoct sice nemohli, ale alespoň mu ulevili.

Kellera ani moc nepřekvapovalo, že má tendenci přiklánět se k těm špatným. V knihách stejně jako ve filmech. Jeho oblíbení herci byli chlapi, které jednoho po druhém vyřizovali Bruce Willis, Steven Seagal a Jean-Claude Van Damme. Existovaly hotové zástupy kvalitních hollywoodských zloduchů, ale pokud se jeho týkalo, nikdo z nich se nemohl vyrovnat Jacku Elamovi, asi nejlepšímu padouchovi, jaký se kdy objevil před filmovou kamerou. A jestlipak se někdy stalo, že by se dožil závěrečných titulků?

Tohohle lumpa zrovna nemiloval. Jak by mohl podporovat vyhubení celé lidské rasy? I kdyby měl člověk špatný den, i když byl namíchnutý na všechno a na všechny, tohle mu připadalo přece jenom poněkud přehnané. Přesto, když ten skvělý pár uspěl, zastavil ho a zachránil svět, Keller si nemohl pomoci a cítil se trochu podvedený. Tady mělo dojít k největší katastrofě všech dob, a jak to dopadlo? Nic se nestalo. Bylo to, jako když se podpálí rachejtle a nic nevyletí.

Přemýšlel o tom v posteli, když knihu dočed. Donutil se, aby zůstal vzhůru dost dlouho na to, aby ji dočetl, a teď nemohl usnout. Nemohl si dovolit převalovat se, musel být ráno úplně bdělý, aby mohl posuzovat jinou lidskou bytost, a –

A o to šlo. Tahle představa se mu zamlouvala. A musel si připustit to, co si nepřipustil před Dot. Chtěl se do poroty dostat.

Částečně to bylo proto, proč to člověka prostě nutí si zkusit skočit přes překážku, i když o výsledek mu až tak nejde. Podobně jako zeleninky z reklamy, které běhají a skáčou a vyhrávají olympiádu, až nakonec skončí v konzervě.

Takže udělal, co bylo v jeho silách, aby ho vybrali. Hodně otázek mělo něco společného s policií. Má budoucí porotce nějaké příbuzné, kteří jsou u policie? Věří, že policisté většinou mluví pravdu? Věří, že je pravděpodobné, že by policista překroutil pravdu, aby docílil, že někoho usvědčí a odsoudí?

Tohle všechno Kellerovi naznačovalo – a také všem ostatním, kdo dávali pozor – že klíčovým prvkem celého procesu bude nějaké policajtské svědectví a že obhajoba bude stavět na tom, že policajti lhali, aby dostali za mříže nevinného člověka. Kdyby Keller zkoušel odpovědět na otázky ve voir dire čestně a podle pravdy, dalo by mu to pořádně zabrat. Za celý svůj život se dostal do styku s policií příjemně zřídkakdy a teď jeho představy zcela závisely pouze na tom, jaký film nebo televizní program v poslední době sledoval. Měl rád poldy z baltimorského seriálu a líbilo se mu, že se jim nějak podařilo se pracovně propojit s policisty z dalšího programu, který se odehrával v New Yorku. Vlastně se Munch, Kellerův nejoblíbenější policajt z Baltimoru, právě přestěhoval do New Yorku a bude v novém programu o sexuálně motivovaných zločinech. Nebyl to jenom herec, který se takhle přesunul, ale i samotný Munch jakožto postava. Kellerovi se to hodně líbilo.

Existovaly ale i jiné programy, kde byli policajti ztělesnění pitomci a násilníci, kteří, celkem vzato, v člověku nevzbuzovali vůbec žádné sympatie, a ti Kellerovi dost lezli na nervy. Objevovali se u soudu při přelíčeních, lhali, až se jim prášilo od pusy, zatímco Munch, kdykoli se mu naskyda příležitost, sděloval hodně irelevantních skutečností, obviňoval systém a vládu a také svou bývalou manželku. Ale jistě by se nikdy nedopustil křivopřísežnictví.

Takže Keller nenásledoval příkladu jedné ženy, která přišla na řadu ve voir dire před ním. Jestliže policajti mohli narafičit důkaz ve snaze zabásnout veřejnou osobu, jako byl O. J. Simpson, řekla, tak pak jsou tedy schopní čehokoli. Beng! Nepřijatelná. Po ní šel muž, který byl skálopevně přesvědčen, že někdy to je přímo policajtská povinnost, lhát u soudu, protože jinak by se kriminálníci dostávali ze všeho ven. Beng! Nepřijatelný.

Keller se dal zlatou střední cestou, takže byl přijatelný jak pro obžalobu, tak pro obhajobu. Podařilo se. Byl v porotě.

A stejně tak Gloria Dantoneová.

V devět ráno další den seděl Keller v lavici poroty, společně s dalšími šťastnými třinácti. Obě strany se věnovaly zahajovacím řečem áž do doby, než soudce vyhlásil přestávku na oběd. Keller a Gloria se při odchodu ze soudní síně automaticky odpojili od ostatních. Stejně automaticky šli rovnou do Perly Saigonu, kde si oba objednali dnešní specialitu.

Po cestě do restaurace se bavili o počasí a o tom, jak je venku čerstvý vzduch v porovnání se soudní síní. Když čekali na jídlo, oba chtěli něco říct. „Neměli bychom se bavit o případu,“ řekla. „Vlastně si nejsem ani stoprocentně jistá, jestli spolu můžeme obědvat.“

„Soudce neřekl, že nemůžeme.“

„Ne. A můžeme si povídat o ostatních porotcích?“

„Nevím. Nemáme mluvit o právnících ani o tom, co si myslíme o jejich zahajovacích řečech.“

„A co o jejich šatech? Co o jejich účesech?“

Zakoulela očima a Kellerovi došlo, že Glorii jsou šaty i to, co si státní návladní dělá s vlasy, dost jedno. Vlasy té ženy – středně hnědé s červenými záblesky, v délce po ramena a shrnuté z obličeje – Kellerovi připadaly v pořádku a měla na sobě to, co mu připadalo jako docela standardní dámský pracovní kostým, ale znal svá omezení. Když přišlo na dívání se na šaty a účesy, všichni heterosexuální muži se chovají jako laik, který si prohlíží stránku alba plnou známek. Naprosto mu unikají jemnosti.

„Zajímalo by mě, o čem se to baví během těch porad se soudcem,“ řekl. „Ale mám pocit, že bychom o tom neměli ani spekulovat.“

„Párkrát jsem skoro dokázala poznat, co říkali.“

„Opravdu?“

„Tak jsem se pokoušela neposlouchat, ale je to jako pokoušet se nemyslet na něco, jako třeba na bílého nosorožce.“

„Cože?“

„Pusťte se do toho,“ ponoukla ho, „zkuste na něj teď nemyslet.“

Bylo hodně věcí, o kterých nemohli mluvit, ale jinak jim zbýval celý svět mimo soudní síň. Keller jí pověděl, jak šel pozdě spát, protože dočítal knihu, a ona mu vyprávěla o jednom se starších společníků firmy, který měl poměr s klientkou. Rozhodně nemlčeli.

V půl druhé byli zpátky v lavici poroty. Státní návladní začala předvolávat svědky obžaloby a Keller se soustředil na jejich svědectví. Těsně před pátou soudce jednání odročil na další den.

Další den, v pátek, mu bylo líto, že knihu už dočetl. Všichni člověku řeknou, aby si přinesl něco ke čtení, když se čeká, jestli ho vyberou k případu. Ale nikdo nikdy neřekne, že člověk potřebuje stejně tak oddech, i když už je vybraný. Nemohl číst během krátkých porad obou stran se soudcem – nevypadalo by to dobře, kdyby se porotce zabořil do paperbacku, jen co soudce a právníci dají hlavy dohromady – ale byla spousta dalších příležitostí.

„Do mé kanceláře,“ zavelel soudce okolo desáté a s oběma právníky na dvacet minut zmizel. Pár porotců během jejich nepřítomnosti zavřelo oči a jednomu z nich se je už nepodařilo otevřít, i když se jednání znovu rozběhlo.

„Myslím, že pan Bittner si asi zdřímnul,“ poznamenal u oběda a Gloria odpověděla, že ten muž buďto spal, nebo ovládal umění chrápat za plné bdělosti.

„Ale asi bychom o tom neměli mluvit,“ řekla a on souhlasil, že nejspíš ne.

Během odpoledne bylo pár dalších kratších porad a jedna dlouhá přestávka, kdy soudce a právníci zůstali v soudní síni, ale museli odejít porotci. Soudní sluha je doprovodil do další místnosti, kde si všichni sedli kolem stolu, jako kdyby měli zvažovat verdikt. Ale neměli nad čím uvažovat a měli přikázáno nemluvit o případu, a tak tam všichni seděli těsně vedle sebe, takže se nemohli bavit nijak důvěrně po dvojicích, a proto jediné, co všichni ve skutečnosti svorně dělali, bylo, že tam seděli. V takovýchhle okamžicích by kniha přišla vhod.

Kolem půl páté je soudce poslal domů na víkend. Keller, který si zabalil do kufříku čistou košili, ponožky a prádlo, zamířil rovnou na nádraží Penn Station.

21

Předchozí víkend Keller strávil v hotelu u nádraží, ale ve Fells Point si všiml penzionu, který vypadal přitažlivě a příjemně a byl jistě pohodlnější a šikovnější. Večer předtím si zamluvil pokoj a dorazil tam chvíli po deváté. Když volal z budky za rohem do White Plains, byla skoro půlnoc.

„Jsem v Baltimoru,“ ohlásil.

„To je hezký,“ řekla. „Každej musí bejt někde. A když máš v Baltimoru něco na práci –“

„Ne, tenhle víkend ne.“

„Co?“

„Naše kamarádka odjela. Je na východním pobřeží.“

„A to snad nejsme my všichni? Copak není New York na východním pobřeží, i Baltimore a kdeco mezi tím?“

Vysvětlil jí, že to je část Marylandu, takový jakoby poloostrov na druhé straně Chesapeake Bay. A právě tam byla Irene Macnamarová a zůstane tam až do pondělka do rána.

„A tou dobou ty budeš v zatuchlý starý soudní síni,“ řekla. „Pokud se nechystáš udělat starý tetičce Dorothy radost a říct jí, že soud už skončil.“

„Jak bych mohl? Začalo to teprve včera ráno.“

„Existuje občas ten zázrak, že obžalovanej hned kápne božskou a ke všemu se přizná. Ale tentokrát asi ne, co?“

„Ne.“

„Byl to zloděj peněženek, Kellere? Dohlídneš na to, aby ten hajzlík dostal, co si zaslouží?“

„Nemám se o případu bavit.“

„Opakuj mi to, Kellere.“

„Něco se děje s linkou? Řekl jsem –“

„Já vím, co jsi řekl.“

„Tak proč jsi po mně chtěla, abych to zopakoval?“

„Aby ses sám slyšel, Kellere. Zamysli se na tím, co jsi zrovna řekl a komu jsi to řekl. A přemejšlej o všech těch věcech, který bys neměl dělat, včetně tý jedny, kterou nebudeš moct udělat tenhle víkend díky tomu, že si někdo válí šunky na východním pobřeží.“

„Tenhle polda si koupil video,“ řekl.

„To je nejspíš dobrej nápad, Kejlere. Ti chudáci pracujou od nevidim do nevidim a někdy mají dokonce dvojitý šichty, tak jak by mohli sledovat svý oblíbený mejdlový opery? Jediná možnost je, že si je nahrajou a podívají se na ně pozdějc.“

„Bylo ukradený.“

„Což znamená, že si bude muset koupit jiný. Doufám, že je pojištěnej.“

„Podívej, je pozdě,“ vzdychl. „Zavolám ti zítra.“

„Budu se chovat slušně,“ řekla, „slibuju. Ten polda si koupil ukradený video. Předpokládám, že otázka stojí, jestli věděl, že je kradený, když si ho kupoval.“

„Proto si ho koupil. Ten chlap, co mu ho prodal, nevěděl, že to je polda, a teď stojí před soudem za obchodování s kradenými věcmi.“

„Zní to jednoznačně.“

„Jestli ten polda říká pravdu.“

„Co myslíš?“

„Nevím,“ řekl. „Ještě jsme neslyšeli jeho výpověď.“

„Ještě ne?“

„Vlastně jsme zatím neslyšeli skoro nic. Právníci se pořád baví mezi sebou a vyrozuměl jsem, že to, co dělají nejvíc, je, že se hádají o to, co uslyšíme. Jak se zdá, tak v porotě sedí lidi, co nemají o ničem ani nejmenší ponětí.“

„No, to je přece ten známej americkej přístup, ne?“

„Evidentně. Soudce řekl, že můžeme číst noviny a dívat se na televizi, ale když tam bude něco o tomhle případu, máme přestat číst.“

„Nebo přepnout kanál.“

„Přesně.“

„Nějakej chlap měl votočený video a prodal ho poldovi. Nemyslím, že tohle bude hlavní zpráva v televizi. Ale děláš to bezpečně, když se schováváš v Baltimoru. Nebo plánuješ přijet domů brzo?“

„Mám zamluvený pokoj. Můžu klidně zůstat tady.“

„Čím víc času tam strávíš, tím víc pozornosti přilákáš.“

„Chodím do hospody mimo daný hodiny, to taky přivolává pozornost.“

„Ty bydlíš v hospodě?“

„V takovým penziónku.“

„Je pitoreskní?“

„Je hezký,“ řekl. „Nikdy si nejsem moc jistý, co pitoreskní vlastně znamená.“

„Záleží na tom, jakým tónem se to řekne. Jsem ospalá, Kellere. Jdu do postele.“

Zavěsil. Sám byl unavený a jeho postel s nebesy vypadala lákavě, i když si člověk moc těch nebes neužije, když zavře oči.

Pitoreskní.

Váhal a pak se vydal v opačném směru od penzionu. Nebyl tak unavený a mohl ráno spát, jak dlouho bude chtít. Takže nebyl žádný důvod, proč by se nemohl zastavit na šláftruňk v Kontrapunktu.

Při obědě v pondělí Gloria řekla: „Víte, jak jsem strávila víkend? Budete si myslet, že jsem se dočista zbláznila.“

„Skákala jste bungee-jumping z World Trade Center.“

„Přihořívá. Seděla jsem na gauči a dívala jsem se na Court TV.“

„Bungee-jumping by byl šílenější.“

„Bylo by to taky víc vzrušující. Jako kdybych toho neměla dost za celej týden. Víte, co jsem dělala?“

„Zrovna jste mi to řekla.“

„Ne, to, co jsem opravdu chtěla, v hloubi srdce. Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. Doufala jsem, že náhodou-záměrně uvidím nějaké zprávy o našem případu.“

„Nevědomě, myslíte.“

„Nejdřív nevědomě, správně, ale pak vědomě, protože jsem viděla, co dělám, a prostě jsem to dělala. No, ale víte asi, jak je pravděpodobné, že by Court TV plýtvala časem na náš případ. Není to zrovna velká vlaková loupež.“ Nabrala si sousto toho něčeho, co zrovna jedli. „A samozřejmě že to tam taky nebylo. Dokonce mám pocit, že snad ani v soudní síni nejsou žádné kamery, že ne?“

„Aspoň já jsem si jich nevšiml.“

„Když jsem řekla, že mě vybrali do poroty, tak mi moje švagrová hned řekla, že možná budu v televizi. Víte, když sestavili porotu. To by se asi nemělo, ale kdo ví? Co se asi stane, když se váš obličej objeví na pár milionech televizních obrazovek?“

„Myslím, že je z toho pak realita,“ řekl Keller. „Uvidíte nějakou ženu, které kojot sežral dítě, a nějaký reportér jí vrazí mikrofon do obličeje a zeptá se jí, jak se cítí.“

„A místo toho, aby ho poslala někam, jak by to snad udělal každý normální člověk –“

„Ona mu na to odpoví a sdílí svou bolest s celým světem. Lidi si myslí, že takhle to má být. Myslí, že máte být v televizi, když máte tu šanci, protože pak jedině má váš zážitek nějakou hodnotu.“

„Dam dý dam dam. Hluboké myšlenky. Ale víte co? Myslím, že máte pravdu.“

Další den řekla: „Mluvila jsem se švagrem o panu Bittnerovi, jak neudrží otevřené oči.“

„Fakt?“

„Neřekla jsem mu, že je v porotě, a neřekla jsem ani, jak se jmenuje. Povídal, že by to mohlo mít něco společného s tím, že je pan Bittner tak morbidně obézní.“

„Morbidně obézní?“

„On jezdí se sanitkou, takže zná všechny ty termíny.“

Ten muž je obézní, říkal si Keller. Dost na to, aby měl vlastní směrovací číslo. Ale jak do toho patří ta morbidnost? Že by nošení vší té váhy přinášelo depresivní myšlenky? Že by člověk strávil celé hodiny tím, že by dumal, kolik lidí mu bude muset nést rakev?

„Možná že je jenom unavený,“ navrhl. „Možná že nemůže v noci spát, protože ho tíží zodpovědnost, že tu sedí a bude muset soudit svého spoluobčana.“

„Nebo možná že je jenom znuděný, až skoro zkamenělý. Je to vážně nuda, co?“

„Má to zajímavé momenty, ale je jich jen pár a zbytek je jako koukat se, jak se vypařuje voda.“

„Když je vysoká vlhkost. Právníci procházejí všechno tak podrobně, že se člověku chce ječet. Ptají se pořád dokola na to samé. Musejí mít o porotcích opravdu vysoké mínění.“

„Není to jako v televizi.“

„Ne, protože to byste ji vypnul. No, vezměte si Právo a zákon. Tam ti dva poldové chytnou zločince hned v první půlhodině a Sam Waterston to s ním vyřídí tak, že to celé netrvá ani hodinu. Než se tady u soudu dopracují k tomu, jaký to byl typ videa, o kterém se vlastně bavíme, člověk by zešedivěl.“

„Court TV je daleko realističtější.“

„Když mají živou reportáž. Jinak jenom ukážou ten kus, kdy se něco děje. A i v živých reportážích tak nějak vystřihují nudné kusy.“ Zamíchala si ledovou kávu. „Myslím, že bychom o tom neměli mluvit.“

„Můžete být klidná,“ řekl s kamenným obličejem. „Neprásknu to, nemám u sebe skrytou kameru.“

Zírala na něj a pak vyprskla smíchy. A položila mu ruku na jeho.

„Ten polda je černoch,“ referoval Keller Dot. „A obžalovaný je bílý. Myslím, že jsem ti to ještě neřekl.“

„Ty a Spravedlnost,“ řekla, „oba barvoslepí.“

„Nejdřív jsme to nevěděli. Myslím, jako že jsme to věděli o obžalovaným, protože ten seděl se svýma právníkama. Je to běloch ve středních letech s obličejem TTV a děsnou parukou, jmenuje se Huberman.“

„Jeho paruka se nějak jmenuje?“

„Co to má být, hodina angličtiny? Víš, jak jsem to myslel. On se jmenuje Huberman.“

„Vím, co je paruka,“ řekla, „ať už se nějak jmenuje nebo ne, a nikdy jsem neviděla žádnou pořádnou. Ale co to je obličej TTV? Tvoje televize? Takový teplý večer?“

„Teď to vyjde. Je takový výraz, jakej mají ti, co sází na koníčky.“

„Takový jako no, mohlo by – mělo by – tak, teď už to, ksakru, musí vyjít.“

„Přesně tak. Stejně, neuvidíme toho policajta, dokud nebude vypovídat, a to bude obžalobě zřejmě trvat docela dlouho. A ukáže se, že je to černoch. A ten zloděj taky.“

„Před chvilkou jsi říkal, že to je běloch.“

„Ne ten obžalovaný. Ten zloděj, ten, co ukradl to video jako první a prodal ho Hubermanovi. To je svědek obžaloby a on a ten polda jsou oba černoši.“

„A tak?“

„To vysvětluje hodně o výběru poroty. Klíčová otázka ve voir dire byla, jestli věříme, že policajti lžou, nebo mluví pravdu. No, všeobecně řečeno, bílí lidi většinou víc věří policii než černý.“

„Ježíš, Kellere, to by mě zajímalo proč.“

„Správně. Takže bys řekla, že obžaloba bude chtít bílou porotu a obhajoba černou.“

„Správně. Když je obžalovanej bílej a policajt je černej, všechno se obrací na hlavu.“

„Ale nemyslím si, že kdokoli si je jistej, kam až se to obrátí. Přál bych si, abych tohle všechno věděl před voir dire, protože by bylo zajímavé to sledovat. Víš, ideální porotce pro obžalobu je černoch, který má dobré mínění o policii, a ideální pro obhajobu je běloch, který jim nevěří.“

„Černoch, běloch. Nejsou v tý vaší porotě taky ženský?“

„Sedm z dvanácti jsou ženy. A jedna ze dvou náhradníků.“

„A černý a bílý jsou vyrovnaný?“

„Čtyři běloši a tři černoši a krom toho oba náhradníci jsou černý.“

„To nesouhlasí, Kellere.“

„Plus tři Hispánci a dva Asiati.“

„Jak ti do toho zapadají, pokud jde o věření policajtům?“

„Nemám ponětí.“

„Jak si myslíš, že porota rozhodne?“

„Stejná odpověď. Netroufám si ani hádat.“

„A ty? Jak ty budeš volit?“

„O tomhle bych vážně neměl mluvit.“

„Kellere…“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Fakt? Nevíš, jestli je vinný, nebo ne?“

„Ale o tom není pochyb,“ řekl. „Samozřejmě, že je vinný. Stačí ti jeden pohled a víš, že je to hajzl. Na střední škole nejspíš dělal černýho bookmakera, a jen jak ho vyhodili, začal kšeftovat s kradeným zbožím.“

„Ale zrovna jsi řekl –“

„A to ještě neberu v úvahu svědectví, které jsme neslyšeli. Například nám nikdo neřekl, co našli v Hubermanově bytě.“

„Možná že nenašli nic.“

„Pak by obhajoba předvedla tohle téma: ‚Dámy a pánové porotci, můj klient domněle získával kradené zboží, a přesto by státní návladní byl rád, kdybyste uvěřili, že video, identifikované jako doličný předmět číslo jedna, je jediný ukradený předmět v jeho vlastnictví. Není to snad výjimečná shoda okolností?‘ Ale nikdo se nezmínil ani slovem o tom, co se při prohlídce našlo nebo nenašlo, a to znamená, že tam byl pokoj plný televizí, videí a kamer, a soudce usoudil, že celá ta prohlídka neodpovídala přesně zákonu, a tak to vyhodil.“

„Přesto, jestli víš, že ten muž je vinnej –“

„Ale copak to dokázali? Co kdyby to na něj ušili?“

„A koho to zajímá? Víš, co si myslím, Kellere? Ten chlap je jasnej přechovavač kradenýho zboží a ten polda za ním šel a koupil si to video pro svoji osobní potřebu. A pak mu ruplo v bedně a toho chlapa nechal zavřít, protože nedokázal přijít na to, jak ten zatracenej krám má naprogramovat. No? Co ty na to?“

„Myslím, že je škoda, že nejsi v porotě.“

„Křížový výslech byl horor,“ řekla Gloria.

Clifford Mapes, policista, který zatýkal obžalovaného, strávil na lavici svědků celé dopoledne. Keller říkal, že čekal, že se Mapes rozsype a vybuchne.

„No, já spíš čekala, že se rozbrečí. Vím, já vím. Policajti nebrečí. Ale kdybych byla na jeho místě já, slzy by tekly ostošest.“

„Možná že by to byla dobrá strategie,“ řekl Keller. „Možná by to Niersteina na chvíli vyvedlo z konceptu.“

Nierstein byl hlavní obhájce, záludně neškodně vypadající muž, jehož linie vlasů ustoupila a přesunula se mu na bradu. Ovšem když vyslýchal svědka protistrany, trpaslík se změnil v buldoka.

„Ráda bych ho viděla vyvedeného z míry,“ řekla Gloria. „Nebo ze soudní síně.“

„Nemáte ho v lásce.“

„Myslím, že to je mizera.“

„Je to hra. ‚Nejsem hajzl, ale u soudu si na něj hraju.‘“

„Měl by za to dostat Oscara,“ ušklíbla se, „a ona by měla dostat klystýr.“

„Sheehyová?“

„Hm. Víte, že se ho chystá předvolat zpátky na další výslech ještě dneska odpoledne?“

„Ona ale nejspíš musí, nemyslíte?“

„Asi ano. Neměli bychom dopustit, aby nás ovlivnilo to, co si o těch právnících myslíme, ale jak se proti tomu máme obrnit? Naštěstí je nesnáším oba dva asi tak stejně, takže se to vyrovnává. Nelíbí se mi tam nikdo, abych řekla pravdu. Zbytek porotců jsou pitomci a soudní sluha je idiot, co si o sobě moc myslí. Je mi docela líto Mapese, ale když on je to takový trouba, co? A je mi líto Hubermana, protože je před soudem a krom toho má rodinu. Na druhé straně, ten chlap je hajzl, hotový gauner. Ať je vinen, nebo ne, je to lump.“

„Hádám, že se těšíte na konec procesu.“

„Abych se vrátila zase do zaměstnání? Je to práce, to je všechno. Věřte mi, v kanceláři to není žádná procházka růžovým sadem.“ Zadívala se do země. „A doma to taky za moc nestojí.“

„Aha.“

„Být vdaná je jako být v porotě. Nemáte o tom mluvit s ostatními. Ale musím říct, že to není nic moc.“

„Třeba se to zlepší.“

„Jo, jasně. Nebo si na to zvyknu. Víte, na co se těším mezitím?“

„Na víkendy? Ne, jestli to není doma nic moc.“

„Ne, rozhodně ne na víkendy. Na oběd, pětkrát týdně, tady v Perle Saigonu. Tak na to se teď těšívám.“

Obžaloba skončila své projednávání v pátek na sklonku dopoledne, a když se znovu sešli po obědě, obhajoba se vyjádřila pro okamžitý verdikt zproštění viny. To byla standardní procedura, to Keller věděl, a soudce návrh odmítl, což bylo také docela předpověditelné. Pak Nierstein prohlásil, že obhajoba bude trvat na zproštění, jelikož obžaloba selhala a nic nedokázala. Soudce mu poradil, aby si to nechal na závěrečnou řeč, a oběma právníkům řekl, aby své závěrečné řeči přednesli až v pondělí dopoledne. Porotcům dal obvyklé instrukce – s nikým nemluvte, nečtěte novinové články o případu, bla bla bla. Keller to mohl recitovat s ním, slovo od slova.

Ale byla tam jedna věc navíc. Tentokrát soudce navrhl, aby si v pondělí ráno všichni porotci k soudu přinesli tašku s věcmi na přespání. Jakmile začnou jednat o verdiktu, vysvětloval, budou zavřeni v jedné místnosti a zůstanou tam, dokud se nedopracují k jednoznačnému rozhodnutí. Kdyby se to protáhlo přes noc, město jim zaplatí pokoj v hotelu, ale městská štědrost nedosahuje až k zubní pastě, žiletkám a čistým šatům, takže by si to měli vzít s sebou, jen tak pro všechny případy.

„Vy už jste si zapakoval,“ poznamenala Gloria na cestě z budovy. Kývla ke Kellerovu kufříku. „Vsadila bych se, že to tam všechno máte. Ponožky, prádlo a čistou košili.“

„A knížku na čtení,“ dodal. „Všechno, co potřebuju na víkend mimo město.“

„Bude to romantický víkend, nebo ne?“

Zavrtěl hlavou. „Žení se mi synovec. Takže to bude romantický víkend pro něj, aspoň doufám. Pro mě to spadá pod rodinné povinnosti.“

Brzo veřer v neděli se vrátil z Baltimoru a dlouho se máčel ve vaně, pak zavolal do čínské restaurace a objednal si večeři. Položil sluchátko a pak ho znova zvedl a cítil nutkání někomu zavolat.

Dot? Ne, Dot ne, ale někomu ano.

Glorii? Nemohl jí zavolat, ani kdyby chtěl, a nebyl si jistý, jestli chtěl. Maggie? Ne, bože, poslední věc, kterou chtěl, byla začít si s tím nanovo. Nechtěl nikoho vidět, vlastně se ani nechtěl s někým bavit, jen nějak cítil potřebu se někomu ohlásit, i když ho nenapadalo komu. Cítil se neklidný a uvědomil si, že to je takový ten neklid při úplňku, a v něm se měsíc rozhodně nenacházel, pokud mohl Keller soudit.

Nebo ano? Šel k oknu, ale neviděl odtamtud žádný měsíc, ani v úplňku ani žádný jiný. Mohl by vyjít ven a podívat se, ale čekal, až mu donesou jídlo. Mohl by nejspíš takovouhle informaci najít ve farmářské ročence, ale jediný výtisk, který měl, byl pět let starý. Nikdy si ho znovu nekoupil a vůbec si nepamatoval, proč si koupil ten první.

Koupil si noviny, ale nechal je ve vlaku. Tam asi něco o fázích Měsíce bylo. Jestli ne v počasí, nejspíš to bude v oddíle astrologie.

Louise Carpenterová. Té chtěl zavolat. Když nic jiného, ona bude určitě vědět, jestli je měsíc v úplňku.

Bylo moc pozdě na to jí zavolat? Rozhodl se že ne, našel si číslo a vytočil ho. Nezvedla ho, ani se neozval její záznamník. Zkusil to znovu, pro případ, že by to poprvé vytočil špatně, a zase nic a pak uslyšel zvonek, jak mu přišla večeře.

Když dojedl, věnoval se výběru z nabídek na ukázku, které mu došly před pár dny od ženy z Maine. Vybral si známky, které chtěl, dal si je do alb a vypsal šek.

Napsal zprávu: „Milá Beatrice, děkuji za další hezký výběr. Našel jsem tam pár známek, které se mi hodí, a jsem rád, že je mám. Přikládám šek na 72,20. Jsem nyní v porotě, ale nesmím o tom případu nikomu nic říct. Věřte mi, ani byste raději nic slyšet nechtěla!“ Podepsal se a zasunul dopis, šek a známky, které se nechystal koupit, do obálky a šel dolů a hodil dopis do schránky na rohu. Vrátil se do domu dřív, než si vzpomněl na Měsíc, a nezdálo se, že by stálo za to vracet se zase ven a hledat ho.

Když byl zpátky doma, posadil se před televizi. Kolem půlnoci si natočil vanu a znova se vykoupal v horké vodě. Než šel spát, vyměnil si věci v kufru za novou košili, ponožky a prádlo.

22

Předseda, kterého si zvolili, se jmenoval Milton Simmons. Byl vysoký, bylo mu pětačtyřicet nebo padesát a byl trochu podobný herci Morganu Freemanovi. Keller měl dojem, že si ho zvolili právě proto. Morgan Freeman měl jakousi morální autoritu. Ať už hrál kladného nebo záporného hrdinu, člověk si mohl být tak nějak jistý, že se na něj může spolehnout.

„No,“ řekl teď Simmons, „budeme muset přijít na to, jak to provedeme. Řekl bych, že otázka zní: dokázal stát svůj případ?“

„Mimo jakoukoli pochybnost,“ ozval se někdo a hodně hlav souhlasně přikývlo.

Keller pocítil vzrušení. Závěrečné řeči byly zdlouhavé a on si nemyslel, že by jedna či druhá strana byla nějak zvlášť dobrá. Nierstein ve své závěrečné řeči rozcupoval případ na kousíčky, střídavě něco upřímně zdůvodňoval, vzápětí se uchyloval ke kousavému sarkasmu a zase naopak. Sheehyové pak za obžalobu trvalo stejně dlouho, než to zase poskládala dohromady. Nakonec k porotě promluvil sám soudce a dal porotcům ponaučení.

Kellerovi se tenhle výraz líbil. Dokázal si představit soudce, jak skloní hlavu, mávne rukou zemi a pak narazí do lavice poroty jako býk, lemem černého roucha bude zametat podlahu a všem vynadá.

Soudcova řeč nebyla tak dramatická, ale zato zdlouhavá a nemožně nudná. Pořád opakoval to samé, jako kdyby v porotě seděly děti z pomocné školy. A nakonec jich všech dvanáct odvedli a zamkli do jedné místnosti, kde teď seděli, odloučeni od světa, s úděsnou zodpovědností určit osud vlastního spoluobčana.

„Připadá mi to –,“ začala jedna žena a zarazila se, když se ozvalo zaklepání na dveře. Vstoupil soudní sluha a za ním dvojice štíhlých a svižných mladých mužů, kteří se pohybovali jako tanečníci, oba nesli podnosy a graciézně je položili na postranní stolek.

„Stát New York vám koupil oběd,“ oznámil soudní sluha. „Jsou tam krůtí sendviče, všechno bílé maso, a šunkové a sýrové sendviče, ten sýr je švýcarský. Zeptal jsem se předtím, jestli mezi vámi nejsou nějací vegetariáni a nikdo nic neříkal, ale pokud přece jenom ano, je tam pár sendvičů s arašídovou pomazánkou a ovocným želé. Káva, ledový čaj a dietní kola, plus voda, pokud jsou tady nějací mormoni. Dobrou chuť.“

Následoval dva mladíky ven z místnosti. Rozhostilo se ticho, které nakonec prolomil Morgan Freeman. „Snad abychom se najedli,“ řekl, „mluvit budeme potom.“

Keller si dal sendvič se šunkou a sýrem a sklenici ledového čaje. Když se ukázalo, že burákové máslo nikdo nechce, dal si také jeden. Oběd byl podivný, bez konverzace, v místnosti panovalo mrtvé ticho, bylo slyšet jenom hučení klimatizace a rezolutní přežvykování dvanácti párů čelistí. Když všichni dojedli, jedna žena navrhla, že zavolají soudního sluhu a nechají zbytek jídla odnést. Pan Bittner, který se znatelně probral, jakmile přinesli oběd, namíd, že jim soudní sluha neřekl, že by to měli udělat, a navrhl, aby zbytky nechali na stole, kdyby někdo během jednání dostal hlad.

Keller se podíval přes stůl na Glorii, která obrátila oči ke stropu. Jedna z Asiatek řekla, že do sebe nedostane už asi ani sousto, a předseda poroty oznámil, že on momentálně také ne, ale to neznamená, že mu postupem času nepřijde něco na zub vhod. Další žena podotkla, že sendviče okorají, když tam budou ležet jen tak, rozbalené, a někdo kontroval, že okorají stejně, že by je soudní sluha stejně vyhodil, až by je odnesl z místnosti.

„To není jako že by je mohli odtud odnést a poslat do Somálska, aby ulevili hladomoru,“ řekl a černoška přes stůl naproti Kellerovi se zamračila, ale pak se evidentně rozhodla, že na této poznámce nebylo v podstatě nic rasistického a nechala to být.

„Souhlasí všichni?“ zeptal se Morgan Freeman. „Souhlasíme všichni, že si necháme jídlo a pití po ruce?“ Nikdo neřekl nic proti a on se usmál. „Tak, rozřešili jsme složitý problém,“ zamnul si ruce. „Teď můžeme svou pozornost obrátit k otázce, zda je obviněný vinen, nebo nevinen.“

„Jestli stát prokázal svou obžalobu,“ opravila ho Gloria.

„Opravuji se,“ řekl, „a za tu připomínku vám děkuju. Soudce nám tohleto kladl na srdce, že ano. Nemusíme věřit, že ten muž je nevinen, a přesto ho můžeme zprostit jenom proto, že se státu nepodařilo prokázat jeho vinu. Má někdo z vás nějaký návrh, jak bychom mohli k této otázce přistupovat?“

Vylétla jedna ruka, nějaká paní Estévezová. Předseda jí pokynul a v očekávání se usmál.

„Musím na záchod,“ prohlásila.

Byl přivolán soudní sluha. Odvedl ženu pryč. Když ji přivedl zpátky, šli s ním i ti dva štíhlí mladíci, kteří začali odklízet zbytky oběda. Nikdo neřekl ani slovo.

„Zajímalo by mš, jestli bychom se nemohli vrátit k tomu videu,“ navrhla nesměle Gloria.

„V mojí přízni bylo jedno zrovna takový podobný,“ ozvala se jedna žena, „a bylo bezvadný, když se na něm přehrávaly filmy z videopůjčovny, ale nedalo se na něm nahrávat.“

„Tak to ta vaše příbuzná prostě neuměla naprogramovat,“ řekl někdo další.

„To byl bratranec – muž, víte, a naprogramoval si ho úplně dobře. Začalo to něco nahrávat a pak se to přepnulo samo od sebe na jinej kanál. Přísahala bych, že ten stroj měl vlastní hlavu.“

Přesně jako tahle porota, usoudil Keller, která ani v nejmenším netušila, jaký má vlastní rozum, pokud vůbec má nějaký. Dál pokračovali podobně.

A nyní je Gloria zavedla na obzvlášť šikmou plochu. Poté, co se zevrubně prodiskutovaly vrtochy videí obecně, předložila jim námitku, které se usilovně držela obhajoba. Nierstein předvolal několik svědků, aby vystopovali historii toho videa, které obžaloba přinesla do soudní síně, od chvíle, kdy ho Clifford Mapes údajně koupil od obžalovaného až do současného okamžiku. Obžaloba se pracně snažila, aby ho identifikovala jako jedno z videí ze zásilky ukradené ze skladiště Price Clubu na Long Islandu, a nechala předvolat svědka, nějakého Williama Gubbinse, který zlodějům pomáhal jako hlídka a dostal video jako součást svého podílu. Gubbins svědčil, že prodal video obviněnému.

Nierstein tvrdil, že došlo k porušení důkazního řízení, že tenhle elektronický zázrak na stole s doličnými předměty není tentýž, který si jeho klient údajně koupil od Williama Gubbinse a údajně ho prodal policistovi v přestrojení.

„Pamatujete se, na co se zeptal toho správce doličných předmětů? Zeptal se ho, jestli si někdy bere domů věci svěřené do jeho péče.“

„Ten chlap řekl, že ne,“ řekla jedna z Asiatek, paní Chinová.

„Ale Nierstein ho při tom nenechal,“ připomněla jim Gloria. „Zeptal se na určitou věc, na videokameru.“

„Chtěl vědět, jestli si ji ten člověk nepůjčil, aby si natočil narozeninovou oslavu své dcery.“

„A on řekl, že ne,“ kontrovala paní Chinová.

Keller si rozhovor pamatoval. Správce doličných předmětů, o kterém se Gloria domnívala, že by působil daleko lépe, kdyby zhubnul deset liber a oholil si knírek, připustil, že jeho dcera měla tehdy a tehdy narozeninovou party, které se také účastnil, a že si na věčnost uchoval tuto událost na pásce. Připustil také, že neměl videokameru v té době a nemá ji ani teď, ale soustavně popíral, že by si nějakou přinesl domů z práce, trval na tom, že si půjčil švagrovu. Sheehyová měla během celého výslechu námitky, o všem říkala, že to je irelevantní a sarkasticky naznačovala, že obhajoba by příště mohla chtít, aby se celá nahrávka té party promítala u soudu. To jí vyneslo napomenutí od soudce, který evidentně shledával celou tuto záležitost dost zajímavou a její námitky prostě neustále zamítal.

„No, já nevím,“ pochybovala Gloria.

„Můžeme se řídit jenom tím svědectvím,“ řekla paní Estévezová. „Právník se ptal a ten muž na jeho otázky odpovídal.“

Keller nechtěl nic říkat, ale nemohl si pomoct: „Ale jak věděl, že se má tak ptát?“ podívali se na něho a on dodal: „Jak věděl o té narozeninové slavnosti a o tom, že si to ten člověk nahrával?“

„Každý si nahrává slavnosti svých dětí,“ řekl někdo.

„Opravdu? To je každá dětská narozeninová party zachycená tímhle způsobem, okamžik zamrzlý v čase díky kouzlu videozáznamu? A dívá se někdo někdy na ty pásky?“

„Ale on znal datum,“ připomněl Keller. „Musel někde slyšet, že si ten člověk půjčil kameru. Ten úředník to musel popřít, je to porušení nařízení. Jenom proto, že to popřel, ještě neznamená, že se to nestalo.“

„Ale taky to neznamená, že ano,“ ozvala se jedna žena důrazně.

„No, to ne,“ připustil Keller. „Je to otázka toho, komu budete věřit.“

„Ale je to tak důležité? V tomhle případu nejde přece o žádnou kameru. Jenom o video. Koho zajímá, jestli si ten člověk půjčil kameru? Nikdo ji nepotřeboval a on ji přinesl zpátky v tom samém stavu, jako si ji vypůjčil.“

„Je to princip,“ řekla Gloria.

„Jaký princip? Když si půjčil kameru, musel si půjčit i video? A co kdyby to udělal? Co když si odnesl domů to video, a mimochodem nikdo netvrdí, že to udělal, a přinesl ho zpátky druhý den nebo o týden později. Je to pořád to stejné video.“

„Pokud ho nevyměnil,“ namíd nějaký muž.

A teď se do toho pustili, snažili se přijít na to, proč by si správce doličných předmětů půjčoval video, to za prvé, a proč by za něj pak dával nějaké jiné. „Možná že to bylo jako s tím vaším příbuzným,“ řekl nějaký muž s pokývnutím k ženě, která měla bratrance s videem, co si pořád přehazovalo kanály bez nějakého zjevného důvodu. „Možná že taky mělo vlastní rozum, co se má nahrát, a tak je v trezoru s doličnými předměty vyměnil.“

„Za to, které si Mapes koupil od obžalovaného.“

„Za to, o kterém Mapes říká, že si koupil od obžalovaného.“

Keller se podíval na Glorii. Neusmívala se, výraz na její tváři byl pečlivě neutrální, ale poznal, že má radost.

„Osm pro vinen,“ oznámil Morgan Freeman. No, Milton Simmons, řekl si Keller, ale Morgan Freeman sám by to nemohl říct lépe. „Tři nevinen.“

„To dohromady nesouhlasí,“ upozornil někdo.

„Tohle dělá jedenáct a máme tu jeden prázdný papírek. Asi se někdo nemohl rozhodnout.“ Zamračil se. „Nemohl nebo nemohla. Tohle jsme udělali jenom proto, abychom viděli, jak na tom jsme, takže si nemusíte být ještě zcela jisti, zda hlasovat tak nebo tak, ale pokud to ukazuje to, co si myslíte teď, vedeme si dobře. Někdo z vás, kdo je pro nevinu, chcete říct, proč jste tak volili?“

„No,“ ozvala se Gloria, „já prostě nejsem přesvědčená, že to státní návladní prokázala. Pořád si nemůžu být jistá, že to je to samé video.“

„Děvče,“ řekla nejdustší černoška, „je to snad obhajoba? ‚Tohle není to ukradený video, co jsem mu prodal. Prodal jsem mu nějaký jiný ukradený video.‘ Ukradený je ukradený a prodaný je prodaný a, basta.“

„A co o tom ovoci ze zapovězeného stromu?“

„To je úplně něco jiného,“ řekl Milton Simmons a vysvědil, co měli právníci na mysli, když mluvili o ovoci ze zapovězeného stromu. „Kdyby dělali prohlídku v bytě toho muže,“ uvedl jako příklad, „a kdyby našli místnost plnou ukradených věcí, a kdyby ta prohlídka byla označena jako nezákonná, pak všechno, co by našli, a všechno, k čemu by to vedlo, je jako to ovoce z otráveného stromu a běda těm, kteří z něho jedí. Znamená to, že je to jako důkaz nepřijatelné.“

„Vsadil bych se, že to taky udělali,“ řekl Keller.

„Jakže?“

„Prohledali mu byt. Když zavřou chlapa za přechovávání ukradených věcí, tak mu prohledají kvartýr.“

„Možná nic nenašli.“

„To by se do toho určitě pustil Nierstein. ‚A prohledali jste bydliště mého klienta, poručíku? A našli jste něco inkriminujícího? Tak nám chcete vnutit, abychom věřili, že video údajně prodané mým klientem byl jediný kus údajně ukradeného majetku, který byl údajně v jeho vlastnictví?‘ Ale nikdo o prohlídce neřekl ani slovo, takže to znamená, že to bylo potlačeno.“

„Někdo vyhodil ten důkaz,“ řekla jedna žena. „Ovoce ze zapovězeného stromu.“

Zmínka o ovoci probrala pana Bittnera. „Vy jste musela na záchod, a teď tu není nic k jídlu,“ vyčetl paní Estévezové.

„Prosím vás, člověče, a co asi měla dělat?“

„Promiňte,“ řekl Bittner. „Když mám nízkou hladinu cukru v krvi, začínám být mrzoutský.“

„Tak proč jste zřízencům neřekl, aby tady ty sendviče nechali?“

Jen tak dál, říkal si Keller. Jen tak dál.

Ozvalo se zaklepání, a než stihli odpovědět, vešel soudní sluha. „Soudce chce vědět, jak na tom jste,“ oznámil. „Jestli si myslíte, že se blížíte verdiktu.“

„Jde nám to dobře,“ prohlásil předseda.

„No, ne že bych na vás spěchal,“ řekl soudní sluha, „ale jsou už čtyři hodiny, takže máte ještě hodinu, jestli se chcete dneska dostat domů. Když se neshodnete na verdiktu do pěti, budete na noc zavřeni. To znamená, že strávíte noc v hotelu na útraty města. Je to příjemné místo, ale Waldorf to není. Podle mého názoru byste asi měli větší pohodlí doma.“

„A co jídlo?“ dožadoval se Bittner.

„Jídlo bude zajištěno v hotelu.“

„Myslím teď.“

Soudní sluha se na něj divně podíval a opustil místnost.

„Větší pohodlí doma,“ řekla ta tlustá žena, ta, která říkala Glorii „děvče“. „Překlad: Pohněte sebou a vyplivněte verdikt. Myslí si někdo, že to neudělal?“

„O to nejde,“ namítla Gloria. „Otázka zní –“

„– jestli to dokázali. Myslíte si, že to nevím? Tohle tady omíláme celej den a dostali jsme se někam? Tak co moje otázka? Je tu někdo, kdo si myslí, že to neprovedl?“

Nikdo neodpovídal, tak se ozval Keller. „Dostával ten muž někdy ukradené zboží? Já bych řekl, že ano. A prodával někdy kradené věci? Další ano. Prodal ho policistovi? Prodal zrovna tuhle věc tomuhle policajtovi? Můžu tomu věřit, ale pořád ještě nevěřím, že to státní návladní prokázala.“

„Mimo jakoukoli pochybnost,“ zamumlal někdo.

„Ale nevím, jestli tomu věřím,“ pokračoval. „Pořád se to vrací k té samé otázce. Věříme Mapesovi?“

„I kdyby Mapes pravdu trochu překroutil –“

„Jestli Mapes nemluví pravdu, nemáme žádný případ. A jestli Mapes lže, není ani zločin.“

„Je to policajt,“ namítl někdo, „a ti, které znám, jsou dost fajn a čestní, ale na něm je něco divného.“

„No to je teda paráda,“ ozval se někdo další, „protože podle mejch zkušeností platí, že poldové lžou furt, ale on na mě dělá dojem opravdu přímýho chlapíka.“

„Ten správce doličných předmětů lhal.“

„Jo, v tom s váma souhlasím.“

„Vzal si domů kameru, aby si natočil party svýho dítěte. To neznamená, že se stejně choval s tím videem a že s ním něco provedl.“

„A neznamená to, že Mapes lhal.“

„Ale neznamená to, že ne.“

Ve tři čtvrtě na pět je Morgan Freeman nechal znovu hlasovat, tentokrát neformálně, jen je obešel s otázkou. Když se dostal ke Kellerovi, šest před ním volilo pro vinu a tři pro propuštění a zproštění obžaloby. Keller si řekl, že to je jedno, protože stejně dneska večer nepůjdou domů, bez ohledu na to, jak bude volit on, ale něco říct musel. „Vinen,“ rozhodl se.

„Nevinen,“ řekla žena po jeho levici.

Tak se to vyrovnalo. Když hlasovali posledně, Keller byl pro zproštění a žena po jeho levici pro vinu. Nyní Morgan Freeman volil vinu, a výsledek byl osm ku čtyřem, a zbývalo jim jenom čtvrt hodiny, aby dospěli k nějakému jednotnému verdiktu.

„Dobře,“ řekl předseda. „Neříkám, že jsme na mrtvém bodě, to v žádném případě. Jen nám trochu trvá, než si to ujasníme. Jde o to, jestli jeden člověk půjde nebo nepůjde do vězení, a kvůli tomu se nemusíme schvátit. Zdá se, že budeme muset přespat v hotelu.“

Ozvalo se brblání, ale Kellerovi připadalo docela spokojené. Tihle lidi jsou koneckonců Newyorčani, takže něco takového se prostě čekat musí.

23

Hotel byl Days Ina v Queensu, ne moc daleko od letiště JFK. Kellerovi připadal známý a uvědomil si, že se před pár lety v hale setkal s jedním klientem. Ten muž přiletěl z Adanty, aby Kellerovi předal pár fotografií a jednu adresu. Pak odletěl do Evropy, aby měl betonové alibi, pokud něco takového vůbec existuje, zatímco Keller odletěl do Adanty a zase zpátky. Klient byl na obchodním setkání v Bruselu, když dostal zprávu, že jeho žena byla zastřelena lupičem. Přerušil cestu a jel domů a o čtyři měsíce později se oženil se svou sekretářkou.

Ale ten hotel nebyl Ramada, nebo ano? Keller si to pamatoval jistě, pamatoval si, jak klient vykládal o přednostech řetězce Ramada. Takže to nemohl být ten stejný hotel, a přesto bylo rozložení nějak Kellerovi povědomé.

Na pokoji, který dostal, nebylo nic povědomého, ale nebyl tehdy v žádném pokoji v Ramada Inn, jenom v hale a v baru. Rychle se osprchoval a pak zavolal dolů a objednal si večeři od hotelové služby, potom si sedl k televizi, dokud mu nepřinesli jídlo. Keller podepsal účet a přidal pár dolarů v hotovosti pro číšníka, který vypadal překvapeně. Napadlo ho, že asi nedostává moc spropitného od zavřených porotců.

„Říkal jsem si,“ nadhodil Keller. „Bylo to tady vždycky Days Inn?“

„Když se vrátíte dost nazpátek,“ odpověděl číšník, „tak to byl močál.“

„A co takhle rok nebo dva zpátky?“

„To byla Ramada.“ Zářivě se usmál. „Ale to jsem tu ještě nebyl, takže to vím jenom z doslechu.“

Keller jedl večeři a přemýšlel, jak to mohli udělat, vyjmout hotel z jednoho řetězce a dát ho do jiného. Překvapilo ho, že to jde zřejmě snadno.

Snažil se rozhodnout, jestli chce ještě jeden šálek kávy, když se ozvalo zaklepání. Podíval se kukátkem a pak otevřel. Dovnitř vrazila Gloria, zabouchla za sebou dveře a natáhla se, aby je zamkla.

„Bylo divné,“ vyhrkla, „jíst sama. A místo vietnamského jídla jsem měla hamburger a hranolky a kolu. Jestli chcete, abych vypadla, tak to řekněte.“

„Proč bych to dělal?“

„Nemáme se scházet, pamatujete? Protože bychom mohli diskutovat o případu.“

Měla zrudlé tváře a opravila si make-up. A neudělala si něco jiného s vlasy?

„Vypadáte jinak,“ řekl.

„Ach. No, trochu jsem se osprchovala. Tak mě napadlo, že zkusím vlasy takhle.“

„Moc vám to sluší.“

„Díky.“

„Já si taky dal sprchu.“

„No, potom, co člověk prosedí celý den u soudu –“

„– potřebuje sprchu.“

„Rozhodně.“ Podívala se na něj. „Co chcete dělat? Chcete se bavit o tom případu?“

„Ne.“

„Já taky ne. A to je dobře, protože nám řekli, abychom to nedělali. Tohle je bláznivé, co? Nevím, co jsem si myslela, že dělám, když jsem sem tak přišla.“

„Nevíte?“

„Chci říct, že tohle se mi vůbec nepodobá. Po sprše jsem se na sebe dívala do zrcadla. Jako, ty děvko, co si myslíš, že děláš? Stála jsem tam nahá, jestli si to dovedete představit.“

„Dovedu.“

„Myslela jsem na to, když jsem byla pod sprchou. A vy? Napadlo vás to?“

„Napadlo.“

„Myslel jste na mě pod sprchou?“

„Ano.“

„A když jste se utřel…“

„Ano.“

„Oba jsme se osprchovali,“ řekla. „No, není to skvělé? Jsme oba čistí.“ Zhluboka se nadechla. „Takže se nemůžeme ušpinit,“ vydechla.

„Bože,“ řekla, „všechny ty fantazie, které jsem měla, a tady to máme, a je to lepší než fantazie. Včera večer, když jsem si balila kufr, tak jsem tohle plánovala.“

„Vážně?“

„Hm, naprosto. Když jsme seděli kolem toho stolu, tak jsem si říkala, no, do pěti se nerozhodneme. Jestli jsem jediná, kdo to protahuje, a všichni si myslí, že jsem idiot a tvrdohlavá jako mezek, je mi to jedno. Necháme se zavřít.“

„Musím přiznat, že jsem se to snažil taky sám natáhnout.“

„Myslela jsem si to. Je hrozně těžké vidět ti na obličeji, co si myslíš, ale měla jsem pocit, že jsme oba na stejné straně.“ Obrátila se na bok a položila ruku na jeho hruď. „Víš, co ještě jsem si říkala? Myslela jsem si, že jestli dosáhneme verdiktu, jestli se mi nepovede najít nějakou možnost, jak to celé zdržet, abych přitom ale nebyla všem pro smích, tak vyjdeme ven spolu –“

„Tak jako to děláme vždycky.“

„Tak jako to děláme od prvního dne,“ řekla, „a vymyslela jsem si tohle: Jako že já řeknu, myslela jsem, že budeme muset přespat v hotelu. A ty řekneš, jo, to já taky. A já řeknu, no, to pořád můžeme udělat, víš. Máme dokonce i zabaleno.“

„Tohle taky někdy dělám,“ usmál se. „Vymýšlím si scénky.“

„A máš nějakou o nás?“

„Pár.“

„Nevím, jestli bych na to měla nervy. Fakt říct, pojďme do hotelu. Sotva jsem stačila na to, přijít k tobě do pokoje.“

„Ale udělalas to.“

„Udělala. Co kdybych to neudělala? Přišel bys mě hledat?“

„Asi bych zavolal.“

„Dali by ti číslo mého pokoje?“

„Tři sta čtrnáct. Dával jsem pozor, když ses zapisovala.“

„Takhle já přišla k tvému! A tys přišel k mému stejně. Takže to nebyl jenom můj nápad.“

„Ne, byli jsme na tom úplně stejně.“

„Tak to je mi hned líp. Nikdy jsem nic takového neprovedla. Bože, nemůžu uvěřit, že jsem tohle řekla. Ale jak se zdá, je to tak. Jsem hodný italský děvče, chodila jsem do církevní školy, takovéhle věci nedělám. Nikdy jsem nepodváděla a věř mi, že jsem měla dost příležitostí.“

„Věřím ti.“

„Padl jsi mi do oka hned první den, ale jenom proto, že jsem měla pocit, že by bylo zajímavé si s tebou povídat. A pak při obědě jsem si říkala, že jsi fajn. A o den nebo o dva později, že už jsi hodně přitažlivý. Ještě než začal soud, už jsem měla ty fantazie.“

„Fantazie?“

„Seděla jsem na druhé straně stolu a přemýšlela o všech těch věcech, které bych ti chtěla dělat.“

„No, tak teď už jsi je udělala.“

„Hmmm,“

„Co?“

„No, ne úplně všechny.“

„Cože?“

„Mám docela silnou představivost. Kdo to, sakra, jsem, abych na tyhle věci vůbec myslela? Chci říct, jsem ze Staten Islandu.“

„Myslel jsem, že z Inwoodu.“

„Přestěhovala jsem se do Inwoodu, když jsem se vdala. Ale pocházím ze Staten Islandu, to je bašta puritánství.“

„Já jsem z Missouri,“ řekl Keller.

„Opravdu? Myslela jsem… aha, už je mi to jasný.“

„To jsem rád. Tak do toho.“

„Hádám, že bych se měla radši vrátit do svého pokoje.“

„Proč?“

„No, co kdyby někdo volal?“

„Dala jsi někomu číslo?“

„Ne. Takže asi můžu zůstat, viď? Chceš, abych tu zůstala?“

„Ano.“

„Tak to já ráda, protože tahle jedna noc je to jediné, co budeme mít. Víš to, ne?“

„Ano.“

„Řekneme verdikt a ze mě bude zase obyčejná občanka.“

„Ale jaká hezká.“

„No, sekretářka v právnický firmě a věrná manželka. Nikdy jsem nic takového neudělala. Neříkám, že to nikdy nezopakuju.“

„Nejspíš to uděláš znova asi tak za půl hodiny.“

„Myslím po dnešku, hlupáčku. Se správnou osobou za správných okolností a se správnou provokací doma se to může stát znova. Ale třeba ne.“

„Možná jestli tě někdy vyberou do nějaké jiné poroty.“

„Možná. Ale ty a já jsme lodě, které se potkaly jedné noci a jedou zase dál. Myslím, že takhle to má být.“

„Myslím, že máš pravdu.“

„Jinak by nám to zevšednělo. Dokonce jsem si myslela, že bychom mohli to projednávání protáhnout, abychom tu museli zůstat ještě jednu noc. Ale druhá noc by nebyla stejná, že ne?“

„Nemluvě o tom, že ostatní porotci by nás zabili,“ řekl.

„Nemyslíš, že někteří z nich dělají to samé jako my?“

„No, mám podezření na dva.“

„Opravdu?“

„Na Bittnera a Chinovou,“ řekl. „Svazek utvořený v nebi.“

„Jdi, ty jeden. Myslela jsem, že mluvíš vážně. Ty jsi ale číslo. Myslím, že si za tohle zasloužíš. Ale, co to tady máme? Ty jsi vážně hroznej, co? Myslela jsem, že budu muset čekat půl hodiny.“

„Je pozoruhodné, co dokáže pořádný spánek,“ řekl Keller. „Když jsem se dneska ráno probudil, zdálo se mi zcela jasné, že Huberman udělal všechno, co mu obžaloba klade za vinu. Nemyslím si, že je důležité, jestli jde pořád o to stejné video. Ten muž je obviněný z toho, že prodal ukradené video policistovi, a udělali dobrou práci, když to dokazovali. Myslím, že video, které prodal Mapesovi, je totéž, které je teď na stolku s doličnými předměty, protože si správce doličných předmětů mohl půjčit kameru, což je něco, co se použije na zvláštní příležitost, ale kdo by si půjčoval video a nosil ho zpátky další den?“

„Video má přece každej,“ ozval se někdo.

„Přesně tak.“

Pokračoval a vyvracel argumenty obhajoby jeden po druhém. Hlavy kolem stolu souhlasně přikyvovaly. Opravdu bylo úžasné, co udělá noční spánek, myslel si, i když jemu se nepodařilo urvat víc než sem tam slabou hodinku. Stejně ale tu ženu už nikdy neuvidí, myslel si. Ještě jedna takováhle noc a skončil by v nemocnici.

„No,“ odkašlal si Milton Simmons, „mám pocit, že náš noční pobyt všem vyjasnil myšlenky. Pokud paní Dantoneová nemá ještě nějaké pochybnosti.“

„Mám pocit, že jsem celou dobu věděla, že ten muž je vinen,“ prohlásila Gloria, „ale chtěla jsem si být jistá mimo jakoukoli pochybnost.“

„A?“

„Probudila jsem se s lepší perspektivou,“ řekla, „přesně jako všichni ostatní. A pokud jsem měla jenom stopu pochybností, pan Keller mi to všechno vysvětlil.“

„Mohli bychom se podělit o taxíka,“ řekla Gloria, „ale radši ne.“

„Dobře.“

„Byla to lodní romance a musíš vědět, že je po ní ve chvíli, kdy loď přistane u mola. Samozřejmě, že místo na lodi jsme si užili v pevným baráku.“

„Bývala to Ratnada.“

„No, tak vidíš. Budu na tebe myslet, kdykoli si dám vietnamské jídlo, ale budu se nějakou dobu držet od vietnamských restaurací dál. A kdybychom ještě někdy byli ve stejné porotě –“

„No, nikdy nevíš.“

Zamávala na taxík. Díval se, jak odjíždí, a pak si chytil jiného.

Na záznamníku měl čtyři vzkazy, všechny od stejné osoby. Zavolal zpátky a Dot zvedla telefon a vyštěkla: „Kde jsi byl?“

„Zavřený na noc,“ řekl a vysvědil jí to.

„Takže ty jsi šel k soudu včera ráno a přes noc tě zavřeli do hotelu u letiště. Proč u letiště?“

„Nevím.“

„Nemohli jste se dohodnout na verdiktu, a tak vás zavřeli. Pak jste se dohodli a nechali vás jít domů. Máš to jako ponaučení na příště.“

„Já vím.

„Ale nezavřeli vás na víkend, ne?“

„Ne.“

„Jel jsi do Baltimoru.“

„Hned jak se soud odročil v pátek.“

„A vrátil ses v neděli.“

„Ano.“

„A zavolal jsi mi a popovídali jsme si.“

„Ne, nevolal jsem.“

„Nedělám si srandu, nevolal jsi. Což by bylo fajn. Nejsem tvoje matka, nedostávám bušení srdce, když přejde neděle a ty se neozveš. Když není co hlásit, proč bys měl mít pocit, že mi musíš zavolat?“

„Dot…“

„Pak mi v pondělí odpoledne přišel balíček od FedEx. Malej balíček, asi tak jako poloviční krabička doutníků, a hádej, co v něm bylo?“

„Doutníky ne.“

„Prachy,“ řekla. „A to mě překvapilo, protože kdo by mi jen tak posílal peníze? Úplně náhodou se to akorát rovnalo sumě, kterou bysme bejvali měli dostat, kdybys uzavřel ten případ v Baltimoru. Tak jsem si sjela do města, u stánku jsem si koupila Baltimore Sun a po cestě do White Plains jsem si v něm četla. Hádej, co jsem našla.“

„Hm.“

„Macnamarová překvapila lupiče doma ve Fells Point,“ pokračovala, „ale jeho překvapení nebylo nic ve srovnání s jejím, když popadl pohrabáč od krbu a rozmlátil jí s ním hlavu. Tohle pro tebe musí bejt novinka, Kellere, protože samozřejmě, že jinak bys mi zavolal. Tak tohle je ta slavná Kellerova klika, co? Někdo jinej nám s tím píchnul a udělal ten špinavěj čin a my dostaneme prachy.“

„Já to udělal, Dot.“

„Nevymejšlíš si?“

„Bylo pozdě, když jsem se v neděli v noci dostal domů.“

„Moc pozdě, abys volal?“

„No, docela pozdě.“

„A bylo brzo, když jsi včera odcházel k soudu.“

„Měl jsem trochu naspěch,“ řekl. „Musel jsem si zabalit šaty, kdyby nás na noc zavřeli, a tou dobou už jsem měl zpoždění.“

„A včera večer?“

„Byli jsme zavření a oddělení.“

„Nenechali vás ani zavolat?“

„Nevím, jak byla bezpečná linka.“

„To bych řekla. Ale co předtím, než jsi nastoupil na vlak v Baltimoru? V neděli odpoledne, večer, nebo kdy to bylo. Byla bych přijala hovor na účet volanýho, jestli ti došly drobný.“

„Nenapadlo mě to.“

„Nenapadlo tě to.“

„Myslel jsem na jiné věci.“

„Jako jaký?“

„No, na ten soud. Chceš něco vědět, Dot? Myslel jsem na ten soud celou dobu. I v Baltimoru, přemejšlel jsem, jak udělat tu práci, ale pořád jsem vlastně myslel na ty právníky a svědky a toho chudáka Hubermana.“

„A jak to dopadlo? A neříkej mi, že o tom nemáš mluvit, protože výsledek se stejně zaznamenává.“

„Vlastně teď už je v pořádku o tom mluvit. A shledali jsme ho vinným.“

„Takže půjde do basy.“

„Asi jo, ale to na nás už nezáleží. Sedí ve vazbě, než ho odsoudí.“

„A dostane kolik, pár let?“

„Tak nějak.“

„Tys jel do Baltimoru a odkrágloval jsi ženskou a pak ses vrátil do New Yorku a poslal nějakýho chlapa za mříže za to, že prodal votočenou televizi.“

„Video.“

„No to je skoro to samý. Nevidíš v tom nějakej protiklad, Kellere? Nebo aspoň ironii?“

Přemýšlel o tom. „Ne,“ řekl. „Jedno je moje práce a to druhý je moje povinnost.“

„A splnil jsi obě.“

„Přesně tak.“

„A my jsme dostali zaplaceno a Hubermana zabásnou.“

„Tak tak. Systém funguje.“

24

Divné, pomyslel si Keller.

Zavolal své astroložce, Louise Carpenterové, v noci, kdy se vrátil z Baltimoru. Nemohl si vzpomenout proč to udělal, mělo to něco společného s tím, jestli je Měsíc v úplňku, ale na takového něco nepotřebuje člověk volat odborníka. Předpokládal, že měl prostě nutkání si s ní promluvit, a když to nezvedala, nechal to být.

Pak jí asi o týden později zavolal znovu, a tentokrát to nebylo v neděli večer, ale ve všední den, v normální pracovní době, jestli astrologové něco takového mají. Bylo to uprostřed odpoledne, uprostřed týdne a nic. Ani záznamník.

Zmateně se zamračil a usoudil, že někam odjela. Astrologové si nejspíš taky berou dovolenou, jako všichni ostatní. Možná je někde na pláži a pozoruje hvězdy.

Pustil to z hlavy a nevzpomněl si na ni, dokud mu nezavolala Dot.

Zrovna si četl filatelistický časopis a byl zabraný do článku o padělaných přetiscích raných francouzských koloniálních emisí. Bylo hodně pravých variet, stejně jako existovaly hromady padělků, a nebylo tak jednoduché je od sebe rozeznat. Přemýšlel, jestli má ve vlastní sbírce nějaké padělky a jestli má cenu je zjišťovat, když zazvonil telefon.

„Náš přítel se zase vycajchnoval,“ oznámila mu.

„Jakej náš přítel?“

„Říkáme mu Roger.“

„Víš,“ řekl, „myslel jsem na něj hodně, ale pak se nějak vypařil. Ani si pořádně nepamatuju, kdy jsem na něj myslel naposledy.“

„Ta podstatná otázka, Kellere, je, jestli on myslí na tebe.“

„A odpověď je, že jo, protože jinak bys nevolala.“

„Možná na tebe nemyslí osobně,“ řekla, „protože tě osobně nezná, což musím říct, že je dobře. Ale je jasný, že se nerozhodl začít hrát golf nebo něco jinýho, co by ho mohlo odvést od jeho primárního účelu, a ty si jistě pamatuješ, co to je.“

„Zúžit pole.“

„Zrovna se zúžilo. Přišla jedna zakázka, kterou jsem odřekla, a je dobře, že jsem to udělala.“

„Asi bys mi o tom měla říct něco víc.“

„Zejtra ráno skoč na vlak a přijeď se na mě podívat.“

„Mohl bych přijet teď, Dot.“

„Ne, počkej do zejtřka. Mám nějaký věci, který musím vyřídit nejdřív, Kellere, a pak budeme muset udělat nějaký tahy. Čekali jsme, až se ten syčák zlikviduje sám, ale nestane se to, pokud tomu nějak nepomůžeme.“

„Jak?“

„Zejtra ráno.“

Zavěsil a první, co ho napadlo, byla astroložka. Mohl by jí zavolat, a ona by mu mohla poradit, jak nebezpečné období teď má. Zkusil číslo a tentokrát se ozvala nahrávka, která ho informovala, že číslo, které volá, je odpojené.

Zkusil to znova, myslel si, že se přehmátl, ale ozvalo se to samé. Odpojené.

Divné.

Její byt byl přímo na druhé straně Manhattanu, na West End Avenue, mezi Devadesátou sedmou a Devadesátou osmou. Zatímco černošský taxíkář nadával na provoz, Keller seděl vzadu a přemýšlel, proč podniká tenhle výlet. Vystoupil na rohu, ale nemohl najít zvonek s jejím jménem. Zkontroloval budovy po dobou stranách, i když si byl jistý, že má správné číslo, a neviděl její jméno ani tam ani tam.

Chytil si dalšího taxíka a jel domů.

Napadal ho jediný člověk, který mohl vědět, kam se poděla Louisa Carpenterová. To byla Maggie Griscombová, a jí volat nechtěl.

Musel si najít číslo a pak se musel donutit, aby ho vytočil. Když to zazvonilo podruhé, chystal se zavěsit, ale ona to zvedla uprostřed třetího zazvonění. Pořád ještě mohl zavěsit, a zvažoval to, a ona řekla znova haló, v jejím hlase se evidentně zračilo podráždění, a on řekl: „Snažím se chytit Louise.“

Nechtěl to na ni takhle vyhrknout. Mělo to být: „Ahoj, nazdar, jak se máš, bla bla bla,“ a pak teprve mohl položit otázku, kvůli které volal. Ale nějak ho to donutilo udělat to takhle naostro. Chvíli bylo ticho a pak řekla: „To jsi ty.“

Co člověk na tohleto může říct? Keller stál, jako když do něj hrom uhodí, a než ho něco napadlo, ozvala se: „Máš docela odvahu. Jak to, že jsi nezavolal?“

„Řekla jsi mi, abych nevolal. Pamatuješ?“

„Živě. A pak když jsi nezavolal –“

Protože jsi mi řekla, že to nemám dělat, pomyslel si.

„– tak jsem volala já a nechávala jsem ti vzkazy a nikdy ses neozval.“

„Nikdy jsem ty vzkazy nedostal.“

„Jo, jasně.“

Nechávala vzkazy? Ne, samozřejmě že ne. Už teď svého telefonátu litoval, a to se ještě zdaleka nedostal k jádru věci. „Měl jsem nějaký potíže se záznamníkem,“ vysvětloval, „a věř si tomu, nebo ne. Mně to je celkem jedno. Snažil jsem se sehnat Louise, a –“

„Proč?“

„Tu astroložku.“

„To je kdo. Ptala jsem se tě proč.“

„Proč?“

„Ty nepotřebuješ astrologa,“ řekla, „abys věděl, kterou stranou padají hvězdy. Jestli chceš její číslo, najdi si ho. Je v seznamu.“

„Ale o to právě jde,“ namítl a pak toho nechal, protože mluvil sám se sebou. Práskla mu telefonem.

„Zdá se mi,“ řekla Dot, „že máme dvě možnosti. Můžeme pasivně čekat, až se ta situace vyřeší sama od sebe, nebo můžeme mít proaktivní přístup.“

„Tohle slovo nikdy nebylo slyšet a teď ho slyšíš pořád. Vím, co znamená, ale k čemu to je takhle? Nestačí říct aktivní?“

„Zní to líp.“

„Fakt?“

Jistě. Proaktivní, jako že opravdu se člověk pohne a něco udělá a taky že to dělá profesionálně. A musím říct, že je načase. Dělali jsem opatření, ale díky tomu Roger prostě jenom zabíjel jiný lidi. Bylo by hezký, kdyby to jeden z nich dokázal odvrátit a poslal ho pod kytičky, ale on je profík a je aktivní a překvapí je, tak jakou mají šanci? On vlastně jen pořád dál dělá, co umí nejlíp, a my odříkáme kšefty a máme z toho už oči i na zádech, jak se pořád ohlížíme, když už nějakej džob vezmeme, takže je načase, abysme to obrátili.“

„A honili jeho,“ řekl.

„A nechali ho pohřbít s kůlem skrz srdce, protože s takovýmhle chlapem si jeden potřebuje bejt jistej.“

„Ale jak, Dot? Jak ho chceš najít? Kde chceš začít?“

„Musíme ho přilákat.“

Přikývl. „Nastražíme past,“ prohlásil, „a zatáhneme ho rovnou do ní.“

„Přesně tak.“

„Jak? Nabídneme mu práci? Nevezme ji. Akorát –“

„Co?“

„No,“ řekl. „Kdyby ta práce byla zabít nájemnýho vraha, neudělal by výjimku? Myslím to takhle, dělá to zadarmo, a kdyby za to měl dostat zaplaceno…“

„Zavolala bych mu nabídku s objednávkou na nájemnýho vraha.“

„Správně.“

„A ne jenom nějakýho nájemnýho vraha. Předpokládám, že mluvíme o tobě.“

„Správně.“

„Tak mu dám tvoje jméno a tvoji adresu a rozumně lichotivou fotku, zatímco budeš sedět doma před televizí a poslouchat, jestli neuslyšíš kroky. Musím vysvětlovat, proč je to blbej nápad?“

„Ne.“

„Pracuju na tom už nějakou dobu,“ řekla, „tak proč bych ti to neměla říct? Co udělám, je, že zavolám Rogera a nechám tam vzkaz, a on si ho pak vyzvedne a zavolá zpátky na nějaký hi-tech nevystopovatelný lince a já mu nabídnu objednávku, kterou mu chci dát. Dám mu jméno i adresu a on se nad tím zadumá a odřekne to.“

„A dál?“

„A dám to někomu jinýmu.“

„Mně? Ne, to by nedávalo smysl. Komu bys to dala?“

„Nejakýmu jinýmu profíkovi. Nejspíš zavolám nějakýmu prostředníkovi a nechám ho, ať mi někoho najde. Ne že by tady byly hotový davy lidí, který se ještě dají najít, ale ať už vybere, koho bude chtít, ten někdo nebude muset bejt až tak mazanej. Jak se do toho pustí, zavolám Rogera a řeknu mu, že si nemusí dělat starosti, že jsem už našla někoho jinýho. Už to začínáš chápat?“

„Myslím, že jo.“

„Ty budeš pozorovat a hlídat dům oběti a budeš čekat, až se tam ti dva ukážou. Jeden z nich bude chlapík, kterej se bude starat, aby udělal, na co byl najatej. Ten druhej bude Roger.“

„Jak je od sebe poznám?“

„Prostě je odděláš oba dva,“ řekla, „a on už si je Bůh nějak přebere, jak se to říká na těch tričkách. Ale vlastně ne. Ty počkáš, až si jeden z nich oddělá svoji oběť. Udělá to jeden z nich a ten druhej bude Roger.“

Keller přikyvoval. „A jakmile bude po vraždě,“ řekl, „bude tam čekat v plné polní, aby mohl oddělat našeho vraha. Takže půjdu za naším člověkem a budu dávat pozor, až se objeví Roger.“

„Když bude připravenej udělat svůj tah, tak ty uděláš svůj. Kdyby se ti ho povedlo vystopovat, než to provede, tím líp. Když ne, tak nic, snažil ses. V každým případě Roger půjde přes palubu.“

„S kůlem v srdci.“ Zamračil se. „Rád bych ho dostal včas. Byla by to škoda nechat nějakýho nevinnýho člověka zabít jen tak pro nic za nic.“

„Nevinnej je přehnaný, protože zrovna oddělal volavku. Ale vím, jak to myslíš.“

„Ta volavka,“ řekl Keller. „Ještě jsem na ni nepomyslel. Je to jen taková hypotéza, protože ty ve skutečnosti nemáš pro Rogera, ani pro pana Druhého práci. To je jenom past, ale past musí mít návnadu, ne?“

„To ano, když máš něco chytit.“

„Tak kdo bude návnada? Když ne já, tak kdo? To prostě jen tak náhodou vybereš nějakýho chudáka?“

„Taky způsob. Kellere, netvař se tak nešťastně.“

„Ta návnada bude asi zabitá, co?“

„Protože návnada nebude mít důvod pojmout nějaký podezření a protože tam nebude jeden, ale dva zabijáci světovýho formátu, co na tom případu budou dělat, řekla bych, že šance návnady jsou míň než průměrný.“

„Šance na přežití, chceš říct.“

„Přesně. Ale na druhý straně, jestli se na to chceš podívat z lepšího úhlu, šance návnady na to, že bude mrtvá, vůbec není špatná.“

„Chápu,“ kývl, „tohle je ta část, kterou nemám rád. Házet šipky do telefonního seznamu.“

„Kellere, neházíš šipky na telefonní seznam. Ty se házejí na mapu.“

„Jak by to fungovalo?“

„Nefungovalo, pokud bys nehledal místo, kam bys jel. Hodíš šipku a ona se zapíchne do Wichita Falls, stát Texas, a ty tam jedeš. Najíš se v hezký malý mexický restauraci, koupíš si nějaký známky do sbírky. Možná tam seženeš nějakou agentku přes nemovitosti, aby tě provedla po domech.“

„Dot…“

„Ale jestli hledáš člověka, nepoužíváš šipky. Vezmeš si telefonní seznam a namátkou ho otevřeš a někam zabodneš prst.“

„Takhle jsem to myslel.“

„Ale řekl jsi šipky.“

„Já vím, ale…“

„To je jedno, Kellere. Věděla jsem, co jsi chtěl. Zasekávám se, víš, protože tohle je ta část, která se mi nelíbí.“

„Tohle je i můj názor,“ řekl. „Hrát si na Boha, vybírat si někoho náhodou.“

„Ne náhodou.“

Podíval se na ni. „‚Otevřeš ho namátkou,‘ to jsi zrovna řekla. Co tím myslíš, Dot? Je to všechno karma? Napsaný ve hvězdách? Přestože vybereme někoho zdánlivě úplně náhodou, stejně to všechno bude v souladu se základním vesmírným principem?“

„Předpokládám, že to má v sobě tolik principu jako cokoli jinýho,“ pokrčila rameny, „a to stejně není důležitý. Kellere, já už někoho vybrala.“

Zamyslel se a po chvíli řekl. „Ne namátkou.“

„Ne, namátkou ne. Žádný šipky, žádný telefonní seznamy.“

„Je to nějakej člověk, kterého znáš?“

„Ne a ne.“

„Cože?“

„Není to nikdo, koho znám já, a není to chlap.“

„Ženská?“

„Snad nejsi sexista?“

„Ne, ale…“

„Rytířskost už vymřela, Kellere. Žena má stejný právo nechat se zabít jako kdokoli jinej. Měl jsi práce, kde cílem byla ženská. Jel jsi tam a udělal jsi, co jsi měl udělat.“

„No, jasně.“

„Žijeme ve světě rovnocennejch příležitostí. Dokonce jsem slyšela o ženskejch zabijácích, i když myslím, že by se jim mělo spíš říkat zabijačky, ale to mi zní nějak divně. Nájemný vražedkyně?“

„Slýcháš povídačky, ale nevím, jestli nějaký opravdu jsou. Snad jedině ve filmech.“

„Pak je to ztráta času přemejšlet, jak by se jim mělo říkat.“

„Řekla jsi ne a ne. Ne chlap a co dál? Ne někdo, koho znáš?“

„Správně.“

„Když to není nikdo, koho znáš, tak jak to, že to není namátkou?“

„Dej si minutku, Kellere. Dojde ti to.“

„Je to někdo, koho znám já.“

„Vždyť jsem ti to povídala, došlo ti to.“

„Nějaká žena, kterou znám…“

Vzdychla si a natáhla se po džbánku s ledovým čajem a oběma jim nalila. „Kellere, možná že tohle je celou tou lapálií s tím Rogerem, tím stresem z toho, nebo jsi to prostě možná dělal už moc dlouho. Ale poslední dobou riskuješ a necháváš za sebou volně pobíhat lidi, který ti můžou bejt zatraceně nebezpečný. Měl bys zametat stopy.“

„Opravdu?“

„Nechtěla jsem nic říkat, protože tvůj život je tvoje věc.“

„Počkej chvilku. Mluv jasně, ano? Jaký riskování? Jaký nebezpečí? Jaký zametání stop?“

Natáhla ukazováček a dotkla se špičky jeho palce.

„Můj palec že je nebezpečnej? A co mám dělat, mám si ho snad uříznout?“

„Nezdá se mi, že by problémem byl tvůj palec. Žiješ s ním celej život a bylo to v pořádku a ty taky, to až pak, když ti nějaká madam řekla, že je to vražednickej palec, ty jsi hned letěl za jinou dámou, která ti řekla, že jsi Blíženec s teplotou v ascendentu a Měsícem nad Miami.“

„V ascendentu byl Rak,“ opravil ji, „a Měsíc mám v Býku.“

„A asi se tam nemusejí trápit hurikánama. Kellere, ona ti řekla všechny tyhle nesmysly a tys jí řekl, čím se živíš.“

„Doslova jsem jí to neřekl.“

„Poznala to jenom podle toho, že se ti podívala na palec.“

„A na můj horoskop. A hádám, že to víc nebo míň odhadla intuitivně.“ Napřímil se. „Ona je ta, kterou jsi vybrala? Louise?“

„Kellere…“

„Protože to budou mít docela práci ji najít. Přestěhovala se bůhvíjak daleko, nejspíš do nějakého jiného státu, protože jí odpojili telefon. Asi je možné, že nechala adresu, a jsou i jiné způsoby, jak někoho najít, ale chtěla jsi mít návnadu tady v New Yorku, ne? Jestli jo, tak to můžeš na Louise Carpenterovou zapomenout.“

Neříkala nic. Podíval se na ni přes stůl a došlo mu to.

„Žádná adresa,“ řekl.

„Ne.“

„Je mrtvá, co?“

„Buď splynula s vesmírem,“ řekla, „nebo se reinkarnovala jako motýl. Takhle by se na to dívala sama Louise a copak to my můžeme posuzovat?“

„Ale,“ koktal. „Co… kdy? Jak?“

„Kellere,“ vzdychla, „mluvíš jako tréninková příručka pro novináře. Opravdu to chceš vědět? Nebyl bys spokojenější, kdyby sis představoval, že to bylo ve hvězdách a nechal to tak bejt?“

„Chci to vědět.“

„Tys byl v tý porotě,“ začala.

„A ty jsi sehnala někoho…“

„Ne. Co kdybys mě nechal domluvit.“

„Dobře.“

Upila čaje. „Přemejšlela jsem o tom nějakou dobu. Je tu žena, která ví něco, co by vědět neměla, a jak dlouho to bude trvat, než něco řekne někomu nevhodnýmu? Ne, nepřerušuj mě. Chystal ses říct, že by to nebylo etický, kdyby mluvila o vlastních klientech, ne? To mě napadlo, ale co lidi mají dělat a co nedělají, nejsou pokaždý ty stejný věci, protože jinak bysme oba dělali něco jinýho.“

„Takže já jsem jí zavolala a domluvila jsem si s ní schůzku.“

„Když já byl v porotě.“

„Ne, dlouho předtím. Nevím, kde jsi byl. Asi doma v New Yorku a rovnal sis ty svý známky. Zavolala jsem jí, domluvila jsem si schůzku, dala jsem jí vymyšlený jméno a datum narození a dojela jsem vlakem a taxíkem tam, co bydlela. Měla to doma hezký, když si potrpíš na drapérie, korálkový závěsy a přeplácanej nábytek. Usadila mě s hrnkem čaje a probíraly jsme můj horoskop.“

„Ale to nebyl tvůj horoskop.“

„Protože jsem si vymyslela datum narození. Víš, uvědomila jsem si to, ale pak jsem se zasekla. Musela jsem tam sedět a předstírat, jakej na mě udělalo dojem, jak se trefila, a netrefila se, jenže jak by mohla? Mohlo to pasovat na někoho, komu se stalo, že se narodil třiadvacátýho září. Kolem a kolem, bylo to asi lepší s vymyšleným datem narození, protože mě aspoň ten horoskop nerozptyloval, když jsem věděla, že to nesedí. Tak jsem se mohla soustředit na to ji trochu ždímat.“

„O čem?“

„O tobě. Povídala jsem, jak jsem jednou byla u nějakýho chiromanta, a ona řekla, že o čtení z ruky náhodou něco málo ví a podívala se mi na ruku a já jí řekla o kamarádce ze školy, která měla takovej divnej palec, a než jsem si všimla, slyšela jsem všechno o jednom klientovi, kterej má vražednickej palec.“

„Ona mluvila o mým palci?“

„To nemusí nic znamenat,“ řekla, „ale v tomhle případě má prej klient s vražednickým palcem opravdu velmi temnou stranu. Nevrtala jsem do toho moc do hloubky, ale měla jsem pocit, že bych odtamtud mohla odejít s tvým jménem a adresou, kdybych fakt chtěla.“

„To je ale překvapení,“ řekl. „Myslel jsem, že bude diskrétní.“

„Asi si myslela, že diskrétní je. Zmínila nějaký věci z tvýho horoskopu, ale neptej se mě, co to bylo. Tvůj Saturn je v opozici s Uranem, bla bla bla. Víš, jak mluvěj, Kellere. Ta ženská byla nebezpečná. Měla klienta, kterej zabíjí lidi pro obživu, a věděla to a nebylo moc těžký ji přimět, aby se o tom rozmluvila.“

„Měla jsi něco říct.“

„Tobě?“

„Samozřejmě že mně. Byl bych…“

„Co bys byl? Vyřídil to?“

„Jistě.“

„Tys měl tu ženskou rád, Kellere. Vyprávěl jsi mi o tom, jaká je mateřská.“

„Nepamatuju si, že bych říkal zrovna tohle.“

„No, já si to pamatuju. Možná jsi se do toho mohl pustit ty a provést to sám, ale bylo by to pro tebe těžký, a byl by to špatnej nápad. Tys byl její klient, je tam spojení, takže pokud se jí mělo něco stát, muselo se to stát, když jsi byl pryč.“

„Takže jsi tam musela někoho přivést,“ přemýšlel nahlas. „A když už jsi to dělala, proč tam nepřivést taky Rogera? Zamést stopy a nastrčit návnadu pro Rogera, oboje zároveň. To dává smysl.“ Podíval se na ni a zamračil se. „Ale na to je moc pozdě, protože ona je už mrtvá.“

„Nemyslela jsem tou dobou na kladení návnad do pastí. A chtěla jsem tě z toho úplně vynechat a nechtěla jsem čekat moc dlouho, protože pilná huba, holý neštěstí, jak se říká, a kdo ví, jak dlouho by trvalo, dokud by to ta dáma nevyslepičila někomu nevhodnýmu?“

„Ale chvíli jsi nakonec čekala.“

„To nebyl můj nápad,“ řekla. „Pamatuješ si na těch pár zakázek po sobě, který jsi měl, jak jsi byl zpátky hned další den? Jak to odvolali nebo se ten člověk zabil sám nebo to za tebe udělal někdo jinej? Pokaždý jsi byl zpátky dřív, než jsem stihla něco nastražit.“

„Chtěla jsi mě mít mimo město, když jsi ji zabíjela.“

„Samozřejmě.“

„To jako abych měl alibi. Samozřejmě, kdyby někdo chtěl vědět, co přesně jsem dělal v Albuquerque nebo v St. Louis nebo někde…“

„Já vím, není to zrovna alibi nic moc. ‚Vaše Ctihodnosti, nemohl jsem ji zabít, protože jsem zrovna byl v Sausalitu a zabíjel jeho.‘ Mám pocit, že jsem nechtěla, abys o tom věděl, protože jsem věděla, že by se ti to nelíbilo.“

„Tos myslela správně.“

„Pořád se ti to nelíbí, co?“

Přemýšlel o tom. „Muselas to udělat,“ řekl, „já bych se ti to snažil rozmluvit nebo najít jinej způsob, ale už je to za námi, a musím přiznat, že jsi měla pravdu. Koho jsi použila?“

„Záleží na tom?“

„Nezáleží, asi. Když přišla ta práce v Baltimoru, přišla jsi na to, že budu pryč, takže jsi zamluvila toho chlapa, aby udělal Louise. A pak jsi zjistila, že jsem v porotě, a to bylo ještě lepší alibi než bejt mimo město, takže jsi to nechala běžet podle plánu. Ať už jsi to zadala komukoli, udělal dobrou práci. ‚Smrt stála ve hvězdách‘ – přesně tohleto by bylo v novinovejch titulkách, zavražděná astroložka. Ale nikde jsem nic takovýho nezahlíd. Ty už jsi použila toho člověka dřív?“

„Jednou. A ani tenkrát nebylo nic v novinách.“

„Jeho ochranná značka, řekl bych.“

„Její.“

„Prosím?“

„Její ochranná značka.“

„Ten zabiják byla ženská? Zrovna jsme řekli, že existujou jen ve filmech.“

„Tys to řekl, Kellere. Já neříkala nic.“

Přehrál si rozhovor v hlavě. „To je jedno,“ řekl. „Tak ženská, jo? A už jsi ji najala někdy předtím?“

Dot přikývla, pak zdvihla ruku a ukázala na strop. Keller se podíval nahoru a neviděl nic pozoruhodného, až na lustr s jednou prasklou žárovkou. Pak mu to došlo a klesla mu čelist.

25

„Starý pán,“ řekl.

„Někdy žasnu, jak ti to skvěle zapaluje.“

„Ale to jsi přece byla ty, Dot. On už dodělával, a mluvil o tom, že si najme nějakýho kluka, aby mu pomohl napsat paměti, a tys mě poslala někam pryč a udělalas to sama.“

„Poslala jsem tě do Kansas City,“ řekla. „Na tvoji první aukci známek, jestli si to dobře pamatuju.“

„A zabila jsi i Louise? Proč, proboha?“

„Bylo to nahonem,“ vysvědovala. „Naskytla se příležitost a kdo mohl tušit, jak dlouho to vydrží? A nešlo jenom o to ji zabít. Muselo to být potichu, takže ses o tom nedočetl. A někdo musel projít její záznamy, někdo, kdo by věděl, co má hledat. Tak jsem jí brnkla a domluvila jsem si další schůzku.“

„S ním to byly prášky na spaní v kakau a pak polštář přes obličej.“

„Neměla jsem dojem, že by to fungovalo i s ní. Myslela jsem, že ji možná praštím přes hlavu, aby to vypadalo jako vloupání, který se zmehlo.“

„To je rozumný.“

„Takhle by se tam objevili poldové, ale hledali by lupiče, takže kdyby jim něco smrdělo, pořádně by jí proklepli soukromí. No, ale kdo by chtěl, aby se v tom vůbec hrabali?“

„Nikdy nevíš, co najdou.“

„Tak jsem si tam sedla, předstírala jsem, jak mě fascinujou všechny to hvězdopravecký kecy, všechno hlasem tak sladkým a jemným, že by tě to uspalo, čas od času s pauzou, aby si mohla dát další bonbon. ‚Hmmm, ty vypadají lákavě,‘ řekla jsem, a ona mi podala talíř, abych si taky vzala.“

„Aha.“

„Pár jsem si jich vzala,“ pokračovala, „a jeden jsem snědla a musím říct, že nebyl vůbec špatnej, ale nemohla bych se tím sajrajtem cpát od rána do večera, to teda ne. Povedlo se mi ten druhej hodit do tašky. Na konci sezení jsem si domluvila další, a když jsem tam pak zase přišla, byla jsem už připravená. ‚Vypadají fakt lákavě,‘ opakovala jsem se, a když mi podala talíř, udělala jsem čarodějnickej hmat.“

„Vrátila jsi tam ten bonbon, co sis ho vzala předtím.“

„A sama jsem si vzala jinej, všechno jedním jediným pohybem, rychlejším, než si oko všimne. Zkoušela jsem si to před zrcadlem, Kellere. Jestli si chceš někdy připadat směšnej, tohle je docela dobrej způsob.“

„Musela sis dávat pozor, aby sis náhodu nevzala ten samej, se kterým jsi začala.“

„To mi povídej.“

„To by byla pitomá chyba. Víš, vezmeš si čerstvej a zároveň tam hodíš ten, cos jí ho přinesla s sebou. Ale pak, když se ho chystáš dát do pusy, začneš váhat.“

„Mozek je děsná věc. Věděla jsem, že jsem to nezvorala, a i tak jsem se pořádně podívala na spodek toho, co jsem si vybrala, hledala jsem ten prozrazující vpich.“

„Udělalas to podkožní jehlou.“

Přikývla. „Nevím, proč jsem prostě nestrčila ten kus čokolády do rukávu a nezbavila se ho, ale nějak mě to svádělo k tomu, abych ho snědla. Neviděla jsem na spodku vpich, takže jsem samozřejmě usoudila, že se to mezitím zatáhlo. Tak jsem si řekla, sakra, buď je to ve hvězdách, nebo ne, a snědla jsem ho.“

„A myslela sis, že by mohl být otrávený.“

„Věděla jsem, že ne, ale jo, myslela jsem, že třeba jo. A nevěřil bys, byl v něm oříšek a byla jsem přesvědčená, že má chuť hořkejch mandlí.“

„Použila jsi cyankáli.“

„No právě že nepoužila, měla jsem něco jinýho, má to chemickej název na míli dlouhej a kdo ví, jak to vůbec chutná? Ne jako hořký mandle, to bych se skoro vsadila, ale to jsem myslela, že cítím, a no, dovedeš si představit, co se mi táhlo hlavou.“

„Všechno, zatímco jsi předstírala, že ti ten bonbon chutná.“

„Olizovala jsem se jako divá. ‚Ach, Louise, ty jsou taaak dobré.‘ Což bylo prostě dokonalý, protože mi samozřejmě nabídla další. ‚Ne, to už nemůžu,‘ upejpala jsem se a pravdivější slova jsem snad nikdy neřekla. A tak jsem tam seděla a čekala, až si vezme bonbónek s tajemstvím.“

„Nemohla jsi jít jen tak domů?“

„A čekat, až si příroda poradí sama? Ne, protože jsem musela prohledat ten byt, vzpomínáš?“

„Aha, no jo.“

„A taky jsem si musela poslechnout všechno o mým příteli a jak Jupiter je v trigonu s Plutem v jeho dvaadvacátým domě.“

„Já myslel, že je jenom dvanáct domů.“

„To bejvalo, ale pak se do toho vložili developeři.“

„Tomuhle jsem nikdy nerozuměl, těm domům. Stejně, jakej přítel?“

„Ten, co jsem si ho vymyslela. Fešnej vdovec, kterej se o mě začal zajímat. Kellere, musela jsem mít nějakej důvod, proč za ní zase musím. Vymyslela jsem si přítele a jeho datum narození a ona mu dělala horoskop, aby zjistila, jestli jsme kompatibilní.“

„A jste?“

„Měli jsme mít problémy a na dlouho by to nefungovalo, ale měla pocit, že to prozatím stojí za to. Samozřejmě, že neexistuje a měla pro mě špatný datum, ale jinak to klaplo.“ Zakoulela očima. „A jak jsem předstírala, že ty plky poslouchám, čekala jsem, až si zase zobne. Ale strašně se do toho, co mi vykládala, zabrala, takže když nakonec přestala, aby se nadechla, skutečně si vzala bonbon, ale byl to ten neprávej. Což jsem nevěděla, samozřejmě, dokud ho nerozkousala a nic se nestalo.“

„Ježíši.“

„Zajímavý bylo, jak mi běžel mozek. Víš, začínala jsem z toho mít fakt takovej blbej pocit. Byla to hodná ženská, jen se mi snažila pomoct a byla to ostuda, co jsem musela udělat. Ale pak, když si furt brala nesprávný bonbony…“

„Začala jsi na ni mít vztek.“

„Přesně tak! Komplikovala mi život, odmítala spolupracovat, nedělala, co měla. Míváš to taky tak?“

„Pořád. Jako že to je jejich chyba, že jdou blbě zabít.“

„Chtěla jsem na ni začít řvát: ‚Tak sežer už laskavě ty bonbony, ty krávo jedna tlustá!‘ Ale jen jsem tam seděla a dostala jsem se až do bodu, kdy jsem na to skoro zapomněla, a pak si vzala jeden a kousla do něj a byl to on.“

„A co?“

„Bylo to horší než tenkrát. Vydávala děsný zvuky a měla takovej ten hroznej výraz. Mávala kolem sebe rukama, kopala nohama, lítala po celým bytě. Byla chvíle, kdy bych to zarazila, kdyby to šlo. Ale samozřejmě, že jsem to nemohla udělat.“

„Ne.“

„No a potom sebou přestala tak škubat a dlouze vzdechla a bylo po všem. A pak jsem necítila nic, ne opravdu, protože o co šlo? Byla mrtvá. Necítila nic a já taky ne.“

„Musela ses chtít odtamtud dostat.“

„To samozřejmě, ale měla jsem ještě práci. Nejdřív jsem čekala, abych si byla jistá, že je mrtvá, a pak jsem to tam začala prozkoumávat. Našla jsem šanon s tvým jménem. Bylo tam něco, o čem si myslím, že to byl tvůj horoskop, a taky nějaký poznámky, u kterejch jsem nedokázala rozluštit, co znamenají. Našla jsem taky svoji kartu pod tím jménem, který jsem jí dala. Vzala jsem oboje a zbavila jsem se toho.“

„Dobře.“

„Prošla jsem si její diář. To bylo moje třetí sezení, takže jsem tam byla zapsaná třikrát, Helen Brownová, bez adresy, bez telefonu a v jejích záznamech o mně nebylo nic, tak jsem to tak nechala. Nemohlo to nikam vést. Tys tam byl, ale před tolika měsícema, že jsem nevěřila, že by to někdo kontroloval až tak daleko dozadu. Přesto jsem tvoje jméno vymazala zmizíkem, ale pak mi došlo, že mají způsoby, jak se dá vidět, co tam bylo napsaný původně, tak jsem tu stránku prostě vytrhla.“

„To neškodí.“

„Rychle jsem prolítla její věci. Z toho jsem měla dost divnej pocit, takže jsem se s tím moc dlouho nezdržovala. Našla jsem nějaký peníze v šupleti s prádlem, pár tisíc.“

„Vzala jsi je?“

„Myslela jsem na to. Chci říct, penězům je jedno, odkud jsou, ne? Ale nechala jsem všechno, až na pět stovek, tam, kde jsem to našla, a těch pět set jsem jí dala do kabelky.“

„Takže to nebude vypadat jako vloupání.“

„Přesně tak. Ale to nedává moc smysl, protože jakej lupič by svý oběti podstrkával otrávený bonbony? Řekla bych, že mi to nemyslelo moc jasně.“

„Jestli ses i tak dostala pryč,“ řekl, „tak ti to dost zapalovalo.“

„Asi jo. Nechala jsem ji tam a jela jsem domů. Říkala jsem si, jestli bych to neměla ohlásit. Jenže na záchrance mají identifikaci volajícího, takže vědí, odkud se volá.“

„Krom toho, jakej spěch?“

„To jsem si říkala taky. Čím dýl to potrvá, než najdou tělo, tím nepravděpodobnější je, že by jim v tom něco smrdělo.“

„To není zrovna moc dobrý výběr slov.“

„Ne moc dobrej výběr… aha, jasně. Prostě ta věc, co jsem jí dala, nakonec vypadá jako infarkt. Vlastně ho to způsobí, takhle funguje. Samozřejmě, že by se na to přišlo, kdyby ten jed hledali, ale proč by to dělali? Měla dobrejch padesát liber nadváhu, vedla sedavej život a byla dost stará na to, aby mohla dostat infarkt…“

„Kolik ti na to musí být? To nic, vím, jak jsi to myslela.“

„Měla jsem celou dobu rukavice jako malá spořádaná dáma z předměstí, takže jsem se nemusela trápit kvůli otiskům. Odešla jsem, zabouchla za sebou dveře a jela jsem domů.“

„Vznášela ses na obláčku uspokojení z dobře vykonaný práce.“

„No, tak o tom nic nevím. Dostala jsem se domů a nalila jsem si pořadnýho panáka a pak jsem ho vylila do dřezu, protože co já s panákem?“

„Ty přece nepiješ.“

„Ne, ale tentokrát mě to ponouklo, takže ti je snad jasný, jak mi bylo. Seděla jsem tam a dívala se, jak umírá, Kellere. Nikdy jsem nic takovýho neudělala.“

„Se starým pánem to bylo jiné.“

„Jako jablka a hrušky, to se nedá vůbec srovnat. Nekopal nohama a nemával rukama a nevydával zvuky. Spal a já jsem se jen ujistila, že se neprobudí. A víš, jakej byl. Byl to akt milosrdenství.“ Udělala obličej. „S tou hvězdnou dámou, to nebyl žádnej akt milosrdenství. Ten obrázek v mý hlavě, ten výraz na jejím obličeji, s tím nemělo milosrdenství nic společnýho.“

„To přejde, Dot.“

„Co?“

„Ten obraz v tvojí hlavě. Neodejde, ale vybledne, a to stačí.“

„Kellere, já jsem velká holka. Dokážu s tím žít.“

„Já vím, ale dokážeš to i bez toho. Vybledne, věř mi, a můžeš to dokonce urychlit. Existuje cvičení, které můžeš dělat.“

„Doufám, že to nejsou sklapovačky.“

„Ne, je to duševní cvičení. Zavři oči. Myslím to vážně, Dot. Zavři oči.“

„A co dál?“

„A teď si vybav ten obrázek. Louise v jejím přecpaném křesle…“

„A vypadá přecpaná sama.“

„Ne, nedělej si z toho legraci. Jenom si představ tu scénu.“

„Dobře.“

„A vidíš ji zblízka a barevně.“

„Nemám moc na vybranou, Kellere. Byla jsem tam, nedívala jsem se na to v černobílý televizi.“

„Nech vyblednout barvu.“

„Co?“

„Nech vyblednout barvu z obrázku ve tvé hlavě. Jako když stahuješ barvu na televizi.“

„Jak to mám…“

„Prostě to udělej.“

„Jako v tý reklamě na boty.“

„Je ta barva už pryč?“

„Ne úplně. Ale je ztlumená. Aaach, vrátila se.“

„Ztlum ji znova.“

„Dobře.“

„Je to tentokrát blíž k šedé, ano?“

„Trochu.“

„Dobře,“ řekl. „A teď to odsuň do dálky.“

„Jak?“

„Jako zoom, akorát že to je spíš obrácenej zoom, protože ten obrázek před tvýma očima se zmenšuje. Ustup tak dvacet yardů.“

„Za mnou je zeď.“

„Není. Máš všechen prostor, kterej potřebuješ, a ten obrázek je menší a menší, a má v sobě míň a míň barvy.“

Byli oba chvíli zticha a pak otevřela oči. „To bylo divný,“ řekla.

„Kdykoli se ti ten obrázek vybaví,“ řekl, „věnuj mu minutku a udělej to, co jsi právě prováděla. Dosáhneš bodu, kde, když se pokusíš si tu scénu představit, bude černobílá. Nebudeš ji moct vidět barevně ani zblízka.“

„A to z toho dostane takovou tu ostrost?“

„Docela hodně.“

„Takhle to děláš, Kellere?“

„Dřív jsem to tak dělával.“

„Co se stalo? Přestalo to fungovat?“

Zavrtěl hlavu. „Už jsem to dál nepotřeboval.“

„Ztvrdnul jsi, co?“

„Nevím, jestli to bylo tím,“ řekl. „Myslím, že to je spíš otázka zvyku, nebo možná že to cvičení mělo dlouhodobý efekt. Ať tak či tak, dostalo se to tak daleko, že mě ty obrázky moc netrápily. A bledly samy od sebe. Barva se vymývala a byly menší a menší, takže nebylo vidět podrobnosti.“

Dalším nebezpečím se ukázala být Maggie.

Přišel na to docela sám od sebe. V jednu chvíli, když mu Dot vyprávěla o své návštěvě v Louisině bytě, ho náhle napadlo, že on, Keller, je taky nebezpečný, že je vodítko, po jehož stopách by se dalo dojít zpátky až do velkého domu na Taunton Place ve White Plains. Když ho to napadlo, zrovna se natahoval po sklenici ledového čaje a postavil ji raději na stůl, jako kdyby v sobě mohla mít stejnou látku jako Louisin poslední čokoládový bonbon.

Ale to bylo směšné, už vypil půlku čaje ze své sklenice a oba pili ze stejného džbánu. Krom toho, celý ten nápad byl nesmyslný. Kdyby se ho Dot chtěla zbavit, neudělala by to ve vlastním domě a neuvedla by to takovýmhle rozhovorem.

Ne, věděl, kdo představuje to další nebezpečí.

„Ale ona nic neví,“ namítal. „Je přesvědčená, že jsem dělal pro nějakou firmu, teď že jsem v penzi a dělám jednou za čas nějakou zakázku. Myslí si, že občas odletím do Silicon Valley a pomáhám jim chroupat čísla.“

„A to ona tě poslala za tou hvězdopravkyní.“

„Ano, ale…“

„Vlastně právě ona ti řekla o tom vražednickým palci.“

„Ale už se nescházíme. Už dávno nepatří do mýho života.“

„Kdy jsi s ní naposledy mluvil?“

„Předposledně to bylo před několika měsíci a…“

„Na to jsem se tě neptala, Kellere.“

„Včera,“ řekl, „ale to bylo proto, že jsem jí volal. Protože jsem se snažil najít Louise a myslel jsem si, že by Maggie mohla vědět, jestli se nepřestěhovala.“

„Ale nevěděla to.“

„Řekla mi, že nepotřebuju astroložku, abych věděl, na kterou stranu padají hvězdy.“

„Co to mělo znamenat?“

„Myslím, že to znamenalo jen to, že je na mě naštvaná. Rozešla se se mnou a měla vztek, že jsem jí nezavolal.“

„To chápu.“

„Před dvěma měsíci mi někdo volal,“ vzpomněl si. „Zvedl jsem to a několikrát jsem opakoval prosím, ale ten člověk zavěsil.“

„Nejspíš omyl.“

„Neměl jsem pocit, že to je omyl,“ řekl, „tak jsem vymačkal hvězdička-šest-devět na volání nazpátek a ona zvedla telefon a řekla párkrát haló a tentokrát jsem nic neříkal já.“

„Dal jsi jí poznat vlastní medicínu.“

„No, nenapadalo mě, co bych měl říct. Prostě jsem to zavěsil a telefon zazvonil…“

„Její tah, řekla bych.“

„– a já ho nechal zvonit, a tím to skončilo. Ale nemohla mluvit o tomhle. Musela mít na mysli něco z nedávná, možná nějaké vzkazy, které mi nechala, akorát že nic neřekla.“

„Ale řekla, Kellere.“

„Jak to?“

„No, tohle je ale trapný,“ povzdychla si. „Když odjíždíš, někdy ti kontroluju vzkazy.“

„Cože?“

„Teprve od tý doby, co se nám do života připletl Roger. Měla jsem o tebe strach. Měla jsem takový ty mateřský,ochranný instinkty. Takže jednoho večera, když nedávali nic zajímavýho v televizi, jsem vytočila tvoje číslo.“

„A já tam nebyl.“

„Samozřejmě že ne. Tys byl v Albuquerque nebo někde. Vzal to záznamník a já jsem slyšela tvůj nahranej hlas.“

„A zamžily se ti oči.“

„Jo, přesně tak. Nechala jsem ti vzkaz, něco o tom, že doufám, že se máš dobře a pak mi přišlo, že to je hloupý nechávat ti vzkazy. Tak jsem zavolala zpátky a vymazala ho.“

„Jak?“

„Jak? Zavolala jsem zpátky a zase se ozval záznamník a já tam naťukala kód, a když jsem uslyšela vlastní vzkaz, stiskla jsem trojku a vymazala to.“

„Jak jsi věděla kód?“

„Když kupuješ záznamník, kód je pět-pět-pět a řeknou ti, jak ho můžeš změnit.“

„A to jsem udělal.“

„Na čtyři-čtyři-čtyři, Kellere.“

„No,“ protáhl.

„To nebyl ten první, kterej jsem zkoušela, ale netrvalo mi to moc dlouho, než jsem ho rozluštila. Vymazala jsem ten vzkaz, co jsem tam nechala, a když už jsem byla v tom, vymazala jsem i vzkaz od nějakýho pitomce, kterej ti chtěl prodat pozemek na Bahamách.“ Pokrčila rameny. „Co můžu říct? Zvykla jsem si tak nějak zasahovat do tvýho soukromí. Když jsi byl pryč, kontrolovala jsem vzkazy za tebe.“

„Jednou jsem si je kontroloval,“ vzpomněl si, „a byl tam nějaký otravný vzkaz, ne o Bahamách, ale něco podobného a nenamáhal jsem se to vymazat. A pak, když jsem se vrátil domů, tak tam nebyl.“

„To musel bejt jeden z těch, co jsem je vymazala. Napadlo mě, že ti ušetřím nevůli a vztek.“

„A byly tam vzkazy od Maggie?“

„‚Ahoj, to jsem já, zrovna jsem na tebe myslela. Nenamáhej se mi volat.‘ Kdybys neměl volat, proč bys to měl bejval slyšet?“ Natáhla se po čaji. „To byl ten první. A ještě potom tam byly jeden nebo dva další v podobným duchu. Pak, když jsi byl v Baltimoru, nechala tři nebo čtyři vzkazy včetně takovýho toho jako ‚Vím, že tam jsi a nebereš telefon a, prosím tě, neber ho teď, protože by bylo jen jasný, jakej neurotickej hajzl jseš!‘ Pak byla dlouhá pauza, během který jsi to, myslím, měl zvednout, a pak tě nějak pojmenovala a zavěsila.“

„Jaký jméno mi dala?“

„Pokud si pamatuju, kompliment to nebyl. Pak tam byla omluva a prosba, abys zavolal. A další vzkaz, kde říkala, aby ses vykašlal na to, co ti namluvila předtím. Napadlo mě, že bys je měl ignorovat všechny, a tak jsem je vymazala.“

„A to bylo, když jsem byl v Baltimoru.“

„A když jsi byl v porotě.“

„Tys volala ve dne, když jsem byl v porotě.“

„Párkrát.“

„Jenom párkrát?“

„No, vlastně každej den. V tyhle chvíli jsem jen kontrolovala vzkazy od ní a většinou tam žádný nebyly, ale nechtěla jsem, abys ji slyšel nebo s ní mluvil.“

„Už jsi byla rozhodnutá, že ona je to nebezpečí, kterýho se musíme zbavit.“

„No, tou dobou to už začínalo bejt jasný, Kellere.“

„Návnada,“ řekl.

„Stejně bysme se jí museli zbavit, víš. Nemyslím si, že by to bylo něco, co bys chtěl udělat sám, nebo se pletu?“

„Já s tou ženskou spal,“ namítl.

„A posílal jsi jí kytky, jestli se dobře pamatuju.“

„Měl jsem ji rád, Dot. Měla zajímavý způsob náhledu na svět.“

„Ty, který si vybíráš, vždycky mají zajímávej náhled na svět.“

„Ty, co si je vybírám?“

„Tahle a ta, co věnčila psy, ta s těma všema náušnicema. Můžeš si o mně myslet, že ráda soudím, ale myslím, že je klidně můžeme zařadit obě mezi podivínky.“

„Možná.“

„‚Budeme to udržovat povrchní, takže mi už neposílej kytky a budeme se scházet jenom párkrát za měsíc a půjdeme do postele?‘“

„A ‚a krom toho, víš, že máš vražednickej palec?‘“

„Kdyby to bylo ještě o něco povrchnější, Kellere, ona by tě vůbec nechala doma a jen bys jí jednou měsíčně posílal lžičku spermatu. Musím říct, že ti udělala službu, když si tě držela takhle od těla. Jinak by mohlo bejt pro tebe o moc těžší to uzavřít.“

„Návnada,“ opakoval.

„To slovo ti nějak nevoní, co? Jestli se ti to bude líp líbit, klidně tomu můžeš říkat suši. Stejně je to skoro to samý.“

„Mám pocit, že si na to zvyknu.“

„Nebo se na to dívej takhle,“ řekla, „Ona je ten citron, co ti ho podal osud. A co s ním uděláš? Uděláš si z něj citronádu.“

Když byl Keller zpátky doma, nejdřív ze všeho zkontroloval záznamník. Stiskl tlačítko přehrávání a robotický hlas řekl: „Nemáte. Žádné. Nové. Zprávy.“

A co to znamenalo? Že mu nikdo nenechal vzkaz? Nebo že když byl na cestě domů, zavolala si tam Dot a všechno vymazala?

Řekl si, že první věc, kterou musí udělat, je změnit přístupový kód, a to na něco méně jasného než čtyři-čtyři-čtyři. Jako třeba co? Proháněl si hlavou třímístné kombinace, snažil se najít nějakou, která by byla vymakanější a hůř zapamatovatelná než jiné. Tři osm jedna? Dva devět čtyři? Usoudil, že kterékoli číslo má určité kvality, pokud o něm člověk dost dlouho přemýšlí. A i kdyby se mu povedlo najít nějaké dokonale nerozpoznatelné, takové, které by se prostě nedalo zapamatovat, jak by si ho měl udržet v paměti sám?

Krom toho Dot by na něj mohla přijít prostě tak, že by zkoušela čísla namátkou. Kolik kombinací vlastně existuje? Zdálo se mu, že si ze středoškolské matematiky pamatuje, že na to existuje nějaký vzorec, ale – jako většina středoškolské matematiky – se mu to už dávno vykouřilo z paměťových zásobáren.

Posadil se ke stolu, vzal tužku a uvědomil si, že na to žádný vzorec nepotřebuje. Čísla začínala na nula-nula-nula a běžela až k devět-devět-devět. Tisíc kombinací, tolik jich bylo. Deset krát deset krát deset, to byl ten vzorec, pokud člověk považuje vzorce za důležité. Znělo to jako hodně, tisíc, ale když o tom přemýšlel, uvědomil si, že to vlastně až tak moc není.

Před lety dělal kšeft pro starého pána, ve kterém šlo o jeden kufřík. Celá léta si na to nevzpomněl, ale teď se mu vybavilo, jak byl kufřík zamčený, ne na klíč, ale na třímístný kód, byla to ta trojitá kolečka, kde se musela čísla seřadit správně, aby se kufřík dal otevřít. Místo toho použil nůžky na stromy, prořízl rovnou tu koženou chlopeň, ale teď ho to šokovalo, o léta a léta později, že mohl kufřík otevřít, aniž by ho zničil. Trvalo by to déle, ale ne nekonečně.

Asi tak dvě hodiny, řekl si. Možná že dokonce míň. Kdyby k tomu přistupoval systematicky, mohl klidně zkusit deset nebo patnáct kombinací za minutu. Deset za minutu, to bylo sto minut, a čemu se to rovnalo? Hodině a čtyřiceti minutám?

Nůžky nezabraly vůbec žádný čas. Samozřejmě, že mu chvíli trvalo, než je našel a předtím bezúspěšně pižlal chlopeň kuchyňským nožem. Ale o to nejde. Tisíc kombinací by netrvalo dlouho, ne se zámkem na kufříku a ani s telefonním záznamníkem. Člověk by vytočil a nechal to zvednout záznamník, a pak by namačkal tolik třímístných kódů, kolik by stačil během té půlminuty, nebo jak dlouho záznamník přehrává vzkaz pro volajícího. Pak by zavolal znova a zopakoval to. Možná by musel zavolat hodněkrát, ale co? Nenechával by přece žádné vzkazy. A i kdyby ano, dřív nebo později by se dopracoval ke správné kombinaci. A pak by měl možnost vše vymazat.

Takže změnit si kombinaci by nepomohlo. A jak by si Dot připadala, kdyby zavolala a zadala čtyři-čtyři-čtyři a nic by se nestalo? Byla by to facka, a nebyla by ani moc k ničemu, protože by mohla probírat kombinace, dokud by se tím kódem neprobourala znova.

Samozřejmě, že by jí to mohl říct napřed. „Uvědomil jsem si, že to, co jsi udělala, by mohl udělat kdekdo a vyzvednout si tak moje vzkazy,“ mohl by říct, „tak jsem to číslo změnil.“ Řekla by něco o tom, že to je dobrý nápad. A kdyby se zeptala na nový kód, odpověděl by něco v tom smyslu, jako že to je tak nezapamatovatelné, že si to sám nepamatuje. „Ale napsal jsem si to,“ řekl by a nechal to tak.

A kdyby chtěla, dostala by se i k tomu novému kódu. Ať se na to díval z jakékoli strany, nemohl ji udržet z dosahu svého záznamníku. Pokud…

No, mohl by si změnit telefonní číslo. Dostat nové, které by nebylo uvedené v seznamu. Se sedmi číslicemi, no, tak to dělá asi deset milionů kombinací, a trvalo by to věčnost a stálo by to celé jmění, protože by člověk musel nejdřív vytočit devět milionů špatných čísel, kdyby to zkoušel.

Ale kdyby měl nové číslo, neměl by žádné vzkazy, které by musel chránit. Protože by mu nikdo nemohl zavolat. Včetně Dot, která byla ten nejčastější volající.

Možná že by měl všechno prostě jen tak nechat, jak to je. Dot měla asi pravdu, když mu kontrolovala vzkazy, stejně jako měla pravdu, když vyřídila tu astroložku. Měl rád Louise, byla milá, ale jestli se proměnila na Ukecanou Lízu ve chvíli, kdy se někdo zmínil o vražednickém palci, nó, tak to byla vážně smrtelně nebezpečná.

A Dot ji zabila.

Když si to představil – viděl Dot, jak vystupuje z vlaku, na rukou rukavice a klobouček s květinou. O klobouku se nezmínila, bylo těžké si ji v něm představit, ale tak nějak se to k tomu hodilo. Rukavičky, klobouk a otrávený bonbon v kabelce. Potom odklízení a cesta domů.

Ježíši.

Co kdyby to nebyla udělala. Co kdyby o to požádala jeho a nechala by ho, aby si s tím poradil sám? Dokázal by se o Louise takhle postarat?

Asi ano. Člověk dělá, co musí. Jednou nebo dvakrát v životě udělal tu chybu, že se seznámil s někým, koho měl zabít na objednávku. Byl to ten člověk v Roseburgu, stát Oregon, dosazený vládou na místo majitele xeroxu s tiskárnou, bezpečný, jak jen mohl být v programu na ochranu svědků. Keller si toho muže docela oblíbil a líbilo se mu taky to město. Dokonce uvažoval o tom, že se tam usadí. Ale nakonec udělal, co měl. Obrnil se a udělal práci, kvůli které tam jel.

Zapomněl, jak se ten člověk jmenoval. Obě jeho jména, původní i to nové, které mu dali federálové. Zapomněl taky, jak vypadal. Nemohl si ho vybavit.

Což bylo dobře. Tak to mělo být.

Představil si Louise, jak si ji pamatoval: sedící v křesle, u ruky mísu bonbonů. Ale rysy už začínaly matnět a barvy šedly.

Dobře.

26

Keller postavil šálek s kávou, a během pár vteřin ho číšník dolil. Přemýšlel, jak dlouho by mohl sedět nad jedním šálkem kávy, a začínalo to vypadat, že odpověď by zněla, že navždycky. Protože nikdy nedovolili, aby se šálek vyprázdnil, jak mohli čekat, že by člověk odešel, když má před sebou nedopitou kávu?

Nechal kávu vystydnout a díval se z okna. Kavárna byla na rohu Crosby Street a Bleecker Street a z místa, kde seděl, Keller viděl na vchod do Maggiina domu. Dívat se na něj bylo tak trochu jako dívat se, jak schne barva. Nikdo nikdy nevešel ani nevyšel a stěží někdo prošel kolem, protože tenhle blok na Crosby Street nebyl moc v dosahu pěší zóny.

Keller upil trochu kávy a nechal si zase dolít, vzhlédl a uviděl nějakého muže, jak se vynořil z Maggiina domu. Byl malý a šlachovitý, postavu jako žokej, na sobě měl ošoupanou koženou bundu a v ruce nesl kovovou krabici na nářadí.

Došel s ní až na roh a do kavárny a zamířil si to rovnou ke Kellerovu stolu. „…vybodnul,“ zamumlal tak, že Keller přeslechl začátek věty.

„Vy jste se na to vybodnul?“ lekl se Keller.

„Cože? Jo, tam nahoře? Ne, to byla hračka, já říkal, že by mi bodnul kousek něčeho sladkýho. Vlastně“ – natáhl se po jídelním lístku – „chci pořádný jídlo. Co tady dělají dobrýho?“

„Nikdy jsem tu ještě nebyl.“

„Jo, ale jste tady teď. Co jste si dal?“

„Kávu.“

„To je všechno?“ zamával na servírku, poručil si cheesburger a hranolky a zeptal se, jaké mají koláče. Byl to těžký výběr, ale nakonec se rozhodl pro ten s bostonským krémem.

„Tady to máte,“ řekl, když si objednal, a položil před Kellera na stůl tři klíče. „Tímhle se dostanete do baráku. Nahoře jsem odvrtal oba zámky a vyměnil vložky. Ten světlej klíč je pro horní zámek, tmavěj pro ten spodní. Tím horním otáčejte po směru hodinovejch ručiček, tím spodním opačně. Nic mi po tom není, ale budete zklamanej.“

„Proč?“

„Není tam co ukrást. Ne že bych se tam moc povohlížel, jen jsem udělal to, proč jsem tam šel, ale nemohl jsem si pomoct a musel jsem si všimnout, že tam není žádnej nábytek. Žádný židle, žádný stolky ani koberce. Nula, nadá, nic, kulový. Není to, jako že by se vodstěhovali, protože tam jsou nějaký papíry připíchaný na nástěnku a šaty ve skříních. Ale není tam žádnej nábytek. Vy vo těch lidech něco víte?“

„Myslím, že on je nějaký architekt nebo co.“

„Jo tak,“ řekl muž. „Tak proč jste to neřek? Ti nikdy nemají nábytek. Mají rádi prostor. Ten byt má hodně prostoru, to bych řek. Jeden velkej pokoj, zaplní celý patro, a není tam nic jinýho než prostor.“

„Musí tam být postel,“ divil se Keller.

„Je tam pracovní stůl, vestavěnej. A nějaký poličky na knihy, taky vestavěný. Co se tejče postele, no, když ji najdete, můžete se v ní vyspat. Ale já jsem ji neviděl.“

„Aha.“

„Všechno je bílý,“ řekl muž, „včetně podlahy. Musí to bejt architekt. Fakticky má smysl pro praktickej život, co? Bílá podlaha v tomhle městě!“ Položil cheesburger, nabral si koláč, pak se zase zakousl do cheeseburgeru. „Jím všechno naráz,“ vysvětloval trochu obranně. „U nás doma se to tak prostě dělá. Jdete do toho, jo?“

„Jako kam?“

„Do toho kvartýru. Do toho bílýho prostoru. No, přístup máte. Světlej klíč je pro horní zámek, ale no, co by se stalo, dybyste to pomíchal? Jeden klíč nebude fungovat, tak zkusíte ten druhej, že jo.“ Vzal si hranolek. „Klíče jsou všechny vaše, jakmile za ně zaplatíte.“

„Aha, dobře,“ řekl Keller. Podal muži obálku a malý zámečník odložil vidličku na tak dlouho, aby odklopil chlopeň a přepočítal si bankovky, které obálka obsahovala.

„Pokaždý to počítám,“ pokrčil rameny, „dyby to náhodou bylo nějak moc nebo moc málo. Asi tak ve třetině případů to bejvá míň, podle mejch zkušeností, a v kolika procentech si myslíte, že je to v můj prospěch?“

„Asi vůbec nikdy.“

„Přesně tak,“ kývl muž. „Tentokrát je to správně, díky.“

„Nemáte zač,“ řekl Keller a vzal si klíče. „A děkuju, že jste mi s tím pomohl.“

„Dyk je to moje práce. Jsem zámečník, licencovanej a v pohotovosti čtyřiadvacet hodin denně na zavolání. Dyž lidi ztratěj klíče, pustím je dovnitř. Dyž je nikdy neměli, no, tak to je trochu dražší.“ zašklebil se. „Vy spěcháte a nemáte žádnej důvod, abyste tam trčel, dokud to neudělám. Mohl bych zkusit tamten ořechovej koláč, jestli je stejně tak dobrej jako bostonskej krém. Vy jděte napřed, zatáhnu to sám. Sakra, dyk to jediný, co jste měl, je kafe. Nezapomeňte, k hornímu zámku pasuje ten světlej klíč.“

„A budu ho otáčet po směru hodinových ručiček.“

„To je jedno.“ Shrábl další hranolek. „Můžu vám dát jednu radu? Než tam vlezete, nasaďte si sluneční brejle.“

Byla to malá industriální budova přestavěná na byty a v každém z pěti podlaží byl vlastně jeden umělecký ateliér. Sochař z přízemí bydlel s manželkou na Park Slope a podle Maggie používal svůj prostor na Crosby Street jenom pro práci. „Dělá ty obrovský neohrabaný sochy,“ vyprávěla mu, „humanoidní, ale jen tak tak a vážejí tunu, takže je dobře, že je v přízemí. Než nějakou dodělá, trvá mu to celou věčnost, a nikdy nic neprodává, takže to nevadí.“

„Nikdy nic neprodává?“

„Byla jsem celý léta malířka,“ řekla, „a neprodala jsem nic. Nemusíš prodávat, abys byl umělec. Vlastně je to asi jednodušší, když neprodáváš.“

Ve druhém patře byl jeden malíř a další ve třetím. Keller nevěděl, jak vypadají jejich díla, nebo jestli někdy něco prodají. Věděl, že Maggie bydlí v horním patře a že architekt z prvního patra je někde v Evropě, a než se vrátí, bude to ještě pár měsíců trvat.

Keller použil nové klíče, otevřel nové zámky a vstoupil do obrovské bílé místnosti. Podlaha byla bílá, jak mu řekl zámečník, a stejné byly stěny a strop, i vestavěný stůl a vestavěné police. Na obou stranách ateliéru byla okna. Ta vzadu byla bílá, nezacloněná, zatímco ta přední byla mimo dohled za bílými žaluziemi.

S rozsvícenou baterkou byla běloba místnosti taková, že by z toho člověka rozbolela hlava. Keller zhasl a místnost se potopila do temnoty. Zkusil o pár palců posunout jednu žaluzii a vpustit dovnitř trochu denního světla – hned to bylo lepší.

Byl tam nábytek, jak zjistil, i když chápal, proč si ho zámečník nevšiml. Bílé krychle, na některých ležely polštáře; ty sloužily jako křesla, a ve velké bílé krabici na jedné ze zdí byla vyklápěcí postel. Některá z těch krychlovitých křesel byla připevněná k podlaze, ale jiná byla přenosná, a on si jedno vzal k přednímu oknu i s polštářem a sedl si na něj.

„Nevím, jestli sis toho všimnul,“ řekla Dot, „ale knihy na poličkách jsou taky bílý. Nevyšly takhle, ale někdo si vzal bílej baličák a udělal pro ně obálky.“

„Já vím.“

„V tomhle baráku by se z tebe mohl stát barvoslepej. Z tý bláznivky seshora, která chodí jenom v černým, a z tohohle cvoka, kterej má všecko bílý. Chceš vyměnit? Budu se chvíli dívat na ulici místo tebe.“

„Tamhle naproti někdo je,“ ukázal.

„Kde?“ Připojila se k němu u okna a zašilhala mezi žaluziemi. „Aha, tamhle je. Ve dveřích, ve větrovce a čepici.“

„Všiml jsem si ho před pár minutama. Prostě tam jen tak stojí.“

„No, na autobus tam asi nečeká a ani nedoufá, že si mávne na projíždějícího taxíka. Na někoho čeká. Máš dalekohled?“

„Myslel jsem, že ho máš ty.“

„Tady je. Mohl by se podívat nahoru a všimnout si prasátka, jestli je tady nějaký světlo, který by se mohlo odrážet. Nevidím mu do obličeje. Tumáš, podívej se ty.“

Zíral dalekohledem a upravil si zaostření. Mužův obličej byl zatím ve stínu a nejasný.

„No, Kellere? Je to ten chlap, co jsi ho viděl v Bostonu?“

„Nikdy jsem se na něj pořádně nepodíval,“ zavrtěl hlavou, „a nevím ani, jestli ten člověk, co jsem ho viděl, byl ten, co se mě pokusil zabít.“

„A omylem zavraždil tvůj pršiplášť.“

„Ale tenhle tady je z nějakýho důvodu,“ řekl. „Je to buď Roger, anebo ne.“

„To platí o každým, Kellere.“

„Víš, jak to myslím. Je tady, aby udělal tu práci nahoře, nebo je tady proto, aby vyřídil toho chlapa, kterej ji oddělá.“

Kdokoli to byl, stál přímo naproti na druhé straně úzké ulice. Kdybych měl pistoli, říkal si Keller, mohl bych toho syčáka zastřelit, a pak bychom mohli přejít přes ulici a prohlídnout si ho pořádně.

„Tamhle je někdo jiný,“ upozornil ji. „Vidíš?“

„Kde?“

„Jde od rohu.“

„To je jenom nějakej člověk, co prostě jde,“ řekla, „Ale to je v tyhle ulici dost výjimečný, ne? A co tenhle chlap, Kellere. Vypadá známě?“

Keller ho sledoval dalekohledem. Tenhle muž nebyl ve stínu, ale měl na sobě dlouhý kabát a klobouk se širokým okrajem a šálu i brýle a jediné, co se asi dalo říct jistě, bylo, že nemá knírek. Byl vyšší, ale to ten, co postával mezi dveřmi, také.

„Obrací se,“ zašeptal. „Myslím, že hledá nějakou adresu.“

„A hele, kdo nám to jde.“

„Kde, ve dveřích? Ten se ani nepohnul.“

„Po ulici, Kellere. Je to, co si myslím, že to je? Celá v černým, to je mi ale překvapení.“

Byla to Maggie na cestě domů. Šla zleva, muž s kloboukem a šálou šel zprava a ten ve větrovce a čepici stál naproti přes ulici, kde číhal.

„Tohle je šikovný,“ pochvalovala si Dot. „Všichni na jevišti ve stejnou chvíli. Chceš jít dolů a vyřídit představování, Kellere?“

„On přechází,“ řekl. „Jde přímo k ní.“

„On je pořád ve dveřích. Aha, ten klobouk a šála. Myslíš, že to udělá teď a tady?“

„Jak? Mělo by to vypadat jako nehoda.“

„Možná ji hodí pod náklaďák. Po půlnoci by tu měli projíždět popeláři. Možná že se na ni chce jenom podívat zblízka. Ne, zastavil ji.“

Keller měl nutkání na Maggie zavolat a varovat ji. Neudělal by to, ale co měl asi tak dělat, jenom tady sedět a dívat se, jak ji ten chlap zabije?

„Mluví spolu,“ zašeptala vzrušeně Dot. „Kdyby bylo otevřený okno, slyšeli bysme je.“

„Neotvírej ho.“

„Ne. Z tohohle úhlu jim vidím jenom na vršky hlav a oba mají klobouky.“

„A co?“

„Nevím. Možná je to nějakej její kamarád.“

„Možná.“

„Možná si ho vezme nahoru. Třeba to udělá, i když ho nezná. To by pro něj bylo lehký, a až by vyšel ven, Roger by na něj čekal přes ulici. Aaach, falešnej poplach.“

Maggie vcházela do domu. Muž v klobouku se od ní odpoutal a přecházel ulici, šel doprava, pryč od muže ve dveřích. Došel patnáct nebo dvacet yardů k další setmělé budově a stál u dveří.

„Ptal se na cestu,“ vysvědovala Dot. „A ona mu ukázala tamhle a tam taky jde. Vidíš? Čeká, až ho někdo pustí dovnitř. A už se stalo a jde dál.“

„A ten slídič, ten chlap v čepici? Není ve dveřích.“

„Je o dvoje dveře dál,“ řekla. „Míří na roh. Kavárna je ještě otevřená. Možná má hlad.“

„Zámečníkovi chutnal koláč s bostonským krémem.“

„Taky bych si dala říct,“ vzdychla. „Tohle dívání a čekání člověka úplně vyždíme.“

Okolo půlnoci si Dot odnesla do koupelny kufr a vynořila se odtamtud ve flanelovém županu a trepkách. Měla potíže se sklápěcí postelí, ale zarazila Kellera, když se jí chystal pomoci. „Počkej, dokud to od tebe nepřeberu,“ řekla. „To okno musíme mít pořád pod dohledem.“

„Nic se tam venku neděje.“

„A jak dlouho by asi tak trvalo, než by někdo přešel přes ulici a skočil do baráku? Dobře, teď mi tu postel můžeš sundat.“

Věděl, že má pravdu. To byl celý důvod toho, že se k němu připojila, aby alespoň jeden z nich měl oči na stopkách. Mohli se střídat ve spaní a jeden mohl koukat, zatímco druhý šel ven pro sendviče a kávu nebo podívat se zblízka na někoho, kdo se potlouká kolem.

Bylo také dobré mít společnost. Kellerovi to zpočátku připadalo divné, protože když pracoval, nikdy s sebou nikoho neměl. Ale tohle bylo nakonec trochu jiné, protože jeho práce byla zřídkakdy takhle pasivní. Často se dost načekal, ale většinou věděl, na koho čeká, a musel zvolit dobu, kdy čekání skončí a začne akce. Když musel strávit neurčitě dlouhou dobu jenom sezením u okna a koukáním ven palcovou mezerou mezi žaluziemi, nebylo nadto mít s sebou někoho, s kým se dá povídat.

Dot si vlezla do postele. Předtím našla lampu – samozřejmě bílou, s bílým stínidlem – ale teď ji zhasla a jediné osvětlení bylo to, které procházelo pootevřenými dveřmi koupelny. „Až budeš unavenej, probuď mě a já tě vystřídám.“

Když spala, sledoval ulici. Bylo těžké udržet si soustředění na to, co dělal. Když se díval dost dlouho a čekal, až se mu něco změní v zorném poli, a ono se pořád nic nedělo, začaly se mu rozbíhat myšlenky. Keller si přál vydržet svou noční stráž, myslel na válečné hlídky, které byly potrestány za to, že ve službě usnuly. Jako kdyby se proti tomu dalo něco dělat.

Možná je to mělo motivovat, myslel si. Možná že jim hrozba popravy pomáhala setřást únavu. Stejně mu ale připadalo, že nejlepší způsob jak usnout, je snažit se ze všech sil zůstat vzhůru. Když seděl u televize a ospale čučel na odpolední fotbal, tím hůř se mu dařilo zůstat bdělý a čilý a tím jistější bylo, že usne. Jeho mysl odplyne na nějaké myšlence, a pak se najednou budou Giants pokoušet ještě honem něco uhrát necelé dvě minuty před koncem.

Tohle ale bylo jiné. Oči mu zůstávaly otevřené, ani se nemusel moc snažit. Stejně se mu ale myšlenky toulaly a bylo těžké dávat opravdu bedlivý pozor na to, co se děje venku. Zvlášť proto, že se nedělo nic. Ten chlap ve větrovce a čepici zmizel a muž s kloboukem a šálou se nevrátil, tak o co šlo?

Udělali chybu už na začátku, uvědomil si. Když Dot vyhlásila tu objednávku, měla specifikovat, že ten kšeft se má udělat během normálních denních hodin. Od pondělka do pátku, mezi devátou a pátou. Všichni zúčastnění – jejich vrah, Roger a Keller sám – by mohli mít zbytek dne volno.

Jak to vypadalo, zamotali se do vlastních osidel. Vrah ne – ten se mohl vrátit do hotelu, kdykoli se mu zachtělo, nebo zabít pár hodin v kině. Jedna z těch hezkých věcí na téhle práci byla, že si člověk mohl do značné míry organizovat svůj vlastní časový plán. V New Yorku se dala dělat spousta věcí, a taky na to zřejmě byla spousta času. Jestli ten chlap chtěl vidět třeba Cats, záleželo to jenom na něm.

Pro Rogera to tak dobré nebylo, protože ten musel být ve střehu čtyřiadvacet hodin denně. A už vůbec ne pro Kellera, který musel být schopen identifikovat oba muže a pak musel být tím vykonavatelem, který se po vrahovi chopí díla a bude čekat, až Roger provede svůj tah.

Na vzdáleném konci Crosby Street se objevilo nějaké auto. Aniž by zrychlilo nebo zpomalilo, přejelo blok a pak na rohu zahnulo a zmizelo z dohledu. V jednom okně nahoře v protějším domě zazářila cigareta.

Páni.

Po pár hodinách si Keller myslel, že Dot vzbudí, ale nemohl přijít na to, jak by to měl udělat a neopustit přitom svoje místo. Nechtěl křičet ani nechtěl odvrátit pohled z ulice. Okolo půl páté se probudila sama a řekla mu, aby si šel lehnout, proboha. Nemusela ho nijak pobízet.

„Ten chlap tamhle,“ naznačila Dot. „Co stojí u popelnic a jí sendvič.“

„Myslím, že to je hot dog.“

„Díky, žes mě opravil, Kellere. To je pak něco úplně jinýho. Je to ten chlap s kloboukem a šálou?“

„Nemá klobouk.“

„Ani šálu,“ řekla. „Nebo taky dlouhej kabát. Ale mohl by to bejt ten samej?“

„Ten, co šel k Maggie a ptal se jí na cestu?“

„A pak přešel a zašel do támhletoho domu,“ pokračovala, „a teď je ob jeden dům dál a jí ne nějakej sendvič, ale hot dog. Je to ten samej chlap?“

„Nevím.“

„No, to mi pomohlo.“

„To bylo předevčírem v noci a byl celej zabalenej.“

„Klobouk, kabát a šála.“

„Nejlepší pohled, který jsem na něj měl, byla špička jeho hlavy. Vlastně vršek jeho klobouku. A zbytek času jediný, co jsem z něj viděl, bylo to, co se ukázalo mezi kloboukem a šálou.“

„Myslím, že to je ten samej člověk, Kellere.“

„Ten, kterýho jsem viděl,“ pokračoval, „byl hladce oholený. Vlastně o něm můžu říct jedině to. Byl to běloch a neměl knírek. Tenhle ho má.“

„Podej mi dalekohled, Kellere.“

„Tys ten knírek neviděla?“

„Viděla jsem ho. Jenom se na něj chci podívat víc zblízka, to je všechno. Tohle není ten nejlepší dalekohled na světě, co?“

„Ale taky ne nejhorší.“

„Ne. Je to hot dog, dobře, a asi to není ten nejlepší hot dog na světě podle toho, jak dlouho mu trvá, než ho sní. Ten knírek by mohl bejt falešnej.“

„To ten hot dog taky.“

„Cože? Jo, to měl bejt vtip. Ty jsi ale chytrej. Myslím, že to je falešnej knírek, Kellere.“

„Proč by měl falešnej knírek?“

„Nevím.“

„Možná si ho nechal narůst,“ řekl, „za tu dobu, co jsme tady takhle zapikolovaný.“

„Třeba je to mistr převleků. Dojedl ten hot dog, věř tomu nebo ne. Zajímalo by mě, jestli si zapálí cigaretu.“

„Proč by to dělal?“

„Kuřáci to dělají. Neptej se mě proč. Většina lidí, který postávají po ulicích, jsou kuřáci, který nesmějí kouřit ve svejch kancelářích. Nezapaluje si cigaretu.“

„Ani fajfku,“ dodal Keller.

„Jde do toho domu. Do toho, kam šel tehdy.“

„Předtím než si nechal narůst knírek.“

„Nebo než si ho přilepil.“

„Ten chlap tenkrát v noci měl někoho, kdo ho bzučákem pustil dovnitř. Tenhle měl klíč.“

„A tak?“

„Tak co přesně mají společnýho? Že nemají deštník?“

„Mají stejnou chůzi,“ řekla.

„Opravdu?“

„Mně připadá stejná.“

„Levá, pravá, levá, pravá…“

„Dávej pozor na okno, Kellere. Čtyři patra nahoru, druhý odleva.“

„Dívám se na něj.“

„Dívej se, jestli se tam v příštích pěti minutách nerozsvítí.“

Seděl a čekal. Okno zůstalo temné.

„Úžasné,“ zavrtěl hlavou. „Věřila bys tomu? Nerozsvítilo se tam. Tmavý okno zůstalo tmavý. Tos vážně uhodla. Skvělý.“

„Sedí tam potmě.“

„Možná že mu denní světlo stačí.“

„Kdyby si rozsvítil,“ řekla, „mohli bysme ho vidět.“

„A viděli bychom ho, jak dělá co?“

„Jak sedí u okna. Z tohohle úhlu, a když za ním není světlo, ho nevidíme.“

„Dot, proč si myslíš, že tam je?“

„Je tam.“

„Proč za tímhle oknem?“

„Protože tam byl včera v noci a v noci předevčírem.“

„Se světlem?“

„Ne, seděl potmě.“

„Tak jak můžeš vědět –“

„A kouřil,“ dodala.

Zamyslel se nad tím. „Zářící cigareta.“

„Správně.“

„Jednou nebo dvakrát jsem si jí všimnul. Předevčírem, pamatuju si, že jsem si jí všimnul. A možná i včera v noci taky.“

„Já ji viděla svítit a nesvítit obě noci.“

„Neřeklas mi to.“

„Spal jsi, Kellere.“

„A já myslím, že ty jsi spala, když jsem si toho všimnul já. Není tu toho moc na koukání a všímání si. Kdybych si s někým povídal, asi bych si toho nevšimnul vůbec. Hele! Někdo si zrovna zapálil cigaretu.“

„To je on.“

„To je vždycky to okno?“

„Hm.“

„Takže je to nějakej člověk, který tam bydlí,“ řekl, „a nemůže spát, a tak hodně sedí u okna.“

„A kouří.“

„Je to jeho byt. Nebo ateliér nebo kancelář nebo něco. Jestli chce kouřit, je to jeho věc.“

„A je to jeho obličej,“ doplnila ho, „takže si na něj může nalepit kníra, kdykoli se mu zlíbí.“

„Jestli je to ten samý člověk,“ přemýšlel nahlas, „a bydlí tam jen náhodou, tak bych řekl, že by buďto měl knírek, nebo neměl.“

„Přesně to si myslím i já, Kellere.“

„Mohl ho mít a oholit se. Ale nemohl ho nemít a pak o dva dny později jo.“ Zamračil se. „Jestli je to ten samej člověk.“

„Myslíme si, že jo.“

„Dobře.“

„Musí to bejt jeden z nich.“

„Náš člověk, nebo Roger.“

„Přesně tak.“

„Pomohlo by, kdybychom věděli, který je který.“

„Počkáme a –“

„Uvidíme, co se stane,“ řekl. „Tohleto jsme dělali doteď. A nic se neděje.“

„No, jestli máš lepší nápad… Není to ta tvoje kamarádka?“

„Maggie? Kde?“

„Zrovna tady.“

„Je to ona. Kde se tam vzala? Jak se tam dostala?“

Byla na protější straně ulice, šla pryč. Čekal, že někdo vyskočí z boční uličky a uškrtí ji, ale nic se nestalo.

„Musela vyjít z domu,“ řekla Dot, „když jsme se dívali na tu hořící cigaretu naproti. Co to má, baťoh? Možná že odjíždí na víkend pryč.“

„To by nám ještě chybělo.“

„Je na rohu. Mává na taxíka. Kam myslíš, že jede?“

„Odezírej, uvidíš, co řekne řidiči.“

„Je pan Knírek pořád ještě u toho okna? Nevidím tu známou záři jeho cigarety. Ne, beru to zpátky. Je tam, takže ji asi viděl odcházet.“

„To my taky. Tak co?“

„Takže se ji sledovat nechystá. Co ten druhej?“

Muž v čepici a větrovce se tu a tam objevoval a Keller si ho všiml ráno v kavárně na rohu. Zastavil se tam, aby pro ně nakoupil snídani, a ten chlap tam byl, seděl na stoličce u pultu a dloubal se v talíři s vejci se salámem.

„Měl vajíčka se salámem,“ informoval ji Keller. „Od snídaně jsem ho neviděl.“

„Možná se rozhodl, že půjde do kina.“

„Nebo možná sedí v nějakým jiným okně, bez zářící cigarety, která by ho prozradila. Nemyslíš si, že vážně odjela na víkend pryč, že ne?“

„Kdo ví?“

„Ten chlap s knírkem musí být součást hry,“ řekl. „Jak jinak bys vysvětlila ten knírek? Myslím tím to, že je jednou s ním a podruhé zase bez?“

„Buďto je to neurotik nějakým novým a zajímavým způsobem,“ uvažovala Dot, „nebo je to herec. Krom toho, nezastavil snad tu tvoji přítelkyni, aby se jí zeptal na cestu? A neukázala mu na ten barák?“

„Jestli to bylo košer, věděl by, kde bydlí.“

„Chtěl se na ni podívat zblízka,“ namítla. „Chtěl mít příležitost ji odhadnout.“

„Proč?“

„Aby se zaměřil na cíl, řekla bych. Neděláš to snad taky? Aby sis potvrdil identitu oběti, než to provedeš?“

„To můžu stejně dobře udělat trochu víc zdálky,“ řekl. „Když se dostaneš blízko a bavíš se s nima, jen ti to všechno komplikuje.“

„Začneš si myslet, že je znáš.“

„A přitom je vůbec neznáš,“ pokračoval, „ne doopravdy. Jediný důvod, proč se ocitli ve tvým životě, je, že máš v kapse objednávku s jejich jménem. Dohromady vás svedla jedině práce, a tak to musíš udělat stejně.“

„Ale je to jednodušší, když si udržuješ odstup.“

„Řekl bych, že jo,“ řekl, „ale možná že tenhle chlap to má jinak. Třeba se mu zamlouvá ten pocit, že si s ní povídá, a přitom celou dobu ví, že se ji chystá oddělat.“

„Zvrácenost,“ otřásla se.

„No, duševní zdraví není nutně součástí popisu tyhle práce.“

„Ne.“

„A kdo říká, že to je on, kdo se ji chystá zabít? Možná je to Roger a oddělá ji ten druhej chlap.“

„Ten větrovkář.“

„To zní, jako kdyby měl větry,“ usmál se. „Jeden z nich je Roger a ten druhej je náš vrah. Kéž bych věděl, kdo je kdo.“

„Kéž by,“ přikývla.

„Zjednodušilo by to věci, ne? Místo toho, abysme tady čekali, mohl bych jít rovnou a oddělat jeho. S Rogerem pod drnem bychom mohli odvolat toho druhého a všichni bychom mohli jít domů.“

„Nemohli bysme odvolat toho našeho, Kellere. Pořád má ještě udělat svou práci, protože ta tvoje přítelkyně znamená pro nás pořád nebezpečí.“

Chvíli byl zticha. Pak prohodil: „Možná bys jí mohla přestat říkat moje přítelkyně.“

„Promiň.“

„Jen aby se to zjednodušilo, víš?“

„Už se to nestane.“

„A pořád by bylo dobrý, kdybychom věděli, který je který, protože bych mohl vyřídit Rogera a mohli bychom vypadnout. A ten druhý by moh udělat to, proč je tady, a nemuseli bychom tady sedět a dívat se na něj, jak se na to chystá.“

„Hm. Máš předtuchu?“

„Jako který z nich je který? Mám dvě tušení, a jsem si jistý, že jedno z nich je správný.“

„To se nám to zužuje.“

„Za prvé, ten chlap s knírkem je Roger, a proto stojí celou dobu u okna a dýmá Marlboro Light. Protože proč by jinak potřeboval mít pozorovatelnu? Jestli je tady, jenom aby splnil objednávku, jediné, co potřebuje udělat, je trochu rozeznávání. Ale jestli je to Roger a čeká, aby mohl zavraždit vraha, musí vystopovat toho druhého a poznat, kdy dojde k vraždě.“

„To dává smysl.“

„Nebo za druhé,“ pokračoval. „Co má s tím knírkem? Proč potřebuje měnit podobu?“

„Aby ho nikdo nepoznal.“

„Kdo ho má poznávat, Dot? Maggie? Viděla ho jednou, když ji zastavil na ulici, ale nikdy ho už znova neuvidí. Ten druhý vrah? Ten druhý vrah neví nic o Rogerovi. Je tady, aby udělal práci, a nemá žádný důvod myslet si, že to bude složité.“

„Na jedné straně je to Roger a na druhé není,“ řekla.

„Přesně tak.“

„Měl jsem takový nápad,“ řekl.

„Chceš se o něj se mnou podělit?“

„Mohl bych je prostě oddělat oba, víš? Místo abychom čekali, protože to bychom tu mohli sedět až na věky. Ona je pryč, a bůhví, kdy se vrátí, takže nikdo zatím nemůže nic dělat. Pokud za ní nešel náš vrah, ale to by neudělal, že ne?“

„Řekla jsem mu dvě věci,“ podotkla. „Musí to být u ní doma a musí to vypadat jako nehoda.“

„Takže k tomu nedojde, dokud se nevrátí, ale k čemu ji potřebujeme? Přejdu ulici, vyjdu čtyři patra a oddělám toho člověka s knírkem. Pak se vrátím a budu klepat na jedny dveře po druhých, dokud nenarazím na toho chlapa s větrovkou, a oddělám jeho.“

„Zabít je všechny a on si je Pánbůh nějak přebere.“

„Nemuseli bychom se nikdy dovědět, který byl který,“ řekl, „ale nebylo by to jedno? Jde o to, že zabiju nevinnýho člověka.“

„Jak to myslíš?“

„Toho chlapa, co jsi ho najala. On přijede do New Yorku udělat práci a zabijou ho ti, co si ho najali.“

„On je tady, aby zabil to děvče, Kellere. Nemyslíš, že je to krapet přehnaný říkat o něm, že je nevinnej?“

„Víš, jak to myslím. Zabiju ho bezdůvodně.“

„Řekni si, že tě někdo najal, abys ho zabil.“

„Pak bych měl důvod.“

„Ale takhle ho nemáš.“

„Ne, nemám pořádnej důvod. Ale je to mrhání časem bavit se o tom. Chci říct, kdo kdy ví jistě, že to jsou jenom tihle dva chlapi? Možná je Roger někdo další, někdo, koho jsme si ještě nevšimli.“

„To je možný.“

„Takže by byla blbost oddělat je oba. Stejně, byl to jen nápad.“

„Kellere, já měla stejnej.“

„Fakt?“

„A stejný námitky a ještě jednu navíc. Pořád bysme měli tu slečnu, která by nám komplikovala život. Tvoji přítelkyni, a promiň, chystala jsem se přestat jí tak říkat.“

„No,“ zabručel.

„Předpokládám, že bychom mohli spálit ten most, když jsme k němu přišli,“ řekla, „ale myslím, že to, co musíme udělat, je držet se původního plánu. Jenom si přeju, abych si dřív uvědomila, že to bude chtít takovýho čekání. Byla bych to narafičila jinak.“

27

„Kellere!“

Snil a bolestně toužil se do snu zase ponořit, ale opakovala jeho jméno, a tak ho setřásl a vstal z postele. „Rychle,“ popoháněla ho k oknu, aby tam byl včas a ještě zahlédl nějakou ženu, která se opírala o bok taxíku, zatímco její společník odpočítával bankovky a platil řidiči. Taxík odjel a oni dva zůstali stát uprostřed Crosby Street. Ta žena byla Maggie, ale kdo je ten muž?

Měl na sobě džíny a ošoupanou koženou bundu a Keller si na chvilku myslel, že to je ten zámečník, ale tenhle byl vyšší. Samozřejmě, myslel si, ten střízlík by do dneška mohl stihnout přibrat pár liber. Koláč s bostonským krémem by to zvládnul, ale copak by po něm taky vyrostl? Možná, kdyby se na něj postavil…

Maggie muže objala a Keller měl pocit, že by se na to snad ani neměl dívat. „Její poslední povrchní vztah,“ poznamenala Dot suše. „Neviděli jsme ho předtím, nebo jo? Pomoz mi, Kellere, neznáme ho?“

„Nepřipadá mi povědomej.“

„Určitě se ale začíná pořádně seznamovat s ní. Ale ne! Má tu ruku tam, kde si myslím, že ji má?“

„Myslím, že ho vede do domu.“

„To mi bylo jasný, jen jak odjel ten taxík, Kellere. I když jsem chvilku měla pocit, že se to chystají začít dělat uprostřed ulice. Ne, neříkej nic. Jen chvilku poslouchej. Teď!“

„Co?“

„Jsou ve výtahu. Ta vymoženost dělá ale kravál, co? Taky je pomalej. Teď zastavil, musejí bejt u ní doma. Podíval ses mu pořádně na ksicht, Kellere?“

„Moc ne.“

„Já taky ne a teď mu na něm už asi sedí. Vem si dalekohled. Vidíš některýho z našich přátel venku? Knírače nebo Větrovku?“

„Ne.“

„Vidíš cigaretu v obvyklým okně?“

„Ne.“

„Ten chlap, se kterým byla. Mohl by to bejt jeden z našich dvou?“

„Nevím,“ řekl. „Myslím, že ne. Odešla dřív, šla na roh a chytla taxíka a neviděli jsme oba naše muže od té doby?“

„Viděli jsme Knírače. Jestli jsme viděli Větrovku, to si nepamatuju.“

„Myslíš, že jeden z nich přišel na to, kam šla, pověsil se jí na paty, sbalil ji a dojel s ní domů?“

„Problém by byl vůbec zjistit, kam jde. Na roh za ní nikdo nešel a ona hned naskočila do taxíku. Nevím, jak by ji někdo mohl sledovat.“

„Je to nejspíš jenom nějakej chlápek, kterýho někde sbalila.“

„Setkala se s ním na večírku a odtáhla si ho domů. Takhle to bylo s tebou, ne?“

„To byla vernisáž.“

„Stromy,“ řekla. „Všechno se mi to vybavuje. Možná je to pan Smith, možná že ho sbalila a on je to nějakej životní ztroskotanec s vražednickejma sklonama a zabije ji.“

„Jo, správně.“

„Neříkej, že by se to nemohlo stát, Kellere.“

„Mohlo,“ připustil, „ale nespoléhej na to.“

„Ne, ale kdyby ano… Zrovna si zapálil.“

„Jak, sakra… Aha, naproti na ulici.“

„Koho jsi myslel, že myslím?“

„Toho vražednickýho ztroskotance nahoře. Ale jestli je to Knírač, co pracuje na rozedmě plic, pak to nemohl být on, kdo s ní byl v tom taxíku.“

„Dobrá úvaha, Kellere.“

„Ale pořád by to mohl být Větrovka. Kdybychom ho tak někde viděli.“

„Jedinej důvod, proč vidíme Knírače, je, že kouří. A jenom hádáme, že to je on. Mohl si naštelovat lampičku s červenou žárovičkou na strojek z budíku.“

„Jen aby nás zmátl.“

„Přesně. Kellere, nikdo se nechystá pro ni narafičit nehodu, dokud tam má společnost. Až Knírač dokouří, dojde ke stejnýmu závěru. Půjde spát a vsadila bych se, že Větrovka už spí celý hodiny. Proč se nevrátíš do postele?“

„Nějak jsem se probudil. Ty jdi spát, jestli chceš.“

„Nejsem unavená. Měla bych, ale nejsem. Nemáš hlad?“

„Ne.“

„Zbyl totiž kus pizzy.“

„Nemám hlad.“

Zůstal, kde byl, a přemýšlel o snu, který měl. Málokdy si pamatoval sny, ale byl uprostřed tohoto, když ho probudila, a pořád byl pro něj živý. Koupil si něčí sbírku známek, sehnal ji levně a nacházel v ní neuvěřitelné věci, cenné a vytoužené známky, o kterých netušil, že tam jsou. Vytahoval úlovek za úlovkem, přesunoval si objevy do svých vlastních alb, a už vyndal známky, které měly desetkrát nebo dvacetkrát větší cenu, než co zaplatil za celou sbírku, a pořád tam nacházel další a další zázraky…

„Kellere!“

„Tohle bylo fakt divný,“ řekl, „Vzpomínal jsem si na svůj sen a z ničeho nic jsem se do něj vrátil.“

„No, a teď už jsi vzhůru? Protože jede výtah.“

„Nahoru nebo dolů?“

„To je to jediný, co dělají, jednou nahoru a dolů. Nemůžu poznat kam, jediný, co poznám, je, že jede. Ale protože naposledy byl v posledním patře…“

„Tak si myslíš, že odchází. Ale mohl by to být někdo, kdo si ho přivolal zezdola, a za chvilku ho uslyšíme, jak jede zase zpátky nahoru.“

„Jsou skoro čtyři ráno, Kellere.“

„No a?“

„Takže je to pozdě na to, aby někdo jel domů.“

„Nebo šel pryč,“ řekl, „tihle lidi jsou umělci, Dot. Nežijou podle stopek. Oni –“

Položila mu ruku na paži, aby ho umlčela, a ukázala k oknu. Z budovy vyšel muž v kožené bundě a šel k obrubníku. Byl to stejný muž, kterého viděli před pár hodinami, jak platí taxikáři, pak vtaženého do veřejného objetí od Maggie. Ale viděli ho už dřív? Třeba ve větrovce?

„Je to náš člověk,“ vydechl, najednou si byl jistý.

„To je Roger?“

„Ne, on je ten chlap, co jsme si ho najali. Podívej se na něj, chce si mávnout na taxíka.“

„Tak to by měl radši jít na roh. Jedinej provoz v tyhle ulici dělají popeláři, a ti už projeli.“

„O to jde, nezná to tady. Sbalil ji, přijel s ní domů a zabil ji. Je mrtvá a on jede domů. Jak ho mám sledovat? Vzdal taxíka a jde pryč. Když mi uteče, a jestli ho najde Roger…“

„Harlane!“

„Na mrtvolu je docela ukecaná,“ poznamenala Dot. „Mám dojem, že se jmenuje Harlan.“

„Zapomněl sis tohle,“ ozvala se Maggie shora. Pak něco prolétlo vzduchem a přistálo u mužových nohou. Sehnul se a zvedl to.

„Díky!“ zavolal Harlan a strčil si to do zadní kapsy.

„Šrajtofle,“ řekla Dot. „Zapomněl si tam šrajtofli.“

„Proč by si ji vůbec měl vyndávat?“

„Možná mu vypadla,“ hádala, „když si ve spěchu svlíkal kalhoty. Nebo možná že v ní měl něco, co potřeboval, něco, co by chlap mohl nosit ve šrajtofli.“

„Aha.“

„Celá ta věc,“ řekla, „byla přesně to, jako co to vypadalo. Sbalila ho, přivedla si ho domů, vzala ho nahoru a pak ho zase odeslala. Běž si zase lehnout.“

„Jsem teď vzhůru.“

„O čem se ti to zdálo?“

„O mý sbírce známek.“

„Zdává se ti o ní?“

„Evidentně.“

„No, možná můžeš zase snít o počítání známek, který padají z obálek. Asi se zase vrátila do postele a on je na cestě domů. Proč ho nenechala přespat?“

„Jak to mám vědět?“

„Jenom jsem se snažila udržovat konverzaci, Kellere. My jsme jediný lidi na světě, který jsou v tuhle šílenou hodinu vzhůru, tak jsem si říkala, že bysme si mohli povídat. Myslela jsem…“

„Nejsme ti jediní lidé vzhůru.“

„Máš asi pravdu, ale –“ Odmlčela se v půli věty a podívala se, kam ukazoval. „Máš jistojistě pravdu,“ kývla, „pokud se náš přítel nenaučil kouřit ve spaní. Je tam a bafá.“

„Pořád vzhůru v tuhle hodinu a sleduje ulici.“

„Myslím, že bysme měli udělat to samý. Cejtím v kostech, že se něco semele.“

Nejdříve se stalo to, že muž u okna ve čtvrtém patře dokouřil cigaretu nebo ji alespoň schoval z dohledu. O pár minut později vyšel před domovní dveře. Měl na sobě klobouk a šálu a bylo těžké říct, jestli má, nebo nemá knírek.

„Rukavice,“ poznamenala Dot. „A nemá je proto, že by byla zima.“

„Nechce po sobě nechat otisky.“

„Kdyby si šel jenom pro další hot dog,“ řekla, „asi by mu to bylo jedno. Tady ho máme.“

Přešel ulici, šel směrem k nim a vešel do domu.

„Podívala jsem se,“ řekla. „Knírek je pryč.“

„Všimnul jsem si.“

„Neslyším výtah.“

„Nejspíš jde po schodech.“

„Je půlka noci. Pustí ho dovnitř?“

„Něco si vymyslí, aby to udělala.“

„Co když mu na to neskočí. Jaký tam má zámky?“

„Nepamatuju se.“

„Nepamatuješ se?“

„Byl jsem tam jenom párkrát,“ vysvětloval, „a nemyslel jsem si, že bych se tam někdy potřeboval vloupat, tak proč bych si všímal zámků v jejích dveřích?“

„Zajímalo by mě, jak dlouho mu to bude trvat.“

„Ne dlouho.“

„Musí to udělat, aby to vypadalo jako nehoda.“

„To je docela snadný.“

„Odejde hned? S tou astroložkou jsem se z jejího kvartýru nemohla vybagrovat za nic na světě.“

„Prohledávala jsi to tam.“

„Tak to bylo asi tím.“

„On musí akorát nastražit jeviště a vypadnout,“ řekl. „A je to profík, vypadne odtamtud, jak nejrychleji to půjde. Nemá moc času.“

„Kam jdeš?“

„Ven,“ odpověděl. „Chci být venku a čekat, až vyleze na ulici.“

„Roger nejspíš hlídá dům. Uvidí tě, jak budeš odcházet.“

„To se nedá nic dělat. Jestli on odejde první, jak bych ho měl sledovat?“

„Buď opatrnej.“

Pokud tam někde venku byl Roger, ve své čepici a větrovce, Keller ho neviděl. Snažil se co nejvíc rozhlédnout a zapátrat kolem sebe, aniž by byl moc nápadný, a pak zaujal pozici ve dveřích do domu mezi Maggiiným domem a kavárnou na rohu. U Maggie se svítilo a on z toho pochopil, že muž s kloboukem a šálou je u ní doma s ní. Samozřejmě, že mohla mít stejně rozsvíceno, mohla sedět a něco si číst, třeba knihu nebo dělat šperky, ale bylo pravděpodobnější, že ten chlap je tam s ní.

Vlastně bylo nejpravděpodobnější, že je teď už mrtvá. Jakmile byl mezi dveřmi, její předpokládaná délka života se rapidně zkrátila. Nemusel si potvrzovat, že to je opravdu jeho oběť, protože už věděl, jak vypadá, mluvil s ní na ulici tu první noc. Takže to jenom provedl. Třeba jí kolem krku omotal tu svou šálu a udělal to rychle a potichu.

No, možná ne tu šálu. Je těžké takhle to provést a předstírat, že jde o nehodu. Ale byla spousta způsobů, všechny rychlé, tiché a smrtící.

Pokud to nebyl ten typ, co si rád dává načas. Jsou takoví, to Keller věděl. Nenašlo by se jich moc v profesionálních kruzích, ale existují. Slýchal o nich.

Zjistil, že si vzpomíná na věci s Maggie a na ni samotnou. Na to, jak zakláněla hlavu. Další přitažlivá drobnůstka, kterou dělala.

Nedá se nic dělat, pomyslel si.

Představoval si ji, jak vypadá sladce a šťavnatě a roztouženě, a silou vůle se nutil do toho malého triku, který naučil Dot. Stáhnul barvu, nechal obrázek vyblednout až do černobílé, pak ztlumil kontrast, dokud z něho nezbyly jen odstíny šedé. Pak obrázek zmenšil, posunoval ho dál a dál, aby byl menší a ještě menší.

Držel si ho v mysli takhle, jenom změť, mlhu, opravdu neviditelně malý, když u Maggie zhaslo světlo.

Keller vypustil vzduch, i když si ani neuvědomil, že ho zadržuje. Na chvíli ho přepadl jakýsi pocit ztráty, ale vyměnil ho za očekávání. Čekání mu lezlo na nervy a už ho měl dost. Teď měl příležitost něco dělat.

Stáhl se zpátky do stínu a držel pohled na předních dveřích, čekal, až se objeví zabiják. Ale něco ho přimělo, aby se podíval nahoru a uviděl slabou červenou záři v okně v posledním patře, viděl ji, jak se rozzářila, když ten muž potáhl z cigarety.

Dával si cigaretu, dlouze se díval z okna. Měl pocit, že na něj venku někdo čeká? Keller si říkal, že on sám je neviditelný, ale co Roger? Byl tam někde? Mohl ho ten vrah vidět?

A všiml si té zářící cigarety Roger?

28

Když se zabiják vynořil z domu, cigareta mu stále ještě hořela. Pořád ta samá, napadlo Kellera. Byl to důkaz, který tam nechtěl nechat. Odhodil ji a zašlápl o obrubník. Když dopadla na zem, roztančily se drobné jiskérky.

Muž se rozhlédl na obě strany a pak se obrátil ke Kellerovi. Jakmile to udělal, Keller opustil úkryt vchodu a šel dál před mužem, vedl ho, na rohu zahnul doleva, šel směrem k přijíždějícímu provozu. Zamával na taxíka a sedl si dopředu vedle řidiče, který se na něj divně podíval, a pak se zeptal, kam se pojede. Keller mlčel, dokud se vrah nepřiblížil, a pak mu ho ukázal řidiči.

„Vidíte toho chlapa?“ zeptal se.

„Toho s kloboukem?“

„Ano, toho. Chytne si taxíka a my pojedeme za ním.“

„Tohle má bejt nějaká sranda?“

„Prosím?“

„Skrytá kamera, něco takovýho? A mám pro vás novinu, ani na žádnýho nemává. Jde pěšky.“

„Sledujte ho.“

„To mám sledovat chlapa, kterej jde pěšky?“

„Jeďte pomalu,“ přikázal mu Keller. „Nepřibližujte se k němu moc blízko.“

Muž šel tři bloky na východ a šel rychle. Keller ho sledoval v taxíku a snažil se nevšímat si řidiče. Pak se muž obrátil a zamířil na sever ulicí, která byla jednosměrná, opačným směrem.

„Sakra,“ ulevil si Keller a zaplatil taxikáři. Vystoupil na opačné straně ulice od své kořisti a prohlédl oblast, snažil se určit, jestli je někdo nesledoval. Neviděl nikoho, ale to ještě nemuselo znamenat, že tam nikdo není.

Šli pár bloků, Maggiin vrah po levé straně široké ulice, Keller po pravé. Pak na rohu s ulicí vedoucí na západ, kde byl docela silný provoz, se ten muž zastavil na obrubníku a mávl rukou. Keller udělal to samé a chytil taxíka, o kterého se pokoušel vrah. Tentokrát si sedl dozadu, naklonil se k řidiči a ukázal na vraha.

„Mával na mě,“ řekl řidič, „ale vy jste byl první. Chcete ho svézt?“

Kellera to lákalo, ale jenom chvilku. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Chci, abyste tu počkal, a až chytne taxíka, budete ho sledovat.“

„Dobrý prachy, jasný?“

„Padesát babek.“

„Plus to, co ujedeme?“

„Jste tvrdej,“ řekl Keller. „Tady to máme. Ne, počkejte chvilku.“

Zastavil tam taxík, ale po krátkém rozhovoru odjel. „Možná se mu nelíbilo, jak ten chlap vypadá,“ usuzoval řidič.

„Proč? Je přece oblečený docela dobře.“

„Tak možná se tomu vašemu chlapovi nelíbil ten drožkář. Možná tam byl bordel, možná se v něm uprdnul nějakej ožrala.“

„Možná že chce jet na letiště,“ přemýšlel Keller nahlas.

„Ne,“ řekl taxikář, „možná do Brooklynu. Tamhle je další, co mu zastavuje. No, je to jeho šťastnej den. Nastupuje.“

„Neztraťte ho,“ naléhal Keller. „Ale taky se k němu nepřibližujte moc blízko.“

„Jasně, šéfe.“

Keller si sedl a naklonil se dopředu, pohled upřený před sebe. Po chvíli se zeptal: „Proč ne na letiště?“

„Nemá kufr.“

„Třeba cestuje nalehko?“

„Myslíte, že jede na letiště?“

„Je to možné.“

„A na který, to náhodou nevíte?“

„Zúžil bych to na tři.“

„La Guardia a JFK jsou v pořádku, ale jestli je to Newark, tak tam mám dvojnásobnej metr.“

„Zdvojnásobte ho,“ kývl Keller.

„Je to mimo město.“

„Plus těch padesát, na kterých jsme se dohodli.“

„Plus těch padesát a plus mejto za tunel.“

Keller byl potichu, sledoval taxík před nimi a řidič si to vyložil, jako že se zlobí. „Jestli chcete levný svezení do Newarku,“ řekl, „tak na Port Authority mají autobus, co vás tam hodí za deset, dvanáct dolarů. Bez dýška a mejta, ale neukazujte na nějakýho pitomce s kloboukem a nečekejte, že ho řidič bude pro vás sledovat.“

Keller mu řekl, že o peníze nejde. Stejně, nevypadalo to, jako by jeli na Newark. Byli teď na Osmé avenue a mířili nahoru do města a minuli odbočky pro oba tunely. Jestli zabiják mířil na jedno z druhých letišť, co dělal v taxíku tak daleko na západ?

„Tady to máme, šéfe,“ řekl Kellerův řidič a zpomalil, aby mohl zastavit. „Hotel Woodleigh, dotek Evropy v milým New Yorku. Neříkal jsem vám, že nepojede na letiště bez zavazadel?“

„Jako kdybyste to tušil,“ souhlasil Keller.

„Bude venku za minutku i s kufrem. Nejspíš bude mít kolečka a poveze ho. Tihle cesťáci s podobnejma kuframa na kolečkách jsou všude po celým světě.“

„Platí taxík.“

„A tak?“

„Tak si myslím, že má ten správný nápad,“ řekl Keller a vytáhl tři dvacetidolarovky a jednu desítku z náprsní tašky. Taxikář vypadal spokojeně – to by, sakra, měl, říkal si Keller – ale dal by býval přednost tomu zůstat tam po zbytek operace.

„Bude zpátky venku za pět minut a vy si budete přát, abych tady čekal,“ poznamenal. Keller si říkal, že má asi pravdu, ale i tak vystoupil z taxíku a vešel do hotelové haly.

Našel si křeslo, ze kterého mohl pozorovat oba vchody a hromadu výtahů, ale sotva se usadil, už měl pocit, že se o něj někdo zajímá. Rozhlédl se a zachytil pohled recepčního.

O pár hodin později, říkal si, by muž jako já, dobře oblečený a upravený, mohl sedět celé hodiny s novinami, aniž by přitahoval nějakou pozornost. Ale v tuhle noční dobu, když je nebe ještě temné a město spí, byl krajně podezřelý.

Došel k pultu, vyndal šrajtofli, otevřel ji, jako kdyby ukazoval odznak. „Ten chlap, co sem zrovna přišel,“ procedil mezi zuby, „měl na hlavě klobouk.“

„Víte,“ zamyslel se recepční, „připadal mi nějaký divný.“

„Kam šel?“

„Do svého pokoje. Tedy, do něčího pokoje. Jel rovnou nahoru výtahem. Nezastavil se u pultu pro klíč.“

„Nevíte, do jakého pokoje?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděl. Nebyl jsem tady, když se zapisoval. Pokud se zapsal.“ Naklonil se kupředu a ztišil hlas. „Co vlastně provedl?“

Zabil mi přítelkyni, říkal si Keller. „Jen si tady sednu,“ prohodil. „Nevím, jak dlouho mu to bude trvat, ale nerad bych, aby mi proklouznul. Nemáte noviny na prodej, že ne? Abych tady tak netrčel.“

Noviny ještě nepřišly, ale recepčnímu se podařilo najít včerejší Timesy. Keller mu nenabídl, že za ně zaplatí, napadlo ho, že jako policajt by neměl. Posadil se s novinami a pokoušel se tvářit, jako že ho zajímají.

Nejdřív se nedělo nic, ale pak, jak se přibližoval úsvit, se dveře od výtahů otevíraly každou chvíli a vycházeli z nich lidé, kteří mířili k pultu, aby se odhlásili. Někteří vypadali unaveně, jiní úplně čile, ale nikdo nevypadal jako ten muž, který navštívil Maggie. Díval se také na hotelový vchod a čas od času vyšel ven na ulici, aby se rychle rozhlédl. Jednou viděl člověka v čepici a větrovce, zahlédl ho koutkem oka, jak vchází do lahůdek přes ulici.

Roger, řekl si, a snažil se nastavit tak, aby mohl sledovat přední vchod lahůdek a pořád ještě vidět na hotelovou halu. Oči mu létaly z jedné strany na druhou, bylo to jako dívat se na tenisový zápas a pak ten muž v čepici a větrovce vyšel z lahůdek s igelitkami v obou rukou. Když ho Keller nakonec viděl zepředu, došlo mu, že to není ten muž, kterého viděl v Crosby Street. Tenhle byl menší a těžší, s velkým břichem, a Keller měl pocit, že v má v každé tašce karton piv.

Vrátil se do haly a opět se tam usadil s novinami. A jen o pár minut později málem prošvihl muže v klobouku.

Bylo to proto, že ten hajzl tentokrát klobouk neměl. Z výtahu vyšli čtyři muži, všichni s nepokrytou hlavou, všichni v oblecích a kravatách, všichni s kufříky v rukou. Jeden šel k pultu, zatímco tři další mířili na ulici. Keller se podíval na noviny a pak náhle vzhlédl. Nepoznal toho muže, ale poznal chůzi, to, jak se ten muž pohyboval. Vyšel za ním, a tam byl, nastupoval do prvního taxíku na stanovišti. Bez klobouku a měl znovu ten knírek a rozježené světlé vlasy.

Nakláněl se do taxíku a Keller se dostal tak blízko, že se mohl natáhnout a dotknout se ho. Měl momentální nutkání to prostě udělat, otočit si ho, popadnout ho za kravatu a uškrtit ho s ní. Impuls Kellera překvapil, a samozřejmě, že se jím neřídil, ale to všechno mu nezabránilo v tom, aby si neposlechl, co ten muž řekl řidiči.

Keller se díval, jak taxík odjíždí, a pak nastoupil do dalšího v pořadí. Nasedl dozadu a udělal si pohodlí. „Letiště Newark,“ řekl, „Continental Airlines.“

Newark bylo útočiště pro Continental Airlines a letecká společnost měla pro sebe a své partnery celý terminál. Kellerovi se tak nějak zamlouvala idea partnerských leteckých společností, které se shlukují jako hvězdičky kolem filmových ateliérů, sdílejí nějaký tajný kód. Co se mu už líbilo méně, bylo množství odbavovacích přepážek, které Continental Airlines měly. U přepážek s výdejem letenek svého člověka nikde neviděl, takže musel předpokládat, že letenku už má a šel rovnou k odbavovací přepážce.

Ale ke které? Byly jich tam tucty a ten chlap se nedal jen tak vyvolat letištním rozhlasem. Musel prohlížet jednu po druhé, dokud ho neuvidí.

Žena před ním u bezpečnostního odbavení pořád nastavovala detektor kovů a to zpoždění, jenom vteřinové, ho dohánělo k šílenství. To byla chyba, nadával si, dát taxíkáři cíl cesty a nechat to tak být. Nikdy neměl nechat toho chlapa jet samotného. Samozřejmě že to takhle bylo jednodušší, protože ho mohli ztratit v tunelu, ale on tady teď pobíhá od přepážky k přepážce, prohlíží si cestující, snaží se pohybovat co nejrychleji, aniž by byl sám podezřelý, a kde ten kurva chlap, sakra, vězí?

Zase ho málem přehlédl. Protože už nebyl blond, ale měl krátké tmavé vlasy a knírek byl pryč. A sundal si kravatu, což znamenalo, že Keller může zapomenout na to, že by ho s ní uškrtil, a místo saka měl na sobě větrovku.

Větrovku! Ale tahle byla černá, ne hnědá jako Rogerova. Nebyl to Roger, proboha. Přesto se mu povedlo vypadat pokaždé, kdy ho Keller viděl, jinak, a byl to vůbec on tentokrát? Může si být jistý?

Byl v odletové hale a čekal na let do Jacksonvillu. Pořád měl kufřík a Keller přemýšlel, co v něm asi má. Muž si do té doby na sebe oblékl dlouhý kabát, šálu, sako a kravatu, na hlavu si dal blond paruku a klobouk. Nemohl to mít všechno v kufříku, což znamenalo, že musí cestou odhazovat nepotřebné kousky. To Kellerovi připadalo po poměrně jednoduché záležitosti jako strašně komplikované. Byl najatý, aby zabil ženu v podkroví na Crosby Street, a dostal instrukce, že to má vypadat jako nehoda. Strávil dost času prohlížením místa činu, seděl v okně přes ulici a propracovával se kartonem cigaret a –

Tohleto měl v kufříku. Cigarety. Balíky, říkal si Keller, a teď nemůže vykouřit ani jednu, ne na letišti a v letadle taky ne. A letadlo mu poletí až za hodinu a půl. Chudáček, ten si ukouše nehty, než se dostane do Jacksonvillu.

Bylo to tam, kde žil? Jacksonville? Dot o něm nevěděla vůbec nic, protože ho zamluvila přes prostředníka, a s tímhle chlapem bylo jasné, že ani sám prostředník nevěděl, kde bydlí. Ať to bylo kdekoliv, Keller by se vsadil, že Jacksonville to nebude. Všechno, co doposud udělal, naznačovalo, že ten chlap přesedne třikrát, než nakonec někde přistane.

Možná, říkal si Keller, prostě možná že ten chlap po něčem šel. Možná že on sám byl ve své práci až moc neformální. Většinou prostě přiletěl, udělal to, co měl, a zase letěl rovnou domů. V poslední době byl trochu podezírávější, ale to proto, že si musel dávat pozor na Rogera. Ale tenhle šašek o Rogerovi neví a jistě ani v nejmenším netuší, že je návnada, která má Rogera vypudit z nory. Ale bylo rozumné, že dělal takováhle opatření, a Keller musel přiznat, že to na něj udělalo dojem.

Zabiják nemusel vědět o Rogerovi, ale Keller ano. A protože oba byli ve stejnou dobu v kavárně na rohu, podařilo se mu dobře podívat na Rogerův obličej.

Rozhlédl se teď, snažil se ho najít.

Také se dobře díval po látkové čepici a hnědé větrovce, ale nečekal doopravdy, že tohle oblečení uvidí ještě jednou. To byl Rogerův pouliční oděv, ve kterém měl být zcela nenápadný, až bude stát ve stínu domovních dveří. Pro letiště si vybral kravatu a bundu.

Samozřejmě, vrah se na letiště rozhodl obléct do větrovky. Co se Kellera týkalo, Roger by se klidně mohl objevit v klaunském kostýmu nebo v brnění. V odletové hale do Jacksonvillu nebyl, to si byl Keller jistý, a ani se neschovával opodál.

Copak ho ten vrah ztratil? Bylo už hodně po půlnoci, když ten náhodný Maggiin přítel odešel a vrah se ho vydal nahradit. Vyšlapal všechny ty schody, nejspíš je bral po dvou, dychtivý, aby si to užil. Podle toho, jak kouřil, by člověk myslel, že až dojde do jejího patra, bude sotva popadat dech, ale tenhle hajzl ne, ne s adrenalinem rozlitým po celém těle. Pak zaklepal a Maggie otevřela. Možná že se podívala a nemohla vidět nic, protože kukátko zakrýval rukou. Zeptala se, kdo to je, a nemohla rozluštit jeho záměrně přidušenou odpověď. A napadlo ji, že by neměla otvírat, ale jen jí to proletělo hlavou, ne, musí to být její přítel, který se vrací, přichází zpátky pro něco dalšího, co zapomněl, něco jiného než šrajtofli, nebo se vrací, protože se jí ještě nenabažil a chce ji obejmout ještě jednou, a pak, jakmile odemkla dveře, vrazil dovnitř cizí chlap, jednu ruku v rukavici přitiskl na její ústa a druhou se natahoval po jejím krku –

Sakra!

Keller se ovládl. Připomněl si, že nejde o to, jak se vrah dostal do jejího bytu, nebo co udělala ona, ani o jedno. Dumal, jestli tou dobou tam byl na místě činu Roger, nebo jestli byl někde zahrabaný a spal.

Usoudil, že to těžko může sám vědět, jedině snad kdyby teď na toho parchanta přímo narazil. Mohl jenom zůstat, kde je, dokud neohlásí, že cestující do Jacksonvillu mají nastoupit do letadla. Jakmile se ten muž, který zabil Maggie, dostane do letadla, bude mimo nebezpečí. Keller mohl pouze usuzovat, že se Roger ztratil někde po cestě, což se zdálo být stále pravděpodobnější. Jestli spal, když došlo k vraždě, tak o ní prostě neví. A co udělá?

Půjde do Crosby Street a najde si nějaký jiný vchod, do kterého by se schoval, a bude vyčkávat, dokud se něco nestane. Kdyby se tam vlastně Keller vrátil rovnou nebo hned, jak se letadlo do Jacksonvillu vznese do vzduchu, měl by docela velkou šanci, že najde Rogera na místě činu, a tentokrát by věděl nabeton, že to je opravdu Roger. Nemusel by čekat, až se nějak projeví. Místo toho to bude na Kellerovi: „Nevíte náhodou, kolik je hodin?“

„Jistě, je… aaarrrggghhh!“ Prostě by ho oddělal přímo na ulici a bylo by po frakách.

Ale dřív nebo později tam do podkroví Crosby Street někdo zavolá policii a pak se Roger stoprocentně vypaří. Uvědomí si, že prošvihnul příležitost, a okamžitě vypadne. Takže bylo nutné, aby se tam Keller vrátil hned a doufal, že ho překvapí ještě před příchodem policie.

Ale počká si, dokud neodletí letadlo do Jacksonvillu. To, že Rogera nemůže nikde najít, ještě neznamená, že si ten chlap nějak nenašel cestu na letiště. Co kdyby byl na jeho místě? Poflakoval by se u přepážky odletů, zatímco minuty ubíhají? Ani nápad. Ukázal by se až na poslední chvíli, s letenkou v ruce, a nastoupil by do letadla těsně předtím, než by zavřeli dvířka.

Takže tam Keller pěkně zůstane a bude si všímat cestujících, kteří přiběhnou na poslední chvíli, a jestli se ukáže Roger…

Co pak? Jestli se tam Roger objeví a bude mít letenku i palubní lístek a dostane se do letadla, tak co s tím Keller bude chtít dělat?

Nebo co kdyby byl Roger hotový génius, což bylo docela možné. Co kdyby Roger toho vraha vyhmátnul dost brzo a stopoval ho zpátky do Woodelighu? Jak těžké by bylo pro tak zdatného člověka, jakým Roger je, dostat se mu do hotelového pokoje? Řekněme, že by tam našel letenku, věděl by, kam má jeho oběť namířeno a ve kterém letu bude.

Nesvádělo by ho to chytit jiné letadlo, nějaké dřívější, takže by čekal na letišti v Jacksonvillu, až tam vrah doletí?

Pokud byl Keller schopen to odhadnout, existoval jenom jediný způsob, jak to uhrát.

29

Let byl v turistické třídě vyprodaný, ale zbylo pár letenek v první. Cestující z první třídy nechali nastoupit napřed, zároveň s lidmi vyžadujícími zvláštní péči a malými dětmi, které cestovaly samy. Nastupovat mezi prvními nebylo nutné, dalo se počkat, ale Keller v tom neviděl žádnou výhodu. Měl místo ve třetí řadě. Jestli tam Roger je, pokud nastoupí teď nebo v poslední minutě, musí projít kolem Kellera, aby se dostal na své sedadlo.

Pokud ovšem to letadlo neřídí, nebo není zručně převlečený za letušku.

Cestující se hrnuli do letadla, a jakmile se Kellerovi dostali do zorného pole, prohlížel si je. Když se objevil muž v černé větrovce, oči se mu údivem rozšířily, ale vzápětí si připomněl, že by neměl být překvapený, protože se na palubě objevil Maggiin vrah. Už věděl, že ten chlap poletí, a proto tam byl on sám.

Kellera nějak překvapilo, když viděl, že ten muž taky letí první třídou a sedí docela blízko, že se mohl skoro natáhnout a dotknout se ho. Keller seděl na 3B, do uličky, a Maggiin vrah byl na 2E, o jednu řadu dál a na druhé straně uličky.

Co kdyby seděli vedle sebe? Co kdyby se ukázalo, že je ten chlap ukecaný?

To vypadalo nepravděpodobně, ale člověk nikdy neví. Vedle Kellera seděla nějaká žena ve středních letech a už byla zabraná do knihy, kterou si s sebou vzala a jež vypadala dost tlustá na to, aby jí vydržela na pár letů kolem světa. Vypadala spokojeně, že si může Kellera nevšímat, a Keller ji na oplátku taky v pohodě ignoroval.

Letadlo se odpoutalo od země na čas. V první třídě zůstalo jedno prázdné sedadlo, ale Roger se neukázal, aby se do něj posadil, ani na poslední chvíli. Keller se v širokém sedadle pohodlně opřel, natáhl si nohy a uvolnil se.

Nebylo to poprvé, kdy Keller letěl první třídou. Obecně se tomu vyhýbal, protože cena byla směšně vysoká, a za co člověk vlastně platil? Měl širší sedadlo, víc místa na nohy, lepší jídlo a pití bylo zadarmo. Skvělé. Všichni na místo určení doletí stejně.

Není tak ale podezřelejší? Letušky si člověka v první třídě víc všímají, nebylo by tedy pravděpodobnější, že si na něj vzpomenou?

Keller vrhal pohledy přes uličku a měřil si chlapa na 2E. To ten hajzl pořád lítá první třídou? Keller předpokládal, že by si to mohl dovolit, za práci bylo dost peněz, aby se do toho vešly i značné náklady. Nemohl si vzpomenout, co se rozhodli zaplatit tomuhle mistrovi převleků za zabití Maggie, nebyl si ani jistý, že Dot nějakou sumu vyslovila, ale dalo se předpokládat, že to bylo srovnatelné s tím, co dostával Keller, a to na letenky bohatě stačilo.

Syčák rád utrácí, co? Kupuje si klobouky, šátky, saka a bundy a jen je za sebou odhazuje. Není to riskantní pokrývat okolí odloženým šatstvem? No, asi ne, usoudil Keller. Když si člověk kupuje nové věci a zahodí je, když už mu jsou na nic, nebudou na nich žádné značky z čistírny, nic, co by vedlo zpátky k němu. Krom toho, na místě činu nenechává nic. Kdyby někdo našel klobouk nebo sako, nikdo s tím nepoletí do kriminalistické laboratoře. Prostě to jenom skončí v odpadcích nebo v sekáči.

Kde, to tenhle ptáček už nikdy neuvidí. Protože on nebyl ten typ, co oblejzá sekáče. Ne?

Ten chlap nebyl sběratel známek.

Keller se při té představě zakřenil, představil si ho, že by se tak dostal hned vedle Sherlocka Holmese. Ten muž letěl první třídou, kupoval si a zahazoval ohromné hromady oblečení, utrácel peníze, jako kdyby nevěděl, co si s nimi počít. Proto nesbíral známky, protože filatelisti vždycky vědí, co s penězi. Kupujou si za ně známky. Když si Keller měl vybrat mezi létáním turistickou a první třídou, nemohl si pomoct a počítal a převáděl cenový rozdíl do potenciálních filatelistických nákupů. Tak kupříkladu za rozdíl při tomhle letu by se dalo pořídit pár čistých známek vysokých hodnot ze série, kterou vydala v roce 1898 Kanada k jubileu královny Viktorie. Kdyby si Keller měl vybrat, zvolil by si méně pohodlné sedadlo a známky. Vrah přes uličku nejspíš neměl pro známky žádné lepší využití než je nalepit na dopis.

Keller se na něj zase podíval a viděl, že má nasazenou černou hedvábnou masku na oči. Měl zakloněnou hlavu a ruce složené v klíně. Zabil nevinnou dívku a spal jako neviňátko.

Jednu věc si Keller uvědomil – byl rád, že ten hajzl nesbírá známky.

Když podávali jídlo, muž přes uličku se vyznačoval velkým apetitem. Vražda, které se dopustil na Crosby Street, ho od jídla nijak neodradila. Keller, který měl sám hlad jako vlk, se mu zcela vyrovnával. Ale pokud jde o chuť k jídlu, copak on měl někdy po práci problém se najíst?

Ne že by si vzpomínal.

A jídlo, které dávali, bylo opravdu lepší než to, se kterým se musel spokojit plebs vzadu v letadle. Dokonce měli k dispozici i opravdové skleněné skleničky a kovové příbory místo toho umělohmotného sajrajtu, kterým má člověk krájet v turistické třídě. Nerez, přečetl si na zadní straně vidličky.

Nerez, nechytá se na ně rez, která by se podobala zaschlé krvi. Jestlipak byly v Maggiině bytě na Crosby Street krvavé skvrny? Jestlipak prolil její krev? Mělo to vypadat jako nehoda, ale nehod jsou spousty a při některých se dokonce protrhne kůže.

Co s tím nadělá? Proč o tom vůbec přemýšlí?

Podíval se přes uličku. Zabiják vyluxoval tác s jídlem a upíjel víno. V první třídě dávali půl láhve vína, červeného nebo bílého, a Maggiin vrah si vybral červené. Dal si drink taky před jídlem, skotskou s ledem. No, proč ne? Práci měl hotovou, mířil domů a neměl žádný důvod si myslet, že musí být střízlivý a při smyslech. Nevěděl o Rogerovi.

Keller, který v prvé řadě nijak po víně nebažil, ho odřekl, a jako aperitiv si dopřál pomerančový džus. Věděl, že tím toho chlapa nijak morálně nepřevýší, ale aspoň se cítil lépe, seděl tam, pozoroval ho, sledoval, jak si pomlaskává nad svým krvavě rudým vínem.

V Jackonvillu se Kellerovi podařilo vystoupit jako prvnímu. Vedl cestující a rozhlížel se po známkách Rogerovy přítomnosti. Hledal větrovku a látkovou čepici, ale taky hledal obličej, který viděl v kavárně.

Ani stopy.

Byla tam obrazovka se seznamem nadcházejících odletů a Keller předstíral, že ji studuje, zatímco vrah vystoupil z letadla. Pak ho sledoval k přepážce Delta Airlines, kde byl za necelou hodinu ohlášený let do Atlanty.

Kellera bodlo u srdce, když viděl, že muž přistoupil k přepážce a podal letušce letenku. Existovala spousta nonstop letů z New Yorku do Atlanty, takže dostávat se tam přes Jacksonville znamenalo zajížďku, která byla očividně určená k tomu, aby se zbavil eventuelního sledování. Kellerovi také připadalo, že když tak člověk letí první třídou, je to docela nákladné. Ať už tomu parchantovi platili, kolik chtěli, určitě to už skoro přesahovalo zisk, který z toho měl.

A Keller si byl jistý, že Atlanta ještě nebude konečná. Atlanta bylo letiště, kde operovaly Delta Airlines, a vrah tam vyskočí z letadla a naskočí do jiného, a kdo ví, kde skončí?

Sledovat ho do Jacksonvillu bylo docela jednoduché, ale dál už to taková hračka nebude. Let do Atlanty může být klidně vyprodaný ve všech třídách. I kdyby tam pro Kellera nějaké místo zbylo, nemohl očekávat, že vleze do letadla a ten muž si ho ani nevšimne. Když už podniká všechna tahle opatření, určitě se také bude poohlížet po známém obličeji. Ať by Keller seděl kdekoli, v první třídě nebo v poslední řadě turistické, je docela dobře možné, že na něj vrah kápne.

Tak co? Roger jasně ztratil stopu. Když se neobjevil doteď, zřejmě se ani nebude schovávat v odletové hale v Atlante nebo Des Moines nebo Keokuku či kamkoli se pan Bez-šály-i-bez-klobouku rozhodne letět dál. Sice snad existovala možnost, že se mu nějak podařilo zjistit si vrahovo jméno a adresu, jak to evidentně udělal s některými ze svých dřívějších obětí. To by vysvětlovalo Rogerovo zmizení – teď by jel domů a za týden nebo za měsíc by navštívil vrahovo bydliště a v klidu by se ho zbavil.

S tím Keller nemohl nic dělat. Ale co mu tedy zbývalo – honit se tomuhle vrahounovi v patách sem a tam po celé zemi, dokud by nakonec nezajel do vlastní garáže? I kdyby existoval nějaký způsob, jak to provést, co pak? Představoval si, jak se zakope na zadní verandě vraha a bude trpělivě čekat, až se tam ukáže Roger.

Nejvyšší čas zabalit to, řekl si. Najít příští let do New Yorku a koupit si letenku. Tentokrát do turistické třídy, protože za pohodlné sezení se už nautrácel dost. Znal lepší způsoby, jak mrhat svými penězi.

Když o tom tak uvažoval, napadlo ho, jestli v Jacksonvillu nejsou nějací obchodníci se známkami. Neměl s sebou katalog, ale pořád nosil v náprsní tašce pár seznamů, takže poznal, které známky ze kterých zemí by potřeboval. Mohl by se mrknout do Zlatých stránek, zastavit se v jednom nebo dvou obchodech, než nasedne na zpáteční let do New Yorku. Není žádný důvod, aby tenhle výlet byl totálně k ničemu.

Tak na co čeká?

Ať to bylo, co chtělo, nějak ho to drželo poblíž odbavovací přepážky letu do Atlanty. Stál tam pořád, když tam došel muž, co zabil Maggie, a vyměnil si pár vět s letuškou a pak se rychle vydal ve směru, který mu ukázala.

Kam míří? Na záchod ne, ten je úplně na opačné straně a dobře označený.

Aha, jasně.

Keller se mu táhl ve stopách a zastavil se u stánku s novinami, aby si koupil cigarety. Jestli to uhodl špatně, jestli ten muž nemířil tam, kam si myslel, no, tak prošustroval jenom to, co zaplatil za krabičku winstonek. Ale ne, byla tam značka kuřárny, a tam také ten muž mířil.

Keller zpomalil a počkal si, než se jeho kořist usadí. Když otevřel dveře a vklouzl do kuřárny, muž už usilovně bafal z cigarety. Kuřárna byla prosklená místnost, kde jediným vybavením byly dvě řady pohovek a hojný počet kovových stojacích popelníků. Zabiják seděl v jednom koutě a ve druhém byly dvě ženy, které pro kouř skoro nebylo vidět a jež skláněly hlavy k sobě a bez ustání si něco povídaly. A kouřily, jak jinak. Do téhle malé odporné smradlavé místnosti nepřišel nikdo kvůli ničemu jinému než kouření.

Keller vytřepal cigaretu z balíčku a vložil si ji mezi rty. Přistoupil k muži a poklepával se po kapsách, hmatal v náprsní kapse saka. „Promiňte, ale nemohl byste mi připálit?“ A když se v mužových očích objevilo poznání, pokračoval: „Poslyšte, neviděl jsem vás v letadle z Newarku? Někam jsem si založil sirky.“

Muž hmátl do kapsy a vylovil zapalovač. Keller se sklonil k plameni.

30

„Kellere,“ řekla Dot, „přisámbohu, byla jsem si jistá, že je po tobě.“

„Že bych byl mrtvý? Zrovna jsem ti přece telefonoval.“

„Předtím,“ vysvětlovala. „No, nestůj tady jako tvrdý y. Pojď přece dovnitř. Co se ti, sakra, stalo, Kellere? Posledně, co jsem tě viděla, jsi šel po Crosby Street směrem na sever. Kde jsi byl poslední čtyři dny?“

„V Jacksonvillu,“ zabručel.

„V Jacksonvillu na Floridě?“

„To je ten jedinej Jacksonville, o kterým vím.“

„Jsem si docela jistá, že je ještě jeden v Severní Karolíně,“ řekla, „a asi jsou ještě nějaký jiný, ale to je jedno? Co jsi, hergot, dělal v Jacksonvillu na Floridě?“

„Nic.“

„Nic?“

„Šel jsem do kina,“ pokrčil rameny. „Zastavil jsem se u pár filatelistů. Díval jsem se v motelovým pokoji na televizi.“

„Zavolal jsi nějakýmu realitnímu agentovi? Prošel sis nějaký domky?“

„Ne.“

„No, to je teda něco. Nerada bych mluvila jako tvoje matka, Kellere, ale jak to, že jsi nezavolal?“

Přemýšlel o tom. „Styděl jsem se.“

„Styděl?“

„Myslím, že to tak bylo.“

„Za co ses styděl?“

„Za sebe.“

Vyvalila oči. „Kellere, copak vypadám jako zubař?“

„Zubař?“

„Tak proč musí bejt každej rozhovor s tebou jako tahání zubů? Samozřejmě, že jsi se styděl za sebe. Nikdo se nemůže stydět za někoho jinýho. A kvůli čemu ses to styděl?“

Proč se tak zadrhává? Nadechl se: „Styděl jsem se za to, co jsem udělal. Dot, já jsem někoho zabil.“

„Někoho jsi zabil.“

„Ano.“

„Kellere, nechceš si sednout? Nemůžu ti něco nalejt?“

„Ne, mně nic není.“

„Ale zabil jsi nějakýho člověka.“

„V Jacksonville.“

„Kellere,“ nadechla se zhluboka. „To je přece tvoje práce. Pamatuješ? To děláš celej život. No, možná že ne celej život, možná že jsi to nedělal, když jsi byl malej, ale…“

„Tohle je jiný, Dot.“

„Jak jiný?“

„Neměl jsem ho zabíjet.“

„Nemáš zabíjet nikoho, podle toho co se děti učí v nedělní škole. Je to proti pravidlům. Ale ty už nějakou dobu podle těchhle pravidel nežiješ, Kellere.“

„Porušil jsem vlastní pravidla. Zabil jsem někoho, koho jsem neměl zabíjet.“

„Koho?“

„Nevím ani, jak se jmenoval.“

„A to tě trápí? Že nevíš, jak se jmenoval?“

„Dot, já zabil toho našeho člověka. Zabil jsem chlapa, co jsme si ho najali. Přijel do New Yorku udělat práci, práci, na kterou jsme si ho najali, a udělal všechno tak, jak měl, a já ho sledoval z New Yorku do Jacksonvillu a chladnokrevně jsem ho tam zavraždil.“

„Chladnokrevně.“

„Nebo to možná bylo horkokrevně, já nevím.“

„Pojď do kuchyně. Sedni si, uvařím ti čaj. A pověz mi o tom.“

„Tak to je v podstatě všechno,“ řekl nakonec, „a jedinej důvod, proč jsem zůstal v Jacksonvillu, byl, že jsem chtěl přijít na to, proč jsem to udělal, ještě než se vrátím a povím ti o tom.“

„A stejně jsem na to nepřišel. Mohl jsem tam zůstat měsíc a nemyslím, že bych to věděl potom.“

„Musíš mít nějakej pocit.“

„No, byl jsem frustrovanej,“ řekl. „To byl jeden z důvodů. Kolik měsíců jsme se s tím Rogerem tak mordovali? Tenhle chlap ho měl vykouřit z nory a povedlo se mu to, dokonce se mi povedlo si ho prohlídnout docela zblízka, ale pak vyklouznul. Buďto dostal vítr jen tak, z toho, o co tam šlo, nebo ho ten chlap, co zabil Maggie, nějak poplašil. Tak či onak, příležitost vyřídit Rogera jsem nakonec prošvihnul.“

„Měl jsi takovej vztek, že jsi někoho prostě zabít musel.“

Přemýšlel o tom a nakonec zavrtěl hlavou. „Ne, musel to být tenhle chlap.“

„Proč?“

„Tohle je šílený. Měl jsem na něj úplně nepříčetnej vztek, Dot.“

„Protože zabil tvoji přítelkyni.“

„Nedává to smysl, co? On stisknul spoušť, akorát že to nemohla bejt spoušť, protože by nepoužíval pistoli, ne když se chystal to narafičit tak, aby to vypadalo jako nehoda. Jak to udělal, nevíš náhodou?“

„Utopení.“

„Utopení? Ve čtvrtým patře baráku uprostřed Manhattanu?“

„V její vaně.“

„A vypadalo to jako nehoda?“

„Nevypadalo to jako nic jinýho. Buďto zakopla nebo uklouzla, narazila hlavou o okraj vany, když padala. Šla pod vodu a v každým případě se pořádně nadechla.“

„Voda v plicích?“

„Tak to říkali.“

„Utopil ji, ten parchant. Aspoň byla v bezvědomí, když se to stalo.“

„Možná.“

„Jak by to mohl udělat, kdyby ji předtím do toho bezvědomí nepomohl?“

„Už se ho těžko zeptáme, ale jestli ji nejdřív praštil a pak ji musel svléknout a dát do vany, tak tam po sobě mohl nechat stopy, které by neodpovídaly scéně, kterou chtěl narafičit.“

„Co jinýho mohl dělat?“

„Jak bys to udělal ty, Kellere?“

Zamračil se a přemýšlel o tom. „Namířil bych na ni pistoli,“ začal. „Nebo bych měl nůž, tak nějak. Donutil bych ji, aby se svlékla a napustila si vanu a pak bych ji přinutil, aby si tam vlezla.“

„A pak bys jí podržel hlavu pod vodou?“

„Nejjednodušší je vytáhnout nohy. Zvedneš je a hlava zajede pod vodu.“

„A když se ten člověk brání?“

„To je k ničemu. Mohl by tak akorát trochu nacákat.“

„Že by se nestyděl, nechávat po sobě takovej chlívek.“

„No,“ pokrčil rameny.

„Pamatuju si že před pár rokama jsi dělal nějakou práci, ale neptej se mě kde. Nějakej chlap se utopil.“

„V Salt Lake City.“

„Takhle jsi to tenkrát udělal? Namířil jsi na něj pistoli?“

„Byl ve vaně, když jsem tam přišel. Usnul. Pistoli jsem měl. Šel jsem tam, protože jsem ho chtěl zastřelit, ale on si tam ve vaně dával dvacet.“

„Tak jsi ho popadl za nohy?“

„Slyšel jsem o tom, nebo jsem to možná někde četl, nepamatuju se. Chtěl jsem vidět, jestli to bude fungovat.“

„A fungovalo?“

„Nic na tom není. Probudil se, ale nemohl nic dělat. A taky to byl velkej, silnej chlap. Utřel jsem vodu, která se vylila. Hádám, že on udělal asi to samý na Crosby Street, vzal ručník a vytřel podlahu.“

„On tu vodu nechal týct.“

„A co se stalo? Vana přetekla? Nemohla bys poznat, jestli došlo k boji. Jestli přetekla vana, tak rozhodně ne.“

„A?“

„A co jinýho by to udělalo?“ Přemýšlel. „No, mohlo by to vypadat, jako že se to stalo, když si napouštěla vanu. Když do ní lezla, uklouzla, praštila se do hlavy, omdlela a utopila se, než se mohla probrat.“

„Nebo drogy. Vlezla do vany, když se napouštěla, a umřela na drogy, který si vzala.“

„Jaký drogy?“

„Byla to umělkyně, ne? Bydlela v SoHo?“

„V NoHo.“

„Cože?“

„SoHo je zkradca South of Houston, na jih od Houston Street,“ vysvětloval. „Proto se to tak jmenuje. Tam, co bydlela, je pár bloků na sever od Houston Street, tak se tomu říká NoHo.“

„Díky za zeměpisnou lekci, Kellere. Hele, prostě šla do baru, sebrala tam nějakýho chlapa a odešla s ním. Řekla bych, že je docela dobře možný, aby si přitom dopřála nějaký chemický povzbuzení. Ale to je jedno. Odbočujeme. Kam tekla ta voda?“

„Jaká voda?“

„Tamta její voda. Kam asi vytekla?“

„Na podlahu v koupelně,“ usoudil.

„A pak?“

„Aha.“

„Správně, a sousedi zezdola u ní chvíli bušili na dveře, a když to nepomohlo, zavolali poldy. Je to jeden ze způsobů, jak dát klientovi vědět, že je práce hotová. Nemusíš čekat, až se začne linout puch, aby to upozornilo sousedy. Na tohle jsi měl myslet v Salt Lake City.“

„To mě nenapadlo,“ řekl. „Jenže on ten dům stál na předměstí. Když tam přeteče vana, voda se dostane akorát do sklepa.“

Dot přikývla. „Mohla téct celý dny, než by si toho někdo všimnul.“

„Asi jo.“

„A to plejtvání. Nikde není vody až tak moc. Ale v Salt Lake City? To je v poušti, ne?“

„No.“

„Správně,“ řekla. „To je přece hrůza, tolik vyplejtvaný vody, když lidi jinde umírají žízní. Jak jsme se k tomuhle vlastně dostali? Aha, jasně, chtěl jsi vědět, jak umřela.“

„Víš, chtěl jsem akorát,“ řekl, „zabít toho chlapa, co zabil ji. A to nedává žádný smysl, Dot. Když se na to podíváš z určitýho úhlu, byl ten člověk, co ji zabil.“

„Protože kdyby ses s ní nikdy nezapletl…“

„Je to přímočařejší než tohle. Já byl ten klient, já si objednal její vraždu.“

„Jestli chceš bejt technicky přesnej,“ opravila ho, „tak to jsem byla já, kdo to objednal a vymyslel.“

„Možná že hluboko v sobě mám vztek na tebe,“ řekl, „a na sebe, ale takhle mi to nepřipadalo. Seděl jsem tam v tom letadle a nenáviděl jsem ho, Dot. Jeho se všema těma parukama a falešnejma knírkama a neuvěřitelnejma převlekama. Vždyť on udělal jenom to, co jsme po něm chtěli, za co jsme mu zaplatili, a já ho za to nenáviděl.“

„Tak nějak to chápu.“

„A ten druhej, Roger, ten nám přitom uklouznul. My jsme si prošli tímhle vším a Roger to prospal, nebo co vlastně přitom dělal, a pořád si někde volně pobíhá a my abychom se s ním mordovali dál. Možná že špicloval na Crosby Street, když ti sousedi zavolali policii, možná že viděl, jak ji vynášejí. Rogera se mi oddělat nepovedlo, ale měl jsem příležitost si to vyřídit s tím parchantem, co jsem ho nenáviděl. Tak jsem se toho chopil.“ Zavrtěl hlavou. „Roger je teď už doma a ani neví, jakou měl kliku. Neví, že jsem za něj udělal jeho špinavou práci já.“

„Jak jsi to udělal, Kellere?“

„Sledoval jsem ho do kuřárny a zabodl jsem ho.“

„Zabodnul?“

„Naklonil jsem se, aby mi mohl připálit cigaretu, a měl jsem v ruce nůž a pak už jenom vím, že byl v jeho hrudníku.“

„Nůž.“

„Přesně tak.“

„Jak jsi se s ním dostal přes bezpečnostní kontrolu?“

„Přišel jsem k němu až po ní.“

Podívala se na něj.

„Musel jsem letět první třídou,“ vysvětloval, „a oni ti tam dají opravdový jídlo, jako kdybys byla v restauraci. Látkový ubrousky, porcelánový šálky a talíře a kovový příbory a tak. Když jsem dojedl, strčil jsem si nůž do kapsy.“

„Už jsi plánoval, že to uděláš.“

„Co mě šokovalo, bylo to, že se takhle můžeš ozbrojit, když projdeš detektorem kovů. V tomhle okamžiku jsem měl pořád ještě naději, že najdu Rogera, jak na nás čeká v Jacksonvillu.“

„A mohl bys ho napadnout svým nožem na mazání másla.“

„To nebyl mazací nůž.“

„Ne, byla to taková ta věcička, jakou Davy Crockett u Alama zabíjel medvědy, i když to asi přesně ne.“

„Měl vroubkované ostří,“ pokračoval. „Dalo se s ním krájet maso.“

„Pane bože,“ řekla. „A oni člověku jen tak poskytnou tyhle smrtelný zbraně? Člověk by si myslel, že všem vezmou otisky, než je rozdají.“

„No, fungovalo to úplně hladce,“ vyprávěl. „Zajel mu mezi žebra a do srdce a neumřel by bejval o nic rychleji, kdybych měl dvanáctipalcový Bowie. Bylo tam pár ženských na druhém konci kuřárny, ale ty se celou dobu jenom vykecávaly a nevšimly si vůbec ničeho.“

„A nože ses pak zbavil.“

„I těch cigaret.“

„A strávil jsi pár dní v Jacksonvillu a přemejšlel o tom.“

„Přesně tak.“

„Ale telefon jsi nezvednul.“

„Myslel jsem na to.“

„No, tak to je skoro stejně tak dobrý, ne? Kdyby myšlenky měly křídla, mohla jsem je slyšet s nima pleskat. Místo toho jsem si myslela, že je s tebou amen.“

„Mrzí mě to, Dot.“

„Představovala jsem si, že Roger dostal tebe i našeho vraha. Myslela jsem si, že se mu povedl hattrick.“

„Hattrick znamená tři.“

„To vím, Kellere. Starej pán byl fanda do hokeje, pamatuješ? Znal jména všech hráčů z Rangers zpátky až k prvnímu roku udělení licence. Dívávala jsem se na zápasy s ním.“

„Nevěděl jsem, že tě to baví.“

„Nebavilo. Nesnášela jsem to. Ale vím, co je hattrick. Tři góly v jednom zápase, všechny od stejnýho hráče.“

„Přesně.“

„Takže jsem si říkala, že Roger udělal hattrick.“

„Roger neměl žádnou gólovou šanci,“ namítl. „Ten dřepěl mezi dveřma s prstem v nose, když jsem za něj toho vraha zabil sám. Ale i kdyby to bylo tak, jak sis to představovala, nebyl by to hattrick. Kdyby zabil mě a toho vraha, to jsou dva. Kdo je ten třetí?“

„Tvoje přítelkyně.“

„Moje – ty myslíš Maggie?“

„Přesně tak, neměla jsem jí říkat tvoje přítelkyně. Pořád na to zapomínám.“

„Roger ji nezabil.“

„Jseš si tím tak jistej, Kellere?“

Zíral na ni a snažil se jí číst z obličeje. Reld: „Dot, my jsme přece viděli, co se stalo. Vzala si domů nějakýho chlapa, ten pak vypadl a náš vrah šel nahoru a pak odešel on a o něco později ten malíř ve třetím patře měl doma potopu.“

„Správně.“

„A ten chlap, co si ho přivedla domů – jestli to byl Roger – ale on to být nemohl, protože jsme ho viděli. A ona byla pořád ještě živá, když odcházel, pamatuješ? Zapomněl si tam klíče a ona mu je hodila dolů.“

„Šrajtofli.“

„To je jedno. Roger nedělal nic jinýho, než že číhal ve dveřích a debužíroval u barpultu v kavárně na rohu, a to je ta jediná dobrá věc, která z tohohle plyne, Dot. Protože já jsem si ho přitom pořádně prohlídnul. Tenkrát jsem nevěděl, kdo to je, ale teď to vím a poznám ho, až ho znova uvidím.“

„Toho chlapa v čepici a větrovce.“

„Správně, Rogera.“

„Poznal bys ho, kdybys ho znova viděl.“

„Absolutně.“

„Možná že bys ho poznal,“ připustila, „ale to se už nikdy nedovíme. Protože ho už nikdy neuvidíš.“

„O čem to mluvíš?“

„Kellere,“ řekla. „Asi by sis měl sednout.“

„Já přece sedím. Už celejch dvacet minut.“

„Tak dobře. A je to dobře, že sedíš. Tak teď nevstávej. Zůstaň, jak jsi.“

Bylo dobře, že seděl. Nevěděl, jestli to, co slyšel, by ho porazilo nebo ne. Věděl jenom to, že tu informaci nějak nedokáže strávit.

„Byl to Roger,“ vydechl.

„Ano.“

„Ten chlap v klobouku a šále. Ten chlap, co seděl nahoře v protějším domě a kouřil jednu cigaretu za druhou.“

„Většina kuřáků to tak dělá, Kellere. Kouří je postupně, ne všechny naráz.“

„Ten chlap, co šel nahoru k Maggie. Jestli on byl Roger, proč by zabíjel Maggie? Neměl za to dostat zaplaceno. Odřeknul to, pamatuješ? Objevil se tam na zapřenou, aby se mohl zbavit konkurenta.“

„Přesně tak.“

„Takže sledoval ten dům a čekal, až se ukáže vrah. Nemyslel si, že chlap, co si ho přivedla domů, byl ten vrah? Ne, viděl přece to, co jsme viděli my, jak mu házela šrajtofli na ulici. Když za ní šel nahoru, věděl, že je živá.“

„A věděl, že je mrtvá, když odcházel.“

„Tak se zbavil šance zabít člověka, kterej na ni měl objednávku. Takže zahodil klobouk a zamířil domů.“

„S tebou v závěsu.“

„Proč by odjížděl z New Yorku, kdyby bejval neoddělal toho chlapa, kterého tam přijel zabít? A proč dělal práci za vraha? O co mu šlo, chtěl, aby se ten člověk zastyděl tak, že by si sám hodil mašli? To by snad mohlo jít v Japonsku, ale..“

„On to už udělal, Kellere.“

„Co udělal?“

„Zabil vraha. A můžeme mu tak nakonec přestat říkat. Jmenoval se Marcus Allenby nebo aspoň to je jméno, pod kterým byl zapsánej.“

„Zapsanej kde?“

„V hotelu Woodleigh. Ve šrajtofli měl ještě pár jinejch jmen na různejch průkazkách, a Allenby mezi nima nebylo. Oběsil se na prostěradle a bylo to všechno hrozně dramatický, takže se to dostalo až do bulvárního Postu. Na fotce nebyl ani v čepici ani ve větrovce, ale byl to ten samej chlap.“

„Roger utopil Maggie,“ přemýšlel Keller nahlas. „A pak jel do Woodleighu a šel do Allenbyho pokoje – Allenbyho?“

„Musíme mu nějak říkat.“

„Vynutil si vstup, uškrtil ho a odešel.“

„Myslím, že nejdřív šel do Woodleighu. Sledoval tam Allenbyho, dostal se do pokoje, protože se vydával za poldu nebo hotelovýho zaměstnance. Tahle část by nebyla těžká. Nakonec Allenbyho přistihl, když si nedával pozor.“

„A zabil ho? Tak proč se vracel, když zabil Maggie?“

„Možná že nechal Allenbyho v hotelu svázanýho,“ řekla. „A pak, když zabil ji a nechal téct vodu do vany, aby určil dobu smrti, vrátil se do Woodleighu, sundal ceduli Nerušit z kliky na dveřích, otevřel si klíčem, kterej sebral Allenbymu při první návštěvě, oběsil toho chudáka na prostěradle z jeho vlastní postele a napsal dopis.“

„Jaký dopis?“

„To jsem neříkala? Dopis na rozloučenou na hotelovým papíře: ‚Už to dál nesnesu. Bůh mi odpusť‘“

„Byl to Allenbyho rukopis?“

„Jak to má kdo vědět?“

Přikývl. „To utopení vypadá jako nehoda, ale klient, co si to objednal…“

„To znamená my…“

„… ví, že to byla vražda, a dojde mu, že to byla práce, která byla na Allenbyho už příliš, a že ho tak trápilo svědomí, že se rozhodl se vším skoncovat. Buďto nechal Allenbyho živýho, když se vrátil a oddělal Maggie –“

„Riskantní.“

„– nebo zabil nejdřív jeho, myslel si, že nikdo neobjeví tělo, a co kdyby jo? Ale tím, že se vrátil, mohl si zavolat z pokoje toho mrtvýho a telefonní záznamy by určily čas smrti bez ohledu na laboratorní a pitevní důkazy.“

Keller se zamračil. „Je to moc složité,“ řekl. „Je tam toho moc, co by nemuselo vyjít.“

„No, byl to holt složitej člověk.“

„Když už mluvíme o složitosti, neříkala jsi, že ho oběsil na prostěradle? Tohle dělají vězňové, ale věšela by ses na prostěradle, kdyby sis mohla vybrat z jinejch věcí?“

„Já bych se neoběsila vůbec, Kellere.“

„Ale prostěradlo… proč ne pásek?“

„Třeba Allenby nosil kšandy. Nebo to byla část hry, kterou Roger hrál.“

„On si vážně rád hrál,“ souhlasil. „Celá ta věc byla hra, ne? Myslím, jak se honil po celé zemi, aby vraždil jiné lidi, co dělali stejnou práci jako on sám. Mysleli jsme, že si tak chtěl zvýšit příjem, ale je to tak? Ve skutečnosti spotřeboval spoustu času a utratil hromady peněz za letenky.“

„Takže říkáš, že to není dobrej nápad, jak si zlepšit kariéru.“

„On si o sobě myslel, že je chytřejší než my všichni ostatní. Převlíkal se, přilepoval si knírky a zase je odlepoval. Všechny ty šaškovský nesmysly. To bys možná čekala od nějakýho cvoka od CIA, ale copak by profík takhle mrhal časem?“

„Nebyl dokonalej, Kellere. Zabil ten páreček v Louisvillu, kterej náhodou skončil ve tvým starým motelovým pokoji, a oddělal toho chlapa v Bostonu, kterej ukradl tvůj kabát.“

„To jsem měl tehdy kliku.“

„Ale naštěstí pro nás to trochu přechytračil. Myslím, že Allenbyho vypátral docela snadno. No, to my taky. Allenby si nedělal hlavu, že by ho někdo, kromě určený oběti, mohl vyhmátnout. A pak myslím, že ho přestalo bavit čekání. No, to chápu. My jsme toho taky už začínali mít plný zuby, jak si vzpomínám. Tys dokonce říkal něco o tom, že je zabijeme oba, a tak to skoncujeme.“

„Pamatuju se.“

„Jakmile měl Allenbyho, tak na co by ještě čekal? Mohl ho prostě sledovat domů a oddělat ho, a to taky v jeho hotelovým pokoji udělal.“

„Nemusel zabíjet Maggie,“ namítl.

„Ale objednávka byla vždycky splněná, pamatuješ? To byla Rogerova obchodní značka, čekal dokud vrah práci neudělá, a pak na něm zapracoval sám. Tentokrát byl vrah mimo hodně brzo, takže Roger měl pocit, že je to na něm, aby to udělal. Možná si myslel, že to patří k profesionálnímu přístupu.“

„Možná.“

„A zabilo ho to.“

Chvíli tam seděl. Mluvila dál, procházela to a on nechal slova volně plynout kolem sebe, ani pořádně nevnímal všechno, co říkala. Pomstil Maggie, což mu v té chvíli připadalo důležité, z důvodů, které teď byly nesmyslné. Snažil si ji představit a uvědomil si, že její obraz už bledne, je menší, ztrácí barvu a kontrast. Mizí do minulosti, mizí tak jako všechno.

A Roger byl mrtvý a vymazaný z povrchu zemského. Celé měsíce strávil ohlížením se přes rameno, se zabijákem bez obličeje v zádech, a teď nebezpečí zmizelo. A docílil toho sám. Nevěděl, že to dělá, ale stejně to udělal.

„Kdybych udělal to, co jsem považoval za správné,“ řekl, „utekl by nám.“

„Roger.“

„Hm. Já bych to byl zabalil a jel bych domů, přesvědčený, že se Roger neukáže. A nechal bych tak pravého Rogera, aby utekl, a my bychom o něm zase nevěděli. Ani jak se jmenuje, ani kde bydlí. Nevěděli bychom nic.“

„To nevíme pořád,“ připomněla mu.

„Ale teď už to nepotřebujeme.“

„Ne.“

„Prostředník, kterej mi našel Allenbyho, říká, že dlužíme doplatek.“

„Co dostal, půlku napřed?“

„A zbytek při dokončení, a ten chlap si myslí, že práce je hotová. Ženská je mrtvá a dostane se to do análů jako nehoda, takže můžeme bejt spokojený, jasný? Jestli Allenby potom dostal křeče ze špatnýho svědomí a rozhodnul se, že se zabije, no, tak co my s tím máme společnýho? Kšeft na Crosby Street je hotovej, ať už ho udělal, kdo chtěl, takže my jsme dostali, co jsme si objednali.“

„Co jsi mu řekla?“

„Nechystala jsem se vysvětlovat, co se fakt stalo.“

„Ne, samozřejmě, že ne.“

„Myslel si, že jsem si to objednala za nějakýho klienta a že by ten klient měl zaplatit. A já mu řekla, že souhlasím, ale na druhý straně oba víme, že peníze nepůjdou Allenbymu, protože Allenby není naživu, aby si je vyzvednul.“

„Nechá si je ten prostředník.“

„Samozřejmě. Tak jsem mu řekla: ‚Hele, ten váš člověk se zabil, a to je škoda, protože odvedl dobrou práci.‘“

„Jediný, co dělal, bylo, že trčel ve vchodovejch dveřích.“

„Nech mě domluvit, ano? ‚Udělal dobrou práci,‘ jsem řekla, ‚ale je mrtvej a vy mu nezaplatíte a já nedám svýmu klientovi náhradu. Takže co byste řekl na to, kdybysme se šábli?‘ A poslala jsem mu půlku tý půlky, co jsme mu dlužili.“

„To zní férově.“

„Nejsem si jistá, že s tím má něco společnýho fair play, ale dopadlo to dobře pro nás i pro něj. Kellere, můžeme si vydechnout, je to za náma. Stopy jsou zametený a Roger je v tahu. Chápeš to už?“

„Tak skoro.“

„Ty jsi udělal tu absolutně správnou věc,“ řekla, „ze špatnýho důvodu. To je daleko lepší než opačně.“

„Asi jo.“

„To nebylo kvůli tý holce, víš. Proto jsi ho nechtěl zabít. To sis namluvil, ale není to tak.“

„Že ne?“

„Ne. Buď upřímnej, Kellere. Nezajímala tě, že ne?“

„Teď už ne.“

„Nikdy to tak nebylo.“

„Možná že ne.“

„Na tom chlapovi ti něco nevonělo. Nevěděl jsi, že to je Roger, opravdu sis myslel, že to je náš člověk, ale cítil jsi nějaký vibrace. A nelíbil se ti.“

„Nesnášel jsem ho, parchanta jednoho.“

„A jakej o něm máš pocit teď?“

„Teď?“ Přemýšlel o tom. „Je po něm,“ řekl. „Už není co cítit.“

„Stejně jako vždycky, jo?“

„Docela jo.“

„Možná je to tím tvým palcem.“

„Cože?“

„Tvým vražednickým palcem, Kellere. Možná ti dává dobrý instinkty nebo je to možná jenom klika. Tak či onak, myslím, že by sis ho měl nechat.“

Podíval se na svůj palec. Od té doby, co si prvně uvědomil jeho zvláštní charakter, se dostal až tak daleko, že se na něj nerad díval. Připadal mu divný.

Teď vypadal úplně dobře. Ne snad jako palec každého druhého člověka. Ani ne jako jeho druhý palec, když na to přijde. Ale zdálo se, že prostě patří k jeho ruce. Připadal mu akorát.

„Koupil sis v Jacksonvillu nějaký známky, Kellere?“

„Něco jo.“

„A už sis je nalepil do alba?“

„Nelepí se,“ opravil ji. „To bys je zničila, kdybys je tam nalepovala.“

„Jednou jsi mi řekl, co se s nima dělá. Dávaji se na ně nějaký falcky, že jo?“

„Ano.“

„Jako když děláš střechu, taky máš na taškách falcky,“ řekla, „akorát že tohle je jiný. Už sis je tam nandal?“

„Ne, neměl jsem čas.“

„Takže máš známky, který čekají na svý alba. A asi ti taky přišla nějaká pošta za tu dobu, co jsi byl pryč.“

„Jako vždycky.“

„Časopisy a katalogy, vsadila bych se. A jak tomu říkáš, když ti pošlou známky a ty si máš vybrat?“

„Výběr na ukázku.“

„A přišly ti nějaký?“

„Jedna zásilka, jo. Od jedné ženy v Maine.“

„A ona zůstane v Maine, že jo? A nechystáš se tam jet na návštěvu?“

„Samozřejmě že ne.“

„Takže se můžeš vrátit domů a pracovat na svejch známkách.“

„To bych mohl,“ řekl. „Myslím, že to udělám.“

„Myslím, že je to dobrej nápad,“ pokývala. „A dávej si pozor na ten palec, ano? Teple ho oblíkej a ne abys ho nechal někde v průvanu. Protože Allenby je mrtvej a Roger taky, a s nima všichni lidi, který starej dobrej Roger vyřadil z kšeftu, což znamená, že je daleko míň lidí než kdy dřív, který dělají to, co děláš ty, Kellere, a můžu říct, že práce rozhodně nijak neubylo.“

„Hm,“ zabručel a dotkl se palce. „No, nemám pocit, že bychom se o ni museli bát.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai