Specialisté

Lawrence Block

(2001)

Hodnocení:

*

Štítky:

Detektivky, Literatura česká

Tým válečných veteránů bere spravedlnost do vlastních rukou. Je jich pět, všichni jsou vytrénovaní pro boj v džungli a každý z nich je specialistou v nějaké smrtonosné disciplíně. V civilu vedou zcela nenápadný život až do chvíle, kdy dostanou za úkol najít a zneškodnit zločince nejhoršího druhu - takového, který ubližuje nevinným, ale zákon na něho nemůže. Příběh se odvíjí jako akční film, v němž nechybí ani humor.

Lawrence Block

Specialisté

Překlad: Alžběta Hesounová

Nakladatelství: Vyšehrad

2001

Stran: 160

ISBN: 80-7021-338-8

Před

Albert Platt vypadal lépe, když byl oblečený.

Obleky mu šil krejčí z East Side, boty na míru byly z Londýna a kravaty z nejdražších obchodů. Když měl na sobě šaty, byl učesaný a líce měl vyholené a natřené kolínskou, vypadal jako úspěšný podvodník. Nahý ale vypadal jako gorila.

Teď právě nahý byl. Seděl na kraji vysokého viktoriánského ušáku v obývacím pokoji svého apartmá v Desert Palms.

Na břiše a hrudi se mu kudrnatily lesklé černé chlupy. Na čele a v podpaží se mu perlil pot.

V pravé ruce držel revolver ráže 38 s dvoupalcovým bubínkem. Zbraň to byla těžká a Platt ruce ulevoval tím, že měl loket opřený o boční opěradlo křesla. Hlaveň revolveru se zlehka dotýkala čela dívky.

I ona byla nahá, což bylo ale to jediné, co měla s Plattem společného. Bylo jí tak o polovinu méně, co do let i co do váhy – byla to štíhlá vysoká rusovláska s pěknými ňadry, hýžděmi i stehny. Klečela Plattovi u nohou jako prosebnice v kostele.

„Dvě stě dolarů,“ říkal Platt. „Za patnáct minut nebo půl hodiny, dvě stovky, to není špatný, ne? Jen buď hezky hodná a pak si můžeš jít koupit cadillac.“ Dívka ta slova sice slyšela, ale nevnímala jejich smysl.

V té chvíli pro ni existovala jen hlaveň revolveru. Hned od začátku dělala to, co po ní chtěl – ale asi musel mít zbraň schovanou mezi sedákem a opěradlem křesla, protože zničehonic držel ten revolver v ruce a ona cítila na čele jeho chladné kovové ústí. Slyšela Plattův hlas, který jí říkal, že skoro nic neucítí, že to bude jen jakýsi rychlý záblesk bolesti, a než si to uvědomí, bude po všem.

„Vyjde výstřel,“ říkal Platt, „a zamíří ti do čela nebo do pusy, do té tvé pěkné pusinky. Rána jako rána.“ Dívka prováděla to, čemu se v novinách říkalo zvrácený akt. Vždycky ji zaráželo, proč se to označuje zrovna tak – jí to tak nikdy nepřipadalo, měla pocit, že je to naprosto přirozené.

Zvrácené jí to připadalo teprve dnes.

„Jako miminko s dudlíkem,“ říkal Platt. „Tak, buď hodná holčička, no vidíš, že to jde. Nechceš přece umřít, že ne, holčičko. Tak je to správně. Nechceš přece umřít, čekaj na tebe penízky, dvě stě krásnejch dolárků, nikdo nechce umřít, holčičko, ty taky nechceš umřít.“ Důležitej člověk, řekli jí dole. Donno, holčičko, to je důležitej pán, tak se mu hezky věnuj. Je to bankéř, má velký styky, v Las Vegas je zas poprvý po třech letech, Donno, tak koukej, ať je s tebou opravdu spokojenej.

Ano, pomyslela si, ano, pochopitelně, že chci, aby byl spokojený. To se rozumí, že mi na tom záleží. Ach bože, já už chci být odtud. Dvě stě krásných dolarů – kašlu mu na jeho dolary, stojím o ně asi jako o díru v hlavě. Ježíši, díra v hlavě. Před vnitřním zrakem jí přeběhl výjev – nekvalitní novinový obrázek s hrubým rastrem, její tvář, a uprostřed čela velká černá díra. Vedle malý článeček na dva sloupce s titulkem – pod ním jen pár odstavců. Modelka a tanečnice Donna Mackenzie nalezena v poušti – pachatel neznámý – neveřejný pohřeb.

„Á, „ ozval se Platt. „Á, á… Holčičko, holčičko, holčičko.“ Nesmí se ti zvednout žaludek, nesmí, nesmí. Zůstaň tu, vydrž, panebože, ať dá tu pistoli pryč, ať ji dá pryč, ať je hodný, ať dodrží slovo, bože, bože, ať hraje fér.

„Promiň, holčičko,“ řekl Platt.

Panebože, tys mě podvedl –

Kohoutek zaskřípal. Nekonečný okamžik, a pak svět nekonečné tmy.

Úderník cvakl o prázdnou komoru.

Smích, řev, zajíkání, ticho. Kroky přes hustý koberec k ložnici. Bouchnutí dveří od ložnice.

Postavila se. Odplivla si na koberec. Podívala se na tu skvrnu. Náhle se jí zatočila hlava, jako by koberec byl kilometry hluboko. Ztratila rovnováhu, podlomila se jí kolena, málem upadla.

Přetáhla si šaty přes hlavu, popadla prádlo a punčochy.

Nazula si jednu botu a nemohla najít druhou. Začala ji hledat, ale vtom zaslechla za dveřmi od ložnice zase ten jeho smích.

Setřásla z nohy tu první botu. K čertu s botami. Kabelku měla na stolečku u lampy, natáhla po ní volnou ruku. K čertu s botami, stejně byly obyčejné, koupí si nové. V kabelce má dvě stě dolarů, dvě stě krásných dolarů, které by nejradši rozměnila na čtvrťáky a po jednom mu je všechny nacpala do zadku. Nebo radši na centy – ten hajzl, ten hnusný hajzl.

Rozběhla se ke dveřím.

Jedna

Manso se zrovna holil, a vtom někdo začal bušit na dveře. Manso měl kolem pasu ručník a na obličeji plno pěny. Zavolal: „Ano, moment!“ a zvedl ruku s holicím strojkem k dalšímu tahu.

Ale bušení neustávalo, a navíc zaslechl Donnin hlas. Už už jí chtěl říct, ať chvíli počká, ale potom si všiml jakéhosi divného tónu v jejím hlase a rozmyslel si to. Šel ke dveřím, pořád se strojkem v ruce a s ručníkem kolem pasu a pěnou na tvářích.

„Zrovna jsem se holil,“ řekl jí. „Nečekal jsem… co se děje? Takhle ji ještě nikdy neviděl, s bledým a staženým obličejem, s pološílenýma zoufalýma očima. Začal něco říkat, ale pak zmlkl, otočil se a zamkl. Když se zase obrátil do místnosti, Donna si zrovna stahovala šaty.

„Holčičko, ale já jsem _“ Probodla ho očima.

„Už nikdy mi neříkej holčičko.“

„Cože?“ Zničehonic začala lapat po dechu. Užasle na ni zíral. Byl v Las Vegas tři týdny a z toho s ní spal čtrnáct dní, ale takovouhle ji ještě neviděl. Nebyl to typ dívky, která by dělala takovéhle věci. Donna, to byl zářivý pohled a smích při představení, chladné sebeovládání u hracích stolů a přátelsky hřejivý ohníček v posteli. Hysterická nebyla nikdy. To se k ní prostě nehodilo.

Promluvila: „Osprchovala jsem se, vypláchla jsem si pusu ústní vodou. Ale pořád se cítím špinavá. Sprchu jsem si dala tak horkou, až to pálilo. Eddie, prosím. Nemůžu mluvit, prostě nemůžu. Sprcha byla horká, ale mně je zima, já teď potřebuju zahřát, potřebuju se očistit.“ Čekal.

„Já potřebuju do postele, prosím. Vezmi mě do postele. Uděláš to? Vezmeš mě, prosím, do postele? Tak vezmeš“

„

Potom jim zapálil cigarety a zavolal dolů pro led. Nalil oběma pití a odnesl sklenice do ložnice. V mžiku svou sklenku vyprázdnila a on jí nalil znovu.

Promluvila: „Nikdy jsem ti to asi tak úplně neřekla, ale jsem v podstatě prostitutka.“

„Myslel jsem si to.“

„Jak to? Připadám ti tak laciná?“

„Amatérka by stěží měla takové zkušenosti.“

„Já mluvím vážně. Jaks na to přišel?“

„No, dal jsem si dvě a dvě dohromady. Las Vegas, tenhle hotel, a nechodíš do práce, ani nemáš manžela. A říkala jsi, že jsi tanečnice, ale tanečnice mají jiné nohy a svaly než ty.“

„Nenapadlo mě, že to víš, protože jsi nikdy nic neříkal. Tobě to nevadilo?“

„To víš, že vadilo. Dočista mě to připravilo o potenci.“

„Nedělej si legraci.“

„Promiň –“

„Ne, omlouvat bych se měla já, a možná mi vtipy pomůžou. Ale tys nic necítil?“

„Možná mi to zalichotilo. Že jsem na grátis seznamu.

Chceš o tom, Donno, mluvit?“ ,,O čem?“

„Nevěřím, že ses dneska v noci vzbudila a vzpomněla sis, jak ti jeptišky říkaly, že zlobivé holky přijdou po smrti do pekla. Jestli o tom nechceš mluvit, tak dobře, ale já mám pocit, že chceš.“

„Do pekla. Hm. Po smrti do pekla. Už se ti někdy stalo, žes málem umřel?“

„Ano. „ „A už se ti někdy stalo, že na tebe někdo mířil a ty sis myslel, že tě zastřelí?“

„Ano. „ „Vážně? A jak se ti to stalo?“ Už málem řekl Zabili mě, ale nebyl na to vhodný okamžik.

„Bylo to v armádě a stalo se to mnohokrát, ale buď jsem stačil vystřelit první, nebo mě zachránily jiné okolnosti.“

„Říkali mi, že je to bankéř. Důležitý, bankéř – ale nemluvil jako bankéř, ani se tak nechoval. Bůh ví, že bankéř-může být zvrhlík jako kdokoliv jiný, ale jestli tohle byl bankéř, tak já jsem Panna Orleánská. Byl to –“

„Začni od začátku. „ „Nejdřív jsem si myslela, že je to nějaký burzovní spekulant. Nebo možná bookmaker, majitel nějaké velké kanceláře, a že mu možná říkají bankéř, protože to zní mnohem líp.“

„Začni znovu.“ Obrátila se k němu a zaostřila na něj. „Už jsem se uklidnila,“ řekla mu.

„Já vím. Nechceš začít ještě jednou?“

„Tak dobře.“ Nepřerušoval ji. Hysterie už ji přešla a dokázala mu to teď‘ vyprávět celkem souvisle a on ji nechal mluvit, jak sama chtěla, a jen tam tak vedle ní ležel na manželské posteli, v rukou svíral sklenici s pitím a pozorně naslouchal. Plukovník měl pravdu, začal uvažovat. Lidstvo se dá čárou rozdělit na dvě části – ta čára je sice klikatá, ale přesto to jde: na jedné straně zůstane Dobro a na druhé Zlo. Není sporu, že v každém je kus dobra i zla a že i ten největší lotr je něčí syn, ale když dojde na lámání chleba, pozná se jasně, kdo je co zač, existuje jen Dobro a Zlo, a mezi tím žádné odstíny šedé, a Den posledního soudu je sedmkrát do týdne.

Když jí došla slova, Manso se postavil. „Zůstaň tady,“ řekl jí. „Kde je pití, víš. Nikam nechoď.“

„Eddie, ale on má pistoli. Zastřelí tě!“

„Zatraceně,“ řekl. „Vím, že si teď o mně zkazíš mínění, ale já se chystám jenom do koupelny, abych se konečně doholil. Za prvé se opravdu potřebuju doholit, a za druhé o tom chci chvíli přemýšlet. Tak tady prosím tě zůstaň.“ Pustil vodu a znovu se namydlil. Bylo mu osmadvacet, ale tvář v zrcadle vypadala trošku starší. Byl to pro něho nezvyk.

Poslední tři roky vypadal skoro pořád na třiadvacet. Ale vždycky po nějaké době mu obličej najednou zestárl o pět let.

Obecně se dalo říct, že má obličej pravidelný, oválný a že je velmi pohledný. Nad čelem vyrůstaly černé kudrnaté vlasy a když se usmál, v každé tváři se mu udělal dolíček. Teď se mu ale plochy obličeje ostřeji vyrýsovaly, výraz očí se změnil a Eddie už nepůsobil jako moderátor televizního pořadu pro mladé.

Dal si na holení záležet, pak smyl zbytek mýdla, opláchl se studenou vodou a natřel se vodou po holení. Uvažoval, že by mohl Platta zmlátit, třeba ho i zabít. I když se samozřejmě nedá úplně vyloučit, že si Donna jenom trochu vymýšlí. Ten člověk jí třeba předem řekl, že se mu to takhle líbí a že to s prostitutkami vždycky dělá takhle, a Donna se později nechala unést věrohodností té situace.

Ale jedna věc mu pořád nešla z hlavy – a sice to, jak Platt pořád zdůrazňoval, že je bankéř. Taková gorila že by vlastnila banku?

Vrátil se do ložnice. Právě si znovu nalévala a kouřila další cigaretu.

„Jakou banku?“

„Co?“

„Platt. Jakou že to vlastní banku? Říkalas, že o ní mluvil.“

„Byl to kriminálník, Eddie. Věř mi. Když člověk žije v Las Vegas, po nějaké době pozná podvodníka na sto honů.“

„To jo.“

„Už jsem viděla kriminálníky, kteří se chovali jako bankéři, ale nikdy jsem neviděla bankéře, který –“

„Hm, chápu. Neřekl, co to je za banku?“

„Mám dojem, že ano. Říkal, že má tři.“

„Tři banky?“

„Ne, asi říkal dvě.“

„Víš určitě, že to nebyla jenom jedna?“

„Ne, jsem si jistá, že dvě. A mluvil o New Jersey, to vím taky určitě.“

„Nevzpomínáš si na město?“

„Snad to byla dvě města, v každém jedna banka.“

„A pamatuješ si ta města?“ Nepamatovala. „Hackensack, Jersey City, Newark, Trenton? Camden, no, New Brunswick, East Orange, co ještě, Plainfield –“

„Řekla bych, že bych si vzpomněla, kdybych to jméno slyšela. Je to důležité?“

„Nevím. Vzpomněla by sis, kdybys to slyšela. Bože, mám pocit, že už jsem vyjmenoval všechna města, která v New Jersey vůbec jsou. Princeton? Secaucus?“

„Ne.“ Na chvíli se zamyslela. „Jedna z nich měla v názvu slovo obchod nebo obchodní. „ „To nám ten výběr vážně zužuje.“

„No jo, asi moc ne. Ty nejsi… tváříš se, jako bych si to měla pamatovat.“

„Promiň. „ „On se choval stejně. Dal mi najevo, že tu s tím obchodem bych znát měla. Zeptal se mě, jestli jsem ksakru normální, prý jestli vůbec někdy poslouchám rádio? Řekla jsem, že poslouchám, a on na to, že to možná ještě neříkali. Nevím –“ Eddie v tu chvíli vyskočil z posteié a vykročil k televizi.

Chytl poslední minuty nějakého zábavného pořadu a pak čtvrthodinové zprávy. Nic. O čem to ten Platt ksakru mluvil?

Doléval jí až do svítání, pak ji uložil a sešel dolů do kasina.

U jednoho stolu se ještě hrálo – byly u něj tři volavky, které se snažily předstírat zájem o hru. Přidal se k nim a bavilo ho to snad ještě méně než je. Asi po půl hodině toho nechal a šel na snídani.

Když přišly newyorské noviny, začal je důkladně procházet. Tu zprávu našel na první straně druhé části Timesů. Předchozího odpoledne přepadlo pět maskovaných banditů Passaickou obchodní a průmyslovou banku ve státě New Jersey;

lupiči postřelili pokladníka a zastřelili hlídače a odnesli si hotovost, jejíž odhadovaná výše mírně překračovala 350 tisíc dolaru.

Manso si tu zprávu přečetl dvakrát, vystřihl si ji, přečetl si ji ještě jednou a odnesl si ji do telefonní budky.

„Potřebuj u spojit do Tarrytownu, stát New York,“ řekl slečně v centrále. „Chtěl bych mluvit s plukovníkem Rogerem Crossem.“ Zalovil v kapse a vytáhl pár čtvrťáků a pěticent. „A na účet volaného,“ dodal.

Zeptala se ho na jméno a číslo. „Eddie Manso,“ řekl a nadiktoval jí číslo, které mu pro kontrolu ještě přečetla. „Řekněte raději desátník Manso,“ upřesnil. „Desátník Edward J. Manso.“

Dva

„Náramně zajímavé,“ řekl plukovník. „Stálo by za to zjistit, na cos to tu vlastně narazil, Eddie. Teď mě nech chvilku přemýšlet.“ Očima přelétl poznámky, které si během rozhovoru udělal. Rychle v duchu probíral možnosti a pohrával si s nimi. „Ano,“ řekl nakonec. „Ano. Velmi zajímavé.

Eddie, už jsme tě hodně dlouho neviděli. Helen to zrovna onehdy ráno říkala. Měli bychom velkou radost, kdyby sis mohl sem k nám na východ udělat výlet. Řekněme pozítří? To je čtvrtek, počítám, že nebudeš mít potíže zarezervovat si na čtvrtek letenku. Dobrá, tak se budeme těšit.“ Plukovník se odstrčil od stolu a odjel na kolečkovém křesle k oknu vedoucímu na západ. Pohlédl dolů na dálnici pod sebou a na řeku za ní. Z téhle výšky a dálky vypadal Hudson pořád tak čistý a průzračný jako před padesáti lety, když se v něm učil plavat.

Jenže dnes už bylo při pohledu zblízka jen máloco tak čisté jako před padesáti lety. V dubnu mu jeho sestra Helen dala k osmapadesátým narozeninám dárek, velice pečlivě vybraný právě pro tu příležitost – byl to velmi kvalitní německý dalekohled. Rád jím pozoroval ptáky, ale naučil se nedívat se s ním na řeku.

Zhruba čtyřicet kilometrů severně na stejné řece ležel West Point, kde ho za dob studií jistý sportovní redaktor poprvé nazval starým drsňákem Crossem. Na okamžik zavřel oči a snažil se vybavit si ten pocit, když hrál ve školním týmu v obraně, jak se vrhal po míči a s jakým gustem do něj kopal.

Pravá noha ho při té vzpomínce příjemně zabolela a on se té krátké bolesti zeširoka usmál, když si uvědomil, jak mocně jsou mysl a tělo propojené.

„Copak je ti k smíchu?“ Otočil se a usmál se na svou sestru. V ruce držela sklenku s pitím, kterou si od ní vzal. „Trochu jsem si v duchu zacestoval časem,“ vysvětloval. „A zničehonic mě zabolela noha.

Zapomněla, že je někde v Laosu.“

„Nechceš prášek? Podám _“

„Ne, byla to jenom vzpomínka. Myslel jsem na to, jaké to bývalo, když jsem při rugby kopl do míče. Tohle,“ – pozvedl skleničku – „je výborný nápad. Nedáš si taky?“

„Za chvilku. Nezvonil před chvílí telefon? Byla jsem zrovna na dvoře.“

„Vzal jsem to. Byl to Eddie Manso.“

„Je ve městě?“

„Ne, teď zrovna je v Las Vegas.“

„Ach bože. A prohrál všechny peníze, viď. Nepošleme mu telegraficky pár dolarů?“

„Ale ne, nic takového. Narazil na něco zajímavého.“

„Vážně?“

„Na něco moc zajímavého.“ Když mluvil o svých nohách, Helen se trochu zachmuřila, ale jakmile začal o Mansovi, tvář se jí zase rozjasnila. A teď, když se usadila v jednom koženém křesle, už přímo zářila.

„Řekl jsem Eddiemu, že by nás mohl přijet ve čtvrtek navštívit,“ oznámil jí.

„To je skvělé.“

„Ano. A možná by přijeli i ostatní chlapci. Ale to záleží na několika věcech. Kolik je hodin?“

„Čtyři pryč.“

„Nevadilo by ti, kdybych tě vyslal na malý průzkum? Tak hodinku v knihovně, odhadem. Asi nic moc nenajdeš, protože sám pořádně nevím, po čem přesně bys měla pátrat.“

„A co ti ten Eddie vlastně řekl?“

„Poznámky mám na stole. Podej mi je, a já tě rychle zasvětím.“

Dokud byla venku, zůstal v křesle u okna a chvílemi se díval na Hudson a chvílemi si četl Churchillova Marlborougha.

Zrovna se dostal k vévodovu prvnímu důležitému vítězství u Blenheimu – přemítal nad Marlboroughovou strategií a říkal si, jak málo se od té doby změnily základní principy vedení války. Stejný systém útoků a obrany fungoval jak pro Marlborougha, tak pro Viléma Dobyvatele u Hastingsu o šest století před ním. Změnila se komunikace, zbraně se vyvinuly, armády se rozrostly a jejich struktura zkomplikovala, ale čím víc se věci měnily, tím víc zároveň zůstávaly stejné.

Laos byl pro Rogera Elliotta Crosse třetí válka. Vedl rotu u Salerna a Anzia, bojoval na bezpočtu kopců v Koreji.

A když se pak začaly formovat speciální jednotky, byl jedním z prvních členů stálé armády, kterého do nich vybrali – a také jedním z prvních, kdo se zúčastnil akcí v jihovýchodní Asii.

Muži pod jeho vedením cvičili domorodce a vesničany a organizovali bleskové akce v Laosu a Vietnamu.

A odjakživa ho to bavilo. Bylo to peklo, jak říkal Sherman, ale zároveň to byla jakási hra pro dospělé, kdy člověk pociťuje drsnou hořkosladkou radost ze střetu a kdy se také cítí nejvíce naživu – uprostřed vší té smrti. Věděl, že jednou nadejde doba, kdy toho bude muset nechat. Má přece dům v Tarrytownu, dům, kde vyrůstal. A má sestru Helen a jejího manžela Waltera. Co se týče peněz, mohl žít spokojeně až do smrti-za prvé měla dost peněz jejich rodina, za druhé si za ty roky sám něco našetřil, a navíc ještě bude dostávat plný plukovnický důchod. Ale na důchod bylo času dost, zatím si života užíval plnými doušky.

Potom ale jednoho dne jeden z jeho mužů dostal zásah do krku zrovna ve chvíli, když odjišťoval granát, a granát se po zemi odkoulel k plukovníku Rogeru Crossovi. Probral se až v posteli a měl pocit, že mu hoří nohy, ale když po nich sáhl, nebyly tam. Přišel o obě – jednu mu vzali těsně nad kolenem, druhou v půli stehna.

Své lékaře ale pořádně překvapil. Řekli mu, že má štěstí, že to přežil, a byli vpodstatě připraveni, že se jim hořce vysměje – jenomže on s nimi upřímně souhlasil. Byl to pořád tentýž muž jako předtím. Ten muž žil v jeho mysli, a dokud mu sloužila hlava, zůstával naživu.

Poctivě cvičil. A rychle se uzdravoval. Letadlem ho přepravili z Tokia do San Francisca a nakonec do New Yorku, a když tryskáč přistával na Kennedyho letišti, už myslel jenom na to, jak se těší na Helen a Waltera a jak s nimi začne nový život. Byl si jistý, že jim nebude na obtíž. Kolečkové křeslo člověku poskytovalo poměrně hodně možností, a on se to své naučil ovládat dokonale. A dokáže se zabavit sám, byl zvyklý na samotu.

Helen na něho čekala na letišti, oči zarudlé od pláče. „Ale prosím tě, nevyváděj mi tu jako malé dítě,“ napomenul ji.

„Důležité je být na živu. Říkali mi, že jsem moc silný na to, než abych se nechal jen tak zabít. Zlámali na mě tři chirurgické pilky, když mi ty nohy amputovali. Tak už se trochu seber!

A kde je vůbec ten tvůj zatracený manžel?“ V té chvíli už se přestala úplně ovládat, otočila se a utekla.

Rozjel se na křesle za ní, že ji dohoní, ale potom si řekl, že ji radši nechá chvíli být. Zanedlouho se vrátila, měla opláchnutý obličej a upravené vlasy, a rychle a stručně mu vypověděla, co se stalo.

Walter byl mrtvý. Před třemi týdny, v době, kdy se Cross učil jezdit na invalidním vozíku, upravil Walter Tremont svou závěť, zaplatil dlužné částky za pojistky, a pak se ve své kanceláři oběsil.

„Nemohla jsem ti to napsat,“ řekla. „Napsala jsem ti několik dopisů, ale nedokázala jsem je poslat, musela jsem počkat, až přijedeš. Když ho odřízli, byl úplně fialový a jazyk mu natekl a zčernal. Ach Rogere –“ Dlouhý dopis na rozloučenou vše vysvětloval. Walter Tremont, který v životě neprosázel ani jediný dolar, přišel o téměř čtvrt milionu investovaného do akcií kanadských dolů. Nejdřív to zkoušel jenom opatrně a zpočátku se mu dařilo, ale potom ho štěstí opustilo a on do toho zabředal čím dál hlouběji, jak se snažil získat nazpět aspoň to, co investoval, a v době, kdy si dal provaz kolem krku, už přišel o všechny své peníze, o peníze z dědictví své ženy a o peníze, které spravoval pro plukovníka.

„Ale vždyť by se byl zase postavil na nohy“ řekl Cross.

„Musel přece vědět, že bych to pochopil. Byl to mladý člověk, přece by byl na něco přišel, jak tu záležitost vyřešit.“

„Rogere, on byl zlomený. Já… těch posledních pár týdnů jsem mu všechno jenom ztěžovala. Vypadal příšerně, opravdu příšerně. Pořád jsem mu říkala, ať jde k doktorovi. Myslím, že by ho to nakonec fyzicky zničilo tak jako tak, i kdyby to byl neudělal sám. Rogere, oni ho zabili.“

„Oni?“

Burzovní makléři, odpověděla. Nebo spíš podvodníci s akciemi – těmi totiž ve skutečnosti byli. Na Tremontovy písemnosti se podíval právník, a pak jí vysvětlil, jak to celé probíhalo. Cross se těmi papíry probral sám a dal jí za pravdu – skutečně ho zabili, sami mu hodili oprátku kolem krku. Byl to perfektně naplánovaný podraz, hlavní operace probíhaly v Torontu, ale podvodníci měli dva vyslané lidi, kteří se po několik měsíců snažili získat přátelství a důvěru Waltera Tremonta a krok za krokem ho tak připravovali k odstřelu.

Cross si najal detektivy. Zjistil si jména těch dvou mužů, kteří Tremonta vlákali do pasti, a jména zbytku skupiny v Torontu. Spotřeboval na shromažďování důkazů spoustu času i peněz, a když s tím byl hotov, zavolal jednomu místnímu právníkovi.

„Řekl, že se to nedá na ničem postavit,“ řekl později Helen. „A potom se ten trouba podíval na mě a začervenal se jako slečinka, když si uvědomil, že před vozíčkářem se tahle metafora asi nemá používat. Ještě se slečinky červenají? Řekl bych, že už asi ne. Proti těm lidem se prý z právního hlediska nedá nic najít. Zdá se, že neporušili žádný zákon. Možná porušili celé Desatero, ale zákon žádný. Zatraceně, kdybych já se měl na čem postavit, kdybych tak mohl běhat –“ Celé dny trávil tím, že si četl o vojenských strategiích a historii, a noci tím, že pil, dokud ho nepřemohl spánek. Jednoho dne zaklapl knihu od Clausewitze a odstrčil ji netrpělivě stranou. Clausewitz mu neporadí, jak se dostat na kobylku lidem, ke kterým se nemůže, ke zlodějům, kteří neporušili žádný zákon, ale ukradli někomu peníze a zničili mu život.

Nebo že by mu ta kniha přece jenom poradila? Nešlo koneckonců nikoliv o právní problém, ale skutečně o problém vojenský, o cvičení ve strategii a taktice?

Napsal do Washingtonu. Požádal Pentagon o adresy mužů, kteří s ním sloužili v Laosu a pak odešli do civilu. Chvíli trvalo, než žádost prošla příslušnými kanály, ale nakonec skutečně obdržel seznam dvaceti tří jmen.

Strávil nad tím seznamem dva dny a vzpomínal nu každého z těch mužů, uvažoval nad jeho silnými a slabými stránkami a nad tím, co ho do války přivedlo a po čem ve skutěčnosti toužil. Původně měl v plánu kontaktovat všechny muže ze seznamu, ale když si to později rozmyslel, uvědomil si, že by z těch třiadvaceti odpovědělo kladně možná deset.

A nakonec napsal pouze pěti. Čtyři z nich narukovali na povolávací rozkaz, jen jeden byl důstojník z povolání. Zavolal těm pěti, a všichni přijeli do Tarrytownu a všichni zareagovali tak, jak předpokládal.

A byli to správní muži. Je to všechno stejná džungle pomyslel si, v Laosu nebo ve Státech. Byla to tatáž džungle a tatáž válka, a musejí ji vybojovat titíž lidé. Lidé jako Manso a Murdock a Simmons a Giordano a Dehn.

Helen se vrátila v šest. Zeptal se jí, jestli něco zjistila, a ona řekla, že to počká po večeři. Hádal se s ní, ale vyhrála ona. Snědl tlustý plátek hovězí pečeně, ale ani nevnímal, jakou má chuť. A potom mu nad kávou řekla, co se dozvěděla.

Když se vrátil k sobě do pracovny, poslal čtyři telegramy.

Murdockovi, Simmonsovi, Giordanovi a Dehnovi.

Tři

Simmons zrovna sekal trávník před domem, když ten telegram přišel. Měl rád, když byl trávník vysoký tak zhruba čtyři centimetry, a tak nastavil sekací čepele na tuhle výšku a každé úterý a pátek před večeří celý trávník posekal, před domem i za domem. Mohl to dělat v kteroukoliv denní dobu, protože pracoval doma a svou pracovní dobu si určoval sám, ale chtěl, aby ho sousedi viděli, jak s tou velkou rotační sekačkou zkracuje trávník, když se večer vracejí autem ze zaměstnání. Ostatní práce na zahradě a opravy v domácnosti dělal, když to zrovna bylo zapotřebí. Ale bylo moc důležité, aby ho viděli, jak seká ten zatracený trávník.

„Howarde! Howarde!“ Vypnul sekačku a přešel k přednímu vchodu. Ve dveřích stála Esther, jako zarámovaná, a paprsky zapadajícího slunce se jí odrážely ve sklech brýlí.

,Telegram,“ oznámila mu.

„Ach bože,“ řekl.

„Nechala jsem si ho přečíst do telefonu.“

„Tak povídej. „ „Dřív se telegramy doručovaly osobně. A dneska se to odbyde vzkazem po telefonu.“ Byl by na ni nejraději zařval, ale to ode dne, kdy se poprvé potkali, ani jedinkrát neudělal. Tři roky, mezitím se jim narodilo dítě a další čekali, a on na ni nikdy ani nezakřičel. Ale ten její zvyk rozdělit každou informaci na tisíc kousků ho doháněl k šílenství – a když se jí teď slunce odráželo v brýlích, neviděl jí ani do očí a nemohl v nich tedy číst.

Došel k ní a vzal ji za paži. „Špatné zprávy?“

„No, ani ne. Tedy špatné pro mě. Zapsala jsem ti to.“ Otočila se a on vykročil za ní do domu. „Na trhu se má objevit nová sbírka, takže počítám, že zase odjedeš na služební cestu.

Tady to je.“ Na vzkazu stálo: MOŽNOST VYJEDNAT NÁKUP VYNIKAJÍCÍ EVROPSKÁ SBÍRKA – DEVATENÁCTÉ STOLETÍ – DOPORUČUJI VE ČTVRTEK PŘIJET. Podepsaný byl ROGER CROSS.

„Takže pojedeš?“

„Pokud chceš, abychom měli co jíst, tak ano.“

„Chci, abychom měli co jíst, a taky chci mít manžela doma. Kam to vlastně pojedeš?“

„Cross je z New Yorku,“ odpověděl. „Asi se s ním setkám tam, ale sbírka nejspíš bude někde přes půl kontinentu, takže pak pojedu za ní.“

„Jak to, že nejsou někdy nějaké sbírky tady v Detroitu?

Člověk by si myslel, že v celém státě Michigan snad není jediný sběratel známek – ale asi je to tak, že když chtějí prodat nějakou sbírku, zavolají nějakému zprostředkovateli v Arizoně nebo v Novém Mexiku. Neposílal ti ten Roger Cross už někdy nějaký telegram?“ Přikývl. „Je to takový malý obchodníček. Když někde na něco narazí, co není přímo jeho obor, jako třeba zrovna známky, dá mi echo, a pokud pak uzavřu obchod, dám mu malou provizi. „ „Jenom doufám, že nebudeš pryč tak dlouho jako posledně. Víš přece, že za dva měsíce se nám narodí další miminko.

Byla bych ráda, kdybys tu tou dobou byl.“ Přistoupil k ní zezadu, objal ji a složil ruce nad břichem.

„Naše krásné miminko.“

„Ale Howarde.“ Ruce pomalu posouval nahoru k jejím velkým ňadrům.

„To miminko se ale bude mít. Každý den takovou krásnou svačinku. „ Zasmála se, protože ji to potěšilo, ale pak jeho ruce setřásla. „Pane Simmonsi, vy máte ale nápady! Já teď musím dodělat večeři, a ty musíš dosekat ten trávník. Přece nechceš, aby sousedi řekli, že zanedbáváš svůj majetek!“

„A copak tohle taky není můj majetek, královno Esther?“

„Jdi to teď, prosím tě, dodělat,“ uzavřela debatu.

Po večeři zavolal do společnosti Northwest Orient a udělal si rezervaci na středu večer. Vykoupal malého Martina a hrál si s ním, než musel jít chlapeček spát, a potom se usadil s Esther před televizi. Ale nedokázal se na program vůbec soustředit, a po chvíli se o to přestal i snažit. Myslel na telegram od plukovníka a uvažoval, co se z toho asi ve skutečnosti vyklube.

Potom se přistihl, že si láme hlavu, jestli ho ostatní muži ze skupiny mají rádi. Nepochybovalo tom, že plukovník ho rád má, ale s těmi ostatními se někdy cítil poněkud nesvůj, jako by je jeho přítomnost vždycky uvedla nějak do rozpaků. Věděl o sobě, že je občas přehnaně citlivý, prostě se takový už narodil, a kromě toho bylo samozřejmě dost těžké i v civilu překonat společenské rozdíly. On byl důstojník, kapitán, a oni byli odvedení branci – a už to vytvářelo mezi nimi přehradu nejméně tak vysokou, jako byla ta další věc.

Tehdy poprvé v Kanadě tu přehradu mezi sebou a Dehnem Giordanem, Murdockem a Mansem cítil obzvlášť jasně.

S Murdockem to asi bylo nejzřetelnější, ale ten pocit měl i vůči ostatním. Přesto si ale musel přiznat, že to jejich vztahy nikdy nijak nenarušilo. Všech pět jich pracovalo na téže rovině důležitosti, společně tu akci naplánovali i provedli, a když se potom všichni sešli u plukovníka v jeho velkém domě v Tarrytownu, koláč se rozdělil na zcela stejné díly, pro každého z nich něco málo přes padesát tisíc dolarů v hotovosti.

„Chtěl bych vám všem poděkovat,“ řekl jim tehdy plukovník. „Každý se teď zase vrátíte ke svému vlastnímu životu.

Myslím, že se společně nebudeme moc vídat, pokud vůbec.

Ale kdyby kdokoliv z vás cokoliv potřeboval, cokoliv –“ Potom se na chvíli v rozpacích odmlčel, dokud nepromluvil Giordano, který jim všem hovořil ze srdce. „Pane, chtěl bych říct jednu věc. Ten uplynulý měsíc jsem se zase cítil ve své kůži – poprvé od chvíle, kdy jsem svlékl uniformu.“ Přikyvovali a dávali najevo souhlas. A potom Ben Murdock, který se přitom ze všech sil snažil působit nenuceně, řekl: „Třeba bychom si to zas mohli někdy někde zopáknout, ne…“ Všichni včetně plukovníka zůstali až do rána vzhůru a povídali si o tom. Po celé zemi byla všude spousta špatných lidí se spoustou špinavých peněz, lidí, na které zákon nemohl ale jakmile se jim ty špinavé peníze sebraly, očistily se tím.

Byli to vesměs drsní a nebezpeční lidé – ale po těch hrátkách a skopičinách v Laosu už člověku nějaký drsňák v civilu jen tak hrůzu nenahnal. Jak říkal plukovník, byla to všechno stejná džungle, a pro boj v džungli byli oni speciálně vycvičení. Plukovník jim pomohl naplánovat jejich následující životy. Budou muset všechno držet pod pokličkou, řekl jim. Budou si muset vybrat kariéru, která by odpovídala jejich příjmům, budou muset umět ukrýt ty peníze a zařídit to tak, aby se ze špinavých časem staly čisté.

Simmons to měl jednoduché. Celý život, od chvíle, kdy mu jeho učitelka na základní škole darovala maďarské známky z dopisů, které jí posílala její matka z domova, strávil veškerý volný čas tím, že se věnoval své sbírce. Nebyla to žádná zvláštní sbírka, protože nikdy neměl takové příjmy, aby do ní mohl investovat, ale byla dokonale utříděná a spravovaná. A jakmile se rozhodl, že v armádě končí, a vrátil se do Detroitu a potkal tam Esther a oženil se s ní, celou tu dobu měl jediný velký sen. Dříve nebo později, na to dá krk, z něj bude obchodník s cennými známkami.

Nezávislý obchodník. Žádný obchod, šéf ani zákazníci, se kterými by musel jednat osobně. Jen inzeráty do novin a všechny transakce proběhnou prostřednictvím pošty – ach bože, kdyby měl nějaký kapitál, šel by do toho okamžitě. Žádné škudlení po troškách, žádné nové emise a všelijaké zaváděcí akce. Kupoval a prodával by jedině kvalitní drahé známky pro sběratele.

Právě tohle byla vynikající zástěrka, kterou mohl své příjmy vysvětlit. Padesát tisíc, které dostal za operaci Akcie, mu stačily na to, aby koupil dům, slušnou zásobu dobrých známek, aby rozběhl svůj obchod a udržel ho nějaký čas v chodu.

Navíc se ještě po čtyřech měsících ukázalo, že jeho obchod opravdu prosperuje, za poslední rok jenom za prodej známek utržil dvanáct tisíc dolarů čistého zisku. A ty dvě akce, které od té doby s plukovníkem uskutečnili, byly také pořádně šťavnaté. Byla hračka ten výtěžek utajit – prostě zaplatil v hotovosti za pár známek do své vlastní sbírky. Ta se od té doby před sedmadvaceti lety, kdy v ní bylo jen pár maďarských známek, utěšeně rozrostla. Přemýšlel, co by tomu Esther asi říkala, kdyby věděla, jakou má jeho sbírka hodnotu.

A později v posteli, poté, co se mu podařilo ji přesvědčit, že milování není invaze do soukromí jejich budoucího děťátka, se zaposlouchal do jejího pravidelného dechu a přál si, aby před ní tuhle část svého života nemusel tajit. Ale věděl, že je to pro její vlastní dobro. Děsila se už jenom, když měl letět letadlem, a kdyby byť jen tušila, co na těch služebních cestách ve skutečnosti dělá, zničilo by ji to, tím si byl jistý.

Ale přesto někdy cítil nesmírnou touhu jí to všechno povědět, už jen kvůli tomu, aby viděl, jak bude reagovat. Potom si ale řekl, že by tomu stejně nevěřila – stejně jako by jeho zákazníci, kteří s ním byli ve styku jenom prostřednictvím pošty, neuvěřili, že Howard Simmons je černoch.

Čtyři

V Joplinu bylo jasno a horko, a tak si Dehn udělal ten den volno. Většinou si dělal volno tak tři až čtyři dny v týdnu, soboty a neděle v to nepočítaje. Když bylo hezky, rád trávil den na golfovém hřišti. A když hezky nebylo, je nad slunce jasnější, že měl jenom pramalou chuť obcházet domy a zvonit na lidi. Ale tak jednou nebo dvakrát týdně bývalo počasí natolik nanicovaté, že se mu na golf nechtělo, ale zvonění se dalo snést, a v takových dnech se pak vydal do ulic města, ve kterém zrovna byl, a pokoušel se nějakému troubovi prodat encyklopedii. A docela se mu to dařilo, protože to s lidmi náramně dobře uměl. Navíc nabízel kvalitní encyklopedii, jednu ze dvou nebo tří nejlepších na trhu, takže si ani nepřipadal jako podvodník, kdykoli se snažil někoho dotlačit, aby si ji koupil.

Když se na to člověk podíval realisticky, nikdo vlastně žádnou encyklopedii k ničemu nepotřebuje. Zcela neuvěřitelné množství lidí prožilo šťastný a plnohodnotný život, aniž by byli s encyklopedií byť jen na chvíli pod jednou střechou. Ale na druhé straně je zase pravda, že když už chtěl někdo za něco mermomocí vyhodit peníze, mohl dopadnout mnohem hůř. Rozhodně to nikomu neuškodilo, když měl doma encyklopedii. Bylo to něco jiného, než kdyby prodával alkohol, cigarety nebo auta. Encyklopedie ještě nikdy nikoho nezabila.

A jelikož to s lidmi tak náramně uměl a jelikož se na svou práci i zákazníky díval s ideální směsí upřímnosti a pohrdání, Dehn byl vpodstatě velice slušný podomní obchodník. Spočítal si průměrný zisk z prodeje za týden, a ten činil 168,5 dolarů – nebylo to o mnoho méně, než ve skutečnosti utratil.

Odhadl, že by měl ročně platit daně asi z deseti tisíc, a ten rozdíl pokryl tím, že si čas od času poslal objednávku a sám ji zaplatil, většinou peněžním poukázkou pod vymyšleným jménem. Také posílal encyklopedie do dětských domovů a domovů důchodců jako anonymní dárce, ale provize z prodeje šla na jeho účet v chicagském ústředí, kde se díky tomu počet jím prodaných kusů vyšplhal do nějaké pravděpodobné výše.

Toho dne vyrazil na golf časně. Dost dlouho se poflakoval kolem klubovny, než přišli další tři osamělí hráči, a potom si s nimi ve čtyřech zahrál osmnáct jamek. Většinu míčků z týčka odpálil stranou, ale pak přišly odpaly zblízka, které se mu dařily, a nakonec skončil s 82 body, což byl pro něho na tomhle hřišti lepší průměr.

I odpoledne bylo pořád hezky. Chystal se, že po obědě zase vyrazí na trávník, ale nakonec si to rozmyslel a hole odložil. Vyjel po Grand Avenue a zamířil do jedné nedávno vystavěné čtvrti, kde začal obcházet domy a zvonit na potenciální zákazníky. V prvních patnácti domech se vůbec nikdo ani neozval. Zato v šestnáctém mu otevřela mladá žena v domácnosti, peroxidová blondýnka, která měla muže v továrně a děti ve škole, a poté, co s ní strávil dvě a půl hodiny v ložnici, by jí byl mohl prodat šest encyklopedií a možná ještě nějakou ojetinu, ale ani se o to nepokusil. Jednou už to totiž udělal a připadal si potom jako opravdový syčák.

Odjel zpátky do motelu a přečetl si hesla od hydroxidu po Jeremiáše, a potom už byl čas na večeři. Najedl se ve městě, zašel do kina, zastavil se v samoobsluze pro pití a do motelu přijel kolem půl desáté. V recepci na něj čekal telegram.

Většinou Dehn v každém městě působil tak tři čtyři týdny, a kdykoliv se někam přesouval, poslal plukovníkovi svou novou adresu. Od poslední operace poslal do Tarrytownu už hezkou řádku pohlednic. Když mu teď recepční podával telegram, srdce mu začalo bít rychleji.

V pokoji si pak přečetl následující: S LÍTOSTÍ OZNAMUJI TETA HARRIET VČERA V NOCI ZEMŘELA KLIDNĚ VE SPÁNKU POHŘEB ČTVRTEK. ROGER.

Nechal telegram na nočním stolku. Trvalo mu to dvacet minut, než si zabalil a vyrovnal účet za pobyt. A za dalších deset minut už jel po šestašedesáté na východ. „Chudák tetička Harriet,“ řekl. „Jestlipak na mě myslela v závěti.“

Pět

Když si Giordano ve Phoenixu otevíral cestovní kancelář, pár přátel mu radilo, že by si měl změnit jméno.

„Lou, nemá cenu si lhát, víš to dobře sám,“ řekl mu jeden z nich, „že lidi mají o Italech takové ty zažité představy. Podívej se, já dělám do stavebnictví a vím, že i pro průměrného Američana je italský stavitel pojem. Ale kdo ti pojede s cestovkou, kterou vlastní nějaký Giordano?“

„Každý, kdo bude chtít jet do Říma,“ odpověděl mu Giordano.

Ale ukázalo se, že takových moc není. Giordanova kancelář zabírala tři krásně zařízené místnosti v nejlepší obchodní budově v centru města a Giordano sám bydlel v půdním bytě ve Wentworth Arms – a všichni věděli, že se mu náramně daří a že si přijde ročně na dobrých padesát tisíc. Ale všichni se mýlili. Cestovní kanceláři nechybělo nic kromě zákazníků, z velké části proto, že Giordano sám hodně cestoval a svému obchodu se věnoval pramálo. Vydělával tolik, aby to pokrylo platy dvou dívek, které zaměstnával. Účetní knihy – ty, se kterými pracoval, když vyplňoval daňové přiznání – vykazovaly za poslední rok čistý zisk 21.000 dolarů. Skutečné účty říkaly, že je mírně v mínusu, ale ne tolik, aby ho to muselo trápit.

Giordanovi bylo jedenatřicet, byl hubený jako párátko, měl rovné hnědé vlasy a hranaté rysy. Když nastupoval do armády, byl to asi padesátikilový chcípáček jako ten chudák z inzerátu na vitaminový preparát Atlas, který tam šel proto,

že doufal, že se na vojně trochu vypracuje. Na počátku skutečně trochu přibral a ta trocha masa, co měl na kostře, se téměř okamžitě změnila ve svaly, ale stejně nikdy nepřestal vypadat podvyživeně. Když se vrátil z Laosu, měl za sebou těžkou malárii, takže vypadal stejně špatně, jako když se do armády hlásil, a navíc hodně zestárl. A aby toho nebylo málo, v té době se mu začal citelně zhoršovat zrak, takže teď už nevypadal jenom jako sušinka, ale navíc jako sušinka, která musí nosit brýle.

Všichni lidé se v něm pletli. Drobná postava, tenké nožičky, zápěstí jako holčička, silné brýle – všichni se v něm dokonale pletli. Když je plukovník odvelel do Philadelphie na operaci Žralok, hrál tam účetního v invalidním důchodu, který má hromadu dluhů u nemocnice. A vypůjčil si od jednoho lichváře dva tisíce, ne proto, že by ty peníze potřeboval-celkově šlo tenkrát o téměř čtyřicetkrát tolik – ale aby se mohl zblízka podívat, jak takový lichvář pracuje.

Ale při té operaci jim nevyšlo úplně načasování. Lichvář za Giordanem totiž poslal dva svalovce, ještě před tím, než se jejich pětice připravila ke konečnému útoku, a tak Giordano přišel jednoho dne domů a našel u sebe v pokoji dvě těžké váhy. Hrál svou roli invalidy tak dlouho, jak jen to šlo, kňučel a prosil a sliboval, že zaplatí – ale ti dva měli za úkol víc, než ho jen postrašit. Dostali příkaz mu trochu pošramotit fasádu.

V duchu si říkal, že to bití vydrží, že jsou to profíci a určitě to nepřeženou, ale když po něm potom hmátli, zvítězily v něm reflexy. S jedním tím hromotlukem třísknul o zeď, druhého vzal direktem do ohryzku. Potom tam tak nad nimi stál a v duchu se proklínal, že tím ohrozil celou jejich akci. Pokud půjdou za šéfem se zprávou, že ten neduživý účetnický zákrsek je ve skutečnosti maskovaný tygr, věci se jim tím značně zkomplikují.

A tak je oba vzal ještě dobře mířenou ranou do krku, a když se přesvědčil, že je opravdu po nich, zavolal Murdockovi a Franku Dehnovi, kteří k němu přijeli s dodávkou a vynesli ty dva vazouny v lodních kufrech. A pak je oba poslali expres do Seattlu. Giordano ještě týdny poté procházel noviny, jestli tam o tom nebude nějaká zpráva, ale nenašel ani zmínku.

V Giordanovi se ovšem pletly i ženy. Začínalo to tak, že jim ho bylo líto a že si byly jisté, že jim od něj nic nehrozí.

Nakonec je ale překvapil nejméně tak, jako ty dvě gorily ve Philadelphii – až na to, že ženy toho většinou nelitovaly. Používal na ně jakési mentální karate, uměl je svým šarmem tnout vždy na pravém místě a dělal to tak dlouho, až získaly dojem, že učiní ten nejlaskavější dobročinný skutek na světě, když s ním půjdou do postele. A chvíli na to už šílely vášní, a než bylo ráno, bláznivě se do Giordana zamilovaly – ale ten už je pak nikdy nevyhledal. Nedělal to z nějakého principu.

Říkal svým přátelům, že celý život hledá ženu, se kterou by se chtěl vidět i podruhé, ale že ji zatím ještě nenašel.

Ale také nehodlal s tím hledáním přestat. Když u něj v úterý v noci zazvonil telefon, byl zrovna uprostřed přičinlivého hledání s jistou vysokou severskou blondýnou, jejíž každé ňadro vážilo asi tolik, co celý Giordano. Telefon se ale rozdrnčel ve velmi nevhodnou chvíli, a tak Giordano srazil sluchátko na zem a vrátil se k tomu, co právě dělal. Ale pak už se mu jaksi nepodařilo, aby telefon zase zavěsil, takže mu plukovníkův telegram doručili až ráno, když šel do práce.

„Zamluv mi na odpoledne let do New Yorku,“ řekl jedné ze slečen v kanceláři. „Zpáteční letenku, datum návratu otevřené. Zavolej nejdřív United, ale než to potvrdíš, zjisti mi, co dávají dneska za film. A pak zavolej do hotelu Plaza v New Yorku, a kdyby tam neměli volno, tak zkus Pierra.

Jenom na jednu noc.“ S balením si nemusel dělat hlavu. V práci měl neustále přichystanou cestovní brašnu, ve které byly dva obleky, dále košile, ponožky, spodní prádlo a toaletní taška se všemi proprietami. A také v ní měl dva vrhací nože, proužek velmi tenké a pevné oceli a automatickou pistoli malého kalibru.

Dívka se po něm podívala se sluchátkem u ucha. „Lou,“ řekla, „a chceš první třídu, nebo turistickou? Tos myslím neříkal. „ „Objednej mi první,“ odpověděl. „Mám tam u nich nějakou slevu.“

Šest

Když dorazil Murdock v úterý večer do svého bytu v činžáku, byl v takovém stavu, že nerozeznal telegram od tryskáče. Bydlel zrovna v Minneapolisu a pracoval nárazově pro jistou stěhovací firmu, a většinu toho dne strávil tím, že stěhoval jednu rodinu z bytu v druhém patře na Horatiově ulici do bytu ve třetím patře jen o pár bloků dál na Van Duyzenově ulici. Jedno schodiště bylo horší než druhé, a navíc měli ohromné piáno, které mělo, mrcha jedna, ke všemu ještě kolečka. Než v práci skončil, už se celý třásl na pivo. A když už jich měl v sobě takových pět šest, řekl si, že by nebylo marné přejít na něco kapku ostřejšího. Když se teď probudil, matně si vzpomínal na jakousi rvačku kdesi, ale že se rychle zdekoval, když majitel onoho podniku zavolal na policii, a že se pak přesunuli do nějaké jiné hospody, o které naštěstí jeden z nich věděl, a tam to začalo celé nanovo. Ale v průběhu toho dění se asi jednu chvíli rozhodl, že už má dost a že by bylo načase jít domů, a světe div se, taky se mu to nakonec povedlo – i když si na tu cestu vůbec nevzpomínal.

Přehodil nohy přes okraj postele a posadil se. Snažil se rozpomenout, jestli šéfovi řekl, že toho dne přijde do práce.

Vlastně to bylo dost jedno, ať řekl cokoliv, protože to dřív snese kohout vejce, než on se u těch stěhováků ukáže – ale pokud ho dneska čekají, znamená to, že o tu práci přišel.

I když kdo ví, většina stěhovacích společností brala, co se jim naskytlo a nečekala, že její zaměstnanci budou spolehliví.

Což bylo moc dobře – protože pokud existovala na světě nějaká vlastnost, která Benu Murdockovi chyběla, byla to právě spolehlivost.

On se prostě už narodil s tím, že bude dělat potíže – byl to takový vyčouhlý nádeník s vlasy jako sláma a se sklonem k průšvihům, který se tu a tam musel prosadit. Když byl chvíli na sluníčku, na obličeji a rukou mu vyskočily pihy, a když byl chvíli kdekoliv, na slunci nebo ve stínu, úplně stejně jako ty pihy vyskočil někde vedle něj průšvih a bylo jisté, že on se v něm namočí. Vyrostl v Tennessee a pořád ho vyhazovali z nějakých škol, a když mu bylo devatenáct, musel z domova vypadnout – tehdy se vydal do Chicaga – a to všechno kvůli tomu, že měli s jistou dívkou na jednu věc odlišné názory. On bylo toho názoru, že v podstatě chtěla, ať si říkala cokoliv, a ona byla toho názoru, že ji znásilnil.

A když se svým názorem seznámila policii, vypůjčil si Ben auto a vyrazil na sever.

K vůli tomu autu, co si vypůjčil, ho nikdy nechytili, ale o měsíc později ho zavřeli za požívání alkoholu na veřejnosti.

Alkohol požíval přímo uprostřed Statě Street a opatřil si ho tak, že strčil nohu do výkladní skříně v potravinách. Soudce mu dal podmíněný trest.

Ve vězení byl dvakrát, v Cook County, jednou na deset dní a podruhé na dvacet, pokaždé za opilství a výtržnosti. Chvíli poté, co se dostal ven podruhé, si vypůjčil další auto a naboural ho, a jiný soudce mu dal na výběr mezi armádou a převýchovným zařízením. Vybral si armádu, protože si říkal, že bude o trochu jednodušší odtamtud zdrhnout.

Zůstal tam patnáct let. Ze začátku se ho snažili podusit a zkrotit při základním výcviku, ale pořád se jim to nedařilo jenže jak se tak snažili, najednou se něco stalo a z Bena se vyklubal dobrý voják. Začal dělat velitele jednotky a později

se z něj stal elitní střelec. Jednou mu někdo řekl, že u výsadkářů se bere dvojnásobný plat, a on odpověděl, že ať si ty peníze klidně dají za klobouk, protože z letadla by nevyskočil ani za všechny poklady světa. Potom mu ale jeden kluk z noclehárny řekl, že u parašutistů dělají jenom ti největší drsňáci a že v poslední době tam chodí jenom černoši, protože běloši na to prostě nemají. Ben o tom přemýšlel den a noc, a další den potom šel a přihlásil se jako dobrovolník k výsadkářům.

A do speciálních jednotek šel, jakmile se mu poprvé vyskytla možnost. Osmkrát to dotáhl na desátníka a osmkrát mu tu hodnost zase sebrali – ale nikdy neudělal nic tak hrozného, aby ho kvůli tomu rovnou vyhodili z armády nebo ho poslali do vojenského trestného tábora. V armádě se zkrátka cítil dobře, patřil tam, a i ostatní ho brali, byl tam mnohem víc doma než v Tennessee, o Chicagu už vůbec nemluvě. Uvědomoval si, že dříve či později ho zabijí, ale také věděl, že u armády zůstane až do chvíle, než se to stane.

Ale pak jednoho dne na hlídce udělal tu chybu, že se ukázal ostřelovači, a ostřelovač udělal tu chybu, že Murdocka trefil dvěma ranami do ruky, ale jinak ho nezasáhl. Když ho odoperovali, zeptal se, kdy se bude moct vrátit ke své jednotce, ale lékaři mu oznámili, že má miliónové zranění – jeden hřeb v rameni a druhý v lokti, a že to je taky konec jeho vážné známosti s armádou.

Také mu řekli, že je hrdina a dostane vojenský důchod a ať je rád, že je rád. Ale on rád nebyl. Pořád přemítal, proč ho ten ostřelovač buď neminul, nebo netrefil pořádně, aby to měl jednou provždy odbyté – teď totiž bylo jisté, že se za chvíli zase namočí do nějakého průšvihu. Takové dva pitomé kovové hřebíky, o kterých dohromady ani nevěděl, že je v sobě má, tedy pokud se zrovna nechystalo k dešti, a vezmou mu jeho jediný život a vykopnou ho z místa, které mu bylo patnáct let domovem.

Zvedl se z postele, přešel k umyvadlu a vypláchl si ústa, aby z nich trochu dostal tu kyselou pachuť. Když se otočil a natáhl se po ručníku, všiml si telegramu, který ležel vedle dveří. Okamžitě věděl, co to je. Otevřel ho, a byl tam stejný vzkaz jako vždycky: IHNED PŘIJEĎ DOMŮ MAMINKA UMŘELA. TÁTA. Plukovníkovi se tenhle vzkaz vůbec nelíbil, ale Murdock na něm trval. Jestli byla na světě nějaká osoba, kterou upřímně nenáviděl, byla to jeho matka. Vždycky ho to tak příjemně polechtalo, když ten telegram dostal.

Podíval se do kapes u kalhot. Našel tam jednu pětidolarovku a pár jednodolarovek, a na skříni ležela hrst drobných.

Popadl nůž a nadzvedl linoleum v jednom rohu místnosti.

Peníze na cestu tam pořád byly, pět stodolarovek a dvě desetidolarovky. Tyhle peníze byly pro něho posvátné, nikdy by na ně nesáhl, ať byl jakkoliv opilý a ať potřeboval hotovost sebevíc. Teprve když mu plukovník poslal ten telegram, mohl si je vzít – jedině pro tento účel byly totiž určeny.

Přešel přes pokoj do koupelny, osprchoval se, vrátil se do ložnice a oblékl se do nejlepších šatů, které měl. Potom si přeleštil svoje boty na lepší příležitosti ručníkem.

Všechno ostatní v pokoji nechal. Domácí si může ty věci nechat, nebo je může vyhodit, to nechá na ní. Vůbec mu na tom nezáleželo. Vracel se přece tam, kam patří, za starými dobrými přáteli, kteří mají rádi totéž co on. Starý drsňák Cross bez nohou, a Eddie a Frank a ten vyzáblý Talián a černošský kapitán – to by v tom byl čert, aby si to tentokrát zase pořádně neužil.

Sedm

Plukovník trpělivě čekal, než Helen Tremontová objela se servírovacím stolkem celý oválný dubový stůl a obsloužila všech pět mužů – měla pro ně velké hrnky kávy a dánský koláč. Když z místnosti odešla, naklonil se dopředu a rukama se opřel o stůl.

Potom promluvil: „Albert Platt. Narozen čtvrtého září 1921 v Brooklynu. Vyrůstal v Brownsvillu a ve východní newyorské části téhož okresu. V ro.ce 1936 zatčen pro krádež automobilu, strávil půl roku v chatworthském nápravném zařízení. Od roku 1938 do roku 1941 byl zatčen celkem pětkrát za různé prohřešky, od prostého napadení až po znásilnění.

Obvinění ale byla stažena pro nedostatek důkazů. V roce 1942 vstoupil do ozbrojených sil, později téhož roku byl pro hrubé porušení kázně z armády propuštěn. Devatenáct set čtyřicet čtyři ozbrojené přepadení. Neprokázalo se. Zatčen devatenáct set čtyřicet šest, zabití. Svědkové odmítli vypovídat. Zatčen devatenáct set čtyřicet osm, zabití. Svědek záhadně zmizel, žaloba stažena.“ Plukovník usrkl kávu z hrnku. „Od roku čtyřicet osm už zatčen nebyl,“ pokračoval pak. „Do té doby působil Platt převážně v Brooklynu a na Long Islandu. V roce 1948 se pak přesunul na druhou stranu řeky do New Jersey. Navázal spojení se skupinou tamních vyděračů výpalného, ve které byl i jistý Philip Longostini, mezi lidmi z branže známý coby Phil Langusta. Longostini takzvaně pečovalo několik restaurací a nočních podniků v okresu Bergen, dále pak o dvě sběrny odpadu na předměstí, o společnost distribuující prodejní automaty, o dvě kuželkárny a o řetětec prádelen a čistíren. Také se říkalo, že ovládá sázkaře a lichváře v severním New Jersey a že má velké slovo nejméně ve třech odborových organizacích.

V roce 1952 už byl Platt Langostiniovým hlavním vymahačem dluhů – tak se tomu asi říká oficiálně, že?“ Podíval se po Mansovi, jestli mu to potvrdí, a ten přikývl. „Plattovy aktivity v rámci této činnosti nikdy nevedly k jeho zatčení, ale podle všeho bylo jím nebo jeho podřízenými na jeho rozkaz spácháno nejméně dvanáct vražd.“ Plukovník na stole sepjal ruce a zamyšleně se na ně zadíval. „Kdesi jsem četl, že člověk by měl být rád, když se zločinec nakonec pustí do nějakého poctivého podnikání, že ho to nějakým záhadným způsobem napraví. Je to ale úplný nesmysl. Jediným výsledkem je, že se nakonec i ten původně zákonný podnik změní v něco ilegálního. Když už jsem u toho, tak jsem také někde četl, že zlo se nevyplácí a že každý zločinec vezme špatný konec. Špatný konec vzal Philip Longostini v červenci devatenáct set šedesát čtyři na svém sídle obklopeném čtyřakrovým pozemkem v Englewood Cliffs. Zemřel pokojně ve spánku ve věku sedmdesáti tří let a zanechal po sobě majetek v hodnotě… no, to pro nás není v tuto chvíli podstatné, že?“ Plukovník pohledem pomalu přejel po všech mužích u stolu, spočinul očima postupně na Murdockovi, Dehnovi, Simmonsovi, Giordanovi i Mansovi. Potom řekl: „Edwarde?“

„Ano, pane?“

„Ty fotografie.“ Manso mu podal velkou papírovou obálku. Plukovník rozevřel svorku, kteráji zavírala, a vyndal asi půltuctu fotografií velkého formátu. „Edwardovi se podařilo vLas Vegas pořídit tyhle záběry,“ řekl. „Na všech je Albert Platt. Na této fotografii si povšimněte toho muže napravo hned vedle Platta. Edwarde?“

„Buddy Rice. Dělá Plattovi řidiče a osobního strážce.“

„Mám dojem, žes říkal, že je ozbrojený.“ Manso přikývl. „Pětačtyřicítka v podpažním pouzdře.

Také se o něm říká, že umí velice dobře zacházet s nožem.“ Promluvil Dehn: „To všechno ses dozvěděl v Las Vegas?“

„Jeden den jsem se na něj tak trochu vyptával.“

„Viděli jste se? Poznal by tě?“

„Myslím, že ne. Jednou jsme sice hráli u jednoho stolu, ale za prvé mezi námi byla ta jeho gorila, a za druhé se soustředil na kostky, moc se mu nedařilo, takže jsem si poměrně jistý, že si mě vůbec nevšiml.“ Plukovník počkal, než fotografie oběhnou stůl a vrátí se zase k němu. Potom je sebral a vložil zpátky do obálky.

Znovu se napil kávy a položil na stůl prázdný hrnek. „To by jako uvedení do souvislostí stačilo,“ řekl potom. „Od této chvíle byste si měli dělat poznámky.“ Počkal, než si všichni připraví tužky a otevřou kapesní poznámkové bloky. „Platt nepřevzal všechny Langostiniho aktivity,“ začal. „Je poměrně pochopitelné, že noviny se o tom zrovna moc nešířily, ale moje sestra se v knihovně opravdu činila. Nespokojila se s tím, co našla podle katalogu, ale podařilo se jí objevit i pár velice zajímavých informací ze zprávo vyšetřování několika senátorů. Zdá se, že Platt získal kontrolu nad zhruba třetinol,l všech nezákonných aktivit v bergenském okresu a v okolních oblastech. Ale i jeho příjem z legálních zdrojů je poměrně vysoký. Bydlí v jednom honosném starobylém sídle na čtyřakrovém pozemku malý kousek jižně od Tenafly. Zahrada je obehnaná zdí a hlídají ji ozbrojené stráže. Proslýchá se, že jeho společníci, kteří v průběhu let záhadně zmizeli, jsou pohřbeni v lesnatých částech tohoto pozemku.

Ale to pro nás také není teď podstatné. Důležitější je, že Platt během let rozšířil pole své působnosti. Jak už jsem říkal, nepřevzal po Langostiniho smrti veškeré jeho aktivity. Vzdal se například sázek a herních automatů, ovšem výměnou za úplné ovládnutí veškerého půjčování peněz na lichvářský úrok. A na začátku roku devatenáct set šedesát šest zahrnul

do svých oborů podnikání i bankovnictví. To bylo tehdy, když získal moc nad Passaickou obchodní a průmyslovou bankou. „ „A to nevadí, že má záznamy v trestním rejstříku?“ zeptal se Simmons.

„Jeho vedení není oficiální. Prezidentem banky je jistý Jerome Gegner, který žádný záznam nemá. Dříve pracoval jako manažer v klubu Třicet-třicet v Patersonu – určitě si ho tam dosadil Platt. A pak také chvíli dělal viceprezidenta a hlavního pokladníka v Prodejních automatech Harco, a.s. Oba tyto podniky vlastnil původně Langostini. I ve zbytku hlavní bankovní rady Passaické obchodní a průmyslové je mnoho dalších Plattových spojenců. Jeden z nich je neobyčejně mladý na to, aby zastával takovou důležitou funkci. Jmenuje se Silvertree. A je to jistě jen shoda okolností, že má za manželku neteř Alberta Platta.“ Plukovník se na chvíli odmlčel, aby svým posluchačům, dělajícím si pilně poznámky, poskytl čas. Věděl, že někteří z nich budou mít jeho slova zapsána téměř doslova, jako v těsnopisu. Takoví byli hlavně Dehn a Simmons. Na druhé straně Murdock si nepsal skoro nic a spoléhal se hlavně na svou paměť.

„Bankovnictví a finance se k Plattovi na první pohled moc nehodí,“ pokračoval po chvíli zase plukovník. „Když s touhle záležitostí Eddie poprvé přišel, moje první myšlenka byla, že Platt musí určitě organizovat nebo financovat nějakou skupinu bankovních lupičů. Ani ve snu by mě bylo nenapadlo, že samotný zločinec může nějakou banku vlastnit. Ale od té doby už jsem se toho o vynalézavosti dnešních kriminálníků dozvěděl spoustu. Zdá se, že Platt jde v tomhle ohledu s dobou – dnes je to totiž ve zločineckých kruzích zcela běžné. Už tak kolem roku devatenáct set šedesát si lidé jako Platt vyhlédli banky, které na tom nebyly finančně nijak zvlášť dobře a které by se daly poměrně snadno získat. A dnes už je v Chicagu a jeho okolí několik bank, o kterých se ví, že je

ovládají zločinecké gangy, plus jedna banka na Long Islandu aještě několik dalších po celých Státech. Ty banky hrají velmi důležitou roli. Zaprvé poskytují ideální skrýš pro ohromné množství peněz, které plynou ze zločinných podniků. Dále umožňují lichvářům, aby se zahalili pláštíkem legitimity. Představme si, že nějaký podnikatel si potřebuje vypůjčit nějakou opravdu dosti značnou částku, řekněme sto tisíc dolarů. Jeho finanční situace je ale taková, že mu v žádné legální instituci tolik nepůjčí. A tak jde za Plattem, který mu ty peníze půjčí za obvyklých podmínek, až na , to, že mu ten podnikatel stranou musí podepsat dlužní úpis ne na sto tisíc, ale na dvakrát tolik. A Platt má potom v ruce nejen tento doklad, ale má k ruce ještě bandu hrdlořezů, kteří mu zajistí, že ty peníze nakonec také dostane. A v účetních knihách nemá žádný zisk kromě několika procent zákonného úroku z půjčky. Těch sto tisíc navíc.je neviditelný zisk. Ale to je jenom jeden příklad. Našla by se ještě celá řada dalších. Člověku na Plattově místě musí nevyhnutelně r! lkama projít velké množství špinavých peněz, které se musejí dát zase do oběhu. A v tomto ohledu je banka nenahraditelná.

A je jisté, že podobnou službu poskytuje i svým přátelům z branže. Jistě se pamatujete na ten Ackermannův únos.

Detaily si teď přesně nevybavuju, ale pokud mě paměť neklame, jednalo se tehdy o čtvrt milionu dolarů v označených bankovkách, a ty peníze se ještě stále neobjevily v oběhu.

Zločinec, který vlastní banku, mohl od únosců ty peníze z výkupného klidně odkoupit za třicet čtyřicet centů za dolar, a potom je jednoduše dát do trezoru coby finanční rezervy a počkat, až se na ten případ pozapomene.“ Giordano se zeptal, jestli mezi Plattem a Ackermannovým únosem opravdu existuje souvislost. Plukovník odpověděl, že ne. „A teď ostatně není důležité, k čemu Platt ty svoje banky využívá.“

„Banky?“ zeptal se Dehn.

„Ano. Druhou získal zhruba před rokem. Obchodní banku

New Cornwallu, taktéž v bergenském okresu. To byste si měli poznamenat. Ne, nevíme přesně, k jakým všem účelům Plattovi jeho banky slouží, ale víme, že v jednom ohledu je to skutečný novátor. Přišel totiž na to, jak svým bankám zvýšit zisk. „ „A jak?“

„Tím, že je vyloupí.“

Giordano musel připustit, že je to skutečně geniální. Pozorně naslouchal, když jim plukovník popisoval průběh celé té záležitosti, a přitom se mu mozek rozběhl napřed a pohrával si se všemi možnostmi, které tato věc skýtala. Měl za to, že zná většinu takových standardních postupů. Například pojištění proti požáru. Existuje neuvěřitelné množství způsobů, kterými člověk může nakamuflovat, že nešťastnou náhodou vyhořel, a potom chtít od pojišťovny peníze. On sám věděl o celé řadě případů, kdy mu opravdu vrtalo hlavou, jestli požár skutečně vypukl jen náhodou. Podle toho, co věděl, se na tom totiž dalo docela slušně vydělat. Pokud člověk vlastnil podnik, který začínal být prodělečný, musel se především ujistit, že má uzavřenou příslušnou pojistku v dostatečné výši, a pak už stačilo jenom zkřížit dva drátky a jít domů. Tak totiž člověk získalo trochu víc, než kolik byla skutečná hodnota podniku, a navíc se zbavil těch hrozných starostí ohledně toho, kde najít nějakého osla, který by firmu od něj koupil.

Je to výborné východisko z tíživé situace, pomyslel si, ale téměř nic víc; nedá se tím zachránit jak firma, tak i peníze.

Jenže tohle přepadání vlastních bank – to je něco úplně jiného.

Nejdřív si to člověk musí dobře připravit – musí se najít nějaký věrohodný důvod, proč byla v trezoru maximální povolená hotovost. Potom se do banky pošlou vlastní lidé, kteří mají s jejím vyloupením méně práce, než jiný člověk s otevřením plechovky sardinek. Lupiči si dají záležet, aby to vypadalo předsvědčivě, možná i párkrát vystřelí do vzduchu, aby dodali scénce na důvěryhodnosti. Ještě se nesmí zapomenout na to, aby se některý ze zaměstnanců jakoby pokusil spustit alarm – ale nesmí to být tak rychle, aby to lupičům způsobilo potíže. A potom do banky přijde policie a detektivové, a jediné, co zjistí, bude, že banka byla vyloupená.

Federální pojišťovna pak většinu ukradených peněz uhradí, a zbytek se připíše v bankovních účetních knihách do ztrát a o to víc ušetří majitel na daních. Takže nakonec máte peníze z loupeže, peníze od pojišťovny a v účetních knihách ztrátu.

A pokud byly nějaké peníze z té loupeže žhavé, strčí se zase do trezoru a počká se, až poprask kolem té záležitosti utichne.

Když plukovník domluvil, přihlásil se Giordano. „Je to náramně mazané, pane,“ řekl. „Až na jedinou věc – dá se to použít jenom jednou, ne? Platt to může udělat jednou a vydělat jednorázově řekněme takových tři sta padesát táců, ale znovu už se to udělat nedá, ne?“

„Nedá. „ „Protože to už by policii bylo nápadné. Možná už i teď mají dost velké podezření, jak to všechno ve skutečnosti bylo, ale pokud ty lupiče nechytí a nepodaří se jim prokázat spojení mezi nimi a Plattem, nemůžou s tím dělat vůbec nic. Ale kdyby to zkusil znovu, asi by si na něho pořádně posvítili. „ „Přesně tak.“ Simmons řekl: „Ale má přece dvě banky – mohl by totéž udělat i v té druhé.“

„Možná tak za deset let,“ řekl Giordano. „Ale do té doby ne.“

„Myslíš kvůli tomu, že by si to spojili, Louisi?“

„Rozhodně, pane. Řekl bych, že teď se Platt musí modlit, aby už nikdo ani jednu z těch jeho bank nepřepadnul. Protože jakmile se jedné nebo druhé něco stane, o váženého pana Platta se začne zajímat spousta lidí.“ Zadíval se na plukovníka. Tomu hrál na rtech stěží postřehnutelný úsměv, a v tu chvíli to Giordanovi došlo. „Aha,“ řekl. „Aha.“

Plukovník pronesl jen: „Operace Banka.“ Giordano si pro sebe pokyvoval. Potom se rozhlédl kolem stolu, postupně přejel pohledem všechny tváře, a viděl, že už jim to došlo všem.

„Operace Banka,“ zopakoval plukovník. „Obchodní banka New Cornwallu. To je banka váženého Alberta Platta, pánové, a my se jí podíváme na zoubek.“

Osm

Ta dodávka byla modrá a po stranách měla bílý nápis STEDMAN – PÉČE O STROMY / LAMBERTVILLE, PENNSYLVÁNIE. Vzadu v autě bylo několik pil, kyblík kreozotu, skládací žebřík a hromada větví a odřezků.

Simmons oblečený v kombinéze a modré kšiltovce seděl za volantem. Murdock stál vedle bočního vchodu do domu a mluvil s nějakou ženou.

„Víte, támhlenc ten můj pomocník si toho hned všim ze silnice,“ říkal Murdock. „Abych pravdu řek, sám bych si toho nevšim, ale von má vážně dQbrý voči, na to, že to je čemouš.“

„Černoch,“ řekla ta žena.

„Jo, panL No zkrátka, von si toho všim a přibrzdil, tak na to taky koukám, a vopravdu, pani, ta větev musí pryč. Dal se vám do ní dřevokazec, ta už nepude zachránit. Zbytek stromu je zdravej, to tak někdy bejvá, ale jedna větev je úplně prolezlá dřevokazcema, a než se nadějete, může se vám rozlízt dál.

Netvrdím, že se musí uříznout hned, nebo bude zejtra po stromu, nic takový ho neřikam. Ale řek bysem, že do podzim a budou v kmeni, a příští jaro už budete mít po stromu.“ Žena promluvila: „Myslíte všekazy, termity.“

„Ne, tohle sou dřevokazci. Termiti bejvaj v domech, v mrtvým dřevě, ale dřevokazci „ „Měli jsme tu člověka, který nám tvrdil, že máme dům plný termitů. Nabídl nám, že je za tři sta dolaru vyhubí“ Žena se studeně usmála. „Ale pak se ukázalo, že to byl podvodník.“ Murdock držel svou kšiltovku v rukou. Teď s ní otáčel a Simmons se musel ovládat, aby se nerozesmál. Pracovní boty celé od bláta, seprané džíny, flanelová košile a v rukou ta čepice – dokonalý dělňas, pomyslel si Simmons.

„No, pani Tuthillová,“ řekl Murdock. „No vidíte. Tyhlety vodborníci na termity, vo těch mi ani nemluvte.“

„Říkal, že tudy jenom projíždí,“ pokračovala paní Tuthillová. „A že proto nám na tu práci udělá speciální cenu. Potom se ukázalo, že jsme tu vůbec žádné termity neměli.“

„No,“ řekl Murdock, „no, pani Tuthillová, ale dřevokazce tu máte teda určitě. Poďte se sem podívat a uvidíte je taky, ty potvory. Ale i tam votaď, kde stojíte, je musíte vidět, jak se na tý větvi kroutěj listy. Vidíte támhlenc ten velkej červenej dub? Vidíte, kam ukazuju? No a vidíte druhou větev vodspoda napravo? Vidíte ty listy, jak maj jako trochu světlejší barvu, takový vypadaj jako nemocný?“ Žena přikyvovala.

„Já vám tedkonc povím pravdu, paní Tuthillová, ne jako ten vodborník na termity. Nečekáme, že za náma práce sama příde. To se v týhle branži nedá. Pan Stedman dycky řiká „ „Tak vy nejste pan Stedman?“

„Kdepak, pani.“ Murdock se usmál. „Kdepak, pro pana Stedmana nás dělá asi dvacet, von je největší vodborník na stromy v celý východní Pennsylvánii. No, a pan Stedman dycky řiká – musíte se dívat kolem sebe, kde je pro vás jaká práce. Dycky řiká, že než si obyčejnej člověk všimne, že je něco se stromem, tak už většinou nezbejvá, než celej ten strom porazit. Takovejhle dub, kterej určitě musel růst nejmíň čtyřicet padesát let, to by byla věčná škoda, nechat ho zajít.“

„No,“ řekla paní Tuthillová, „jestli s tím bude můj muž souhlasit, mohla bych tomu vašemu panu Stedmanovi zítra zavolat a „ „Pani, jestli chcete volat panu Stedmanovi, samozřejmě rádi přijedem, ale ta větev, to uříznutí by stálo deset dolarů, a než bysme sem zase z Lambertville přijeli –“

„Cože – jenom deset dolarů?“

„Když jsme zrovna tady, pani, tak by to víc nedělalo. Aha, jo vy ste si vzpomněla na toho chlapa s těma termitama, co, a na těch tři sta dolarů. Tak jestli si chcete zavolat do Lambertville do tý kanceláře, kde vám řeknou, kde co dostanete nejlevnějc, nebo „.

„Pro kristáčka,“ začala se smát paní Tuthillová. „Božínku, deset dolarů – a já jsem si myslela… prosím vás, uřízněte tu větev! Deset dolarů!“

„Mám z toho špatný pocit,“ řekl Simmons. „Jen tak pro nic za nic uříznout úplně zdravou větev úplně zdravému stromu.“

„Blbost,“ řekl Murdock, „mám dojem, že by se do ní stejně dřív nebo později ti dřevokazci dali.“

„A jak jsi jí říkal, ať se podívá, jak ty listy vypadají nezdravě.“ Cesta se stáčela doleva a Simmons lehce sešlápl brzdu.

Dodávka zatáčku hladce vybrala. „Ale ten trávník, to je něco jiného. Všiml sis, jaká v něm byla holá místa? To je z toho, když se seká moc nakrátko – z toho, a pak taky z nevhodné volby travní směsi.“

„Až tu prácičku sfoukneme, můžeš se vrátit a starat se paní Tuthillový o trávník.“

„Někdo by to udělat měl. A ta vypálená místa, to je z toho, že používají hnojivo s příliš vysokým obsahem fosforu. Ale to víš, dát do pořádku takhle velký trávník –“

„Myslíš, že by to stálo nejmíň tolik, jako zbavit jejich dům termitů?“ Simmons se rozesmál.

„Opravdu to člověku připadá jako zbytečná škoda,“ pokračoval Murdock. „Vylézt na ten zatracenej strom a uříznout tu zatracenou větev a naplácat na ránu kreozot, a to všechno jenom kvůli tomu, kdyby měl Platt náhodou nějaký podezření. Ale stejně oba zatraceně dobře víme, že Platt se u ní stejně neobjeví. „ „Plukovník Cross říká, že by mohl.“

„Platt? Takovej gangster, starej zkaženej lotr, a ta milá a hodná paní Tuthillová – ta by se s takovým nebavila ani minutku. „ Simmons pokrčil rameny. „Mohl by zkusit zavolat panu Stedmanovi z Lambertville. A s tím by mohl mít trochu problémy, protože v Lambertville žádný pan Stedman není _“

„A existuje vůbec Lambertville?“

„Určitě. Plukovník vždycky říká, že naše tvrzení musí být aspoň částečně podložená. A plukovník obvykle mívá pravdu. Tady napravo, to už je Plattův pozemek.“

„Pak ať mi někdo vykládá, že zločin se nevyplácí.“ Simmons hodně přibrzdil a dál už jel jen krokem. Zatímco si Murdock prohlížel stromy na trávníku vepředu, Simmons si do paměti ukládal téměř fotograficky přesné obrazy samotného pozemku a budovy. Sedmdesát metrů pozemku podél silnice, obehnaného třímetrovým železným plotem. Uprostřed brána, vedoucí na oválnou příjezdovou cestu. Hlavní budova – veliká, bílá, vepředu mohutné sloupy. Po levé straně garáž, nad ní obytné místnosti. Simmonsovi neuniklo, že pozemek je velmi pečlivě udržován.

Promluvil: „Je dost dobře možné, že má nějakého vlastního odborníka na péči o stromy, Bene.“

„Ale jeden strom mu umírá.“

„Vážně?“ Murdock ukázal na starý javor. „To se muselo stát při bouřce. Vidíš, támhle do něj uhodil blesk. Rád bych věděl, co se s něčím takovýmhle dělá.“

„Ty jseš tady odborník.“

Murdock se pobaveně uchechtl. Simmons zastavil před branou. Po jejích obou stranách stály stráže, urostlí chlapi, kteří měli oba po boku revolver. Ten blíže k Murdockovi měl i pušku.

Murdock otráveně pronesl: „Stedmanova péče o stromy, jedeme za panem Plattem.“ Muž s puškou zavrtěl hlavou.

„Není doma?“

„Ne. „ Murdock se nevzrušeně usmál. „Tak my bysme se tady s kolegou na ten strom zatím aspoň koukli, jo?“ Začal otevírat dveře, ale hlídač se o ně opřel a Murdock ho nechal, aby je zase zabouchl.

Potom muž promluvil: „Nikdo k panu Plattovi nesmí, pokud to on sám neschválí.“ Murdock se na chvíli zarazil, a pak si těžce povzdychl.

„No jo,“ řekl, „tak já mu večer zavolám.“

„Dobrý nápad,“ řekl na to strážce.

Když už byli zpátky na cestě, Murdock prohlásil: „No, aspoň jsme to zkusili.“

„Nečekal jsem, že nás tam pustí.“

„No jo, ti dva si vyloženě rádi hrajou na vojáčky. Jsou tam dva, oba s revolverem, a tomu tlusťochovi to nestačí, ještě potřebuje pušku. Všimnul sis, jakej měl parádní opasek a pouzdro?“

„Ručně šité.“

„Jen to nejlepší. Myslíš, že umí střílet, aspoň co by se za nehet vlezlo?“

„Řekl bych, že oba určitě chodí cvičit na střelnici.“

„Asi jo,“ řekl Murdock. Vyndal si cigaretu a jednu dal Simmonsovi. Chvíli v tichosti kouřili. „Večer mu zavolám a ráno tam zajedeme a uděláme to. Trávník měl ale pěkný, co?“

„Jak na golfovém hřišti. „ „To by mohlo znamenat, že si sám na ten strom chtěl někoho pozvat, ale zatím se k tomu nedostal. Zítra to dáme do pořádku. Jak se ti vůbec líbil ten tlustý hlídač?“

„Tlustí byli oba.“

„Jo. Řeknu ti, že jsem měl cukání je sejmout, jednoho jak druhého. „ „Já jakbysmet,“ prohlásil Simmons.

Devět

Obchodní banka New Cornwallu se nacházela na severozápadním rohu křižovatky Broad Street a Revere Avenue. Broad Street byla hlavní obchodní tepna města a zmíněná jednopodlažní cihlová budova měla do Broad Street průčelí, po straně v Revere Avenue bylo malé parkovišťátko pro klienty. Dehn na něm zaparkoval a obešel budovu k hlavnímu vchodu. Bylo právě čtvrt na čtyři. Většinou v bance zavírali už ve tři, ale v pátek měli otevřeno do půl šesté.

Dehn otevřel dveře a vešel. Měl na sobě šedý vlněný oblek a v ruce nesl elegantní kožený kufřík. Pohledem přelétl po interiéru banky, zapisoval si do paměti podrobnosti a odhadoval vzdálenosti. Ale žádné zvláštní informace po něm chtít nebudou, Giordano, který už v bance byl v době největšího návalu kolem poledne, bude nejspíš schopen poskytnout jim přesný plánek celého toho místa. Ale Dehn si chtěl ten prostor zmapovat pro sebe, a jistě také neuškodí, když bude moci Giordana místy doplnit.

Po pravé straně bankovní přepážky. Veprostřed pultík, u kterého mohou zákazníci vyplňovat vklady a výběry. Nalevo tři psací stoly bankovních úředníků, z nichž byl teď právě zaměstnán jenom jeden. Až úplně vzadu veprostřed místnosti schodiště, které nejspíš vede k trezoru ve sklepě. Nad schody uniformovaný strážný, další u bočních dveří, plus jeden, kolem kterého prošel, když vcházel dovnitř. Samotní strážní byli navzájem téměř nerozlišitelní, kamenní bělovlasí muži trochu s bříškem a výraznými čelistmi. Dehn si říkal, že to budou asi policisté v důchodu.

Přešel k jednomu stolu, za kterým seděl bankovní úředník.

Když k němu muž od sloupců čísel zvedl oči, řekl mu, že by si u nich rád založil běžný účet. Úředník mu pokynul k židli, otevřel zásuvku u stolu a zeptal se ho, jestli chce speciální běžný účet nebo obyčejný běžný účet a začal mu vysvětlovat, jaký je mezi nimi rozdíl, ale Dehn mu skočil do řeči a řekl, že obyčejný běžný účet bude stačit. Při těch slovech se úředník trochu rozjasnil.

Dehn mu řekl, že se jmenuje Arthur Moorehead a jako bydliště uvedl Seattle, ale ihned vysvětlil, že dostal v New Cornwallu práci a brzy sem za sebou na východ přestěhuje i rodinu, jakmile najde vhodné bydlení. „Ale nejdříve dáváte do pořádku finanční záležitosti,“ řekl mu úředník. „To děláte moc dobře.“ Rok předtím si Dehn otevřel účet na jméno Arthur Moorehead v Dopravní bance v Seattlu. Do týdne ten účet zase zrušil, ale nějak se stalo, že už nezničil a nevyhodil jejich šekovou knížku. Teď ji tedy použil k tomu, že vyplnil šek na 2.500 dolarů a ty si na nový účet vložil.

Bankovní úředník začal nejistě breptat, že Dehn bude muset týden počkat, než mu připraví šeky.

„Ach ano, jistě,“ řekl Dehn. „Musíte počkat, jestli vám ten šek v Seattlu potvrdí. Pochopitelně. To nevadí, nemám v plánu z tohoto účtu zatím nic vybírat. „ Šeku to bude trvat nejméně deset dní, než dorazí do Seattlu a pak zase zpátky do New Comwallu – a v té době už budou mít v bance úplně jiné starosti než nějakého Arthura Mooreheada.

Když už, vyplnil všechny potřebné formuláře, Dehn se zeptal, jestli mají v bance k dispozici také bezpečnostní schránky. Úředník mu odpověděl, že jich je teď volných jenom málo a že na větší schránky je vypsaná čekací listina, ale malou že by mu nabídnout mohl. Stačilo by mu to?

Dehn odpověděl, že ano. Úředník na chvíli zmizel, pak se zase vrátil, usmál se a zavedl ho po zadním schodišti dolů. Na úpatí schodů byly masivní dveře, mezi nimiž a schody bylo světelné čidlo. Když kolem čidla prošli, odněkud se vynořil strážný. S úředníkem na sebe kývli a strážný zmáčkl tlačítko, které odemklo elektronický zámek. A za ním už byl bankovní trezor a po levé straně bylo několik metru čtverečních zdi věnováno osobním bezpečnostním schránkám.

V kabince chráněné závěsy Dehn svou schránku otevřel a z kufříku vyndal tlustou hnědou obálku, přelepenou širokou lepicí páskou. Vložil obálku do schránky a potom sledoval, jak strážný přihrádku zavírá a zamyká. V obálce byl štůsek nastříhaných novin.

Když Dehn v bance skončil, odjel do motelu, kde se předtím zapsal jako Moorehead. Na list dopisního papíru s hlavičkou motelu si začal načrtávat plán banky. Pro tuto chvíli mu stačil hrubý nákres. Až se později podívá na Giordanovy fotografie, budou si na to moci sednout spolu a dát dohromady co nejdetailnější obrázek.

Potom vyšel z pokoje. Nádherný den, pomyslel si. Jako stvořený na golf. Sedl do auta a vyjel na sever z města, a po chvíli se napojil západně na silnici číslo 4. Když dojel k odbočce na golfové hřiště, přibrzdil a sjel z hlavní. Zaparkoval, vyndal si z kufru sadu golfových holí a koupil si kyblík míčků.

Udělal osm odpalů, ale pak ho to přestalo bavit. První rána mu moc nevyšla, trefil míček do horní poloviny, zato druhé dva odpaly se mu povedly moc pěkně. Ostatní míčky šly ale všechny mimo. Zbylých čtyřicet dva míčků nechal v kyblíčku, postavil ho na gumovou podložku v autě, hole dal do kufru a ten zamkl.

Potom poodjel ještě asi kilometr, než dorazil k benzínové pumpě. Byl tam telefonní automat i pro meziměsto. Hodil do otvoru půldolar a vytočil Tarrytown.

Giordano pověsil posledních pár fotografií na šňůru, aby uschlý. Bylo jich celkem šestnáct, a skoro všechny vyšly moc pěkně, ostře a jasně. Jeho fotoaparát byl japonské výroby, velký asi jako krabička cigaret, a on do něj dal film s krátkou expoziční dobou. Nyní se na fotografie zadíval a byl s výsledkem právem spokojen. Zvětšil fotografie zhruba na formát 9 x 13 a byl by je mohl udělat i větší, aniž by tím kvalita příliš utrpěla, ale říkal si, že takhle to bude stačit.

Vylil chemikálie do dřezu a vyšel po schodech. Helen Tremontová seděla u kuchyňského stolu a četla si nějaký časopis. „Ach, Louisi,“ řekla, „vůbec jsem vás neslyšela. Chodíte jako kočka.“

„Doufám, že jsem vás nevylekal –“

„Ale ne, kdepak.“ Usmála se. „Už jste skončil? To jste to měl rychle, viďte.“

„V té temné komoře se pracuje jedna radost.“

„Ano, ‚Walter tam dole trávíval celé hodiny. Viděl jste ty jeho přírodní snímky, že. Dělal nádherné záběry. Vždycky říkal, že to je jediný lov, který ho baví. Vy se focení věnujete nějak víc?“

„Dnes už ne. Pár měsíců mě to opravdu bavilo, ale potom jsem si uvědomil, že mám skříň plnou fotografií, na které jsem se už jaktěživ nepodíval, jakmile jsem je jednou vyvolal, takže mě to pak pustilo.“

„Ano, to se asi stává.“

„A také jsem nebyl nijak zvlášť dobrý. Naučil jsem se fotit dosti slušně, ale dál už jsem se pak nikdy nedostal, a i z toho důvodu jsem cítil, že nemá cenu v tom pokračovat. Jediné, co mě kdy opravdu bavilo, byla ta práce v temné komoře. To mě pořád dost bere, víte, když dáte film do vývojky a díváte se, co vám z toho leze. Tyhle obrázky se dost povedly.“

„To bude mít Roger radost. Je nahoře, kdybyste za ním chtěl zajít. Ach bože, jsem to ale hostitelka! Nedáte si něco k pití?“

„Nepohrdnul bych kávou, pokud je nějaká uvařená.“ Zůstal v kuchyni a ještě si s ní vypil kávu. Bavili se o koníčkách a o cestování, ale Giordano měl co dělat, aby udržel myšlenky u konverzace. Když kávu dopil, vyšel do prvního patra a zastihl plukovníka v knihovně.

„Fotky se suší,“ řekl. „Vyšly moc pěkně.“

„To je dobře. Zrovna jsem mluvil s Frankem. Podařilo se mu bez obtíží otevřít si účet a pronajmout si bezpečnostní schránku. Také viděl trezor. Ale fotografovat tam samozřejmě nemohl.“

„Má paměť, která je skoro jako foťák.“

„Ano. Dorazí sem dnes někdy během večera a podívá se s tebou na ty fotografie. A ještě předtím volal Howard.

Doufají, že se jim podaří dostat se k Plattovi na pozemek zítra. Už si to tam připravili, takže zítra večer by pro nás už mohli něco mít.“

„Ano, pane. Ehm… a co se dnešního večera týče –“

„Ano?“ Giordano váhal. „No, víte, pozval jsem jednu z těch slečen od přepážky na večeři. Nepůjdu tam, pokud si myslíte, že je důležitejší, abych se večer sešel s Fraňkem, ale říkal jsem si, že by mohlo stát za to tenhle kontakt rozvinout. Samozřejmě, je to jenom pokladní, ale určitě bude vědět leccos o tom, jak to v bance chodí.“

„Ano, jistě.“ Plukovník se na chvíli odvrátil a čelo měl v zadumání zachmuřené. „Tak tys ji pozval na večeři,“ promluvil náhle. „A šel sis k ní jenom rozměnit, vid‘?“

„Ano, dvacetidolarovku.“

„A určitě tam byla spousta lidí a ta dívka nevěděla, kde jí hlava stojí.“

„Přesně tak, pane.“

„A to se ti přesto podařilo pozvat ji na večeři?“

„No… „ Plukovník se tiše rozesmál. „Aha,“ řekl. „Takže zůstaneš v New Jersey i na noc, je to tak?“ Giordano se snažil potlačit nával červeně, která se mu hrnula do tváří. Jako by nestačilo, že je malý, hubený a krátkozraký. Proč se ksakru musí navíc ještě červenat? „Vypadala jako tichá mírná dívka,“ řekl. „Takže nevím, chci říct, ehm –“ Plukovník se na židli otočil a rozjel se ke stolu. „Myslím, že máš úplnou pravdu, Louisi. Měl bys tenhle vztah rozvinout. Taková večeře ve městě, to zas tolik času nezabere, nemám pravdu? Mohl bych zavolat Frankovi a říct mu, že může přijet až zítra. Ale ne, raději ne. Budou ty fotky suché, než vyrazíš do města?“

„Určitě. „ „Dobře. Tak je sem přines, než půjdeš, a já se s tebou na ně podívám, abych věděl, jak to tam vypadá. A potom se na ně podíváme s Frankem. Myslím, že by to mělo stačit. A ty se na jeho plánek podíváš zítra. Jenom mi pak zavolej, až budeš vědět, kam půjdeš na noc.“

„Motel Kavalír na dálnici číslo jedna.“

„No ne,“ řekl plukovník a pozvedl jedno obočí. „Objednals ten pokoj ještě předtím, než jsi tu dívku potkal, nebo až potom? Na tohle mi, Louisi, odpovídat nemusíš.“ Giordano se prudce začervenal. „Půjdu se podívat na ty fotky,“ prohlásil a prchl z pokoje.

Deset

Manso vyrazil v půl sedmé. Zašel do šesti restaurací na seznamu a v každé si dal skleničku. Objednával si pokaždé Bloody Mary, protože tohle pití dokázal pít téměř donekonečna, aniž by cítil vodku, která v něm je. Každou skleničku ucucával asi čtvrt hodiny, potom se zvedl a pronajatým plymouthem odjel do dalšího podniku na seznamu.

Po návštěvě čtyř restaurací a po čtyřech koktejlech dostal hlad. Čtvrtý podnik byl steakhouse v Cliftonu, pojmenovaný po jistém bývalém přeborníkovi v zápase, který tu teď dělal ředitele. Na zdi za barem bylo vyvěšeno několik fotografií dalších zápasníků. V hlavní jídelně visely olejomalby zápasů ve zdobených rámech a na jídelním lístku byly krmě jako Telecí roláda Jaka LaMotty a Smažené kuře a la Sugar Ray Robinson. Také tam měli Specialitu Jerseyho Joe Walcotta – nakonec se ukázalo, že to byla kombinace humra a svíčkové.

Ale ten zápasník podnik nevlastnil. Stejně jako zbylé tři na Mansově seznamu patřil Albertu Plattovi. Manso sice nečekal, že se tam Platt objeví, ale za pokus to stálo. Podle obrázků Platta, pořízených v Las Vegas, věděl, že Platt si potrpí na noční život a rád se ukazuje na veřejnosti. Většina gangsterů se ve svých podnicích ráda ukazovala.

Manso toho o gangsterech věděl hodně. Když ho letadlem dopravili zpátky do Států, měl v kapse skoro tři tisíce a rozjel se s nimi rovnou do Las Vegas. První tři noci vyhrával a měl pocit, že objevil jediný rozumný způsob na světě, jak vydělávat peníze. Čtvrtou noc vešel do herny s osmi a půl tisíci dolary v kapse. O půlnoci už měl dvacet tisíc, a ve tři čtvrtě na tři ráno měl v botě strčenou padesátidolarovou bankovku a před sebou už neměl ani jediný žeton.

Zástupce ředitele hotelu ho pozval na snídani, řekl mu, že s hotelovým účtem si nemusí dělat starosti, a koupil mu lístek na autobus do Los Angeles. Manso ten lístek na autobusovém nádraží vrátil, za utržené peníze si pronajal levný pokojík na předměstí Las Vegas a začal pracovat v myčce aut. Každou noc trávil v hernách v centru. Hrál o malé částky a velice opatrně, nikdy nepřišel o víc než o pět dolarů za noc. Většinu času se jenom díval.

Jedl konzervy a šetřil. Hovořil s hráči a četl o kasinech knihy. O všem dopodrobna přemýšlel a nakonec došel k závěru, že na hrací stoly je člověk krátký. Ale do kasin chodil pořád dál, sázel čtvrťáky a půldolary a v duchu uzavíral vyšší sázky. Po několika dalších měsících změnil názor – člověk nemusí být na hrací stoly krátký, ale jsou k tomu potřeba tři věci: musí umět hrát, musí mít peníze, a ze všeho nejdůležitějšíje, aby měl člověk ke hře patřičný postoj. Ale ani tak se nedalo předpokládat, že přivedete kasino na buben. Je ovšem možné naučit se správně vyladit, naučit se vycítit, kdy se na vás usměje Štěstěna, takže se člověk může nechat unášet na jejích vlnách, dokud kolem něj jsou, a jakmile opadnou, jít domů. Nedá se takhle zbohatnout, ale pokud měl člověk dost tlustý paklík bankovek, dalo se z toho docela dobře vyžít, aniž by musel pracovat.

Mansovi to trvalo hodně dlouho, než si našetřil tisíc dolarů. Když ale té částky dosáhl, byl připraven. Šel do stejné herny jako poprvé a zůstal v kasinu osmnáct hodin v kuse. Zpočátku uzavíral malé sázky a čekal, až se objeví ten známý pocit, a když pořád nepřicházel, šel zabít čas k automatu na pěticenty a čekal, až se karta obrátí. Ve tři odpoledne, po šestnácti hodinách, měl asi o tři sta dolarů víc. Také už mu ale došly pěťáky, a tak se přesunul k automatu na čtvrtdolary, vhodil do něj svůj jediný čtvrťák a hned napoprvé udělal jackpot.

Okamžitě vykročil ke stolu, kde se hrály kostky, a jeho výhra se postupně zvýšila na pět tisíc dolarů. Najednou věděl, že nemůže šlápnout vedle. Když měl svých pět papírů jistých, chrastil kostkami v ruce, položil tisícovku na stůl – polovinu na pass line, polovinu na osmičku. Už už se chystal hodit, ale vtom mu v mozku něco cvaklo, dolehl k němu jakýsi vnitřní hlas, a on se s kostkami připravenými k hodu zarazil, obě sázky zrušil a šoupl na pětidolarový žeton jen pětku. „Sázíte sám proti sobě,“ řekl mu krupiér.

Na kostkách padla jednička a dvojka. Nechal si vyplatit pět tisíc pět dolarů v hotovosti. Zaplatil svůj hotelový dluh od minula a vrátil zástupci ředitele peníze za autobusový lístek.

Pak sedl na letadlo do Los Angeles. Když se mu plukovník poprvé ozval, pracoval u montážní linky v továrně na letadla a snil o tom, že se vrátí do armády.

Nikdy ani na okamžik nepřemýŠlel, jak by měl s penězi z první akce naložit. Dvě ze tří potřebných věcí už měl od dřívějška – uměl hrát a měl ke hře ten správný postoj – a teď získal i patřičný kapitál. Když měl teď v kapse tolik peněz, už se nemusel ani moc starat, jestli vyhraje nebo prohraje.

Od té chvíle žil život svých snů. Jezdil z Las Vegas do Portorika a do Nassau a zase zpátky. Občas si zajel do Evropy, ale tamní kasina ho nijak zvlášť nebavila. Všechno tam bylo moc formální, moc škrobené. Jemu si líbil svět amerických kasin. Luxus, hotely s výbornou obsluhou, nejlepší noční život na světě, krásné a chtivé ženy, dobré jídlo a hra, kdykoliv se mu jí zachtělo. Vyhrával o trošku víc, než prohrával, a když se k němu štěstí otočilo zády, měl dost rozumu a hrát raději vůbec nešel. Nepotřeboval hazard čtyřiadvacet hodin denně. Bylo i dost dalších věcí, které měl na životě rád.

Co měl ale nerad, byli gangsteři. Zdálo se ovšem, že hazard bez nich snad vůbec neexistuje. Byli po celém Las Vegas i v Karibiku. Manso se s některými z nich znal od vidění a při setkání na sebe kývli, a jiné dokonce natolik, že s nimi zašel občas na drink, a oni ho měli za šikovného hráče, který je sice u hracích stolů připraví často o dost peněz, ale ne zas o tolik, aby to pocítili. Mysleli si o něm, že je to fajn chlap. On si o nich myslel, že jsou odpad, ale nedal to před nimi na sobě znát.

Teď v Plattově restauraci si odnesl zbytky Bloody Máry k zadnímu stolu. Objednal si krvavý biftek a salát a uvažoval, jestli se tam Platt ukáže.

Manso zrovna popíjel druhý šálek kávy, když dotyčný vešel do dveří. Spolu s ním přišli ještě tři další lidé. Jediný muž mezi nimi bylo půl hlavy větší než Platt a mohl vážit tak o dvacet kilo míň. Tváře měl propadlé, oči hlub oko posazené, kráčel s rukama těsně u těla a z očí mu hleděla blížící se smrt.

Obě ženy, které s nimi přišly, byly blondýny něco pod třicet a Mansa napadlo, že vypadají jako najaté profesionálky. Pozoroval ženu, která patřila k Plattovi, a uvažoval, jestli i na ní vyzkoušel tu svou fintu s revolverem.

Dopil kávu a zamával na obsluhu, že chce platit. Zatímco čekal, až mu přinesou nazpět, všiml si, že u dveří je Buddy Rice. Okamžitě zabodl pohled do podlahy a podepřel si čelo rukou, jako by byl zamyšlený. Platt se předtím podíval jeho směrem asi dvakrát, ale nic nenasvědčovalo, že by ho poznával. U Platta ale ani nečekal, že ho pozná. Naproti tomu Rice byl najatý na to, aby svého pána doprovázel, aby pátral očima po místnosti, do které jeho pán vstoupí, a aby si ujasňoval, odkud zná ty tváře, které mu jsou povědomé.

Manso zase zvedl pohled. Buddy se usadil u stolu na opačném konci místnosti, odkud na Plattův stůl dobře viděl.

Číšník přinesl Mansovi peníze nazpět. Manso nechal na tácku přiměřené spropitné. Když k Riceovi přistoupil vrchní číšník, patrně bývalý boxer welterové váhy, a začal s ním mluvit, Manso vstal a vyšel z restaurace.

Na chodníku si zapálil cigaretu a vydal se doleva. Rice dorazil do restaurace téměř pět minut po Plattovi. To určitě znamená, že byl ještě zaparkovat auto. Manso přešel kolem parkoviště u restaurace. Tam měl službu hlídač, vyzáblý kluk ve špatně padnoucí uniformě. Ale měl za úkol auta i sám parkovat, nebo tam jen hlídal? Manso přešel na rohu na druhý chodník, po druhé straně se kus vrátil a čekal. Po několika minutách zastavilo u vjezdu na parkoviště auto, majitel vystoupil a kluk auto zaparkoval.

Takže Rice je zřejmě vysadil u restaurace. Potom asi objel blok, aby se dostal k vjezdu na parkoviště, a tam předal auto tomu klukovi.

Ale až si pro auto zase půjde, už nebude muset jet kolem bloku. Bylo dost pravděpodobné, že Platt a jeho společnost přejdou těch několik kroků ke vjezdu na parkoviště s ním. Ale ať tak nebo tak, stejně by Manso neměl dost času, aby provedl svůj záměr.

Chvíli stál a rozvažoval, jak to udělat. Potom došel ke svému autu, které bylo zaparkované za rohem ve vedlejší ulici. Ujel asi půl bloku a nechal svého plymoutha před jedním neosvětleným domem.

Dům o dva vchody dál zezadu přiléhal k parkovišti u restaurace. Manso si svlékl sako a sundal kravatu a nechal je v autě. Zul si černé kožené boty, obul si tenisky a bezhlučně se vydal přes příjezdovou cestu u domu dozadu na dvůr.

Trávník byl nasáklý vodou, jak ho celé odpoledne majitel kropil. Když se vzadu v domě rozsvítilo světlo, padl Manso okamžitě na mokrou trávu a na chvíli byl zase v Bolívii na hlídce proti členům guerilly, všude kolem sebe měl vysokou mokrou trávu a ze všech stran slyšel hlasy partyzánů, míšenců Indiánů a Španělů. Potom světlo zase zhaslo. Ještě chvíli zůstal, jak byl, ale potom se pomalu zvedl a neslyšně se vydal k plotu.

Po drátěném plotě se vzhůru šplhaly výhonky popínavé růže; na vršku plotu trčely ostré konce drátů. Plot byl vysoký asi po bradu a pletivo bylo tak husté, že se do něj nedala zaklesnout ani špička boty. Manso se svlékl do půl těla, košili si zase natáhl. Ale nátělník sroloval do pevného válečku a položil ho na vrcholek plotu.

Potom se posadil na zem a čekal.

Jedenáct

Na nápisu nade dveřmi stálo KNIHKUPECTVÍ SVĚTLO SVOBODY. Ve výkladní skříni bylo několik rukou psaných cedulek, na kterých byly citáty z bible, z Prohlášení nezávislosti a z Ústavy Spojených států. Vedle pár vystavených knih byly fotografie George Washingtona, Adolfa Hitlera a jistého jižanského guvernéra, který chtěl kandidovat na prezidenta. Nálepka na auto přesvědčovala čtenáře, aby podporoval místní policii. Murdock tu směsku se zájmem studoval, a potom pomalu vešel dovnitř. Když otvíral dveře, rozezněl se nad nimi zvonek. Po několika vteřinách se zezadu vynořil majitel.

Měl na sobě kostkovanou bavlněnou košili rozepnutou u krku, rukávy vyhruté nad lokty. Na jednom předloktí měl vytetováno „Má matka & má vlast.“ Má úcta, pomyslel si Murdock.

Pak promluvil: „Dobrý den. Jenom jsem šel kolem a všim jsem si tý vaší výlohy, tak jsem si řek, že se kouknu dovnitř.“

„Všichni jsou tu vítaní.“ Murdock si ho změřil. Býval to ostrý hoch, teď trochu přibral, pomyslel si, asi se moc napájí pivem a za celý den se ani nehne, ale jinak drsňák, jak má být.

„Tady na severu člověk moc míst, jako je tenhle váš krámek, nevidí,“ řekl. „Všude akorát ty takzvaný liberálové, člověk se hodně naběhá, než narazí na normální lidi.“ Muž se usmál, ale oči měl stále obezřetné. „Každý si může myslet, co je mu libo,“ odpověděl. „Tohle je svobodná země, jak se říká. „ Ten bude odněkud z kopců na jihu, pomyslel si Murdock.

Asi pravověrný Jižan, ale dneska už se podle přízvuku pozná jenom špatně, odkud přesně kdo pochází, nářečí jsou si na jihu čím dál podobnější. Už slyšel takhle mluvit i lidi odněkud z Ohia, a dokonce i z lndiany.

„Máte svobodu a svobodu,“ prohlásil. „Doma na jihu nás učili, jakej je rozdíl mezi kriminalitou v ulicích a svobodnejma názorama.“

„No, jižanský přízvuk rozhodně máte,“ řekl muž.

„Jsem z Tennessee. Z hamblenskýho okresu.“

„Ale tam já to znám!“ Najednou byl přízvuk patrnější a obezřetnost v očích byla ta tam. „Rutledge, že jo? Ne, to je sousední okres. Tak Morristown?“

„To je okresní město, máte pravdu. Kdepak bych si byl pomyslel, že takhle daleko na severu potkám někoho, kdo někdy slyšel o Morristownu, nebo vůbec o hamblenským okrese! Já jsem bydlel na venkově, větší město poblíž tam bylo Russellville, ale i to bylo přes patnáct kiláků.“No ne, naši bydlí jenom něco přes sto kilometrů odtamtud! Znáte clayský okres? Je to v Kentucky, rovně na sever a pak kousíček doleva. To město se jmenuje Gooserock, ale o tom nikdo nikdy neslyšel, leda ten, co se tam narodil. „ „Gooserock neznám, ale clayskej okres znám zatraceně dobře – dokonce jsem tam i byl“ Na chvíli zdvořile zaváhal, a potom k muži natáhl ruku. „Hooker jméno mé. Kamarádi mi říkaj Ben.“

„John Ray Jenkins. Bene, když znáš clayský okres, tak to taky určitě víš, čím se právem proslavil. Počkej moment.“ Zašel do zadní místnosti a vrátil se s třetinkovou lahví čiré pálenky, asi ze dvou třetin plnou. Oba se dvakrát napili. Pak Jenkins hodil prázdnou lahvičku do odpadkového koše.

„To je ale léto, co,“ řekl Murdock. „Pořádný vedro, a prý se má ještě oteplit, a člověk si dokáže představit, co se stane, když bude slunce chvíli pražit na ty černý kudrnatý palice.“

„Kamaráde, v těchhle končinách tohle člověk nemůže ani z pusy vypustit,“ řekl Jenkins. Odchrchlal si a odplivl. „To je v pořádku, když negři rozbíjejí okna a střílejí po městě a tak dál, ale slušný a spořádaný běloch si toho nesmí všímat, nebo se řekne, že diskriminuje svoje barevné bratry.“

„Slyšel jsem, že jste měli loni špatný léto.“

„Špatný! Jo, dalo by se to tak říct.“ Murdock se zadíval do podlahy. „Doma na jihu jsme měli s klukama takovou správnou partu. Tam je to bělošská země.

Ale co ti mám povídat, hamblenskej a clayskej okres jsou jedno a to samý, vždyť víš, o čem mluvím. „ „To si piš, kamaráde.“

„Ale tady je to jiný. Tady člověk ani neví, s kým si může otevřeně promluvit – když to zrovna není negr, tak je to nějakej zatracenej židáckej přivandrovalec. Nebyl bych se s tebou začal takhle bavit, kdybych tak nějak nepochopil z tý výlohy, o co ti asi jde. Něco ti řeknu. Bydlím tu ani ne dva bloky od negerský čtvrti, člověk nikdy neví, kdy se tam strhne na ulici nějaká bitka, ale přitom nemůžeš jít normálně do obchodu a koupit si zbraň. Tomu se má říkat svobodná země?“

„Svobodní lidé mají právo nosit zbraň,“ řekl Jenkins. „Tak to stojí v Ústavě, přesně takhle to tam je. Právo nosit zbraň.“

„Ty troubové ve Washingtonu, co ty asi tak věděj o Ústavě?“ Jenkins vyplázl jazyk a navlhčil si horní ret. Pak řekl:

„Můžu tě o něco poprosit? Otoč, prosím tě, klíčem v zámku a zatáhni na dveřích roletu. Takhle navečer už se stejně obchody nehýbou. Díky. Víš, Bene, tohle sice není hamblenský ani clayský okres, ale i tady na severu jsou lidi, kteří si myslí, že tohle by měla být svobodná země. Pojď se mnou na chviličku dozadu.“

Dívka na sobě měla volnou africkou hazuku a na nohou kožené sandály. Vlasy neměla nijak uměle upravované, tvořily jí na hlavě pevnou kudrnatou čepici. Postavila na překližkový stůl tři talíře. Muži na ni nepromluvili, ani ona na ně.

Poté z místnosti odešla.

Menší ze dvou přítomných mužů, který se jmenoval Charles Mbora, si vidličkou nabral trochu okry, strčil sousto do úst, chvíli usilovně žvýkal a potom polkl. „Jídlo pro duši,“ prohlásil. „Běloši nemaj duši. Běloch jí mrtvý jídlo, má mrtvou bílou kůži a v sobě mrtvou duši. Mrtvý srdce a mrtvou duši. Víš,jak se vůbec udrží na nohou?“ Howard Simmons přikývl. „Běloši kradou duši nám.“

„Pijou z ní jakou upíři. Naši krev a naše srdce a naši duši.

A teď by nás chtěli povraždit, věř tomu, bratře, už mají nachystaný plynový komory. Ale běloši nevědí, že jakmile nás zabijou, sami pojdou. Žijou jenom z nás, bratře. Když my umřem, oni budou strádat hlady. Nebudou mít žádnou krev, kterou by pili, žádný srdce, žádnou duši, kterou by vysávali, a tak všichni bílí pojdou hlady.“ Třetí muž, černý jako uhlí a tlustý jako Buddha, neříkal nic. Za celou dobu, co tu Simmons byl, vůbec nepromluvil, a přitom Simmons s ním a s Mborou byl už přes tři hodiny, nejdřív v kavárně na Atlantic Boulevardu, a teď ve čtvrtém patře činžáku, kde se to jen hemžilo krysami, v srdci newarckého černošského ghetta. Jídlo pro duši, pomyslel si. V den, kdy podepsal kupní smlouvu na jejich dům, vydal Esther rozkaz: už žádné fazole, žádnou okru, žádné plíčky ani jiné vnitřnosti, a pro boha živého, hlavně žádnou kapustu. „Už žádné negerské jídlo,“ řekl jí a neušlo mu, jak sebou při tom slově trhla. „A říkám to proto, protože přesně to to je. Tři sta let naši lidé tyhle hnusy jedli, protože to bylo to jediné, co jim zbývalo. Každý věděl, že to se hodí tak nanejvýš pro negry.

Prý horské ústřice – ve skutečnosti jsou to prasečí varlata, a o dotyčném člověku to hodně vypovídá, když pozře takovouhle věc. Negerské žrádlo. Víš, o co mi jde? Chci, aby

moje děti vyrostly, aniž by poznaly, jak negerské jídlo chutná. „ A teď, pomyslel si, se tomu říká jídlo pro duši. Bylo to jídlo pro černochy a člověk měl být hrdý na to, že je černoch.

Chápal, že to potřebují, že potřebují tuhle hrdost, a když se teď prošel po vražedných ulicích okolo a viděl tam ty domy a cítil zápach z chodeb – ach bože, ten hrozný zápach z chodeb – říkal si, že jim musí být přána jakákoliv hrdost, kterou jsou v sobě schopni nalézt.

Ale on byl jiný. Jemu úplně stačila hrdost pramenící z prostého faktu, že je Howard Simmons. Měl tolik hrdosti ve svém vlastním já, že už nepotřeboval být hrdý na to, že je černoch, že jí kapustu nebo že poslouchá soulovou hudbu.

Poslouchal Raye Charlese a Otise Reddinga, protože byli dobří, ksakru, a z téhož důvodu poslouchal i Vladimíra Horowitze a Budapešťské smyčcové kvarteto, a o Mahalii Jacksonové soudil, že má talent, ale že je nudná, a Moms Mabley byla pro něho stará oplzlá ženská, pro kterýžto názor by se na něj všichni dívali jako na puritána a šosáka, ale on to tak prostě cítil. Byl hrdý na svůj dům a na svou zahradu a na svou ženu a děti a na sebe a na peníze, které si vydělal vlastníma rukama a vlastní hlavou. A tahle hrdost mu docela stačila.

Ale jídlo, které měl na talíři, přesto dojedl. Nechutnalo mu a nikdy mu chutnat nebude, ale teď ho snědl a předstíral, že si pochutnal.

Mbora řekl: „A ještě něco. Když jsou dva lidi, a jeden tomu druhýmu vysává krev, co to znamená? Jeden z nich je zlo a ten druhej je blázen, a blázen si zaslouží zlo, který na něho bylo seslaný. Odevzdaná oběť je stejně špatná, jako zlo samotný. Vezmi si Židy, jak pochodovali do plynovejch komor jako ovce na porážku, a pak tady jsou černoši, který dělaj to samý. Chovaj se tak teď, a zachovaj se tak i pak, až už nepůjde jenom o vysávání duše a krve, ale o holej život. Jako ovce na porážku.“

„Ale tahle ovce ne,“ řekl Simmons. „To říká každej. Každej.“ Mbora se postavil, založil si ruce za zády, sklonil hlavu a začal po místnosti přecházet jako tygr v kleci. Měl pronikavé oči, které vypadaly za silnými brýlemi s kostěnými obroučkami ještě výraznější. Na rozdíl od nemluvného muže a od dívky měl na sobě západní oblečení – oblek se sakem na tři knoflíky z česané vlny, kvalitní košili a černou pletenou vázanku. Byl hubený a šlachovitý a někoho Simmonsovi připomínal, ale Simmons si nedokázal vzpomenout, koho.

„Chceš něco vědět? Víš, proč s tebou ztrácím čas?“ Zatřepal prstem Simmonsovi před nosem. „Protože mi stačilo s tebou promluvit dvě minuty a bylo mi jasný, že ti to pálí. Že máš v hlavě mozek. Když se tu člověk projde po ulicích, narazí na tolik hlupáků. Od prvního dne, co se narodili, se jim pořád opakuje, jak jsou černoši hloupý, a když se to říká dítěti už od kolíbky, opravdu z něj hlupák vyroste, vyroste z něj člověk, kterej neumí používat vlastní hlavu. Takže když potkám duševního bratra, kterej dokáže přemejšlet, zastavím se s ním, promluvím s ním, snažím se svejma slovama vyhnat z jeho čistý a krásný černý duše ten bělošskej jed. Rozumíš mi, bratře?“

„Rozumím. „ Mbora odrázoval k oknu a máchl rukou na ulici. „Tam dole nikdo nepřemejšlí. Musí se začít s lidma, který myslej, který myslej správně, který maj hlavy k tomu, aby mysleli jako černoši, a ty se potom pošlou tam dolů do ulic, aby šli ostatní za nima. Půjdou za člověkem jako ovce na porážku nebo jako vlna mstitelů, to je jedno, prostě půjdou, kam jim řekneš, jenom když po nich nebudeš chtít, aby mysleli.“ Koho Simmonsovi zatraceně tak připomínal? Hrozně si přál vzpomenout. Dokázal se na konverzaci jen těžko soustředit, když pořád musel myslet na tohle.

„My jsme tímhle městem už jednou otřásli, bratře. A uděláme to znovu. A i s jinejma městama. A s celým tímhle bělošským státem. A i s ostatníma státama…“ Vypalování budov Simmons celkem chápal. V Detroitu to

bylo totéž. Byly tam budovy, které už nikdo nezachrání, ale které také nikdo nestrhne, a lidem, kteří v nich museli bydlet, bylo lépe na prázdných parcelách, než v těch pastech na krysy.

Ale zabíjení a drancování – to ne. Ne, na to on neskočí.

Jediné, k čemu to kdy vedlo, bylo to, že na zemi zůstala ležet krvácející černošská těla. Jediné, čemu to kdy napomohlo, bylo to, že si bílí rasisté mohli říct, že zase měli pravdu a že černoši jsou zvířata. Simmons věděl, co je to válka a jak to v ní chodí, a chápal, že má cenu vést válku, jen pokud má člověk naději na vítězství. Ať ve Vietnamu nebo v Newarku když nemůžete zvítězit, je lepší vrátit se domů.

„Tobě to myslí, bratře.“ Zase měl před obličejem ten prst.

„Ale jenom chápavej mozek nestačí. K tomu chytrýmu černýmu mozku potřebuješ ještě něco. Víš, co potřebuješ?

Musíš si sehnat nějaký zbraně.“ Simmons začal nadšeně přikyvovat. Ten hajzl, pomyslel si, ani jsem s tím nemusel sám začínat. Mbora s tím vyrukoval sám. A v následujícím okamžiku mu došlo, koho mu Mbora tak připomíná. Byl to – ano, mimo jakoukoli pochybnost – černý Woody Allen.

Dvanáct

Ta dívka se jmenovala Patricia Novaková.

Mohlo jí být kolem osmadvaceti a Giordano vyrozuměl, že je asi dva či tři roky rozvedená. Měla dvě nanicovaté děti, které Giordano viděl, když ji byl vyzvednout doma. Doma u rodičů. Bylo jí dvacet osm, byla rozvedená a bydlela u rodičů tohle o ní vypovídalo všechno. Když se to vzalo kolem a kolem, nebylo na ní nic nějak zvlášť špatného. Byla jenom o trošku vyšší než Giordano, v pase a bocích byla jen o trošku širší, než se nosilo, měla jen trošku širší obličej. Pár měsíců si dávat místo uhlohydrátů bílkoviny by to spravilo. Rozhodně by to ale nespravilo ten telecí výraz v obličeji. Rysy měla celkem pohledné a symetrické, ale Giordano už dávno věděl, že rysy v obličeji jsou nejméně důležitou složkou. Je to totéž jako kameny v hodinkách. Hodnotu hodinek za několik set dolarů netvořilo těch pár syntetických rubínů po dvou třech dolarech, ale řemeslná dovednost, které bylo potřeba na jejich zhotovení. A stejně tak krása v lidské tváři nepramenila z vrozených rysů, ale z osobnosti, která skrze ně vyzařovala. Když nějaká dívka vypadá tupě a hloupě, většinou je to proto, že opravdu tupá a hloupá je.

„To byla tedy večeře jedna báseň, Pat,“ řekl jí. „Já sám bych nikdy takhle dobrou restauraci nenašel.“

„Měla jsem strach, jestli ti bude italská kuchyně chutnat,“ odpověděla.

„Není nad ni.“

„Všichni říkají, že tohle je nejlepší italská restaurace v okolí.“ Pak jsou tedy všichni blázni, pomyslel si Giordano.

Všechny těstoviny se přece mají vařit al dente, a ne je takhle rozvařit, že chutnají jako kaše. A ty omáčky – to by jeho matka raději dala na stůl láhev obyčejného kečupu, než by měla upatlat takovouhle omáčku. No, vždycky se říkalo, že Neapolitáni neumějí uvařit ani vodu. Restaurace se jmenovala Dech Neapole, a bylo to jméno nanejvýš případné. Dech Neapole, pomyslel si, tvoří ze sedmdesáti procent česnek.

Otevřel jí dveře od auta, pomohl jí dovnitř, potom vůz obešel a usadil se za volant. Napadlo ho, kolikrát v životě se jí asi stalo, že jí někdo podržel dveře u auta. Nech toho, okřikl se v duchu. Musíš to s ní vydržet déle než jenom dnes večer.

Možná to s ní budeš muset táhnout nejméně týden, protože

tam pracuje a zná odpovědi i na otázky, které tě ještě ani nenapadly. A pokud máš s tímhle kusem hověziny lézt po celý týden večer co večer do postele, musíš se snažit pro ni trochu nadchnout. Svést ji asi nebude žádný velký problém, ale musíš svést sám sebe, a první krok je, že se do té chudinky přestaneš v duchu navážet.

Nastartoval, ale zatím nechal motor běžet naprázdno. „Víš co, Pat? Říkal jsem si, že bychom mohli zajít do kina.“

„Jé, no to by bylo supr, Jordane.“ Jordan Lewis, takhle se jí představil. Nebylo to zrovna moc nápadité, spíš dost amatérské, ale Giordano měl jeden mentální blok – když používal nějaké falešné jméno, nikdy nebyl schopný si ho zapamatovat. A Jordana Lewise už v minulosti použil několikrát; aspoň tohle jméno si jakž takž pamatoval.

„Díval jsem se do novin, co dávají. Ale moc velký výběr zrovna není. „ „V každém městě v Jersey jsou tři kina, a přitom po celém státě dávají dohromady všehovšudy tři různé filmy.“

„Tomu se říká blokové objednávky,“ vysvětloval. Říkal si, že takovéhle věci by v jejích představách asi měl znát – řekl jí totiž o sobě, že je reklamní agent jednoho řetězce rozhlasových stanic, vysílajících country. „Ale víš, Pat, věc se má tak, že mě žádný z těch filmů nezaujal. Jeden dávají v kině drive-in, ale abych ti řekl pravdu, já tyhle kina, kde se díváš na film z auta, dost nesnáším.“

„Mně to nemusíš vykládat, se mnou je to to samé.“

„Plátno máš bůhví kde v dálce před sebou, ale zvuk ti řve přímo vedle uší, nepůsobí to vůbec věrohodně. A potom tam taky člověk narazí na spoustu divných týpků.“

„Mně to nemusíš vykládat.“ Obrátil se k ní a zatvářil se hrozně stydlivě. „Víš, Pat, mám-li být upřímný, pro mě kino neznamená žádnou zvláštní zábavu. Já vidím tak tři, čtyři filmy za týden.“

„To si děláš legraci!“

„Co jiného má člověk dělat, když je v cizím městě a nikoho tam nezná? Pro mě kino znamená část mého osamění.“

„Já vím, jak to myslíš. A s televizí je to to samé – někdy si tak říkám, co člověk před tou bednou prosedí času a kouká na ni jako trouba „ „Vím přesně, jak to myslíš.“ Odrazil od chodníku a vyjel pomalu s oběma rukama na volantu. „Co mám rád, co mám opravdu rád, je s někým si popovídat. A to je pro mě nejvzácnější věc na světě.“

„Vždyť se musíš setkávat se spoustou lidí, Jordane.“

„Ale kolik člověk potká lidí, se kterými by si mohl popovídat? Myslím opravdu popovídat. Myslím uvolnit se a otevřít se a mluvit.“

„No ano, podívej se, kolik chodí lidí do banky. Vím co myslíš, to je to samé.“ Rozhodně to není zlá holka, řekl si. Rozhodně není zlá.

Lidé se rozpadají do různých škatulek. Ona není špatná. Když zastavili na semaforu, otočil se k ní a promluvil: „Víš, já bych měl o dnešním večeru určitou představu, ale bojím se ti to říct.“

„A co by to mělo být?“

„No… „ „Klidně mi to řekni. „ „Mám pocit,“ řekl, „mám pocit, že to pochopíš. Ale zní to – no, prostě já bych hrozně rád, kdybychom mohli zajet ke mně, tam, kde jsem se ubytoval, a prostě si udělat pohodlí a trochu se poznat. Bože, to zní strašně!“

„Ale já ti rozumím.“

„Vážně?“ Naskočila zelená. Rozjel se, očima sledoval silnici, ale nepřestával mluvit. „Ta osamělost, každý den v jiném městě. Já obvykle nepiju, ale možná bychom si mohli koupit lahvičku vína. Můj táta vždycky říkával, že mezi pitím vína a ostatního alkoholu je rozdíl.“

„No to rozhodně.“

„Co to bylo za víno, co jsme měli v té restauraci? Už jsem

ho někdy pil, ale nikdy si nemůžu vzpomenout, jak se jmenuje.“

„Chianti. „ „To je ono,“ řekl. „Tak bychom si mohli nějaké koupit a zajet ke mně. Já vím, jak to zní, ale něco ti řeknu – já si moc nepotrpím na mejdany ani bary a tak, nějak se tam mezi těmi cizími lidmi necítím dobře. Poslouchej, ale jestli se ti to nelíbí, tak stačí slovo a já už o tom ani neceknu. Je to jenom na tobě.“ Znovu se na ni podíval, a najednou viděl, že ten telecí výraz je ten tam, ani stopy po tom přitroublém pohledu – najednou jako by zhezkla a rozzářila se. Na chvíli zauvažoval, jestli ta změna pramení z jejích očí nebo z její tváře. Ale na tom celkem nezáleželo.

Potom se lehce dotkla jeho ruky, konejšivě ji poplácala a stiskla. „Většina mužů, kdyby teď dívka svolila, by si to vysvětlila špatně. Ne, nic neříkej, já vím, že ty takový nejsi.

Řekla bych… ano. Mně kino taky nic moc neříká. Jsem jako ty, a taky jsem osamělá, o osamělosti mi nemusíš nic povídat.

Ano, pojeďme k tobě, myslím, že to je fajn nápad.“

Když Murdock zajel na parkoviště u motelu, Simmons už tam na něho čekal. Otevřel dveře, nastoupil si a Murdock s dodávkou vykroužil pravidelné kolečko a najel zpátky na silnici.

„Jaks pochodil?“

„Dva kousky. Za oba dohromady jsem dal padesát babek, věř tomu nebo ne. Bratři s černou duší drží pospolu. Nevydělal na mně ani cent.“ ,,Já mám taky dvě, ale zaplatil jsem třikrát tolik. Ještě víc.

Devadesát za Rugera a pětasedmdesát za Smith & Wessona.“

„Ráže?“

„Ruger je pětačtyřicítka. Starej krám. Smith & Wesson je osmatřicítka, což je stejná ráže, kterou zastřelili toho hlídače. „ „Já mám dvě osmatřicítky, ale jedna má komoru předělanou na magnum – mám dojem, že zrovna takovou kulku vylovili z toho bankovního úředníka.“

„Bylo štěstí, že to tu pistoli neroztrhlo, je to na osmatřicítku pořádná šlupka.“

„Nebo bylo štěstí, že to neutrhlo ruku tomu, kdo z ní střílel. „ „Však to znáš.“ Zapálili si, Murdock se zhluboka nadechl a vyfoukl oblak dýmu. „Ale pozná se, že rána vyšla z jiné zbraně, co.“

„Hm. To víš, balistika. Tohle je nesplete. Ale také jim dojde, že profík se zbaví zbraně, kterou už použil, ale většinou si zase opatří stejný typ. Plukovník tomu říká míra autenticity. „ „Co to má doprdele znamenat?“

„Že máš nosit vycpávky v podprsence, když chceš, aby si o tobě lidi mysleli, že jseš holka.“

„Vsadím se, že zrovna takhle to stojí ve slovníku. Slovo od slova. „ „Jenom v nezkráceném vydání.“

„Já říkám – nauč negra číst a nebude vědět, kdy má přestat. „ „To je pravda. Naproti tomu bílí burani tuhle starost vůbec nemají. Protože se mezi nima nenajde nikdo, kdo by se dal naučit číst.“

„Jo, ti můžou být rádi, když si umí zavázat boty. Měls slyšet ty věci, co jsem říkal o černoších. A taky jsem slyšel tři, ne, čtyři nový vtipy, který ti musím vyprávět.“

„Tak to jsme si kvit. Strávil jsem několik hodin tím, že jsem horlivě přikyvoval, že bělásci jsou nejhorší věc na světě. „ „Tak bělásci, jo?“

„No jasně.“

„Většinou nadělám víc škody než ti motýli, a rozhodně taky nejsem nijak zvlášť bílej – koukej na ty pihy všude.“

„No vidíš. A já jsem se naučil číst z celé třídy první, a stejně mi pořád říkají ne-gr – je to přece zkratka za negramotný, ne?“

„No tohle je teda dobrý! Prej zkratka!“ Murdock se začal smát a plácal přitom do volantu. „To je vážně podařený!“

„Starý vtip.“

„Já to nikdy neslyšel. Zkratka ne-gr. Támhle je budka. Zavoláš našemu milému panu plukovníkovi ty, nebo tam mám skočit sám?“

„Já tam dojdu. Stejně musím zavolat ženě.“

„Proč?“

„Volám jí každý večer. Chápeš, abych se zeptal, jak se má, a aby věděla, že jsem v pořádku.“

„Jasně,“ řekl Murdock.

Zaparkoval dodávku a čekal, až Simmons zajde dovnitř.

Chvíli se díval na cigaretu, co držel v ruce, a pak s ní mrsknul z okna. Nahlas řekl: „Na celém světě nemám nikoho, komu bych zavolal.“ Vůbec nikoho, pomyslel si. Aby jen tak někomu zavolal a popovídal si s ním – nikoho takového neměl. Ne že by mu to obvykle nějak zvlášť vadilo. Ale stejně.

Proč to ale vlastně Simmons vůbec musel výslovně říkat?

Jestli jí chce volat, tak dobře, ať jde a zavolá jí, ale proč mu to oznamoval? Nechtěl jen tak čirou náhodou, aby mu to bylo líto?

Doprčic, pomyslel si. Když člověk moc přemejšlí, nakonec se z toho může akorát pomást. Podíval se na podlážku pod nohama a na dva papírové pytlíky, které na ní ležely. V každé byly dvě pistole, a když si vzpomněl, odkud pocházejí, těžké myšlenky ho opustily jako mávnutím kouzelného proutku a on zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se.

Svým způsobem to bylo jako sázení. Důležitá, absolutně nepostradatelná byla trpělivost. Hoď sebou a čekej – takhle se to říkalo i v armádě. Člověk se musel umět pohybovat rychle.

A také se musel umět přesouvat bez jakéhokoliv pohybu.

Manso ležel natažený na zádech pod černým lincolnem Alberta Platta. Už byl v této poloze o hodně déle než hodinu.

Nejdříve se krčil vedle plotu a čekal, až hlídač parkoviště půjde pro nějaké auto. A když už potom ten kluk seděl v autě, nastartoval motor a vyrazil ke vzdálenému konci parkoviště směrem k výjezdu, Manso se třemi velikými skoky rozběhl, rukama se zachytil o srolované tričko na plotě a skokem se přenesl přes pletivo. Dopadl bezpečně, přistál měkce na chodidlech, a za pár vteřin už byl mimo dohled schovaný za autem, tričko strčené za pasem.

Dalších pár minut mu trvalo, než našel Plattovo auto.

Věděl, co je to za značku i jaké má poznávací číslo – plukovníkova sestra byla v získávání informací skutečné eso. Dveře byly otevřené a klíček v zapalování. Na chviličku zvažoval, že by se mohl schovat na zadním sedadle, ale okamžitě tu myšlenku zavrhl. Místo toho raději počkal na další vhodný okamžik a zatáhl vevnitř za páčku, uvolňující kapotu. Potom se zase schoval za autem a čekal, a když se kluk na chvíli ztratil z dohledu někde za rohem, Manso zvedl kapotu a vytáhl kabel od rozdělovače.

Potom se vplížil pod auto.

A tam byl i v této chvíli a snažil se přinutit sám sebe, aby zůstal obezřetný a připravený k akci, ale aby v mezičase příliš neznervózněl. Probíral zákrok, ke kterému se chystal, ze všech stran, ale nenacházel na tom plánu nic vyloženě špatného. Jedinou nevýhodou byla relativně omezená možnost pohybu. Není úplně jednoduché vysoukat se rychle zpod auta.

Ale říkal si, že to snad nebude zas tak moc na závadu.

Napjal se při zvuku blížících se kroků. Byl to ten hlídač, v téhle chvíli už ho Manso poznal podle kroku. A tentokrát se kroky stále blížily, kluk nikam nezahnul. Otevřel dveře na straně u řidiče a Manso sledoval, jak si celý ten velký lincoln trochu sedl, když kluk vlezl za volant. Potom otočil klíčkem v zapalování a startér se roztočil. V místě, kde Manso ležel, dělal startér obzvláště velký hluk. V tu chvíli ho poprvé napadlo, jaký by to byl gól, kdyby byl omylem vyškubl nějaký jiný drát a to pitomé auto by se teď rozjelo. Asi by ho pěkně převálcovalo, a nic jiného by si ani nezasloužil.

Ale motor nenaskočil. Startér se točil a točil a auto se otřásalo opakovanými vibracemi, ale nebyla tam jiskra, motor nechytil. Už to vzdej, pomyslel si Manso. Vypadni z toho auta, než vymlátíš baterii. Nech toho, ty trdlo.

Dveře se otevřely, kluk vystoupil a odklusal. Manso mu dal pár vteřin náskok, a pak se začal pomalu zpod vozu soukat na straně u spolujezdce. Byl stočený těsně vedle auta a nohy měl schované za pneumatikou. Viděl, jak se kluk vrací s Buddy Ricem, který kráčí netrpělivě před ním. Kluk se mu snažil něco vysvětlovat, ale Rice mu odsekl, že je pitomý jelito a že určitě šlapal na plyn jako zběsilej a teď je motor přechlastanej, a proč se probůh nemůže naučit startovat auto, aniž by přechlastal ten pitomej karburátor, a že ať se modlí, ať motor naskočí aspoň teď, protože jestli nenaskočí, tak to nejmenší, co se mu může stát, bude, že ho pan Platt nechá vyhodit. Rice si sedl za volant a otočil klíčkem v zapalování.

„Vidíte, pane Rice? Akorát to dělá takhle datata-datata, ale nenaskočí to. Myslel jsem si „ „Přechlastaný to není,“ řekl Rice. Zatáhl za páčku otevírající kryt motoru a vzápětí už víko zvedal. „Hoď sem tím svým líným zadkem,“ řekl klukovi. „Že jsi lezl pod kapotu? A kecy si nech od cesty, já to poznám, jestli jo. Je to velký auto, parádní auto, takový týpky jako ty se kolem aut náramně rádi motaj. Tak co, zvedal jsi tu kapotu?“

„Pane Rice, přísahám na život svý mámy _“

„Máš sirky? Počkej, už jsem je našel sám, vem to. Zapal ji a tady mi posviť, a nehejbej s ní, jasný? Říkam nehejbej, pro kristapána, vidím starou belu.“ Manso držel nůž v levé ruce. Byl to vrhací nůž, nádherný kus kvalitní německé oceli bez rukojeti. Nože s rukojetí byly údajně v boji muže proti muži lepší, ale Manso měl tenhle rád, protože se dal tak snadno ukrýt. Dal se připevnit lepicí páskou k ruce nebo strčit do boty, kamkoliv, a nedělal vůbec žádnou bouli, nedalo se poznat, že ho člověk u sebe má. Držel nůž v pravé ruce a levou ruku, v lokti ohnutou, měl několik centimetrů před obličejem. Pohyboval se rychle a tiše od auta, a potom obloukem zpátky k oběma postavám u motoru. „No podívej se, ty jeden kreténe! Vidíš tady ten kabel?

Hrabal ses v motoru a vyrazil jsi ho!“

„Přísahám, přísahám při svý matce –“

„Na tvoji mámu ti seru,“ řekl Rice.

A to bylo to poslední, co řekl. Manso v jediném výpadu praštil kluka zezadu do krku, ale hned ruku stáhl a vzápětí s ní přikryl Riceovi ústa. Druhá ruka, ve které držel nůž, už byla v pohybu. Manso si vzpomněl na hlídku v Laosu, vzpomněl si na další muže, kteří bez hlesu zemřeli, a ve chvíli, kdy se mu ta vzpomínka objevila před vnitřním zrakem, se malá ocelová čepel vnořila Riceovi přesně do důlku mezi krkem a klíční kostí, čistě a hladce prořízla tepnu, nervovou uzlinu zlehka a snadno, jako když se hodí mince do automatu.

Dovnitř a zase ven; potom se čepel z obou stran otřela o Riceovo sako a Manso Rice opatrně položil na zem. Neměl čas, aby zkontroloval toho kluka. Věděl, že je živý, ale také věděl, že ještě nejméně deset minut bude v bezvědomí. Otočil se a rozběhl se. Nůž už měl zase přilepený k ruce a v pěstích svíral srolované tričko. Za pár vteřin překonal plot, přeběhl přes dvůr a příjezdovou cestu u domu. Pak došel volným krokem k plymouthu, nastartoval a pomalu odjel, i když měl sto chutí sešlápnout plyn až k podlaze. Buddy Rice už byl šest minut mrtvý, když ho Platt našel. A v té chvíli už byl Manso o tři kilometry dál.

Třináct

Dehn se vrátil nahoru a v rukou nesl malou dřevenou misku na salát. V ní byly dva kopečky zmrzliny, které plavaly v čokoládové polevě. Na vrchu vévodilo několik pěnových bonbónů, a celé to bylo posypáno čokoládovou rýží s příchutí máty. Plukovník se do misky podíval a pokrčil nos.

„Dobré nebe,“ ozval se pak, „snad mi nechceš namluvit, že tohle opravdu sníš?“

„To je čokoládový pohár.“

„Ano, to vidím. To nahoře je šlehačka? Divím se, že Helen vůbec v kuchyni našla příslušné ingredience.“

„To jsou pěnové bonbóny, pane. A máte pravdu, nenašla.

Stavěl jsem se cestou v obchodě a dal jsem ty věci do mrazáku už dřív.“ Nabral si lžičkou sousto a omluvně se usmál.

„Jsem na sladké,“ dodal.

„To je zázrak, že netloustneš.“

„Já zas tak moc nejím, pane. A samozřejmě se taky poměrně dost hýbu. Ale většinou pozdě večer dostávám chuť na něco sladkého, zhruba v době, kdy si většina lidí dává šláftruňk. „ Plukovník pomalu zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že jsem něco takového nejedl dobrých třicet let.“

„Dal byste si? Skočím vám ho udělat.“

„No, Franku, snad ani ne.“

„Jsem na to expert, pane. Bude to v mžiku hotové, a vy se zatím můžete podívat na ty nákresy, než se vrátím zezdola.“

„Ale tolik toho rozhodně nesním. Kdybys mi udělal tak čtvrtinovou porci, než máš „ „Takže malý pohár. Hned jsem zpátky.“ Plukovník znovu pomalu zavrtěl hlavou, a potom se pro sebe tiše rozesmál. Prohlížel si Dehnovy nákresy, když vtom zazvonil telefon. Dehn absolvoval několik dálkových kurzů, takže se mohl uplatnit jako celkem spolehlivý amatérský kreslič a projektant – dokázal velmi dobře pracovat s příložníkem i kružítkem. List rýsovacího papíru, připevněný k velké dubové tabuli, se patrně velice blížil profesionálnímu technickému výkresu projektu Obchodní banky New Cornwallu, tak jak vyšel z konstrukční kanceláře.

Když plukovník telefon zvedl, ozval se Manso. Plukovník několik okamžiků poslouchal, odpovídal jednoslabičně a potom zavěsil. Znovu se zadíval na nákresy, ale nedokázal se na ně soustředit. Místo toho myslel na život a na smrt, na zločin a trest, na nekonečný pochod věčných záhad.

Na stole měl bibli. Byl to velký v kůži vázaný svazek, desky už byly značně odřené a voda vytvořila na mnoha stránkách skvrny. Crossovi ji měli v rodině už přes sto let.

Teď ji vzal do ruky a vzpomněl si, jak ji držel jako chlapec a s nevírou se díval na rok vydání na titulní stránce:

BOSTON, MDCCCLVII. 1857. Když se do knihy podíval poprvé, připadala mu neskutečně starobylá. A teď jemu samotnému bylo téměř tolik, jako tenkrát té bibli.

Exodus, kapitola dvacátá první: „Když někdo někoho uhodí a ten zemře, musí zemřít. Neměl-li to v úmyslu, ale Bůh dopustil, aby to jeho ruka způsobila, určím ti místo, kam se uteče. Když se však někdo opováží lstivě zavraždit svého bližního, vezmeš ho i od mého oltáře, aby zemřel.… Jestliže o život přijde, dáš život za život. Oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, spáleninu za spáleninu, modřinu za modřinu, jizvu za jizvu.“ Opřel se dlaněmi o stůl a obrátil oči ke stropu. Slyšel na schodech Dehna, slyšel ho ve dveřích, ale nepohnul se, a tak Dehn po chvíli váhání zase vycouval na chodbu.

Cross si teď místo Starého zákona nalistoval Nový – od Otce k Synovi. Četl z páté kapitoly Matoušova evangelia, verš 38-39: „Slyšeli jste, že bylo řečeno: ‚Oko za oko a zub za zub. Já však vám pravím, abyste se zlým nejednali jako on s vámi; ale kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou.“ Starý a Nový, Otec a Syn. Není to paradox?

Syn zemřel mladý, pomyslel si. Mladí jsou jiní, vidí jinýma očima, vidí, jak by co mělo být. A potom si pomyslel, i když si nebyl jistý, jestli ta myšlenka není rouhavá, že kdyby byl Syn žil déle, jeho oči i duše by zestárly, začal by se více podobat svému Otci. Stavěl by se zlu na odpor a uznával zásadu „oko za oko.“ Cross se odstrčil od stolu a zakašlal, aby Dehn věděl, že už může dál. Poté zjistil, že zmrzlina je skutečná pochoutka. Rozhodně to však nebylo nic, co by musel mít každý den. Vlastně mu interval třiceti let mezi těmito jídly připadal jako docela rozumný. Ale teď si rozhodně na poháru pochutnal.

„Volal Manso,“ řekl Dehnovi. „Ten tělesný strážce je mrtvý.“

„Rice?“

„Burton Riess neboli Buddy Rice, jak kdo chce. Žhář, vrah, osobní strážce a řidič. Edward říkal, že nebyly žádné komplikace.

„To je dobrá zpráva, pane.“

„Ano,“ řekl Cross. „To je. A teď bychom se měli vrátit k tvým výkresům, Franku.“

„Ach bože,“ řekla. „Můj ty bože, Jordie, nikdy bych si nepomyslela –“

„Já taky ne, Pat. Prostě se to stalo.“

„Nechtěla bych, aby sis myslel –“

„Neříkej to.“

„Protože víš přece, někteří lidé si o rozvedených ženách myslí, že „ „Ani to nevyslovuj.“

„Myslí si, že jenom kvůli tomu, když ženská už byla jednou vdaná –“

„Pat,“ řekl jí konejšivě. Položil jí ruku na rameno a pomalu s ní sjížděl podél těla. Měla na sobě trochu moc masa a to se Giordanovi nelíbilo, ale kůži měla nádhernou, měkkou a hlaďoučkou a dokonalou. „Pat, prostě se to stalo. Bylo to čisté a přirozené a správné a já jsem rád, že se to stalo. Jsme dva osamělí lidé, Pat. Potřebovali jsme jeden druhého a našli jsme se a to je dobře.“

„Ach. „ „Líbilo se ti to, miláčku?“

„Líbilo se mi to tolik, že se až stydím, hrozně se mi to líbilo. „ „Nemáš se za co stydět. Jsi přece zdravá žena, Pat. Patricie. „ „To jméno se mi nikdy nelíbilo.“

„Myslíš Patricia?“

„Nikdy jsem ho neměla ráda. Zní to tak, no, afektovaně.“

„Poslyš, a jak by se ti líbilo vyrůstat s takovou hrůzou, jako je Jordan?“

„Ale to je takové charakterní, je to takové silné a zároveň důstojné. Jordan. To je moc pěkné jméno.“

„Charakterní a důstojné jméno není zrovna terno, když jsi vyzáblé dítě.“

„Neříkej vyzáblé.“ Dotkla se ho. „Chtěla bych mít postavu jako ty.“

„To je tedy nápad. To bys pak neměla tyhle.“

„Ale to jsem nemyslela. Ach. Ach, bože, ne. Ach, myslím, že už bychom neměli _“ Políbil ji a ona vzdorovala jenom chvilku, ale potom mu začala laskání divoce oplácet, rukama ho pevně objala a on cítil v ústech její chtivý jazyk. Překulil se na ni, ona pro něho rozevřela svá plná stehna a on do ní okamžitě vnikl, tiše vklouzl dovnitř, a ona ležela na zádech s očima zavřenýma a se stisknutými zuby a jednou zasténala a pak vydechla při sladké rozkoši orgasmu.

Pohyboval se v ní, pomalu, jenom jako by ji hladil, a ona se ještě dvakrát prudce nadechla a potom vykřikla, a on konečně ucítil ve slabinách to slastné lechtání. A když už se i on blížil vrcholu, sevřel jí ňadra, bedry narážel prudce do jejích a vykřikl: „Ano, ano, teď, teď, ano!“.

Když jí potom vezl domů, řekla mu, že si s ním připadala jako bohyně. „Takové to ještě nikdy nebylo, nikdy v životě.

Ach Jordane.“ Teď vypadala hezčí. Je to dobrý lék, pomyslel si. Ale nebylo to ani tak sexem, jenom ten tu změnu nezpůsobil-jinak by byl každý nadržený chlap pan Někdo. Za to mohla ta romantika kolem. To, že se do ní vciťoval, že předstíral pochopení a porozumění, že se o ni zajímal-díky tomu všemu najednou vypadala víc jako žena.

„Na příští křižovatce zahni doprava. Hrozně se mi nechce domů. Do toho domu. Chtěla bych s tebou strávit celou noc.

Bože, co to říkám, mluvím jako nějaká děvka.“

„To není pravda. Ty ne. Ty jsi moje Patricia.“

„Když ho vyslovíš ty, tak se mi moje jméno dokonce docela líbí. Říkáš to, jako bych byla nějaká královna.“

„Byla jsi, no, spokojená?“

„Bože, to víš, že ano. Ještě jsem, nikdy jsem, tohle se mi, ach –“

„Nemluv. „ „Na příští křižovatce doprava, a pak doleva.“

„Já vím.“ Položila mu hlavu na rameno a zavřela oči. Tohle pro něj byla teď nejobtížnější část procedury, protože to znamenalo odchýlení od běžného pořádku věcí. Za normálních okolností by se to s ní teď snažil nějak urovnat, trochu ji zchladit, aby se později moc nedivila, když už jí nezavolá. A za normálních

okolností už by jí opravdu určitě nikdy nezavolal. Nebyla v posteli špatná, ale ani nijak zvlášť dobrá – vášnivá byla až až, ale techniky se jí nedostávalo. Také věděl, že by se postupně zlepšovala, ale on by čím dál tím víc ztrácel zájem. Její manželství nebylo zřejmě po stránce sexu žádný zázrak předpokládal, že zanedlouho už bude znát všechny podrobnosti – a od té doby asi prožila sem tam nějaké nanicovaté milování bez stopy po zájmu na obou stranách.

Muži jsou hlupáci, pomyslel si. Čtou o sexu knihy a učí se všelijaké fígle, studují mapky erotogenních zón jako navigátoři lodí na moři. Myslí si, že hlavní je ženu rozpálit, vzrušit ji, a pak se do ní pustit. Ale takhle to dělají jenom tupci, to je k ničemu. Má se to dělat tak – správně se to má dělat tak, aby se ta žena do vás zamilovala. A to ne pomocí toho, že ji budete odborně líbat, hladit a foukat jí do uší, ale pomocí slov a tónu hlasu a výrazu obličeje.

A jakmile se zamilují, má člověk vyhráno. Když jsou totiž zamilované, rozpálí se hned, vzruší se samy od sebe. Blížili se k jejímu domu. Zpomalil a ona se zavrtěla a otevřela oči. Políbil ji něžně na ústa. „Tak zítra…“ řekl.

Během

Platt měl na sobě kaštanově hnědý hedvábný župan dovezený z Itálie. Na srdci měl vyšitý monogram AJP. Platt sice žádné druhé jméno neměl, ale co je to za monogram, AP? Samotné to vypadá jako značka nějakého obchodního řetězce.

Utáhl si na županu pásek a vklouzl malýma nohama do měkkých trepek z jelenice. Seděl na okraji postele; pak vstal, otočil se a podíval se na ležící Marlene. Oči měla zavřené a dech pravidelný jako ve spánku, ale on zatraceně dobře věděl, že nespí. Tohle dělala vždycky, když se s ní pomiloval.

Předtím mu to nevadilo, byla to jeho žena a když se mu jí zachtělo, vrazil by jí třeba pár facek, kdyby to bylo potřeba, aby ji probral. Ale potom, když vždycky odešla do koupelny, aby se vydrhla a smyla ze sebe jeho semeno, jakmile se zase ocitla v posteli, pokaždé jako by upadla do kómatu. Jako by chtěla udělat cokoliv, jenom aby nemusela být v takových chvílích s ním.

Většinou mu to nevadilo. Většinou už sám spal, než se do ložnice vrátila. Ale tu a tam byla noc, kdy nemohl usnout, noc jako byla ta dnešní, a v takových chvílích ho její předstíraný spánek přiváděl k zuřivosti.

Podíval se na ni. Stáhl z ní prostěradlo a prohlédl si obrys jejích zad a hýždí pod noční košilí. Dosud se ani nepohnula. Zase prostěradlo pustil. I ve spánku, tedy v té jeho nápodobě, bylo patrné, že Marlene je klasa. Bohaté tmavé vlasy, bělostné hrdlo, čisté jasné rysy. Právě to, že byla tak nóbl, v něm vzbudilo touhu se s ní oženit hned potom, co umřel Langusta, když se mu tak dařilo a pocítil potřebu pořídit si dům na úrovni – a k tomu samozřejmě patřila i nóbl žena. Jenom díky tomu, že měla takovou úroveň, ji už dávno nevykopl-a zároveň, což byl jenom zdánlivý protimluv – ji za tu její úroveň nenáviděl. Neměla na ni přece žádné právo, ksakru. Byla nikdo, nějaká Marlene Pivnicková z Ocean Parkway – a co je to za úroveň, Ocean Parkway?

Znovu se na ni podíval. „Hezky se vyspinkej, ty krávo,“ řekl a vyšel z ložnice..

V županu a trepkách vyšel z domu a vykročil kolem budovy k zadní straně pozemku. Neušel ještě ani dvacet kroků, když vtom na něj dopadl silný kužel světla. „Klid,“ řekl, „to jsem já.“

„Promiňte, že vás obtěžuji, pane Plaťte.“

„To je v pořádku, chlapče. Jseš šikovnej, jen měj pořád oči otevřený.“

Kráčel dál a ani se nepokoušel zjistit, který ze čtyř nočních hlídačů to byl. To se mu líbilo, že ho neustále hlídají stráže.

Langostini to měl zavedené stejně, ale nesnášel to, říkal, že má pocit, jako by nad ním celou dobu visel meč. Ale vždyť nad každým visí pořád meč, ksakru. Nad každým, bez výjimky. A když byl člověk někdo, když byl úspěšný, pojišťoval se.

Plattovi se to líbilo, připadalo mu, že je jako prezident, jako že má vlastní malou tajnou službu.

Přešel k místu, kde byl před pár hodinami vyzvednutý kus drnů a pak zase zasazený zpátky. Žádný náhrobní kámen, žádná rakev, nic, jenom Buddy Rice, kterého zaházeli lopatami hlíny, Buddy Rice, který čeká, až ho sežerou červi. Na co potřebuje mrtvola náhrobní kámen nebo rakev? Když to schytá někdo z vašich lidí, nevolá se policie, neoznamuje se to do smutečního sloupku v novinách. Hezky v soukromí ho uklidíte, ještě než tělo stačí vychladnout.

Zavrtěl hlavou a ponořil se do úvah. Ten pitomý kluk to určitě neudělal, to bylo prostě vyloučené. Buddy ho prý srazil a omráčil, přísahalo to jelito, i když Plattovi to nedávalo smysl-ale rozhodně tam v okolí nikde nebyl žádný nůž, a že to někdo udělal nožem, bylo jasné jak facka, a také bylo jisté, že nůž si jen tak někam neodpochoduje.

Byl to ale podělaný večer. Nejdřív musel strčit do auta ty dvě coury a poslat je domů, sakra, a kvůli tomu se teď taky musel obtěžovat s tou potvorou Marlene, když se předtím chystal, že si vezme obě ty blondýny najednou. Pro Kohlera by to už stejně nebylo. Kohler měl plné ruce práce s vlastním umíráním, než aby ho takovéhle věci ještě zajímaly, měl tu holku s sebou jenom pro dekoraci. A Kohler málem zdechnul mimo plán a předčasně, když tam viděl ležet Buddyho, a tak ho Platt musel poslat domů v dalším autě a potom poslat ještě pro jedno auto se dvěma silnými chlapy, kteří Buddyho naložili, odvezli domů a šoupli do země dřív, než do toho začal strkat čumák nějaký idiotský policajt.

Vyndal z kapsy doutník, rozbalil ho, celofán strčil zpátky do kapsy, škrtl zapalovačem a zapálil si. Skoro se ani nedá poznat, odkud ty drny vyřízli. Když tě jednou dostanou, zmizíš navždycky a dokonale, nemůžeš čekat, že se na tebe bude vzpomínat. Jak dlouho u něj vlastně Buddy byl? Minimálně deset let, to určitě, a jakmile nad jeho tělem ušlapali poslední kousek dmu, vedle Platta už se objevil jeden z jeho lidí a v očích měl naději.

Promluvil: „Pane Platte, Buddy byl můj kamarád, ale říkal jsem si, že budete potřebovat nového řidiče a tak, no rozumíte.“

„Řídíš dobře?“

„Ano, a taky umím auta opravovat, pane Plaťte. Opravil jsem toho lincolna, než jsme odtamtud vystřelili, netrvalo mi to ani tři minuty.“

„Ty jsi Gleason, že jo?“

„Lester Gleason, pane Platte.“

„Máš někoho? Ženu, děti, stálou milenku?“

„Ne, pane.“

„Matku, otce, tetičku, kterou musíš jít navštívit každou třetí středu?“

„Nikoho. „ „Buddy Gleason.“

„Lester, pane Platte. Nebo Les nebo –“

„Buddy Gleason. Že ano?“

„Ano, jistě, pane Platte.“

„Buddy.“

„Ano, pane.“

„Pokoj v přízemí. Buddy tam má věci – nech si, co budeš chtít, zbytku se zbav. Dneska už tam budeš spát.“

„Ano, pane Platte.“ Minimálně deset let – a takhle dlouho to trvalo, než Buddyho Rice nahradil. Tenhle Gleason, tenhle Buddy Gleason,

bude možná dobrý, nebo možná dobrý nebude. To brzo zjistí.

Možná bude jezdit moc rychle, jako tolik ostatních. Chtěli se předvést, jak jsou dobří, a jezdili rychleji, než člověku bylo příjemné. Nebo to nebude umět s pistolí, nebo nebude umět držet klapačku před ženskými na večer a lidmi z byznysu. To byla jedna z věcí, která byla na Buddym, na tom starém Buddym, dobrá. Věděl, kdy má sklapnout, a navíc v obleku vypadal skoro jako člověk. A tady ten nový Buddy – no, snad bude stačit, než se objeví něco lepšího.

Ale kdo ho zabil? Platt to nevěděl, a vlastně mu na tom ani moc nezáleželo. Třeba ho oddělal Gleason, rozhodně se na jeho místo celý třásl. Jestli je to tak, možná opravdu bude dost dobrý. Ať už to udělal kdokoliv, byl to určitě někdo z organizace, dost možná i přímo z Plattovy části organizace. Byl to zatraceně dobrý profesionál-nejdřív se povrtal v autě, aby k němu Buddy musel, a pak ho tam nožem oddělal.

Buddy to sám s nožem uměl náramně dobře, takže to musel být někdo náramně šikovný, když ho takhle odkrouhnul.

Možná to nějak souviselo se ženskými. To bude asi ono. Buddy možná začal lézt někomu do zelí a ten někdo šel a Buddyho podřízl, nebo si možná na to někoho najal ale rozhodně to udělal tak, aby se do toho nemotali policajti. Když se to vezme kolem a kolem, byla to v podstatě docela dobrá smrt. Platt si řekl, že by měl být koneckonců vděčný.

Když se vrátil do domu, nebe už se začínalo pomalu rozjasňovat. Vůbec nespal, a teď už rozhodně taky neusne, po té včerejší noci. Událo se toho spoustu.

Šel do koupelny v přízemí a hodil do sebe dva prášky pro povzbuzení. Potom vzbudil černošku z kuchyně a řekl jí, ať mu udělá míchaná vajíčka a konev kávy.

Ještě pořád četl noviny, když mu zavolal jeden ze strážných od brány. Něco o nějaké firmě, pečující o stromy – že už tu byli den předtím.

To mu tak ještě chybělo. Rice pod drnem, otrava s Marlene, místo aby přefikl ty dvě blondýny, a teď mu snad ještě navíc umírají stromy. Dává měsíčně pět stovek za zahradnické práce, a jemu prosím umírají stromy.

„Jo,“ řekl, „pusťte je dál.“

Čtrnáct

Byl to jednopatrový dvojdomek na Curline Avenue v Passaicu. Kenneth Hoskins bydlel v prvním patře. Kolem nového orientálního koberce byl rozestavěný těžký viktoriánský nábytek. Na všech vodorovných plochách byly nějaké věci – porcelánoví psíci, samorosty, pamětní popelníky. Baculatá paní Hoskinsová, na první pohled babičkovský typ, ale s pronikavýma očima, očividně rozhodovala o tom, kam co přijde. Bylo vidět, že pan Hoskins, dobromyslný šedesátník, nikdy nic proti ničemu nenamítal, a už také nikdy nebude.

Teď říkal: „Už jsem to celé popisoval tolikrát, víte. Pořád dokola a dokola. To víte, že mi bylo Freda hrozně líto, myslím Freda Youngwooda, toho hlídače. Cítil jsem se vážně strašně, my všichni, a Alice taky, ale o té aspoň říkali, že se z toho dostane, a nemocnici jí zaplatí pojišťovna, a snad i všechno ostatní. Myslím Alici Fullmerovou, tu úřednici, jak byla taky postřelená?“ Dehn uvažoval, proč někteří lidé říkají oznamovací věty jako otázky, a co čekají, že jim na to člověk řekne. Přikývl a zdálo se, že to Hoskinse uspokojilo.

„Probral jsem to s policií, bože, ani nevím kolikrát. S místní policií, se státní, a pak tu ještě byli lidé od FBI.“

„Několikrát byli tady u nás,“ vložila se do toho paní Hoskinsová, „a několikrát musel jít Arnold dokonce s nimi. To se mi vůbec nelíbilo. Arnold dělá dlouhé směny.“

„Musel jsem si prohlížet nějaké fotografie,“ řekl Hoskins.

„Takových fotografií!“ Na chvíli se zarazil, a pak řekl: „Celé stohy a stohy? Nějací kriminálníci?“ Dehn dvakrát přikývl. „Je mi to opravdu moc líto, že vás zdržuji,“ řekl. „Zvlášť dnes, když je venku tak krásně.“

„To je jejich zahrada,“ řekla paní Hoskinsová.

„Prosím?“

„Dole. Je jejich, ta zahrada. Tam, co jsme bydleli dřív, jsme celé dny, jako je tenhle, trávili prací venku, ale když už děti vyrostly a odstěhovaly se, bylo to tam pro nás moc veliké, a tady ten byt si jenom pronajímáme a ta zahrada je jejich.“. Její manžel dodal: „Té rodiny dole? Těch majitelů?“

„Ano.“ Dehn se zhluboka nadechl. „Ale náš šéfredaktor chce, abychom ke všemu přistupovali tak jaksi svěže, rozumíte. Abychom čerpali informace přímo od očitých svědků.

A tohle vypadá jako poměrně zajímavý případ – dodnes nebyl vůbec nikdo obviněn, nejsou žádní podezřelí „ „Z jakéhože časopisu to jste? Vy jste mi to říkal, ale já jsem to zapomněla.“

„Detektivní fakta,“ řekl Dehn.

„No jo, myslím, že jsem o něm už slyšela.“

„Jeden z nejlepších v tomto oboru. No, mám tady několik nákresů, tak kdybyste „ Paní Hoskinsová mu skočila do řeči: „Vy pro ten časopis pracujete?“

„Přesně tak.“

„Myslím, jestli jste tam jako na plný úvazek?“

„No, jsem v podstatě publicista na volné noze.“ To je ale děsná šťoura, pomyslel si Dehn. Na tuhle kdyby narazil při svém putování s encyklopediemi, ani by se nepokoušel jí něco prodat. Omluvil by se a hned by šel pryč. „Píšu jim články na objednávku,“ pokračoval. „Takže za to, co napíšete, dostáváte zaplaceno.“ Přikývl. „Kolik vám platí?“ Jistý starý Dehnův spolužák psal do jedněch novin v Kansas City do rubriky o zločinech, a také příležitostně dodával články do časopisů zabývajících se skutečnými kriminálními případy, takže o tom Dehn náhodou něco věděl. Za průměrný článek platili v časopise asi tak sto dolarů, a když k němu byly i dobré fotografie, tak ještě víc. Ale i kdyby jí to řekl, stejně by tomu nevěřila.

A tak řekl: „Dostávám nějaké peníze na náklady spojené se získáváním informací, paní Hoskinsová. Takže bych mohl vašemu manželovi zaplatit za čas, který mi věnuje.“ Ukázalo se, že cena času pana Hoskinse činí dvacet dolarů za hodinu. Ale byly to dobře investované peníze, takže si Dehn v duchu říkal, že musí nějakou malou částku nabídnout každému ze svědků. Jelikož teď Hoskins věděl, že mu za to něco kápne, držel se tématu a snažil se z paměti vydolovat všechny podrobnosti, o které se Dehn zajímal. A jelikož jejímu muži kynul zisk, držela paní Hoskinsová pusu, a už tohle samotné by snad Dehnovi stálo za těch dvacet dolarů.

Předchozí nedělii seděl Dehn s plukovníkem nad nákresy banky New Cornwallu tak dlouho, že už by je nakonec byli schopní nakreslit i se zavázanýma očima. Nebylo vůbec těžké vymyslet akci, při které se úspěšně vyloupí banka. Ale nešlo jen o to, aby se jim zdařil ten plán jako takový. Musejí po sobě zanechat patřičné stopy. Jejich akce se musí přepadení a loupeži v Passaicu podobat v několika důležitých aspektech natolik, že spojitost neunikne ani nejtupějšímu policajtovi v New Jersey. V novinách se o tom případu sice psalo dost, ale plukovník vždycky zdůrazňoval důležitost očitých svědků. Drobné detaily, které ovšem napomohou okamžité identifikaci – to, jak lupiči mluvili, jak byli po bance rozmístění, tohle byly triviální maličkosti, se kterými se nikdo neobtěžoval, aby je dal do novin či do policejního hlášení.

Například Hoskins si po chvíli vzpomněl, že jeden z lupičů měl na hřbetě ruky bradavici. Nebude nic jednoduššího, než někomu na ruku přilepit umělou bradavici, a na tom, že se jinak nový majitel bradavice tomu starému nebude nijak podobat, už nesejde, protože v bance v době loupeže nebude nikdo, kdo byl i u prvního přepadení. Policejní hlášení bude v obou případech hovořit jen o bradavici, a to už je dostatečné vodítko.

Nikdo z lupičů neměl v policejních archivech fotografii, a totéž platilo pro plukovníkovy muže. A bradavice je bradavice.

„A to je asi všechno, na co si vzpomínám,“ řekl Hoskins konečně. „Možná jsem poručíku Frazierovi říkal ještě něco, ale když, tak to on vám už poví sám. Leda že byste s ním už mluvil?“ Na chodníku se Dehn podíval na hodinky a vykročil ke svému autu. Zaparkoval tak, aby z bytu Hoskinsových nebyla vidět státní poznávací značka. Poručík Frazier, pomyslel si.

No, a proč vlastně ne? Mohlo by to vypadat podivně, když redaktor z časopisu zpovídá svědka události do posledního detailu, a pak se ani nejde zeptat na policii. Koneckonců, plukovník vždycky říkává, že nejlepší obrana je útok

Tak člověk ze sebe dělá blázna, pomyslel si Murdock, hodinu si namáhá plíce, aby tu starou dobračku paní Tuthillovou přesvědčil, že musí nechat uříznout tomu stromu větev, jenom proto, aby mohli před Plattem zmínit její jméno, a tomu klukovi židovskýmu je to úplně jedno. Tohle je možná jedna z věcí, která je na faktu, že je člověk gangster, příjemná – že se nemusíte bát, že vás nějaký drobný podvodníček natáhne o pár šupů. Platt jim ani nedal příležitost, aby se mohli o paní Tuthillové byť jen zmínit.

„Jediný, co vím o stromech, je, že jim opadávají listy,“ řekl jim. „A když uschnou, nedají se jen tak vyměnit, musí se zasadit malej strom, a než se pod ním dá sedět, člověk už je padesát let pod drnem. Nechci, aby mi tady umíraly stromy, zvlášť když tady za tu zahradu dávám tolik peněz. Vidíte to tady kolem? Vidíte ten trávník? Mám jenom to nejlepší.

Zaplatím si to a dostanu to nejlepší.“ Murdock objal kmen stromu a postavil se na jednu větev, aby ji vyzkoušel. Byl už nějakých deset metrů nad zemí a teď se podíval pod sebe na Simmonse a usmál se na něj. Simmons také dokázal vyšplhat na strom, když to bylo potřeba, ale nebyl v korunách zrovna doma a dalo se předpokládat, že člověk, který se lezením po stromech živí, se bude ve větvích pohybovat jako veverka – a to Murdock dokázal. Výšky mu vůbec nevadily. Při prvních deseti seskocích s padákem měl plné kalhoty, ale po jedenácté už ne, a jakmile přestal mít strach z pádu, začal se ve výškách cítit spokojeně.

Větev byla pevná, a tak se na ni postavil a vyšplhal na další – nejdřív vyzkoušel, jestli ho udrží, a pak se na ni postavil plnou váhou. Aspoň že tentokrát nebude muset nic řezat.

Řekli Plattovi, že si chtějí projít celý pozemek a zjistit, co je kde potřeba, a pak že mu jejich šéf pošle odhad, kolik by všechny práce dohromady stály. Říkali si, že takhle Platta nejspíš dostanou. Platt chce všechno perfektní, všechno a okamžitě. Nezajímá ho, kolik co bude stát, stojí jedině o to, aby jeho stromy a jeho trávník, jeho dům a jeho zahrada byly nejlepší, jaké se dají penězi zaplatit.

Murdock povylezl ještě o jedno patro větví a pořádně se kolem rozhlédl. Strom by ho možná udržel ještě o dva metry výš, ale nechtěl pokoušet osud. Byl už dostatečně vysoko, mezi větvemi bylo na všechny strany dost dobře vidět, ale zároveň byl dost daleko od země, aby odtamtud nebylo vidět na něj.

Rozepnul přezku na plátěném pytli, který měl pověšený kolem krku, a vyndal z něj malý foťáček. Giordano mu vysvětlil, jak se používá, a Simmons si to s ním ještě zopakoval dnes ráno. Bylo to v podstatě úplně jednoduché. Člověk ho jenom zamířil na místo, které chtěl vyfotit, a zmáčkl spoušť, a když to udělal dvanáctkrát, založil do přístroje nový film a začal nanovo. Vyfotil všech dvanáct snímků, přičemž se poctivě otočil po celém obvodu 360 stupňů, jak ho to naučili říkat v armádě, což v normální mluvě znamenalo udělat přesně to, co pes před spaním – otočit se kolem dokolečka.

Otevřel zadní část aparátu, hodil exponovaný film do pytle na krku a založil nový svitek. Potom za spokojeného pohvizdování se vydal zase dolů po stromě.

Manso řekl: „Tady Eddie, pane. Projel jsem okolo domu ve třináct deset. Naši odborníci na stromy jsou v pilné práci.“

„To je dobře.“

„Tak jsem přemýšlel, kdy mám jít dovnitř.“

„Jak se cítíš?“

„Jsem nervózní, ale to je jistě na místě, abych byl nervózní. Tedy z jeho hlediska, myslím.“

„To ano. Vyspal ses minulou noc?“

„Trochu. „ „Dost, abys byl teď odpočatý?“

„To rozhodně. Pane? Víte, chtěl bych už jít dovnitř.“

„Ale jistě nechceš nic uspěchat. „ „Ne, ale teď je doma, a když bude doma, bude to všechno jednodušší. „ „Asi ano. Myslíš, že mu ta shoda náhod nebude připadat podezřelá?“

„Pane, ať děláme cokoliv, vždycky to záleží na shodě náhod. Když už má člověk říct lež, tak ať ta lež stojí za to. To je totéž jako s tou nervozitou. Myslím, že teď je ten pravý okamžik, abych zahájil svůj malý výstup.“

„Možná máš pravdu.“ Plukovník se odmlčel a Manso se už chystal něco říct, ale pak plukovník zase promluvil: „Já bych ještě pár hodin počkal. Nechme naše přátele dokončit průzkum. „ „Myslíte kontrolu. Pane? Jak velký spoleh je na ty informace, co mám?“

„No, Helen odvedla velice dobrou práci. Hlavní údaje

určitě souhlasL Byl ve správnou dobu na správném místě.

Mohlo se to stát. Rozhodně to nepůjde jednoduše vyvrátit.“

„Říkal jsem si, že nejlepší bude se tvářit nejistě. Pochybovačně a nejistě.“

„Ano. Edwarde, jestli se na to ještě dnes necítíš, nebudu ti to mít vůbec za zlé. Radši bych, abys počkal, než se budeš cítit jistě. Den nebo dva nehrají roli.“

„To by ale mohlo znamenat hodně. Opravdu, mohlo.

A čekání je vlastně nejtěžší. Nevím, jak to má Howard načasované, myslím Howard a Ben. Řekl bych, že dobré by to bylo tak kolem patnácti nula nula. A když o pár minut přetáhneme, nic se neděje.“

„To máš pravdu.“

„Takže bude asi nejlepší, když tam půjdu tou dobou.

Opravdu nemám představu, kdy se mi podaří dostat k telefonu, ale pokud dá Howard na auto tu štěnici, budu vám moct dát signál. Takže jestli se neozvu tak za sedm osm hodin –“

„Buď opatrný, Edwarde.“

„Zkazil jste mi pointu. Chtěl jsem říct, že jestli se neozvu, tak začněte kopat u Platta za domem. Ale ono to není zase až tak vtipné, že. Já to zvládnu, pane. Bude to hračka. Zvládnu to.“

„Já ti věřím, Edwarde.“

Když už měl Simmons pozemek prohlédnutý ze všech stran, vrátil se k jejich dodávce. Hodil desku s poznámkami na přední sedadlo, a potom přešel dozadu. Murdock byl na šestém stromě a Simmons jen doufal, že už snad bude pomalu končit. Už byl celý netrpělivý, aby odtamtud vystřelili.

Něco ho na tom místě nesmírně zneklidňovalo. Nejdříve ho ty zahrady a ten trávník ohromily. Úprava zeleně byla taková řekněme poloformální, vše bylo dokonalé, ale přitom v tom byl i nádech přirozenosti. Když se zahradami procházel, myslel na to, co se s takhle velkým pozemkem dá udělat a jaké tu člověk asi musí nacházet potěšení.

Potom ho ale napadla další věc, a ta všechny ostatní dojmy přehlušila. Co z toho člověk má, když to za něj všechno udělá někdo jiný? Copak může být Platt hrdý na to, jaké to tu má?

Někdo mu seká trávu, někdo další mu pleje květninové záhony a ještě někdo jiný mu stříhá keře – jediné, co Platt udělá, je, že vypíše šek.

Simmons slyšel, že existují i takovíhle sběratelé známek.

Kdysi se snažil koupit jednu vynikající sérii – šlo o sbírku starých německých známek, která vyhrála mnoho soutěží a dostalo se jí mnoha ocenění na celostátních i regionálních výstavách. Známky byly v neobvykle dobrém stavu, byly překrásně utříděné a založené a sbírka byla téměř kompletní, což bylo neuvěřitelné. Ale ten rančer v důchodu, který ji vlastnil, nerozeznal vodotisk od perforace. Měl najaté profesionální kupce, kteří mu známky kupovali, pokaždé si zjednal grafika, který mu připravoval známky na výstavy, a celou sbírku uchovával v bankovním trezoru a nikdy se na ni ani nepodíval. Nakonec známky prodal, protože ho už omrzely, ale pokud tomu Simmons dobře rozuměl, tak ho v podstatě ani nikdy nezačaly bavit. Byl jako Platt. Chtěl jen to nejlepší, mohl si to dovolit, ale to, co nakonec měl, nebylo v podstatě jeho, protože jediné, co do toho kdy investoval, byly peníze.

Simmons otevřel plechovku kreozotu. Ponořil do něj ruku, pak plechovku zase zavřel a vykročil směrem ke garáži.

Nějaký podsaditý svalnatý mladík tam zrovna leštil jedno z aut, mercedesa. S lincolnem už skončil, ten se jen blyštěl.

„Co je?“ řekl.

Simmons zvedl ruku. „Chtěl jsem se optat, jestli byste neměl nějakej hadr. Jsem od kreozotu, ta plechovka tekla.“ Mladík mávl rukou k hromadě hadrů. „Poslužte si.“ To nebude stačit. Hadry byly od lincolnu hodný kus, a ten mladík byl ještě ke všemu na půl cesty. Simmons si jeden hadr vzal a za chůze si ruku čistil, ale nešlo mu to. Přešel kolem mladíka a pokračoval pomalu k lincolnu, ale koutkem oka sledoval, že se ten kluk po něm pořád dívá. „Nechce to mrcha pustit,“ řekl. „Neměl byste ňákej terpentýn?“

„Tak to vážně nevím. Zrovna jsem nastoupil.“ Náhrada za Rice, pomyslel si Simmons. Na první pohled by řekl, že s ním Manso bude mít plné ruce práce.

„Bych se tu kolem kouk,“ promluvil a dával si záležet na přízvuku z plantáží, „ale děsně nerad bych vám to tu nějak rozházel nebo tak.“

„Hm,“ řekl mladík. „No dobře. Tak já se tu podívám. Říkal jste terpentýn?“ Jakmile se otočil, Simmons vytáhl z kapsy štěnici. Měřila asi pět krát pět centimetrů, vysoká byla centimetr a měla v sobě nějaké elektronické vnitřnosti, kterým Simmons nerozuměl. Ohnul se a připevnil ji zespoda na přední nárazník lincolnu. Na místě ji držel magnet.

Když se k němu Gleason otočil, aby mu oznámil, že žádný terpentýn nenašel, už se zase nonšalantně opíral o vrata garáže. Simmons mu poděkoval a zamířil pryč. Vzadu v autě měl lahev rozpouštědla, a tím tu zatracenou věc z ruky konečně smyl. A než s čištěním skončil, Murdock slézal z posledního stromu.

Patnáct

Jeden z hlídačů řekl: „Jestli máte balíček, tak ho tu nechte.“

„Potřebuj u podpis od příjemce.“

„Tak já vám to podepíšu.“ Manso zavrtěl hlavou. „Osobní donáška,“ řekl. „A není to balíček, je to dopis s doručenkou. Musí mi to podepsat osobně pan Albert Platt.“

„Poslyšte, přejímám a podepisuju mu všechnu poštu. Pan Platt je moc zaměstnaný. Nemá čas, aby se vybavoval s poslíčky. „ Manso si posunul čepici. Měla námořnicky modrou barvu a lesklé plastové stínítko a byl na ní připevněný odznak s nápisem WELLS FARGO. Manso tu čepici koupil v obchodu se zlevněným zbožím v Tenafly. A ten odznak objevil v jednom hračkářství. Čepice stála 1 dolar 69 centů a odznak měl stát 29 centů, ale u pokladny byla dlouhá fronta, tak ho prostě strčil do kapsy. Teď řekl: „Podívejte, je to moje práce. Já mám svoje instrukce. „ „To já mám taky, kamaráde.“

„Takže já půjdu zpátky a řeknu šéfovi, že jste mě k Plattovi nepustili, a on mu zavolá a vy mu sami vysvětlíte, proč jste se ani neobtěžovali ho informovat, že jsem tady.“ Druhý hlídač zamával na Mansa puškou. „No to víš, že jo,“ řekl. „A teď odsud koukej _“

„Počkej, Jacku. Zavolám do domu, uškodit to nemůže.“ A zvedl sluchátko. Manso se nesnažil konverzaci zachytit.

Strážný přikryl mluvítko dlaní. „Ptá se, jestli je to od Lucarelliho, nebo co?“

„Jméno mi nikdo neřekl.“ Hlídač ještě chvíli telefonoval. Potom řekl Mansovi, ať vyleze z auta.

„Musím vás prohledat,“ řekl. „Potom vás odvedu k domu.

Auto tu zůstane.“

„Klidně. „ Prohlídka to byla ledabylá. Hlídač se Mansových rukou málem ani nedotkl. Ale bylo by jedno, i kdyby to udělal.

Manso měl nůž schovaný v botě. Došli se strážným po klikaté přijezdové cestě až k domu. Strážný už nic neříkal a i Manso mlčel. V jedné ruce držel hnědou obálku a v druhé blok na podpisy příjemců.

Platt už čekal v hale za vchodem. Muž stojící vedle něj měl postavu jako požární hydrant. Platt promluvil: „Dobrý, hochu, můžeš jít,“ a strážný odešel. Pak se podíval na Mansa:

„Co je to za kravinu, že musím podepisovat převzetí nějakýho dopisu?“

„Dělám jen svou práci, pane Platte.“

„No jo. Tak to sem dej.“ Manso mu podal obálku a Platt se na ni podíval, ale neotevřel ji. Místo toho ji strčil do kapsy.

„Tak mi dej ten blok.“

„Nejdřív si to musíte přečíst, pane Platte.“

„Cože musím?“ Manso přikývl. „Takhle mi to řekli. Musíte podepsat, že jste dopis převzal a přečetl.“

„Kdo to ksakru posílá?“

„To mi neřekli.“ Zadržel dech, když Platt obálku po jedné straně roztrhl a vyndal zevnitř jediný list papíru. Manso se zadíval na Platta, a pak na muže vedle něj – na prvního proto, aby viděl jeho reakci, na druhého proto, aby odhadl jeho sílu a rychost.

Gorila vypadala celkem obstojně – a na Plattovi se přímo popásl pohledem. Ve tváři se mu vystřídala celá škála nálad, od překvapení a údivu až k podrážděnosti a vzteku.

Pak promluvil. „Tak fajn, mladíku. Od koho to je?“

„Ode mě.“

„To tys to poslal?“

„Přesně tak.“

„A co má být ta šaškárna s doručovací službou?“

„To bylo jenom, aby mě pustili dál.“

„Co víš ksakru o Buddym?“

„Poslouchám, co se kde šustne.“ Platt se obrátil k hydrantu vedle sebe. „To si poslechni.

,Pane Platte, já jsem váš nový strážce a šofér. Umím všechno, co uměl Buddy Rice. Já jsem navíc živý a on ne. Umím být pěkný hajzl.“ Mansovi řekl: „Kdo si k sakru myslíš, že jsi?“

„Píše se to v tom dopisu. Váš nový osobní strážce. „ „To ti někdo poradil?“

„Ne, přišel jsem na to sám.“

„Tak to rozhodně není to nejlepší, co tě kdy napadlo. Místo už je obsazený, ty kreténe. A teď se odsud koukej pakovat.“ Manso kývl k muži vedle Platta. „Kdo to je?“

„Jmenuje se Buddy. Padej, spratku.“

„Další Buddy?“ Narovnal se a zhoupl se na patách. „Víte co, pane Platte? Jestli chcete, abych vypadnul, tak řekněte tady Buddymu, aby mě vyprovodil.“

„Proč?“

„Protože se mu to možná nepovede.“ Platt na něho chvíli zíral, ale potom se začal usmívat. „Jo,“ řekl. „Jo – tak jdi do toho, Buddy. Vyhoď odsud toho hajzlíka.

A kdybys mu chtěl přitom trochu pomuchlat vizáž, nebudu nic namítat.“ Buddy na sobě až do této chvíle nedal nic znát. Teď se ale téměř usmál. Strčil ruku pod sako a vytáhl zpod něj pistoli.

„Tak se hni,“ řekl. „Dělej.“

„Jéžiš, jenom klid! Já už jdu!“ Manso vyděšeně vytřeštil oči, zvedl ruce, jako že se vzdává, ale v tu chvíli vymrštil do vzduchu i pravou nohu. Buddy se ještě pořád díval na ruce a na oči, když vtom jeho ruku zasáhla Mansova noha a vyrazila mu pistoli, která vylétla do vzduchu.

Manso ji v letu chytil a namířil ji na Platta.

A všichni ztuhli.

„Špatné,“ řekl Manso. „Moc špatné. Pane Platte, řeknu vám, že o tom prvním Buddym jsem slyšel samou chválu ale tenhle, ten vážně stojí za starou belu. Každý, kdo neumí ani udržet vlastní pistoli, si zaslouží, co dostane. Ale hlavní věc je, že tělesný strážce přece nesmí zůstat stát jako tvrdé Y, když někdo začne mávat pistolí na tělo, které má strážit. Víte, pane Platte, já bych se v takovou chvíli vrhl mezi vás a tu zbraň. „ Platt přikyvoval.

„A pak, když už bych byl mezi vámi a zbraní, tak bych po ní skočil. Ale stát jako solný sloup, to je vážně k ničemu.“

„Pane Platte, ten syčák je – je nějak moc chytrý,“ řekl Gleason.

Manso ho ignoroval. „A další věc,“ pokračoval. „Kdyby mi můj šéf řekl, abych někoho vyhodil, a ten někdo by se vytahoval, že by moji práci zvládl líp než já, no, pane Platte, tak to já bych na něj nevytáhnul pistoli, abych ho zahnal.

Chtěl bych na svého šéfa udělat dobrý dojem, chtěl bych mu ukázat, že si vím rady i bez pistole.“ Otočil se ke Gleasonovi a usmál se na něj. „Chceš to zkusit ještě jednou, Buddy?“ Otočil se a položil pistoli na stůl za sebou. „Já jsem připravený, tak si řekni, kámo.“ Buddy se přestal ovládat. Manso se ho snažil schválně co nejvíc navztekat a byl na to připravený. Buddy se po něm vyřítil s rukama napřaženýma a s hlavou dolů, a Manso se naklonil doleva a sevřenými prsty na pravé ruce udeřil Buddyho do bránice.

Buddy se zkroutil a padl k zemi. Nemohl popadnout dech.

Manso se na něho usmál.

„A teď pěkně řekni panu Plattovi, že se vzdáváš svého místa, Buddy.“ Buddy popadl dech a vyškrábal se na nohy. Sáhl znovu pod sako a Manso doufal, že to nebude další pistole, a pokud ano, že bude dost rychlý, aby se uhnul. Ale byl to nůž, vyskakovací dýka. Buddy ji držel nízko, čepelí vzhůru. Přikrčil se, ruce měl před sebou a v očích byla obezřetnost.

„No to už je lepší,“ řekl Manso. „Teď mi dáš konečně příležitost vyniknout, Buddy. To je od tebe moc hezké.“ Buddy sledoval Mansovy oči. Většinou to stačí, ale v tomhle případě to byla chyba a Buddy to měl odhadnout. Věděl už přece, že Manso je dobrý. Když máte co do činění s dobrým soupeřem, nedíváte se mu na oči, ale na nohy. Dobrý soupeř vás očima oklame.

Manso se podíval jedním směrem, ale vyrazil na opačnou stranu; Buddy udělal nožem výpad, ale ten prořízl už jen prázdný vzduch. Manso uskočil napravo a zároveň se otočil

stranou, přičemž pravým loktem nabral Buddyho do solar plexu. Levou rukou popadl Buddyho za zápěstí a pravačkou ho chytil těsně nad loktem.

Potom Manso pod loket strčil koleno a zapáčil na loketní kloub. Dýka padla na zem.

„Ten vážně nestojí za zlámanou grešli, pane Platte , „ řekl potom.

„To máš pravdu.“

„Ať už mě vezmete, nebo ne, pane Platte, určitě nebudete chtít, aby tenhle pro vás ještě pracoval. Je opravdu prachmizerný. „ „Má padáka.“

„Možná se chce svého místa sám vzdát. Buddy, řekni panu Plattovi, že dáváš výpověď.“ Buddy mlčel. Manso zvětšil tlak na loket a zopakoval příkaz. Buddy se třásl a z koutku úst mu skanul čůrek slin.

„Dávám výpověď!“

„Ježíši,“ řekl Platt.

„Budete ho ještě na něco potřebovat, pane Platte? Myslíte, že by vám mohl být ještě nějak užitečný?“

„Nedovolil bych, ani aby mi vynášel odpadky.“

„Tak fajn,“ řekl Manso a zlomil Buddymu ruku v lokti.

Vytáhl Buddyho ven a hodil ho vedle hlavního vchodu.

Připadal si jistě a klidně. Měl pocit, že mu pomáhá ten konverzační tón, který nasadil; dokud bude do té postavy vžitý, nebude těžké držet se scénáře. Jedna věc byla jistá. Pro každého Buddyho je on učiněná pohroma.

Když se vrátil zpátky do haly, Platt tam stál s pistolí v ruce.

Mířil s ní na Mansa a ten si na okamžik myslel, že ho Platt opravdu zastřelí. Stačilo málo, a byl by zpanikařil.

„Vzdávám se,“ řekl konverzačním tónem.

„Kdo ksakru jsi?“

„Jmenuji se Edward. Počítám, že si jméno budu muset změnit na Buddyho, ale nevím nevím, jestli je to dobrý nápad. Mám pocit, že to jméno nosí smůlu.“ Platt sevřel rty. „Jseš hodně dobrej, jak ses tu předved.

Nikoho rychlejšího jsem snad ještě neviděl.“

„Děkuji. „ „Drž hubu, když mluvím. Jseš rychlej, sehráls mi tu pěknou scénku a teď si myslíš, kdoví jakej jsi na mě neudělal dojem. Ale to se pleteš, ty drzý štěně. Můžu tě tady na fleku zastřelit a nechat tě zakopat na zahradě. Můžu tě nechat svázat a pak se na tobě vystřídá půl tuctu chlapů, až jim vyklopíš i věci, o kterejch jsi netušil, že je vůbec víš. Je ti to jasný?“

„Ano, pane Platte.“

„Někde už jsem tě viděl. Kde?“

„V Las Vegas. V Desert Palms.“

„Tys tam byl? Proč?“

„Abych si vás mohl prohlédnout.“

„Kdo tě najal?“

„Nikdo. „ „Tak proč?“

„Chtěl jsem Buddyho místo.“

„Hele, tyhle kydy si nech od cesty.“

„Ale je to pravda.“

„Tys Buddyho oddělal?“

„Proč bych to dělal?“

„To nevím, ale pokud se nepletu, taks na tu otázku zrovna sám odpověděl. Oddělal jsi ho. Tak o co ti jde?“

„Chci Buddyho místo.“

„Proč? Pro boha živýho, kdo jseš?“ Manso se odmlčel.

„Předtím jsi nějaký jméno říkaL“

„Edward.“

„A příjmení?“ Manso se zadíval na koberec.

„Ty chceš Buddyho místo, ale nechceš mi ani říct, jak se jmenuješ?“

„Takhle jsem si to nepředstavoval,“ řekl Manso potichu. „Myslel jsem si, že bych pro vás mohl začít pracovat, a postupně bychom viděli, co se z toho vyvrbí. Myslel jsem si, že bych mohl –“

„Co by se jako mělo vyvrbit z čeho?“ Manso vzdychl a potom zvedl oči a zadíval se do Plattových. „Myslel jsem si, že se jmenuju Edward Mann, pane Platte. Celé roky jsem vyrůstal a žil s tím, že to je moje jméno, že to jsem já, Eddie Mann.“

„No a?“

„No, ale teď to vypadá, že se možná Mann přece jenom nejmenuju. Snažil jsem se to někde najít a ověřit, ale nikam jsem se nedostal. Víte, ono to totiž vypadá, že bych se vlastně měl jmenovat Platt.“ Polkl. „Nechtějte po mě důkazy,“ pokračoval pak. „Nemůžu o tom pořádně přesvědčit ani sám sebe. Ale, víte, no, myslím, že jsem asi váš syn.“

Šestnáct

„Jmenovala se Florence Mannheimová, ale nechala si zkrátit jméno na Mannová, když jsem byl ještě v plenkách. To bylo v době, kdy jsme se přestěhovali do Astorie.“

„Odkud?“

„Z východního New Yorku. Když mi tohle všechno řekla a když jsem se začal pokoušet to prověřit, zjistil jsem, že jsme tehdy bydleli na Pitkin Avenue. Byl jsem tam, podívat se na ten dům. Dneska už v něm nikdo nebydlí. Všechna okna vymlácená, dveře vylomené.“

„Pitkin Avenue,“ řekl Platt.

„Vždycky mi říkala, že můj otec je po smrti. Tvrdila, že umřel za války. Ještě než jsem se narodil. Říkala, že se jmenoval stejně jako já Edward, a že byl u letectva a že ho sestřelili nad Německem. To jsem si taky ověřoval, ale nikdo toho jména zřejmě nikdy neexistoval. A Mannheimová bylo matčino dívčí jméno. Nikdy nebyla vdaná, tedy rozhodně ne v New Yorku. Nikde jsem o tom nenašel žádný záznam. Takže sice nevím, jestli jste můj otec, nebo ne, ale ať to byl kdokoliv, rozhodně nebyl s mojí matkou ženatý.“

„Florence Mannheimová,“ řekl Platt. Zbraň už v ruce nedržel. „To je pitomost. Nikdy jsem žádného syna neměL“

„Řekla mi, že vám o mně nikdy nepověděla.“

„V životě jsem o žádné Florence Mannheimové neslyšel.“

„Říkala, že se na ni nejspíš ani nebudete vůbec pamatovat.

Moc dobře jsem jí nerozuměl. Ona umírala, víte. Zrovna jsem se vrátil z armády a ona umírala a řekla mi, že mi musí něco povědět, a já jsem jí řekl, jen ať je v klidu a odpočívá, a ona se posadila a začala mi vykládat, že žádný Edward Mannheim neexistoval a že mým otcem je jistý Albert Platt. Říkala mi, že mě porodila v jednom útulku a že ten porod nikdo nikam nezapsal. Je pravda, že jsem nikdy neměl rodný list. Když mi bylo šestnáct, měl jsem s tím problémy, když jsem si dělal řidičák. Musel jsem dělat nějaké testy, abych dokázal, že už je mi opravdu šestnáct.“ Platt měl oči zpola přimhouřené a čelo zamračené. „Kolik ti je?“.

„V únoru mi bude osmadvacet.“

„Takže ses narodil v – jednačtyřicátém?“

„Přesně tak. Matka musela otěhotnět někdy v roce čtyřicet, na konci května nebo na začátku června.“

„Snažím se nějak si to uspořádat. Syn. Nikdy jsem na děti nemyslel, a když bych je pozdějc třeba chtěl… Vzpomínám si, že jsem jednou někde něco chytil. Ňáká španělská holka tenkrát nakazila půlku Brooklynu. Ale jak my jsme ji potom zrichtovali, šmarjápanno, můžeš vzít jed, že ta už toho tripla nikomu dál neposlala.“ Platt se rozesmál, ale pak zase zvážněl. „Před pár lety jsem byl u doktora. U specialisty. Říkal, že možná kvůli tomu teď už děti mít nemůžu. Kdy to tak mohlo bejt? Řekl bych tak ve dvaa, třiačtyřicátým.“ Chvála bohu, pomyslel si Manso.

„Květen nebo červen devatenáct set čtyřicet. To je šílený buď jseš pěkně prohnanej hajzl, nebo můj kluk – nevím, co z toho. Těžko by se mi na to zvykalo. Tenkrát jsem byl sám taky ještě potrhlý kluk. Kolik mi to bylo v tom čtyřicátým roce? Bože, to mi bylo devatenáct!“

„Matce bylo sedmnáct.“

„Devatenáct. Tenkrát bych byl přefiknul každou.“ Platt se při té vzpomínce usmál. „Byli jsme pěkný divočáci. Říkalo se o mně, že bych obtáh i hada, kdyby mu někdo podržel hlavu.

Co ti o mně řekla? Chodili jsme spolu, nebo co?“

„Ne, říkala, že to bylo jenom jednou.“

„Jednou?“ Platt si odfrkl. „Tak jak si mohla být jistá, že ten hrdina jsem já?“

„Prý jste byl jediný. Říkala, že jste ji přinutil.“

„Myslíš jako znásilnil?“

„Takhle přímo to neřekla.“

„Jo.“ Platt pomalu přikývl. „Tenkrát jsem jich měl tolik. Člověk si prostě vybral holku, kapku ji opil, a pak už ji víckrát neviděl. V polovině případů člověk ani nevěděl, jak se jmenujou příjmením. Florence – spousta holek se tak jmenovala, v těch končinách, kde jsem bydlel. Akorát se jim většinou říkalo Flo. Dneska už jich tolik není. Na co umřela?“

„Rakovina. „ „Jo, to je pěkný svinstvo. Flo Mannheimová? Pořád mi to nic neříká. Jak vypadala? Jaký měla vlasy?“

„Takové světlejší hnědé.“

„Ale ty máš vlasy tmavý. Jako já, co? Hergot, to snad není možný, nic takhle praštěnýho jsem ještě v životě nezažil. To je naprosto šílený.“ Manso přikývl. „Já už z toho šílím kolik měsíců, od chvíle, co mi to řekla. Buď otce mám, nebo ne, a nemůžu dokázat ani to, ani ono. Proto jsem vás taky tak trochu sledovaL“

„Chtěl ses o mně něco dozvědět?“

„Přesně tak. Trochu jsem tady kolem čmuchal, a když jsem zjistil, že jste v Las Vegas, letěl jsem tam a podíval se na vás trochu víc zblízka. Bydlel jsem ve stejném hotelu. Jednou večer jsem byl u hracího stolu hned vedle vás. „ „Hraješ často?“

„Občas. „ „A jak ti to šlo?“

„Trochu jsem vyhrál.“

„Hm, mě tam pěkně oškubali. Ale co, sakra, jednou má člověk prázdniny, tak si to musí užít, ne? Musím si sednout a trochu si to utřídit. Nemáš hlad? Nebo by sis dal kafe?“

„Na kávu bych měl docela chuť.“

„Tak pojď. Tak Eddie jsi říkal, jo? Eddie Platt. Něco ti řeknu, vypadáš docela k světu, a jak jsi zatočil s tím kreténem, to bylo stylový. To je jedna z věcí, kterou jsem měl i já už jako kluk – vždycky jsem byl stylovej. Kde ses naučil takhle ohánět? To tě takhle vytrénovali v armádě?“

„Přesně tak.“

„Hm. Tak pojď dovnitř a dáme si to kafe.“

Giordano seděl v autě a četl si v Timesech přílohu o cestování a rekreaci. U stánku dostávali veškeré přílohy o den dřív, a trafikantka mu řekla, že se pro zpravodajskou část může zastavit zítra ráno. Ale říkal si, že se asi nebude obtěžovat.

Zrovna byl zabraný do článku o nových příležitostech pro cestování do Bulharska. Žádný z jeho zákazníků ale do Bulharska nikdy jet nechtěl. Pomyslel si, že není moc pravděpodobné, že tam někdo někdy chtít bude. Ale Giordano by tam jel hned. Giordano se chtěl podívat všude, kde ještě nebyl.

Vzhlédl od novin a uvědomil si, že čte tentýž odstavec už potřetí, aniž by k němu dolehl jeho smysl. Opřel si noviny o volant a zaklonil se. Parkoval na obchodním náměstí asi tři kilometry od Plattova domu. Signalizační zařízení, které Simmons připevnil k Plattovu lincolnu, mělo dosah asi osm kilometrů. Přijímač na sedadle vedle Giordana byl puštěný na maximum, ale neozývalo se z něj ani pípnutí.

Štěnice byla stejného druhu, jako používala policie na zjišťování pozice jedoucího automobilu. Aby se dal vůz dobře sledovat, byly k tomu potřeba tři zapnuté přijímací stanice, umístěné ve třech autech, která mezi sebou byla v rádiovém kontaktu, aby pohybující se vůz byl neustále ve středu jimi tvořeného trojúhelníku. Oni měli přijímač sice jenom jeden, ale v podstatě víc ani nepotřebovali. Když Simmons vysílačku na auto dával, byla v poloze vypnuto. Jakmile ji Manso zapne, bude to znamenat, že je v pořádku a že vše běží podle plánu.

A pokud ji nezapne Giordanovi ve tváři nervózně zacukal sval. Už bylo skoro pět. Manso šel dovnitř ve tři. Zhruba ve stejné době zaujal Giordano místo na náměstí u obchodů, a o něco později tam dorazili Simmons s Murdockem, dali mu nafocené filmy a oznámili mu, že štěnice je na místě. Teď už Giordanovi nezbývalo, než čekat. Zamračil se na přijímač. Jestli zapípá, musí fofrem vyrazit do Tarrytownu, vyvolat filmy od Murdocka a podívat se na Dehnovy nákresy, a to asi zvládne jenom jedním okem, protože v půl deváté má schůzku s Patricií, a i když věděl, že to asi nestihne být tam přesně, také ji nechtěl nechat čekat moc dlouho. Čím více času na náměstí stráví, tím méně ho potom bude mít na všechno ostatní, což ho rozčilovalo. A co bylo ještě horší – čím déle bude muset čekat, až se ozve Mansův signál, tím pravděpodobnější bude, že už se ho vůbec nedočká.

Co když, pomyslel si, s tím autem někdo někam jel. Osm kilometrů není nijak moc. Stačí, aby Platt poslal někoho na nákup, a on tu bude dřepět a čekat na signál, který se nemůže ozvat. Pokud tam auto není, nemusí to nutně znamenat vůbec nic, tak ani tak. Znamenat to ale například může, že v kufru leží zkroucený Eddie a oni ho vezou na projíždku k močálu.

To se radši pojede podívat, než aby tu dál nečinně seděl.

Giordano otočil klíčkem v zapalování a zamířil k Plattovu domu. Už projížděl kolem pozemku několikrát, takže neměl problémy ho najít. Vjezd do garáže byl temný a on měl čas jenom na jeden rychlý pohled, takže nedokázal říct s jistotou, jestli tam lincoln je. Ale zahlédl v garáři tři auta, a víc jich Platt neměl, takže si říkal, že jedno z nich asi opravdu bude lincoln.

Důležitější bylo, že na příjezdové cestě stálo zaparkované Eddieho auto.

Vrátil se zpátky na náměstí. Přijímač stále mlčel. Giordano se snažil dojít k závěru, jestli je Eddieho auto dobré znamení, nebo špatné. Chvíli nad tím hloubal a nakonec si řekl, že je to asi tak důležité, jako jestli je v garáži lincoln. Neznamenalo to výslovně nic ani na tu, ani na onu stranu. Jediná otázka, otázka, na kterou se nemůže dozvědět odpověď jinak než prostřednictvím vysílačky, zní, zda Platt jeho historce uvěřil, nebo ne. Pokud jí uvěřil, pokud jí aspoň trošku uvěřil, stejně mají před sebou ještě hodný kus práce. Ale pokud ho Eddie nepřesvědčil, je teď hluboko na nepřátelském území, nemá v pistoli jediný náboj a brzy bude mít o zábavu postaráno.

Giordano si neuměl představit, že by na to Platt skočil. Není pochyb o tom, že plukovníkova sestra odvedla poctivý kus práce, to rozhodně ano. Zatímco oni byli teprve na cestě do Tarrytownu, ona už byla v matrice a hledala v knize záznamů o umrtích nějakou ženu, která poměrně nedávno zemřela, ženu, která se narodila v Brooklynu někdy mezi roky 1920 a 1925. Nějakou ženu, která se z Brooklynu odstěhovala těsně před druhou světovou válkou. Ženu, která nebyla vdaná ani neměla děti. Jinými slovy, ženu, která byla v pravý okamžik na pravém místě, která se z toho místa v pravý okamžik

odstěhovala a která po sobě za celý život zanechala pokud možno co nejméně stop.

Tohle byly instrukce, které plukovníkova sestra dostala, a ona se opravdu snažila a splnila úkol na výbornou, ale pořád to byly jenom informace z matriky, scéna, v jejíchž kulisách musí Eddie sehrát svůj výstup. Obehraný příběh ztraceného a nalezeného nemanželského syna – když jim to plukovník poprvé nastínil, seděl přitom vzpřímeně na kolečkovém křesle a ukazoval jim na tabuli jako důstojník za války na mapě, a Giordano se musel hodně snažit, aby se nerozesmál. Ale když se pak plukovník zeptal, jestli k tomu chtějí něco říct, zůstal potichu. Existují přece dvě věci, které se nesmí dělat. Nesmíte říct dámě, že jí táhne z pusy, a nemůžete říct nadřízenému důstojníkovi, že to nemá v hlavě dobře srovnané.

Tím ale nemyslel, že by se snad plukovník pomátl. A čím víc o tom Giordano přemýšlel, tím více si začal uvědomovat, že ten plán má skutečně dobré stránky. Pokud by se to podařilo, získali by tím opravdu skvělou výhodu. Nejen že by měli vlastního člověka v nepřátelském táboře, ale ten člověk by tam navíc měl výsadní postavení. Nakonec se to Giordanovi natolik zalíbilo, že byl zklamaný, když byl pro roli nemanželského syna zvolen Manso. Ale byla to správná volba. Manso byl rozhodně pohledný, mluvil jako rodilý Newyorčan a znal se s pár gangstery. Giordano byl možná lepší v boji muže proti muži, ale tahle akce vyžadovala někoho, kdo by vypadal pravděpodobně, a kdyby k Plattovi nakráčel Giordano a ucházel by se o místo tělesného strážce, jedině by se mu vysmáli.

Náhle se zamyslel, jestli náhodou nemá sám někde na světě nějaké dítě.

To je ale praštěná myšlenka, řekl si v duchu. Platt, to ano, u něho by se něčemu takovému věřit dalo. Je o generaci starší, kondomy byly tehdy nespolehlivé a pesary nosily jenom vdané ženy, a o hormonální antikoncepci se tehdy ještě

nesnilo ani spisovatelům sci-fi. Giordano už byl ve zcela jiné situaci. Věděl, že dnešní dívky zapíjejí pilulky každé ráno džusem k snídani. Daly se koupit v lékárně na každém rohu a člověk už nemusel mít dítě, když ho nechtěl.

Patricia Novaková, pomyslel si.

Rozvedená, osamělá, žije s rodiči. Užívá ta hormonální antikoncepci? Předtím ho to ani nenapadlo, protože už dávno považoval za jisté, že ji berou prostě všechny ženy. Ale ona ne. Tím si byl v tom okamžiku jistý. Ona ne. Ježíši Ty jsi ale nemožný debil, začal si v duchu nadávat, Eddie tam možná stojí u zdi a ty nemáš nic lepšího na práci, než si dělat starost, jestli jsi té káče náhodou neupletl haranta. Jestli ano, tak se o tom stejně nikdy ani nedozvíš. Za týden budeš v tahu, a do New Cornvallu nejezdí nikdo, kdo tam vyloženě nemusí, takže už ji v životě neuvidíš, a stejně to bude trvat nejméně dva měsíce, než ta husa zjistí, že je těhotná. A o čem člověk neví, to jako by vlastně ani neexistovalo, ne? – pokud ovšem nebudeš takový idiot, aby sis to představoval.

Podíval se na hodinky. Bylo 5,27. Uvědomil si, že uvažuje, co by asi dělal, kdyby mu nějaká dívka, kterou si stěží pamatuje, oznámila, že vychovává jeho dítě. Asi by jí posílal peníze – sakra, peníze ti přece nikdy nechyběly, a bylo tak jednoduché opatřit si další. Ale jaké by měl asi pocity? Co by asi cítil k tomu dítěti? A začalo mu být jasné, že plukovník to má v hlavě náramně dobře srovnané. Sice přišel o nohy, ale pořád mu to pálí.

V 5,31 přijímač na sedadle vedle něho zapípal.

Sedmnáct

Frank Dehn řekl: „Dorazili do banky postupně a každý z nich zaujal předem určené místo. Měli na sobě obyčejné obleky a zbraně měli pod sakem. Pak se ale určitě museli řídit podle časového signálu, protože ve stejný okamžik byli dva u pokladníků, jeden u dveří a jeden u bankovního viceprezidenta. Toho odvedli dolů a přinutili ho otevřít bankovní trezor. S tím jistě nebyly velké problémy. Platt určitě zařídil, aby si vybrali člověka, který zná kombinaci a sejf jim bude moct otevřít. Poté, co měli peníze ze sejfu, vybrali ještě pokladny. Mince samozřejmě nebrali. Ta žena u pokladny to koupila, protože se snažila udělat ze sebe hrdinku a chtěla zapnout alarm. Ta historka o tom hlídači je možná trochu přibarvená. Těžko říct. Údajně se pokoušel vytáhnout pistoli, ale přitom zemřel se zbraní v pouzdře, a podle několika svědků se ani nehnul, aby po ní sáhl, prý měl celou dobu pěkně ruce nad hlavou. Takže buď jeden z lupičů zazmatkoval, nebo chtěli, aby to vypadalo autentičtěji a po strážném vystřelili. Hrají špinavou hru.“

„Jak vypadali? Jak mluvili?“

„Všichni to byli běloši, takže Howard může řídit. Mimochodem, přijeli v ukradeném autě, to pak nechali o sedm bloků dál. Co dalšího? Jeden z nich měl na ruce bradavici, většina svědků soudí, že na levé a že to byl vysoký muž s vlasy na ježka. Jeden prý byl snědý a měl tenký knírek. Několik svědků si toho knírku nevšimlo, ale většina tvrdí, že ano.

Ohledně hlasů toho kromě obvyklých volovin moc nevíme –

z toho, jak mluvili, šel strach, znělo to krutě, a tak dále, víme, že svědkové občas vidí a slyší, co se jim hodí do krámu. Co dalšího? Ten s knírkem opustil banku jako poslední, hlídal lidi, než zbytek gangu nastoupil do auta. Auto se na scéně objevilo až když vyšli ven, přijelo na znamení, aby je vyzvedlo…“

Louis Giordano řekl: „Patricia na oběd chodí mezi půl jednou a půl druhou, takže když banku přepadneme v té době, nebude tam. Všechny pokladní mají na zemi tlačítko k alarmu. Šlápnou na něj, pokud se jim naskytne příležitost, ale všechny mají instrukce zůstat v klidu, kdyby se něco dělo. Nechce se po nich, aby zbytečně riskovaly. Chcete vidět nákres? Ty knoflíky jsou tady a tady a tady, a tudy určitě musí vést drát, na který jsou všechny napojené. Když přestřihneme ten drát, nebudou mít šanci.

Množství peněz v hotovosti se v bance moc nemění, pokud ona ví. Každou středu tam ve dvě odpoledne jezdí dodávka Wells Fargo a vozí jim drobné a bankovky malé hodnoty a odváží staré bankovky a stříbrné mince, které se pak posílají do federálních rezerv. Ale to většinou nejde o moc, takže to můžeme klidně zanedbat.

Co se týče sejfu, o tom ona moc neví. Prezidentem je tam nějaký člověk jménem Caspers, ale většinu času se v budově vůbec nezdržuje. Viceprezident se jmenuje Devlin a mám dojem, že ten je tam v podstatě skoro pořád. Zná kombinaci od sejfu, tím si je jistá, protože ve středu vždycky chodí dolů s těmi ozbrojenými hochy z dodávky on…“

Edward Manso řekl: „Přední brána je bez proudu. Zbytek plotu kolem dokola je od deseti večer do sedmi ráno pod proudem. Přes den jsou u přední brány dva strážní a jeden hlídá na pozemku za domem, ale potom je tam ještě několik chlapů, kteří se tam občas jen tak poflakují, když nemají zrovna nic lepšího na práci. A v noci, od deseti do sedmi, je služba posílená. U brány jsou pořád dva hlídači, ale pak jsou ještě další tady a tady a tady. Celkem pět. V noci je zapnutý alarm na všechna okna i dveře. Napojený je na přední bránu.

Včera večer jsme se šli projít do zahrady a neušli jsme ani pět kroků, a už na nás začal hlídač svítit baterkou. Noční strážní mají taky vysílačky, kterými jsou napojení na hlídače u brány, takže o sobě všichni pořád vědí. Marlene říká, že si připadá, jako by žila ve vězení. Nejdřív jsem si myslel, že je tam jenom kvůli pohodlnému životu, ale teď nějak nevím. Mám dojem, že se tam prolíná láska a nenávist. On jí rozhodně není lhostejný. Dost možná jí imponuje jeho síla, nevím. Nadávala mi tam na spoustu věcí, tak jsem se jí zeptal, proč tam tedy zůstává trčet. Jenom se na mě tak divně podívala a pak už mlčela jako zařezaná. Možná jsem se neměl ptát.“

„Chceš už to tam zabalit?“

„Ne. Platt má někde napsanou kombinaci k trezoru. Díval jsem se mu do peněženky, tam jsem ji nenašel-má ale v ložnici sejf a já myslím, že bych se do něj mohl dostat.“

„Vždyť tu kombinaci nebudeme potřebovat.“

„Říkal jsem si, že by to byla dobrá pojistka. No, ale jinak musím říct, že mi to sežral i s navijákem. On mi to totiž chtěl věřit, myšlenka, že má syna, se mu náramně zamlouvá. Ale oba děláme jako by nic, jsme velmi rezervovaní. Když mě představuje, říká Eddie, příjmení neuvádí. Ale zatím mě bere za vlastního, takže teď není nic snazšího, než v té roli ještě chvíli zůstat.“

Ben Murdock řekl: „Nechal jsem tu starou dodávku přestříkat zase na hnědo a dal jsem na ni příslušný poznávací značky. Teď je nejtěžší to čekání. Cítím, že bych nejradši vyrazil v tu ránu. Prohlíd jsem ty bouchačky, co máme, celkem ujdou. Tahle zanáší kapku nahoru a s touhle asi nic moc netrefíte, pokud to není blízko a není to dost velký, ale na střílení, doufejme, ani nedojde, že jo.“

Plukovník Roger Cross řekl: „Ve čtvrtek. Ve třináct nula nula. Všichni znáte svůj úkol, i kde přesně máte být. Takže si teď plán celé operace projdeme ještě jednou.“ Frank Dehn řekl: „Mně se to pořád nějak nelíbí, a ať mě vezme čert, jestli vím proč. Víte, o co asi jde? Je to až moc pěkný. Je to jednoduchý, a když je to jednoduchý, tak se potím. Nedává to smysl a já vím, že ho to nedává, ale stejně se mi to nelíbí.“ Všichni mu řekli, že je blázen.

Howard Simmons řekl: „Co se týče aut a dopravy, je to celkem podle očekávání. Přímo před bankou je zákaz parkování. Když tam kluky vyzvednu, můžu ujet dva bloky, než narazím na první světla. Potom doprava a doleva. Řekl bych, že v těch místech bychom mohli mít přichystané druhé auto. A na dálnici se dostaneme dřív, než začnou ve městě vůbec uvažovat o nějakých zátarasech a hlídkách. Najedeme na dvě stě dvojku a hranici státu přejedeme v Suffemu, přičemž pár kluků předtím někde vysadíme. Někde na půl cesty před New Yorkem ještě jednou vyměníme auta, potom se vydáme na sever, v Beaconu přejedeme přes Hudson a vrátíme se na Taconic.“

Osmnáct

„Vidíš, je tady děsivá nuda,“ řekla Marlene Plattová. „Jsem tu zavřená jako v klášteře, ale nejsou tu žádné další jeptišky, které by mi dělaly společnost. Doufám, že to tu trošku oživíš, Eddie.“

„Sám nevím, jak dlouho tady budu.“

„Ale prosím tě, to je kravina,“ pronesla. Měla ve zvyku svou kultivovanou a lehce afektovanou mluvu občas okořenit nějakým tím vulgarismem. „Návrat ztraceného syna. Prožije zbytek svých dnů se svým pohledným otcem a svou zkaženou nevlastní matkou –“

„Krásnou nevlastní matkou.“

„Díky. „ „A stejně to nevím jistě, jestli je Albert Platt vůbec můj otec, Marlene. Pokud se ukáže, že ano, tak to bude fajn, zatím se zdá, že nám to spolu docela klape a počítám, že by pro mě našel nějakou práci. A když se ukáže opak, vsednu na koně a odcválám do dáli proti zapadajícímu slunci. Když jsem byl malý, miloval jsem westerny. Mám dojem, že dobrých pár let jsem si nenechal ujít jediný sobotní dvojprogram. Musel jsem jich vidět, – no, to bych snad ani nespočítal, kolik jich bylo.“

„To bys neudělal,“ řekla.

„Neudělal co? Abych chodil do kina?“ Zvrátila hlavu, přimhouřila oči a zadívala se na něj. To má z filmů, pomyslel si; panebože, ta ženská je pouhopouhá snůška naučených větiček a gest, a všechno to dohromady působí příšerně uměle a ani se to k ní nehodí.

Vůbec se v ní nevyznal. Ze začátku mu to dělalo starosti, ale po jednom dvou dnech to hodil za hlavu a už si jen přál, aby ho nechala na pokoji. Pohrával si s myšlenkou, že po ní vyjede. Rozhodně nešlo o to, že by o ni doopravdy stál. Je pravda, že byla vážně moc hezká, ale on se přitom nemohl zbavit pocitu, že ta jemná kůže je líbivá skořápka a pod ní jenom nafouknuté nic. Spíš si říkal, že takovým krokem by získal výhodu, ať už by ho vyslyšela nebo ne. Pokud by s ním skočila do postele, potom by se stala jeho spojencem v nepřátelském táboře. A kdyby zareagovala zcela opačně, aspoň by se mu od té chvíle vyhýbala, a to by mu také značně ulehčilo život.

Ale nakonec se k tomu nějak neodhodlal. Prostě to bylo všechno hrozně nevyzpytatelné. Co kdyby náhodou běžela s jekotem za Plattem – tím by se všechno úplně zkazilo a on

by to mohl rovnou zabalit. A teď už stejně nemělo cenu se do toho vůbec pouštět. Bylo úterý večer, a zítra ráno…“Že bys odcválal do dáli,“ řekla pomalu. „To bys neudělal, ani za milion let. To by neudělal nikdo.“

„No, já –“

„Z tohoto domu nikdo nikdy neodešel, Eddie.“ Ta slova ho zamrazila. Vzpomněl si, jak ho Platt prováděl po svém pozemku. Určitě bys nechtěl vědět, co je třeba pod támhletím keřem nebo vedle támhletoho stromu, chlapče.

Tam je Buddy. Je to teprv pár dní, a přitom ten řez v trávníku už není skoro znát. Jen se tam jdi klidně podívat víc zblízka.

„Nikdo odsud nikdy neodejde. Na to se tu žije moc dobře.

Je to velice pohodlné, být ženou Ala Platta. A jsem si jistá, že stejně pohodlné bude být jeho synem.“

„Ale pokud se ukáže, že jeho syn nejsem –“

„Nedělej ze sebe pitomce. Je z toho celý na větvi, když ses objevil na scéně coby živoucí důkaz jeho mužnosti.“ Zvedla ruku k čelu a upravila si několik pramínků hedvábných černých vlasů. „Podívej, Eddie, oba víme, že jsi drsný hoch, který si ale potrpí na jemné zacházení. Bylo to od tebe náramně chytré, přijít sem a vydávat se za Alova syna. On se ani nebude snažit dokázat opak. Pro jeho ego jsi totiž až moc dobrý. „ „Marlene, vy mluvíte, jako byste si myslela, že _“

„Že ta tvoje historka je jenom snůška výmyslů? No a není?

Nemusíš odpovídat.“ Zamáčkla cigaretu. „Myslíš, že mi na tom záleží? Určitě si tu historku nechá prověřit, a dojde k závěru, že ji nemůže ani potvrdit, ani vyvrátit, ale co na tom sakra záleží, má k tobě vztah jako k synovi, a tak tu s ním, Eddie, zůstaneš, a už tu budeš moc dlouho, než přijdeš na to, co tě ten pohodlný život stojí. Kolik že ti je let? Osmadvacet?“ Přikývl. Hned ráno odejde, rozhodl se. Vrátí auto do půjčovny, pak se vrátí do Tarrytownu, a tam už bude s ostatními celých čtyřiadvacet hodin, než půjdou na tu banku. Namluví Plattovi, že má schůzku s nějakou dívkou, něco takového. „Když jsem si Alberta brala, bylo mi sedmadvacet. Před pěti lety.“ Nic na to neřekl.

„Jen počkej, až uvidíš sám sebe za pět let, Eddie.“ Usmál se. „Ano, mami.“

„Nedělej si legraci. Za všechno se platí, za tohle všechno.

Neslyšels včera v noci něco?“

„Prosím?“

„Minulou noc si přivedl domů nějakou holku. Jednu z těch svých děvek. Vzal nás do postele. Šli jsme tam všichni tři společně. Taková malá hezká rodinná sešlost.“ Manso to věděl. Viděl Platta s tou dívkou, a také je všechny tři později slyšel. Teď se vyhýbal Marleninu pohledu.

„Albert si rád dokazuje, že je opravdový muž. Divím se, že ti neřekl, aby ses k nám přidal. On se svým synem a svou ženou a svou děvkou, všichni pěkně pohromadě, to už by nemělo chybu, ne? Protože já nejsem jeho žena, rozhodně ne srdcem, a ty nejsi jeho syn, a ani ta blonďatá štětka, pokud vím, není jeho děvka. Měl jsi se přidat, Eddie.“ Pořád nic neříkal.

„Mám dojem, že mně by se to líbilo,“ řekla. Očima zachytila jeho pohled. „Mám dojem, že by se mi to moc líbilo. V mýtech je veliká síla, nemyslíš? Oidipus a tak podobně. Eddie –“

„Myslím, že si půjdu udělat kávu,“ řekl.

„Dobrý nápad,“ řekla. „Jen si hezky uvař kávu. Pročpak ses pokoušel otevřít ten sejf, Eddie?“

„Cože?“

„Nech si ty kydy od cesty, jak by řekl Albert. Sejf v ložnici. Viděla jsem tě.“

„Jenom jsem si to chtěl vyzkoušet,“ vypravil ze sebe.

„Prosím?“

„Jeden kluk mě jednou naučil, jak otevřít sejf s číselnou kombinací jenom pomocí toho, že člověk poslouchá, jak ty otočné západky klapou. Když jsem ten sejf uviděl, napadlo mě, že vyzkouším, jestli to ještě umím.“

„Máš zajímavé schopnosti.“

„To víte, člověk se všelicos přiučí. Jiný kluk, můj kamarád z armády, mě zase naučil hypnotizovat lidi. Už jste byla někdy zhypnotizovaná, Marlene?“

„Jsem zhypnotizovaná neustále. Ví o tvých schopnostech také Al?“

„Vlastně ani nevím.“

„A ví, žes mu onehdy sebral peněženku? Peníze bys mu nesebral, tak pitomý nejsi – musels v ní něco hledat.“

„Jeho řidičák. Připadalo mi, že je starší, než říká, tak jsem se chtěl podívat, aniž bych se ho přímo ptal.“

„Radši si jdi udělat tu kávu.“

„Jasně,“ řekl.

Když už byl na půl cesty ke dveřím, zavolala na něho jménem. Otočil se a ona řekla: „Ještě několik hodin bude pryč.

Jel se podívat do Trentonu. Odtamtud se nikdy nevrací před půlnocí. Takže si vyber.“

„Vyber?“

„Když si vybereš kávu, tak mu to řeknu. O sejfu i o peněžence. Uvidíme, třeba ti bude věřit.“

„A ta druhá možnost?“

„Já. „ Snažil se získat čas tím, že si začal zapalovat cigaretu.

V hlavě se mu honily obě alternativy. Nejjednodušší a nejbezpečnější by bylo ji něčím praštit a vypadnout odtamtud.

Platt byl pryč a on mohl chodit ven i dovnitř, jak se mu zlíbilo. Nebo měli strážní za úkol nepouštět ho z pozemku? Tím si nebyl jistý, a nerad by své štěstí zbytečně pokoušel.

Káva nebo Marlene? Byl si jistý, že přijmout její nabídku bude skoro stejně nebezpečné, jako ji odmítnout. Měl pocit, že to s ním dopadne bledě, když to udělá, a že to s ním dopadne úplně stejně bledě, i když to neudělá.

„Kávu si můžeš dát každopádně potom, Eddie. A nerozmýšlej si to moc dlouho, drahoušku. Není to zrovna moc lichotivé.“

Devatenáct

Prašť ho.“ Manso se pokusil napnout břišní svaly, ale už neměl vůbec sílu. A tak nechal břicho povolené. Pěst mu narazila kus pod žebra a on cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Vzadu v krku cítil žluč. Chtělo se mu strašně zvracet, ale ještě se ovládl. „Ty hajzle. Já tě přijmu k sobě do domu, a ty se mi vychrápeš s manželkou. Prašť ho znovu.“ Byla to stejná rána jako předtím. Všechny byly stejné, mířily Mansovi na žaludek s monotónní pravidelností. Vykonavatelem byl jeden z nočních hlídačů. Platt spolu se dvěma strážnými ho vytáhli z postele a odvlekli ho po schodech dolů do sklepa, a tady byl teď v jedné malé místnůstce bez oken přivázaný k nějakému sloupu. Strážný ho mlátil a Manso se snažil to vydržet. „Můj syn. A jestli nejsi můj syn, tak je po tobě. Slyšíš?“ Slyšel. Žaludek měl v jednou ohni, nohy jako z gumy, hlavu, jako by mu v ní bušil kladivem. Měl pravdu, byl by na tom bledě, ať by se s Marlene rozhodl jakkoliv – byla to střelená koza, která neví, co chce, a s takovou se zkrátka na rovinu hrát nedá.

„A pokud jsi můj syn, tak co s tím uděláme? Mladý pán si přijde a přefikne tátovi ženu. Co je to za syna?“ Pitomé na tom bylo, že se s ní vůbec nevyspal. Prošel kolem ní a vybral si kávu. Já bych nemohl, se ženou svého otce – i jemu samému to znělo falešně, už když to vyslovoval,

ale v tu chvíli mu to připadalo bezpečnější, než jít si to s ní rozdat.

„Alberte, pane Plaťte, tati _“

„Jen si to poslechni, ani neví, jak mi má říkat.“

„Nic mezi námi nebylo. Vůbec nic se nestalo, ať si říká, co chce. „ „A proč by lhala? Proč by mi tvrdila, že jsi se s ní vyspal, kdyby to nebyla pravda?“

„Kvůli penězům.“

„To nechápu.“

„Kvůli závěti,“ řekl zoufale. „Chce, aby bylo po mně, rozumíte? Chce, abyste mě zabil. Bojí se, že byste svůj majetek mohl rozdělit, místo abyste ho celý odkázal jí.“ Strážný se rozpřáhl k další ráně. Platt mu ale položil ruku na rameno. „Počkej,“ řekl. „Můžeš se vrátit nahoru, chlapče.

Nechceme ho napoprvý moc zřídit, rozumíš?“

„Jistě, pane Platte.“ Když strážný odešel, Platt tam dlouho jen tak v tichosti stál. Nakonec řekl: „Obě verze jsou dost pravděpodobný. Je možný, že říká pravdu, a ty jseš určitě dost mazanej hajzlík na to, abys ji dokázal dostat do postele.“

„Proč bych takhle riskoval?“

„Protože chlapi nemyslej hlavou, ale ptákem. Zvlášť v tvým věku. Ale neskákej mi do řeči. Možná říká pravdu.

Nebo možná lže z toho důvodu, cos říkal ty, pro prachy, a pak říkáš pravdu ty.“ Na chvíli se odmlčel, a pak řekl: „Víš co?

Záleží jenom na jednom.“ Manso čekal.

„A sice, jestli jsi můj syn. Jestli jsi, tak co, krev je krev.

Jestli jsme se nějak nepohodli, na všechno zapomenem, to se holt stává. Ale jestli nejsi můj syn, buď že sis to vymyslel sám, nebo že tvoje máma byla cvok, tak skončíš vzadu na dvoře vedle Buddyho. Protože jestli nejsi můj kluk, tak mi může bejt jedno, kdo s kým spal nebo nespal a kdo komu lhal a tak dále. Je to jasný?“

„Ano. „ „Zejtra a pozejtří si promluvím s pár lidma a uvidíme, co se mi povede zjistit. Řeknu někomu, aby ti tu udělali víc pohodlí, ale budeš se muset smířit, že si v tomhle kumbále pár dní pobudeš. Dřív se tady skladovalo uhlí. Ale hned jak jsem to tu koupil, nechal jsem si sem dát plynovej kotel. Támhle za tebou ústila ve zdi šachta na uhlí, ale to jsem nechal zazdít. Říkal jsem si, že takovej pokojíček se někdy hodí, pěkný festovní zdi a žádný okna.“ Rozesmál se, ale zase rychle ztichl.

„Eddie?“

„Ano?“

„Pár dní, a budem mít jasno. Na tohle všechno pak můžem zapomenout a už o tom nebudem nikdy mluvit. Ale teď tě tu zamknu a budeš tu muset chvíli vydržet. Počkej, teď tě rozvážu. „ Manso se napřímil. Platt rozřízl provazy, co měl kolem kotníků a zápěstí. Manso se chtěl na něho vrhnout, jakmile bude mít končetiny volné, ale moc se mu to nezdařilo. Jakmile provazy povolily, podklesly pod ním nohy a on se sesunul na podlahu vedle sloupu a zůstal tam natažený ležet. Nemohl se ani pohnout. Byl prostě úplně na dně. „Jo. Jenom pěkně odpočívej.“

„Mám rande.“

„Cože?“

„Rande,“ řekl Manso. „S jednou holkou, co už ji nějaký čas uháním. Zítra večer s ní mám schůzku.“

„Tak rychle to nepůjde.“

„A zavolal byste jí aspoň místo mě? Jenom řekněte, že Eddie nemůže, aby to nevypadalo, že jsem se na ni vykašlal.

Uděláte to pro mě?“

„To bych moh.“

„Řeknu vám číslo,“ řekl. „Jmenuje se Helen Tremontová.“

Dvacet

Plukovník seděl v kolečkovém křesle a masíroval si pahýly nohou. Od toho telefonátu ho oba rozbolely. Ten někdo volal asi v osm. Teď bylo devět, všichni byli shromáždění v knihovně a čekali, až plukovník promluví, a on dokázal myslet jedině na to, že ho bolí nohy. Bylo to psychosomatické, věděl, že je to jen psychosomatické, ale toto vědomí jeho bolest kupodivu nijak neotupilo.

Promluvil: „Je jisté, že Eddie se dostal do značných potíží.“ Obešel celý stůl pohledem a prohlédl si postupně všechny čtyři obličeje. Neprozrazovaly mu téměř nic. Nejdřív mu připadalo, že jsou netečné, stoické. Potom mu ale došlo, že jde o něco jiného. Všichni prostě čekali na jeho rozkazy.

Ale on neměl ještě žádné rozkazy připravené. A tak řekl:

„Nezbývá nám, než domnívat se, že byl Eddie odhalen.

Ostatně jsem nikdy nečekal, že maska nemanželského syna při důkladné prohlídce dlouhodobě obstojí. Eddie ovšem neustále tvrdil, že Platt nemá sebemenší podezření a že nejvýhodnější bude, když zůstane za nepřátelskou linií do posledního možného okamžiku. Nyní je ovšem jisté, že ho prokoukli.“

„Musíme ho odtamtud dostat.“ Plukovník zvedl pohled a rozhlédl se, kdo to promluvil.

„Howarde?“

„Pane. Pokud je Eddie v tom domě a Platt zjistil, že je to podvodník, tak ho odtamtud musíme dostat. A čím dříve, tím lépe.“

Dehn řekl. „Ten telefonát – říkal jste, že to byl muž?“

„Ano. „ „A určitě to nebyl Eddie?“

„Určitě ne.“

„To znamená, že někomu něco namluvil, aby sem zavolal a dal nám zprávu. Možná už je po smrti, pane.“ Plukovník přikývl. Bodalo ho v nohou, a tak si znovu začal rukama masírovat pahýly. Na okamžik zavřel oči, vnímal bolest a snažil se představit si, že Eddie Manso je po smrti.

Pokud člověk nedokázal poslat lidi na smrt, nemohl dělat důstojníka. To bylo základní pravidlo a všichni to věděli.

Velící důstojník ve válce musel být smířený s myšlenkou, že někteří z mužů, které vede do akce, už se nevrátí. A strategický důstojník to měl ještě těžší. Ten musel obětovat celé průzkumné hlídky, oddíly a roty, už dopředu věděl, že odsuzuje lidi k smrti ve velkém. A člověk to musel umět udělat, aniž by z toho měl výčitky, stejně jako hráč šachu nemůže hořekovat nad obětovanou figurou. Protože to zkrátka k té hře patří.

Ale tahle soukromá válka byla přesto něco jiného, stejně jako se zvláštní jednotky podstatně lišily od ostatní armády.

Když měl člověk jen hrstku mužů, malou elitní jednotku vycvičených jednotlivců, nemohl s nimi zacházet jako s tlupou vlekoucí se infanterie. Naopak musel hledět, aby jakékoliv ztráty pokud možno minimalizoval.

A v jejich soukromé válce nechtěli ztráty vůbec žádné. Ani získané peníze, ani uspokojení ze zničení Plattových machinací by jim nemohly vynahradit ztrátu byť jen jediného muže.

Pokud by byl Eddie Manso mrtvý, pak by celá operace byla jednoduše nezdar a bylo jedno, kolik bude v bance peněz nebo jak hladce se jim podaří ji vyloupit.

A bylo velmi pravděpodobné, že Manso je mrtvý.

A Roger Cross se mohl zbláznit, jak ho ty nohy bolely.

„Musíme předpokládat, že Eddie je živý,“ řekl nakonec.

„Souhlasím, že je dost pravděpodobné, že tomu tak není, ale přesto musíme pracovat s tímto předpokladem. Dnes v noci se vloupáme na Plattův pozemek. Příkrov noci svou hodnotou dostatečně vyváží hodiny, které ztratíme čekáním.“

„A co ta banka? Pořád platí ten plán na zítřek?“

„Ne. „ „Takže se tedy té loupeže vzdáváme?“ zeptal se Simmons.

„Ne. „ „Tak jak to tedy bude, pane?“ Plukovník Cross si položil ruce na stůl. Pak promluvil: „Je velice pravděpodobné, že Eddie bude vystaven intenzivnímu výslechu. A pokud se tak stane, promluví. Tím nechci desátníka Mansa nijak kritizovat. Ale někteří z vás si jistě vzpomenou, jak nás naši asijští přátelé učili vyslýchat zajatce. Já kupříkladu nikdy nezapomenu na jistého Montagnarda, který s námi bojoval v oblasti kolem Duc Din Hao. Byl to takový tichý a nenápadný hoch. No.

Takže předpokládejme, že Eddie mluvil nebo bude mluvit.

Musíme počítat s tím, že plán je prozrazen. Pro Eddieho teď před soumrakem nemůžeme nic udělat, pokud tedy je vůbec ještě co.“ Plukovník Cross se zhluboka nadýchl. „Teď je devět třicet tři,“ řekl. „Louisi?“

„Pane?“

„Pamatuji se správně? Wells Fargo jezdí do banky každou středu ve čtrnáct nula nula.“

„Přesně tak, pane.“

„Nebude vás pět, budete čtyři. Původní plán musíme zcela škrtnout a máme jen jednu až dvě hodiny na to, abychom vymysleli jiný. Využijeme nějak dodávky těch peněz a přepadneme banku dnes odpoledne ve čtrnáct hodin.“ Zavřel oči a mozek mu začal zase pracovat. Začal se v mysli probírat všemi slabinami Banky New Cornwallu, počítal její silná místa a snažil se přijít na nový způsob, jak se dostat k Plattovým penězům.

Dvacet jedna

Dodávka vyrazila z Tarrytownu v 10,47. Řídil Simmons. Měl na sobě stejnou kombinézu, jakou nosil při své krátké kariéře odborníka v péči o stromy. Pod kombinézou měl tmavošedý oblek na tři knoflíky a pruhovanou kravatu. Vedle něho seděli Murdock a Giordano. Giordano měl na sobě usedlý oblek, pruhovanou košili a černou pletenou vázanku. S Pat Novakovou se viděl naposled v pondělí a od té doby si pěstoval knírek. Za ty dva dny nebyly sice výsledky nijak oslnivé, ale plukovníkova sestra k nim trochu přispěla tužkou na obočí, takže Giordanův knírek vypadal jakž takž. Na Murdocka zbyl ježek a bradavice na hřbetu levé ruky.

Bradavice byla z gumy a dala se odlepit, jakmile budou mizet ve dveřích. Zato ježek na hlavě vydrží trochu déle. Murdock nosil vždycky delší vlasy a vepředu se mu trochu kroutily a najednou měl po celé hlavě tak centimetrový porost. Bude trvat dlouho, než bude zase vypadat jako dřív. Ale stejně se nemínil vracet do Minneapolisu; do té díry, ze které vylezl, se rozhodně vracet nechtěl, takže to nebude ani moc vadit.

Simmons mířil na jih do Manhattanu po Saw Mill River Parkway. Do Jersey přejel po mostě George Washingtona, a pak už zamířil přímo do New Cornwallu. Za celou cestu nepřekročil nejvyšší povolenou rychlost. Byli ve stejné dodávce, ve které s Murdockem vnikli na Plattův pozemek, ale Platt by ji teď už rozhodně nepoznal.

Nastříkali ji na hnědo a přišroubovali na ni staré a neplatné pennsylvánské poznávací značky. A značky měly stejnou barvu jako současná newyorská čísla, takže by na nich žádnému policistovi nemělo být nic nápadné, pokud by nestál přímo vedle nich. Zároveň to také zajišťovalo, že ty značky policii vůbec nikam nezavedou.

Plukovník tu dodávku kdysi získal na jinou operaci. Tenkrát ji ale nakonec nepoužili, takže od té doby zůstávala stát v tarrytownské garáži s tím, že dříve či později se auto, které je zcela nevystopovatelné, bude určitě hodit. Murdock, který tu a tam pracoval v autolakovnách, dohlížel na její nedávnou změnu identity. Také vymaloval na dvířka písmena, která hlásala, že auto patří Hedrickově opravně spotřebičů, s.r.o., Staten Island, New York.

Potom v náhlém návalu inspirace přetřel písmena provedená akrylovou barvou hnědou temperou, ředitelnou vodou, která měla stejný odstín jako celé auto. Když tempera zaschla, bílou barvou na ni napsal Instalatérství Moeloth & Hofert, Bayonne, NJ. Pak bude stačit dvakrát přetřít mokrým hadrem, a dodávka rázem změní majitele.

V New Cornwallu zajel Simmons přímo k bance, a když ji míjeli, podíval se na hodinky. „Od domu k domu přesně pětačtyřicet minut,“ řekl.

„Tak nějak jsme to odhadovali.“

„Správně.“ Giordano řekl: ,,O dva bloky dál rovně a pak o tři doprava je šikovné náměstí.“

„To je moc blízko, Lou. O něčem trochu dál bys nevěděl?“

„Jo. Jeď pořád rovně, já ti řeknu, kde máš zahnout.“ Simmons dojel k velkému prostranství u nákupního centra na druhém konci města, pořád rovně na sever. Byly tam dva supermarkety, obchod se zlevněným zbožím, kuželkářská dráha, restaurace a pár menších obchůdků.

„Dobrá jsou kadeřnictví a kosmetiky, Howarde. Ale tady nic takového nevidím.“

„Je tu kuželník,“ řekl Murdock.

„Aha, fajn. Tam se člověk zdrží pár hodin, a přes den tam

chodí hlavně ženské. Když vylezou ven, stěží se rozpomenou, kde zaparkovaly, a než se na něco zmůžou, budem už dávno v bezpečí.“ Simmons nic neříkal. Pomalu projížděl prostranstvím, nejdřív po jedné straně a pak zpátky po druhé. Ani ne za pět minut zaparkoval v jednom místě velký dodge kombi, ze kterého vystoupily čtyři ženy. Každá si nesla tašku s kuželkářskou výbavou.

Simmons řekl: „Je to dodge, Bene. Bral bys ho?“

„Jasně. „ Dodávka přibrzdila vedle vyhlédnutého auta. Murdock otevřel dvířka a seskočil na zem. Simmons auto objel a zastavil se u něj z druhé strany; motor nechal puštěný. Všechny čtyři ženy zašly mezitím do kuželníku. Jinak bylo parkoviště celkem prázdné.

„Nevím, na co čeká,“ řekl Giordano.

„Dává si na čas. Ben se rád nejdřív trochu uvolní. Když pak ale vleze dovnitř, v podstatě s tím autem může okamžitě odjet.“

„Hm. Vlastně jediný okamžik, kdy ti něco hrozí, je, když do toho auta lezeš. Jakmile jednou odjedeš, máš pokoj minimálně na čtyři, pět hodin.“

„Právě proto tu teď stojíme a děláme mu zeď.“

„Já vím.“ Giordano se začal šťourat sirkou mezi zuby.

„Howarde?“

„Co je?“

„Víš, mnohem radši bych řídil.“

„Jakmile bude Ben mít to auto –“

„Ne, to nemyslím. Nechce se mi do té banky. Ona se z oběda vrací v půl druhé, a my se tam dostanemaž ve dvě.

Nedokážu si představit, že by mě nepoznala.“

„Máš ale ten knírek, který bys měl v bance pořádně předvést. Vždyť já mám taky špatnou barvu vlasů, pokud se naše akce má podobat té předchozí loupeži.“

„To je v porovnání s tím, že mě pozná, celkem zanedbatelné. „…

„Proč ti to tak vadí? Vždyť ona přece neví, jak se jmenuješ,ne?“

„Ne. „ „Tak o co jde? Hele, Ben už startuje. Jede něco zprava?

Ne, madam, vůbec nic – a už mizí v dáli, než bys řekl švec.

Paráda. „ „Támhle o dvě řady dál šel taky někdo na kuželky. Zajel tam, zatím co jsi mluvil. Hnědá fordka.“

„Vidíš, ani jsem si nevšiml. Tak se tam pojedeme podívat.“ Simmons zajel ke druhé řadě nalevo. Vedle dotyčného auta přibrzdil. Giordano už měl ruku na dveřích, že vystoupí, ale vtom se napřímil a řekl: „Jeď dál. Jedna se zrovna vrací od vchodu. Něco si tu zapomněla.“ Simmons pokračoval až na konec řady a tam zajel s dodávkou do vyhrazeného parkovacího obdélníku. K fordu přišla žena ve fialové blůze a černé skládané sukni, vyndala z auta malou černou koženou kabelku a zase vyrazila ke kuželníku.

„Ta mrcha,“ řekl Giordano. „Mohli jsme se krásně napakovat. Vsadil bych se, že v té kabelce měla nejmíň nějakých osmnáct, možná i dvacet dolarů.“

„A navíc klíčky od auta.“

„To je ono. Když člověk používá klíčky, kazí ho to.

Každou chvíli se klíč v zapalování zalomí, a to je pak člověk nahraný! No, ale už jsi slyšel, že by se někomu zalomily dráty pod palubní deskou?“

„Máš úplnou pravdu. Lou?“

„No?“

„Tobě na té pokladní záleží?“

„Tak trochu.“

„Tak tam ve tři čtvrtě na dvě brnkni. Zavolej do banky, představ se jako doktor z nějaké nemocnice a řekni, že její matka měla infarkt a že to s ní vypadá bledě, takže by sebou tvoje milá měla pěkně hodit a upalovat do špitálu.“

„Howarde, ty jsi hlava otevřená.“

„Tak se jí zbavíš. A ten čtvrťák na telefon snad taky nějak splašíme. „ „Jsi opravdu hlava. A teď mě omluv, musím jít ukrást to auto.“

Ten dodge nebyl zrovna vůz, který by si Murdock pro sebe dobrovolně vybral. Motor i převodovka fungovaly dobře a auto se dalo lehce ovládat, ale nějak mu celé připadalo trochu jako hračka. Říkal si, že to možná dělá ta barva, světle modrá, nebo ty špinavé papírové kapesníčky a všelijaké dětské haraburdí, které se válelo u zadního okénka.

Ale na tom koneckonců nezáleží, jestli se mu líbí nebo ne, pomyslel si. Bylo totiž nanejvýš pravděpodobné, že ho nikdy řídit nebude. Vlastně ho nejspíš nebude řídit nikdo z nich. To byla plukovníkova zásada – že se nesmí nikam chodit, když se člověk nepojistí, aby se odtamtud zase dostal. Museli si vytvořit mnohem víc místa, než kolik ho budou potřebovat, pokaždé museli udělat v tomto směru maximum. Když bylo pravděpodobné, že budou muset měnit auta – i když existovala byť jen sebemenší taková možnost – pak si jich předem pár vypůjčili a připravili si je na různá příhodná místa. A když je pak člověk potřeboval, už je tam měl nachystaná. Pokud je vůbec nepoužil, dříve či později na ně přišla místní policie a vrátila je zpátky jejich majitelům. Maximálně tím z vlastníků aut udělali na pár dní chodce, ale to už patřilo ke hře.

Murdock odjel na roh Alderské a Summerwoodské ulice.

Bylo to uprostřed oblasti s novou zástavbou, asi pět kilometrů východně od Obchodní banky New Comwallu. Zaparkoval na chodníku před prázdným domem s tabulí NA PRODEJ na trávníku před ním. Dráty od zapalování si nechal připravené, aby je rychle nahmátl. Natáhl si tenké bavlněné rukavice a přejel rukama po všech plochách v autě, na které mohl sáhnout.

Za celá ta léta na shromáždili státní úředníci otisků Bena Murdocka až až. Rozhodně už žádné další nepotřebovali.

Rozepnul si větrovku a sáhl za pásek kalhot. Do ruky mu příjemně a přesně vklouzla osmatřicítka. Potřetí zkontroloval náboje, vrátil zbraň tam, odkud ji vytáhl, a pak hbitými prsty v rukavicích větrovku zase zapnul.

Po odešel od auta celý jeden blok. Obrátil se, ale neviděl nikoho, kdo by si ho jakkoliv všímal, a tak se znovu otočil a zamířil k bance. Měl dvě hodiny na to, aby ušel asi pět kilometrů, a to bylo tempo dost pomalé i na to, kdyby člověk lezl na nějakou horu. A vprostřed tohohle zatraceného města to byla asi taková rychlost, kterou se vleče do školy dítě, které má strach, aby náhodou nedorazilo moc dlouho před zvoněním. Zhruba tak dva kroky dopředu a jeden dozadu.

I když se usilovně snažil, přesto se mu takhle pomaloučku jít nepodařilo. Když dorazil k bance, podíval se na hodinky.

Ukazovaly 13,37. „Teď je třináct třicet sedm,“ řekl nahlas a potěšilo ho, jaký mají ta slova pěkný rytmus. Ale čas sám o sobě ho rozhodně nepotěšil. Jít do banky a dlouze tam vyplňovat fingovaný příkaz k úhradě si může dovolit tak ve 13,52, dřív rozhodně ne. Což znamenalo, že musí zabít ještě čtvrt hodiny.

A tak vyrazil po Broad Street a soustředěně hleděl do výloh.

Ve 13,48 vstoupil Giordano do telefonní budky, vhodil do automatu desetník a vytočil číslo banky. Když se mu ozvala dívka na centrále, řekl: „Dobrý den, tady je doktor Perlin z nemocnice u Milosrdných sester. Pracuje u vás nějaká Patricia Novaková?“

„Ano, pracuje –“

„Tak jí prosím vás řekněte, ať se okamžitě dostaví na úrazové oddělení. Do nemocnice u Milosrdných. Její otec byl zraněn při autonehodě a je v kritickém stavu. Máme obavy, že zraněním podlehne.“

„Ach bože!“

„Budete tak hodná a určitě jí to ihned vyřídíte, viďte?“

„Můj ty bože – jistě! Milosrdné sestry. A vy jste pan doktor –“

„Doktor Fellman.“

„Doktor Feldon. Ano, spolehněte se, ihned jí to vyřídím.“

Ve 13,52 vešel dveřmi z Broad Street do banky Murdock.

Málem se srazil s nějakou pološílenou mladou ženou, která se s vytřeštěnýma očima hnala ze dveří a v běhu se zuřivě soukala do baloňáku. Tiše si pro sebe zamlaskal a přešel k pultíku pro klienty, kde si vzal vkladový doklad a kuličkovou tužku. Zjistil, že je ke stolu připevněná dlouhým řetízkem. To jsou ale pitomci, pomyslel si Murdock. Je tu kolem tolik peněz, a přitom má banka strach, aby jim někdo náhodou neodešel s blbou propiskou.

Měl hroznou chuť se rozesmát, ale ovládl se, sehnul se nad formulářem a jal se vypisovat do předtištěných políček nějaká hausnumera.

Ve 13,53 vešel vchodem z Revere Avenue do banky Giordano. Postavil se do fronty vedoucí ke třetí pokladně.

Před ním stáli čtyři lidé. Kdyby se fronta pohybovala moc rychle, určitě by si něco vymyslel, aby se zdržel a pustil před sebe další lidi – šel by si ke stolu vyplnit nějaký neexistující šek nebo něco podobného. Ale fronta se skoro nehýbala. Kdyby tu byla Pat, šlo by všechno rychleji, ale takhle musely dvě pokladní zastat práci za tři, a to všechno dost zpomalovalo.

I Simmons dorazil k bance ve 13,53 a zajel s hnědou dodávkou na parkoviště pro klienty na Revere Avenue. Teď už měl, stejně jako Murdock i Giordano, natažené rukavice. Vytáhl jednu ze zbraní, které koupil v Newarku, zkontroloval náboje a položil ji na sedadlo vedle sebe.

Esther, problesklo mu mozkem náhle, a na jeden bláznivý kratičký okamžik tam s ním byla a on si s ní mohl promluvit.

Pak zase zmizela. Předchozí večer jí volal. A s trochou štěstí s ní bude za pár hodin mluvit zase a ona nebude mít tušení, že

se něco mezitím stalo – ale on bude mít v hlase něco, co tam den předtím nebylo.

Nebo ne? Protože v tom velkém kamenném domě byl pořád ještě Eddie.

Zapálil si cigaretu a čekal.

VVe 13,55 proťal Dehn paprsek elektronického oka. Okamžitě se objevil hlídač u trezoru. „Á, pan Moorehead,“ řekl.

„Vy už jste ale opravdu stálý zákazník, viďte?“

„To máte pravdu.“ Dehn se toho dne šel do své bezpečnostní schránky podívat už počtvrté. Podepsal se podle podpisového vzoru a nenápadně rukávem otřel podpisový arch, aby na něm nezůstaly jeho otisky. Potom si se strážným chvíli hráli s klíči – nejdřív musel jeden klíč vytáhnout hlídač a odemknout jím bezpečnostní stěnu u schránky, a pak vytáhl klíč Dehn a osvobodil jím svou schránku.

„Vsadil bych se, že ji máte napěchovanou stodolarovkami. „ „Ale kdepak, jsou to jen natrhané noviny. Já jsem tady v podstatě jenom nastrčená osoba.“ Strážný se úslužně zasmál. Dehn si schránku odnesl do zavírací kóje, otevřel ji, vyndal hnědou obálku, přendal si ji zpátky do kufříku, a pak schránku rychle přetřel, aby ji zbavil otisků. Z diplomatky vytáhl pětadvaceticentimetrovou olověnou trubku, která byla nejdřív omotaná asi půlcentimetrovou pěnovou gumou, a potom několika vrstvami izolepy. Zbraň měl v podpažním pouzdře – byl to ten automatický ruger, pětačtyřicítka, který Murdock koupil v Passaicu.

Dehn doufal, že z ní nebude muset vystřelit.

Odemkl dveře kóje a pootevřel je asi na tři centimetry.

V místnosti u trezoru bylo úplné ticho. Naposledy sáhl do kufříku a vyndal tenké gumové rukavice. Natáhl si je.

Pak se podíval na hodinky.

Bylo 13,59.

Dvacet dva

Dodávka firmy Wells Fargo zastavila na parkovišti v Revere Avenue ve dvě hodiny dvě minuty. Řidič zůstal za volantem. Dva strážní, oblečení v šedých uniformách s bílými lampasy, zašli do banky. Jeden z nich nesl dva plátěné pytle. Druhý měl prázdné ruce. Ve chvíli, kdy otvírali boční vchod do banky, otočil Simmons klíčkem v zapalování hnědé dodávky.

Už to takhle udělal několikrát; nešlápl na plyn, takže motor nenaskočil. Vystoupil z auta, ale ještě předtím popadl pistoli ze sousedního sedadla, a došel k řidiči dodávky společnosti Wells Fargo. „Kamaráde, já ti nepomůžu,“ řekl řidič. „Mám zakázáno vylízt z auta. Ale na rohu ulic Broad a lvy je pumpa a mechanik, je to odsud jenom dva bloky, takže – a doprdele.“ V tu chvíli totiž uviděl pistoli. „Máme akorát centy a desetníky, proto jsem tu moh zůstat sám.“

„Zmlkni a otoč se.“

„Poslouchejte, jsou to cizí peníze, ne moje. Jasný?“

„Jasný.“

„Takže mi můžou bejt ukradený. Jasný? Mám ženu a dítě –“ Simmons zvedl pistoli.

„A doprdele,“ řekl řidič. „Můžete mě svázat a dát mi roubík, jenže to by asi trvalo moc dlouho, co? Poslyšte, udělejte mi laskavost a neprašťte mě moc. Vážně. Na těch penězích mi vůbec nezáleží. Jsou mi úplně volný. Stačí, když mě trochu ťuknete a zaručuj u vám, že budu v bezvědomí celý hodiny. A navím mám strašně mizernou paměť na obličeje. A –“ Simmons ho omráčil. Dehn čekal, až sejdou dolů. Dva strážní od Wells Fargo a Matthew Devlin, viceprezident banky a podle Mansa jeden z nejbližších Plattových lidí. Bylo nepravděpodobné, že kromě Devlina a Casperse byli do té naplánované první loupeže zasvěcení ještě další zaměstanci banky. Ale tihle dva o tom věděli zaručeně.

Dehn otevřel dveře kóje dokořán a vyšel ven s prázdnou bezpečnostní schránkou v podpaží. Obalenou trubku držel volnou rukou nepozorovaně za zády. Tří mužů shluklých kolem bankovního trezoru si nevšímal a podal prázdnou schránku hlídači.

„No, pane Mooreheade,“ řekl strážný a usmíval se, „Už je zase o dost lehčí, co?“

„To víte, že ano,“ odpověděl Dehn.

Strážný si od něho schránku vzal, otočil se a zvedl ruce, aby ji zasunul zpátky na místo. Koutkem oka Dehn zahlédl Matthewa Devlina, jak otevírá vrata od trezoru. „Teď bych vás poprosil o váš klíč, pane Mooreheade,“ řekl hlídač a Dehn ho udeřil za pravé ucho koncem olověné trubky. Hlídač začal padat dopředu proti zdi, a pak se pomalu svezl k zemi. Ještě než dopadl, Dehn už si trubku přehodil do levačky a v pravé ruce držel rugera.

Pak řekl. „Klid. Nikdo se ani nehne.“ Strážní hezky poslechli, ztuhli a už se ani nepohnuli.

Devlin se ale pokusil dostat k trezoru. Dehn k němu přiskočil a zahradil mu cestu.

„No tak klid, Matte. Přece to teď nepoděláš.“

„Kdo ksakru jste?“

„Přestaň trojčit, prokristapána. Copak on ti o tom Platt neřek?“ Devlin jen zíral. „No jasně, stejná finta jako v Passaicu.“ Trošku se rozesmál, a pak se otočil k těm dvěma strážným z dodávky.

„Pardon, mládenci,“ řekl a oba je omráčil trubkou. „Ten Platt se musel zbláznit,“ řekl Devlin.

„Já akorát poslouchám rozkazy. „A proč jste mi řekl Matte? A pro boha živého, proč jste před nimi tak žvanil?“

„Před kým?“

„Tady před těmi dvěma kovboji. Teď je budete muset zabít. „ „Vážně?“ Dehn střelil očima po hodinkách, ale pak se zase zadíval na Devlina. „A pročpak to, Matte?“

„Protože slyšeli, co jste říkal. A pěkně to zopakují policii, vy idiote!“

„To klidně můžou,“ řekl Dehn. Zeshora konečně zaslechl jisté zvuky, na které celou dobu čekal. „Nikdo jim v tom rozhodně nebude bránit,“ řekl, „a je dost možné, že to policii ledacos napoví.“ A střelil Matthewa Devlina dvakrát do obličeje.

Když dva strážní firmy Wells Fargo a bankovní viceprezident byli ve sklepě u trezoru už tři minuty, zabodl Murdock jednomu strážnému do zad pistoli. Zhruba v té chvíli se Giordano nakláněl za přepážku slečny v pokladně. Pistolí v jedné ruce držel obě pokladní v šachu, a nožem v druhé přeřízl drát vedoucí ke všem třem alarmům na podlaze.

„Vydáte mi obsah pokladen,“ řekl jim přívětivě. „A zbytečně to nezdržujte. Peníze dejte do těch plátěných pytlů, co máte za sebou nalevo. Tak, hodné holčičky. Dávejte tam pěti, deseti, dvaceti, padesáti a stodolarovky. S ničím větším ani menším se nezdržujte. Ano, děláte to úplně správně.“ Murdock za ním si zatím pěkně shromáždil všechny zákazníky, dva bankovní úředníky a strážné a hlídal je s pistolí.

Když měly pokladní přihrádky prázdné, Giordano je poslal k ostatním a převzal službu po Murdockovi, který mezitím odběhl se dvěma pytli s penězi k bočním dveřím a předal je tam čekajícímu Simmonsovi. Potom odběhl Murdock dolů za Dehnem, aby mu pomohl vyprázdnit trezor, a Giordano zůstal, kde byl, a dohlížel, aby všichni byli v klidu.

„Nemusíte být nervózní, hlavně ze sebe nikdo nechtějte dělat hrdinu,“ říkal jim. Konejšivě k nim promlouval a říkal jim, že se nikomu nic nestane, že za dvě za tři minutky si budou moct jít všichni po svých. Bankovní úředníky a pokladní oslovoval jménem, jako by je osobně znal.

Jde to jako po másle, pomyslel si. Dovnitř a ven, pěkně v klidu a v pohodě. Jenom jednou trochu znejistěl, když zaslechl od trezoru dva tlumené výstřely – to byly ty dvě kulky, kterými Dehn oddělal Devlina. Giordano nečekal, že se bude střílet, takže odhadoval, že ti strážní od Wells Fargo se snažili dělat potíže. Když ale pak uběhlo dalších pár vteřin, aniž by se zespoda ozývaly jakékoliv další zvuky, řekl si, že jde snad i nadále všechno podle plánu. Nějaká zákaznice se zeptala, co to bylo za rány, a Giordano byl tak příjemně naladěn, že jí mile odpověděl, že to kolega jenom zrovna vyhazuje do povětří dveře od trezoru. Zdálo se, že tomu shromáždění věří.

Všechny je držel pěkně na jednom místě. A za chviličku už po schodech vyšel Dehn a zamířil k bočnímu východu. Po několika vteřinách se objevil i Murdock, a stejně jako Dehn nesl velký pytel. Prošel prostředkem davu a vyšel hlavními dveřmi. Mezitím už Simmons vyjel z parkoviště, zahnul za roh a zastavil před bankou. Murdock hodil pytel zezadu do dodávky a naskočil za ním, a Giordano s pistolí v ruce vykročil pozadu k hlavnímu východu.

Šlo to jako po másle, bez jediného zádrhele, a přitom měli o jednoho muže méně a pracovali podle narychlo vypracovaného náhradního plánu. Banka se k vyloupení přímo nabízela, nebylo na tom vůbec nic těžkého. Byli by ji mohli přepadnout se dvěma muži a čtyřletou dementní holčičkou, a vyzbrojení mohli být kapslíkovkami a frkačkami na papírové kuličky.

Kapslíkovkami bez kapslíků a prázdnými frkačkami.

Dvakrát se přesvědčil, že telefony nefungují. Řekl zákazníkům a zaměstnancům, aby zůstali v budově dvacet minut, nebo že je zastřelí. Nečekal, že tomu budou věřit, ale ten muž s knírkem v Passaicu to na rozloučenou řekl, aby udělal dojem, a Giordano měl pocit, že je nejvyšší čas, aby také provedli něco, co bude tu passaickou loupež aspoň trochu připomínat. Plukovníkův náhradní plán musel některé jemnější podobnosti s první loupeží pominout, ale člověk zkrátka nemůže mít všechno. Pokud získají peníze a podaří se jim v klidu odjet, bude to úspěch až až. A policie by si mohla zbytek už snad také trochu domyslet.

A i kdyby to tak nakonec nedopadlo, i kdyby pojišťovna celou loupež uhradila a policie si na Platta vůbec nedošlápla, Giordanovi na tom koneckonců vlastně nesešlo. To plukovníkovi na tom záleželo. Plukovník se pořád zaobíral otázkami dobra a zla. Giordanovi na dobru a zlu ale záleželo pramálo.

Věděl jen, že ze všeho nejdůležitější je v dané situaci sbalit peníze a okamžitě prásknout do bot.

A tak došel pozpátku ke dveřím, kopancem si je otevřel, udělal tři kroky na chodník, a v tu chvíli se to celé podělalo.

Dvacet tři

Už od samého začátku to byl pro Pat Novakovou pitomý den. Tak za prvé mizerně spala, když přece na chvíli usnula, zdály se jí hrozné sny. Když jí v půl osmé zazvonil budík, vůbec se jí nechtělo z postele, byla celá roztřesená a pobolívala ji hlava. Udělala si kávu a dala si rozpéct koblihu, ale když se na ni pak zadívala, popadla ji, mrskla ji do koše a uvařila si raději ještě jeden hrnek kávy.

A v bance jí to pak celé dopoledne připadalo k nepřečkání.

Pořád ti samí lidé a pořád ty samé nesmyslné rozhovory (Jak těch sto dolarů chcete, pane Prischauere? No, dejte mi dvě třicetidolarovky a jednu čtyřicetidolarovku, Pat. Haha.) Irma, co seděla po levé straně, si stěžovala na další ze zaručených přípravků na ucpané dutiny, který jí vůbec nepomáhá.

(Do vidíš, v té reklabdě říkali, že to zaručedě uvoldí všechdy dutidy. Dechápu, že jib to projde, taková dehorázdá lež! Do váždě.) A druhá pokladní, Sheila, ji doháněla k šílenství svým novým koníčkem. Před pár týdny se začala zběsile zajímat o astrologii, a od té chvíle toho Pat musela o hvězdách vyslechnout mnohem víc, než by si přála. (Ty jsi Vodnář, viď? Tak počkej, najdu ti horoskop na dnešek. 10, už to mám. Poslouchej, jo? Den neuvěřitelných kontrastů a překvapení, vzrušující zážitky i pocit smutku, pár líbezných okamžiků. Než půjdete otevřít, udělejte si jasno, jestli za dveřmi stojí příležitost, nebo zlý vlk. To je supr předpověd; Pat.) Pat nechápala, co by na ní mělo být super. Podle jejího názoru bylo na těch horoskopech příjemné jedině to, že si je člověk mohl vyložit, jak se mu to hodilo. I když nemohla tvrdit, že tomu vůbec nevěří. Horoskopům přece věří hrozná spousta lidí, a to i lidí hodně inteligentních (ale také tupců, jako je Sheila) – člověk si zkrátka nemohl pomoct a říkal si, že něco na tom být musí. Nakonec si ale uvědomila, že v podstatě nestojí o to, aby se dozvěděla, co pro ni hvězdy mají nachystané. Bylo jí jasné, že nic dobrého ji v životě nečeká. A když člověk žil s tímhle vědomím, po žádných podrobnostech se radši vůbec nepídil.

V půl jedenácté si zašla do sousední restaurace na kávu.

Na toaletách si zkontrolovala rtěnku a po chvíli si uvědomila, že tupě hledí do zrcadla. Nemohla se na sebe ani podívat, vypadala úplně tuctově a hloupě.

Několik dní byla skoro krásná. Ale když se na sebe zadívala dnes dopoledne, nemohla to pochopit. Byl to přece tentýž obličej, ne? Je to možné, že by nějaký muž dokázal ženě tak moc změnit obličej? Jak je to možné, že když má žena nějakého muže ráda, nebo ho dokonce miluje (pokud tedy Jordana opravdu miluje, ale měla pocit, že ano), že se tím tak hrozně moc změní? Nestačí, aby se člověk s někým vyspal. Z toho můžete mít tak maximálně kruhy pod očima a na chvíli zapomenout na starosti, ale tím to tak vadné. Člověk tím rozhodně nezkrásní.

Ale s Jordanem zkrásněla.

Je to takový malý stydlivý mužíček, pomyslela si. Ale když spolu byli sami, plachost byla náhle ta tam a on téměř neuvěřitelně zmužněl a zesílil. V posteli byl nápaditý a neúnavný. Naučil ji dělat věci, které předtím vždycky dělat odmítala, a to i v manželství, a teď ty věci, které po ní chtěl, nejen dělala, ale navíc je dělala moc ráda, to si musela přiznat. Jordán měl nějakou moc, díky které jí všechno s ním připadalo správné.

Zauvažovala, jestli ho ještě někdy uvidí.

Asi ne, pomyslela si. Byla si poměrně dost jistá, že není ženatý, ale také si byla téměř jistá, že jí o sobě neřekl zdaleka všechno. Nedokázala by sice přesně pojmenovat, proč z něj má takový dojem, ale prostě cítila, že jí něco tají. Sice na to nevypadal, ale ona došla k závěru, že je to ten typ, co má dívku v každém městě, ve kterém se zastaví. A proč by se k ní měl ještě někdy vracet? Nebylo na ní nic zvláštního. Když byla s ním, připadala si výjimečná, ale tohle kouzlo bylo už teď pryč a ona byla zase sama a nebylo na ní výjimečného naprosto nic.

A tak se zadívala na svůj obraz v zrcadle a nahlas pronesla:

„Už nikdy nebudeš vypadat krásně, ty chudinko pitomá.“ Pak si otřela oči a vrátila se do práce.

Zbytek dopoledne proběhl jako vždycky, a než šla na oběd, už nabyla pevného přesvědčení, že Sheilina kniha horoskopů je vedle jako jedle. Silné zážitky a neuvěřitelná

překvapení? Ani si nevzpomínala, že by někdy prožila šedivější, nudnější a mrtvější den.

A potom zazvonil ten telefon.

V první chvíli naprosto zpanikařila. Autonehoda, otec v nemocnici, kritický stav – vyběhla z banky a pádila rovnou do nemocnice. Bylo to jen o pár bloků dál, takže bylo nejjednodušší rozběhnout se tam pěšky, na autobus by musela kdovíjak dlouho čekat.

Ale na půl cesty se zastavila. Něco ji přimělo, aby se zastavila v budce a zavolala domů. Chtěla si být jistá, že děti nejsou doma samotné, že maminka je v pořádku. A tak vytočila číslo domů, a telefon tam pětkrát zazvonil, což bylo k zešílení, a když se už už chystala zavěsit, zvedl to její otec. Bylo jasné, že v nemocnici není. A ujistil ji, že v nemocnici není ani matka, ani žádné z jejích děti, prostě vůbec nikdo.

Nechápala to. Chtěla vyrazit zpátky do banky, ale potom se zamyslela.

Možná byl ten vzkaz určený některé z jejích dvou kolegyň.

A tak zavolala ještě jednou, tentokrát do nemocnice. Chtěla pohotovost nebo úrazové oddělení, a tam hovořila s několika sestrami. Po chvíli z budky vyšla s přesvědčením, že si z ní někdo z nějakého důvodu hnusně a nepochopitelně vystřelil.

Byl to opravdu odporný vtip.

Vyrazila zpátky k bance a podpatky jí zuřivě klapaly po chodníku. V hlavě se jí mísil vztek s pocitem viny. Co jsem udělala tak hrozného, uvažovala, že mě někdo nenávidí natolik, že mi provede takovouhle věc? Když přicházela k bance, viděla, jak zpoza rohu prudce vyjíždí hnědá dodávka a zastavuje před bankou. Pak viděla, jak se rozlétly hlavní dveře, a pak si všimla strážného Nicholsona, který vyběhl zpoza rohu banky – musel vyjít východem na Revere Avenue a náhle před sebou spatřila muže se zbraní v ruce, s knírkem pod nosem a s veselýma očima, muže, o kterém si myslela, že už ho nikdy neuvidí, muže, kterého potřebovala, chtěla a milovala. Jordana Lewise. Podíval se na ni a ztuhl. Na jednu dvě vteřiny strnuli jako sousoší, nemohli se ani pohnout, ale vtom si všimla Nicholsona s pistolí v ruce, a tak na něj ukázala prstem a zakřičela:

„Jordane, pozor! Pozor!“ Pak se ozvaly výstřely.

Giordanovi se zatmělo před očima a na chvíli o sobě přestal vědět.

Potom ucítil, že má na čele její ruku a slyšel u ucha její hlas. „To bude dobré, Jordane. Dostaneš se z toho.“ Giordano otevřel ústa, ale nic se neozvalo.

„Nemluv, šetři se.“ Pohled se mu rozostřil, potom se zase na chvíli zaostřil.

Podíval se na ni, podíval se přes její rameno na Murdocka a zdálo se mu, že ten je lehce pobavený. Znovu otevřel ústa.

„Nemluv zbytečně, Jordane, miláčku.“

„Pěkně jsme to posrali,“ řekl a omdlel.

Dvacet čtyři

Giordano to téměř stihl. Začal se otáčet a přitom stiskl spoušť. Vyšla jedna rána naslepo, a potom se ozvaly tři výstřely strážného. Jedna kulka škrábla Giordana do boku a druhá se mu zaryla do stehna a poslala ho prudce k zemi.

V tu chvíli už ale vyskočil zezadu z dodávky Murdock a vyprázdnil do hlídače celý svůj velký automat. Giordano cítil, že ho čísi ruce zvedají a nesou ho do dodávky. Ze stehna mu valila krev. Položil si na ránu dlaň a pevně ji tam přitiskl.

Všechno se s ním točilo a nedokázal se soustředit.

„Ta holka,“ vypravil ze sebe nakonec. „Zná mě.“ Patricia ještě pořád stála zkoprněle na místě. Odvážnější z lidí už se prodírali ven z banky, hleděli na ni a na mrtvého hlídače. Murdock pozvedl hlaveň. „Nezabíjej ji. Zná mě. Pomohla mi. Vezmi ji k nám.“ Murdock zaváhal jenom na okamžik. Potom vyrazil jako šipka přes chodník a popadl ženu za ruku. Kdyby se byla jen trochu vzpouzela, zabil by ji, dal by jí ránu do týla jako králíkovi, ale ona se bez odporu nechala dotáhnout k dodávce a vlezla si dozadu do auta, kde ležel Giordano a pytle s bankovkami. A pak do dodávky naskočil i Murdock, a to už s kvílením pneumatik odráželi od chodníku.

Dvacet pět

Dehn měl své auto zaparkované na Front Street a Simmons se k němu rozjel nejdřív. Ty události na chodníku jim úplně rozházely jejich pečlivě vypracovaný plán. Původně chtěli Dehna s Giordanem vysadit někde po cestě, jakmile se zbaví zbraní a rukavic. Ti se pak měli sami dostat ke svým autům, připraveným po cestě, a měli se každý jinudy rozjet do Tarrytownu. Jenže teď měl Giordano ve stehně kulku, a aby se to zkomplikovalo ještě víc, měli s sebou navíc nějakou ženskou. A vzhledem k tomu, že se u banky střílelo, se teď mohli spolehnout, že všichni půjdou po hnědé dodávce jako ohař po stopě. Simmons řekl: „Musíme vymyslet nový plán teď po cestě.

Franku, popadni ten hadr a otři barvu zvenku na dveřích. Pořádně, až se objeví ta písmena vespodu.“ Podíval se do zpětného zrcátka. Nikdo se za nimi zatím nehnal, sirény, které slyšeli, houkaly o několik bloků dál.

„Prachy strčíme k tobě do kufru, Franku.“

„Jasně. „ „A Loua k tobě naložíme taky, řekl bych.“

„A co s tou holkou?“

„No, tu taky, co se dá dělat.“

„Ajaj.“

„Povezeš teď hotovou bombu. To je tvoje vlastní auto, viď?“

„Jo, ksakru.“

„A ty poznávací značky jsou taky tvoje?“

„Do posledního písmenka. „ „Já bych při práci vlastní auto nikdy nepoužíval –“

„Nemohl jsem přece tušit, že povezu prachy nebo pokladní nebo lidi s kulkama v těle, Howarde.“

„To je pravda. Měl by sis dát pozor, abys nejel nikde na červenou.“

„Moc vtipné.“

„A připrav se, že budeš muset zastřelit každého poldu, který se tě pokusí zastavit.“

„No to jsou tedy vyhlídky.“

„To jo.“

„Howarde? S tou holkou budou problémy. Kdo to vůbec je? Ta pokladní, co si ji Lou narazil?“

„No jo. Myslel jsem, že ji Ben zastřelí.“

„Měl to udělat.“

„Lou s ní hlavně nikdy neměl začít spát. Stejně jako neměl Eddie nikdy lézt k Plattovi do domu. Víš, v čem byla chyba? Že to bylo všechno tak náramně jednoduchý. Úplná hračka a pak jsme šli a celý jsme to pěkně zmrvili.“

„Onehdy jsi říkal, že se ti na tom plánu něco nezdá.“

„Ale pořád jsem nevěděl, proč. Teď už to vím. Bylo to až moc jednoduchý.“

„Hm. Hele, nechceš vzít i Bena?“

„Jako k sobě do auta?“

„Jo. Vezmeš ho?“

„Vzhledem k tomu, jak jsme to celý pohnojili, už je to asi skoro jedno, takže klidně.“ Přestup z auta do auta byl hotový jedna dvě. Za pár vteřin přendali Dehn s Murdockem peníze v pytlích k Dehnovi do kufru. Vedle golfových holí už tam nebylo skoro žádné místo.

Murdock bezpečnostním pásem připoutal Giordana, který byl pořád ještě v bezvědomí, na sedadlo vedle řidiče, a potom se posadil s tou ženou dozadu. Simmons seskočil z dodávky a setřel ze dveří zbytky temperové barvy. Ve chvíli, kdy se Dehn rozjížděl, už ale byl zase zpátky ve voze. Simmons čekal, dokud ostatní neodjeli. Věděl, že teď už budou na kraji města zátarasy a hlídky, ale asi na tom moc nezáleželo. V té hustě obydlené předměstské oblasti totiž bylo tolik uliček, křižovatek, objížděk a zkratek, že to bude trvat několik hodin, než se policii podaří tu oblast uzavřít důkladně. Plukovník jim naplánoval, kterou cestou mají peníze z města vyvézt – a tou měl jet ten, kdo s penězi nakonec pojede. Simmons chtěl tudy jet původně sám, ale teď si musel naplánovat nějakou jinou trasu.

Což znamenalo, že si bude muset opatřit jiné auto.

Vzpomněl si, že Murdock svůj vůz nechal v té nové zástavbě v Rolling Acres. Rozjel se tam a viděl, že dodge pořád stojí na stejném místě, zaparkovaný pěkně na chodníku.

Dům, u kterého stál, byl prázdný a parkoviště zarostlé plevelem, a proto Simmonse napadlo, že zaparkuje na příjezdové cestě. Dveře od garáže nebyly zamčené. Otevřel je, zaparkoval dodávku vevnitř a zase je zavřel. Rychle ze sebe shodil kombinézu, sbalil ji do koule, hodil ji do prázdné popelnice a vyšel z garáže v obleku a kravatě.

Přes ulici na příjezdové cestě u domu přímo naproti stála nějaká žena a civěla na něj. Simmons na ni chvíli nechápavě hleděl, ale potom její pohled pochopil. Přemohl nutkání se rozesmát a rychle vykročil přes trávník. Musel do té cedule NA PRODEJ několikrát kopnout, než se v zemi uvolnila. Vytáhl ji ven, odnesl ji k domu a opřel ji o popelnici. Když se potom vrátil před dům, žena byla ta tam. Asi už je na telefonu, pomyslel si. Ale nevolá na policii. Teď zrovna volá manželovi, a pak hned zavolá sousedům, a potom zavolá do realitní kanceláře téhle lepší čtvrti. Pokud budou mít trochu štěstí, polovina domů v ulici bude do dvou dnů nabídnuta k prodeji.

A jejich majitelé je samozřejmě prodají černochům. Nebudou ani chvíli váhat, vždyť už jeden dům v ulici stejně nějaký černoch koupil.

Simmons nastoupil do dodge. Spojil dráty od zapalování a motor naskočil.

Začal se smát.

Původně mu šlo jedině o to, aby se zbavil toho hledaného auta. A nakonec se mu povedlo, že tady v okolí zruší rasovou segregaci.

Patricia Novaková se choulila na zadním sedadle. Zkřížila si ruce na prsou a snažila se zastavit třas. V autě bylo teplo, ale ona se pořád tetelila.

Nejdřív se pokoušela s nimi mluvit. Už ani nevěděla, co vlastně začala říkat, něco ohledně Jordana, ale ještě nebyla ani v půlce věty, když si ten hromotluk, co seděl vedle ní, položil na koleno pistoli, široce se usmál a řekl jí, aby pěkně potichoučku seděla a ani nedutala, nebo že mu nezbude nic jiného, než ji chtě nechtě poslat pod kytičky.

A od té chvíle už ani nepromluvila.

Ale myšlenky vůlí zastavit nedokázala. Takže už se nedalo pochybovat, že Jordan Lewis, o němž si byla náhle jistá, že ho skutečně miluje, přece jen není reklamní agent jednoho řetězce rozhlasových stanic, vysílajících country.

Podle všeho to je bankovní lupič.

V krku se jí udělal knedlík. Všechny ty ledabyle položené otázky týkající se její práce – teď teprve jí došlo, proč se jí na to všechno vyptával. A za touto myšlenkou přišlo vzápětí poznání, proč se o ni na samém počátku začal vůbec zajímat.

Teď už věděla, že ho nenapadlo tu banku vyloupit, protože se s ní náhodou seznámil. Bylo to právě naopak. Pozval ji na večeři jenom proto, že ona v té bance pracovala.

Spal s ní jenom proto, aby se od ní dozvěděl všechno, co ví.

Cítila, že rudne v obličeji. Sklopila oči a zadívala se na podlážku auta. Jak mohla být tak hloupá! A také teď bylo jasné, že se asi vůbec nejmenuje Jordan. Jak se jí za zády asi musel posmívat!

Jenže. Jenže, pomyslela si, řekl přece tomu hromotlukovi, ať ji nezabíjí. Hromotluk na ni zamířil tou velikou pistolí, ale Jordan mu něco řekl a on to neudělal. A přitom by to bylo pro Jordana snazší, kdyby ji ten jeho kumpán byl odprásknul.

Protože živá pro ně představovala hrozbu, byla svědek, znala Jordana.

Znamená to tedy, že na ní Jordanovi záleží?

Asi ano, pomyslela si. Vzpomněla si na jeho doteky, na jeho chování k ní. Určitě to zpočátku byla jenom přetvářka (zrudla, když si vzpomněla na jejich první noc, na jeho stydlivost a tu pečlivě naplánovanou, jakoby náhodnou cestu, při které spolu skončili v posteli). Ale někde v průběhu událostí to tak začal opravdu cítit, nebo alespoň částečně. Proč by jinak chtěl, aby zůstala naživu? Leda snad proto, že ji chtějí zabít později.

Prudce se otřásla. Bylo toho to na ni najednou moc, seběhlo se to moc rychle a ona se s tím nedokázala tak honem vypořádat. Krátce si vzpomněla na své rodiče a děti. Ale teď nebyla schopná se na ně v myšlenkách soustředit. Najednou pro ni neměli reálné obrysy. Jako by žila pouze tady a teď, v tomto autě s těmito muži.

S těmi bankovními lupiči.

Jordan, její Jordan, je bankovní lupič. (A to se bála, že už ho nikdy neuvidí. „Už nikdy nebudeš vypadat krásně, ty chudinko pitomá“ – mluvila na sebe do zrcadla jako idiot.) Bankovní lupič, bankovní lupič.

Nemohla se té myšlenky zbavit, ale náhle se prudce začervenala; zničehonic byla totiž mezi nohama krásně vlhká.

Dvacet šest

Když přišel Giordano k vědomí, byl v posteli.

Posadil se a obezřetně se rozhlédl. Z posledních chvil před ztrátou vědomí si pamatoval jen útržky a teď honem nevěděl, kde je. Potom ale poznal obraz na protější zdi. Byl v ložnici v Tarrytownu. Podíval se na stehno, které ho strašně bolelo. Teď bylo obvázané a obvaz vypadal celkem profesionálně. Potom ho ještě bolelo na levé straně u žeber, a zjistil, že i tam je obvázaný, v místech, kde ho škrábla kulka. Giordano si ani nevzpomínal, že byl postřelený i tam.

Došel k závěru, že je v bezpečí a v poměrně slušném stavu.

Natáhl se a řekl si, že si může dovolit znovu usnout.

Když otevřel oči podruhé, vedle postele seděl plukovník a četl si nějakou knížku. Giordano lehce zakašlal a plukovník knihu odložil. „Jsi v Tarrytownu,“ řekl Cross. „Během loupeže tě postřelili. Vzpomínáš si na to, Louisi?“

„Ano. „ „Nemáš hlad nebo žízeň?“

„Ani ne. Kolik je hodin?“

„Dvacet tři čtyřicet pět.“

„Kde jsou všichni?“

„V New Jersey. Jeli zachránit Edwarda.“

„Jenom oni tři? Ježíši.“ Posadil se a zamhouřil oči, když mu stehnem projela ostrá bolest. „Vyndali jste tu kulku?“

„Ano. Vlastně jsi měl docela štěstí, když se to tak vezme.

Kulka minula kost i tepnu, jenom škrtla o jednu žílu, takže jsi ztratil dost krve, ale tak za den dva bys měl být schopný převozu. Ale dneska v noci jsi s nimi jít rozhodně nemohl. O tom vůbec neuvažuj.“

„Ve třech budou mít dost co dělat.“

„Neřekl bych. Vědí, jak to tam vypadá, vědí, kde jsou stráže a jak to tam v noci chodí. Takže neočekávám žádné potíže. „ „Moc spokojeně ale nevypadáte, pane.“

„Také spokojený nejsem. Spokojený budu až ve chvíli, kdy budu vědět, že je Edward v pořádku.“ Plukovník se zachmuřil. „Ten strážný z banky zemřel,“ řekl.

„Aha. Dostal jsem ho já, nebo Ben? Místy si pamatuji jenom takové útržky.“

„Byl to Ben.“

„Hm. „ Plukovník upil ze sklenice. Měl skotskou se sodou. Giordano pomyslel na skotskou se sodou a došel k závěru, že teď opravdu nic nechce.

„Ta holka,“ řekl náhle. „Spí. Helen jí dala sedativum.“

„Úplně jsem na ni zapomněl.“ Napřímil se v posteli. „Docela bych si dal cigaretu,“ řekl.

„Máš je hned vedle na stolku.“

„Á, díky.“ Jednu si zapálil a natáhl kouř do plic. „Tak co s ní uděláme?“

„Louisi, do svého bývalého života už se vrátit nemůže.

Svědkové shodně tvrdí, že jednoho z lupičů poznala a dokonce ho oslovila jménem. A představ si, že to jméno spletli.

Určitě ti řekla Jordane. Ale svědkové tvrdí, že ti řekla Georgi.“

„To je podařené.“

„Ano. Ale chápeš, jak na tom jsme. Je teď v pozici, že by nás mohla policii všechny podrobně popsat. A i kdyby se rozhodla, že nebude mluvit, policie by jí nedala pokoj.“

„A kdyby se na chvíli někam uklidila, než se na to trochu pozapomene –“

„Sebrali jsme v té bance téměř čtvrt milionu dolarů.

A podle policie máme na svědomí i to přepadení v Passaicu.

Dali si totiž přece jen dvě a dvě dohromady, abych nezapomněl. Zítra už budou vědět, že v obou bankách měl hlavní slovo Platt, a tím si v tom udělají definitivně jasno. Ať tak nebo tak, ta dívka by pro ně byla jediným klíčem ke dvěma loupežím, při kterých přišli o život tři lidé. Na to se jen tak nepozapomene, Louisi.“

„Tak co s ní tedy budeme dělat?“ Plukovník nic neříkal, a Giordano po chvíli promluvil: „Ne, tak to ne, to neberu. To opravdu ne, pane.“

„Já jsem přece nic neřekl, Louisi.“

„Ale chystal jste se říct, že ji zabijeme, pane, a to neberu.“

„Nic takového jsem říct nechtěl, Louisi.“ Ale Giordano si vedl dál svou, jako by ho neslyšel: „Ten strážný, to bylo něco jiného. To bylo něco úplně jiného.

Byl to prostě voják z nepřátelského tábora, a navíc to byl idiot, který se za každou cenu snažil ze sebe udělat hrdinu.

Nebyly to přece jeho peníze. A nešlo ani o to, že by jen dělal svou práci. Musel utíkat jako splašený, vyběhnout tím bočním východem a letět před banku, aby se stihl nechat zastřelit. Ten hlídač může jít k čertu. A stejně tak ten viceprezident, co ho oddělal Frank. To byl zločinec a dostal, co zasloužil.

Ale ta žena, to je něco jiného. Kdybychom začali zabíjet lidi jenom kvůli tomu, že nám stojí v cestě – ne, pane, je mi líto, ale to se mi opravdu nelíbí.“ Plukovník několik minut nic neříkal a Giordano začal uvažovat, jestli si nedovolil moc, když s ním mluvil tak přímo.

Zamyslel se nad tím, co řekl, ale došel k závěru, že si za tím vším stojí.

Pak Cross promluvil: „Tak by ses s ní raději oženil?“

„S ní? Proboha, to ne. Já se nechci ženit nikdy. A s touhle už vůbec ne. Je to hodná holka, ale nic zvláštního. Ne, rozhodně se s ní nechci oženit.“

„Ale možná je na výběr jen to jedno, nebo to druhé, Louisi. Buď se s ní oženit, nebo ji zabít, protože první přírodní zákon je pud sebezáchovy.“

„Já vím, ale –“

„A i kdybychom na sebe ty nebo já vzali tu odpovědnost a dovolili si ji propustit, nemůžeme si to dovolit. Protože máme zodpovědnost i za ostatní. „ „Já vím, pane.“

„Takže o tom pořádně popřemýšlej, Louisi.“

„Ano.“ Chvíli tiše uvažoval. „A kdybych jí dal kus svého podílu z loupeže a pustil ji na svobodu –“

„Tak by ji do týdne chytli.“

„Asi máte pravdu, pane.“ Cross na kolečkovém křesle kus zacouval a pak se otočil ke dveřím. „Na chvíli tě tu nechám samotného, Louisi. Nedáš si teď už něco k jídlu? Třeba biftek s vejcem?“

„To bych si možná dal.“

„A k tomu skleničku? Nebo bys raději kávu?“

„Radši tu kávu.“

„Dobře.“ U dveří se na okamžik zastavil. „Louisi? Měl by sis to opravdu dobře rozmyslet. A měl by ses s tou dívkou na chvíli vidět, než dojdeš ke konečnému rozhodnutí. Aby sis udělal jasno, co k ní opravdu cítíš a co chceš.“

„Vím určitě, že se s ní neožením.“

„Nedělej tak kvapné závěry.“

„Takže ji asi budeme muset zabít, pane.“

„Dobře si to rozmysli, Louisi.“

Dvacet sedm

Simmons a Murdock se dostali přes plot Plattova pozemku za domem. I když byl plot pod proudem, nebylo těžké ho zdolat. Na dvůr za domem dorazili každý z jedné strany a do pěti minut zabili všechny tři noční strážné u domu. Dva Simmons uškrtil strunou od piána. Třetího dostal Murdock nožem.

Když se pak nad tělem třetího hlídače sešli, Murdock přiložil pootevřené dlaně k ústům a zahoukal jako sova. Když to uslyšel Dehn, vylezl z keřů u silnice a zastřelil dva strážné u hlavní brány. Použil k tomu pušku ráže .22, které kolem hlavně omotal froté ručník. Ty dva výstřely sice pořád ještě zněly jako výstřely, ale rozhodně nemohly být slyšet tak daleko, aby si z toho museli dělat hlavu.

Do křídla s garáží se podívat nešli. Manso jim říkal, že tam nikdo nebydlí, kromě pár služebných, a kuchařky a uklízečky pro ně žádnou hrozbu nepředstavovaly. Vrátili se za dům a maličkou kapesní baterkou tam prozkoumali trávník. Stopy po čerstvém hrobě tam naštěstí nenašli.

„Je vevnitř,“ řekl Dehn. „Je živý. Já to cítím.“

„V poslední době se v těch pocitech překonáváš.“

„Dělají mi lepší službu než mozek. V poslední době.“

„Jo. Alarm z oken a dveří je napojený na obvod v domě?

Říkal to tak Eddie?“

„Přesně tak.“ Murdock se na to chtěl radši ještě podívat. Když ale viděl, jak je alarm zapojený, oznámil jim, že to pro ně nevypadá moc dobře. „Když vypnou proud, začne se alarm napájet z baterií. Eddie možná neví, jak tenhle model funguje, ale já jsem znal jednoho kluka z Chicaga, kterej si takhle vysloužil pět let nepodmíněně, protože udělal přesně tuhle chybu. Odříznul barák od proudu a nakráčel přímo dovnitř, a alarm začal ječet, jak když se kočka napíchne na ostnatej drát.“ Prohlédl si skla na oknech. Každá tabulka byla obkroužená tenkou páskou, stříbřitým proužkem, který byl napojený na poplachové zařízení. Když se okno rozbilo a ta prasklina přeťala pásku, také se spustil alarm.

„Ale můžeme to sklo vyříznout,“ zašeptal Murdock. „Dej mi ten, no, jak se to jmenuje, diamant na sklo.“

Když Manso zaslechl kroky, přešel za dveře a přitiskl se ke zdi. Nevěděl ani, jestli je den, nebo noc. Nevěděl, čí kroky to jsou, ani jestli jdou za ním. Věděl pouze jedno. Jestli ty dveře otevře Platt, zabije ho, jakmile se mu naskytne sebemenší příležitost.

Svůj nůž měl u sebe. Dovolili mu, aby si nechal boty, a malé čepele přilepené ke stélce si nevšimli. Teď držel nůž v ruce. Kroky se pořád blížily a on čekal, že každou chvíli se ozve šramocení klíče ve visacím zámku a dveře se s vrzáním otevřou a vejde Platt, s pistolí nebo bez pistole, s gorilou nebo bez gorily, a byl přichystaný vrazit mu nůž do krku, i kdyby to měl být poslední čin v jeho životě.

Ty dveře ho celý den nesmírně provokovaly. Byly z tenkého dřeva a měly panty na té straně, kde k nim mohl on. Celkem vzato pro něj představovaly asi takovou překážku jako plot pro ptáka. I kdyby neměl nůž, dokázal by je zdolat za okamžik.

Ale k čemu by mu to bylo dobré? Kdyby je vyrazil, věděl by o tom rázem celý dům. A kdyby se mu ty pitomé dveře podařilo vysadit z pantů, stejně by neměl ještě ani zdaleka vyhráno. Bylo jisté, že strážní mají rozkaz nepustit ho z pozemku, a nebylo by vůbec jednoduché uniknout takové přesile, když je úplně sám. A tak zůstal, kde byl, a ten den pro něj byl hotové peklo. Platt slíbil, že Helen Tremontové ten vzkaz vyřídí, a pokud slovo dodržel, plukovník určitě pochopí, kolik uhodilo, a tím pádem si může být jistý, že dříve či později pro něj dorazí záchranná četa. Otázka zní, jak dlouho tu vydrží. Je otázka času, kdy Platt najde někoho, kdo tu zatracenou Florence Mannheimovou opravdu znal, a tím pádem se provalí, že žádný Eddie nikdy neexistoval.

Nemohl se dočkat, až za ním Platt s tou zprávou přijde.

Skutečně se nemohl dočkat. Jakmile se k němu Platt přiblíží, on po něm půjde. A pokud při něm bude stát štěstěna, podaří se mu pak zmizet i z domu. A pokud ne, no tak co, aspoň vezme Platta s sebou.

„Eddie? Kamaráde, jseš tu někde?“

„Bene!“ Kroky se přiblížily; spustil ruku s nožem a opřel se o dveře.

„Bene?“ Murdock se tiše rozesmál. „No, hochu, já už jsem pár vězení viděl, ale z tohohle se fakt nedá utýct. Vedle tohohle vypadá i Alcatraz jako ozdravovna pro chudáčky podvyživený dětičky.“

„Můžeš mi laskavě otevřít?“

„Otevřít? A můžeš mi říct jak, můj milej Eddie? Je tu velikej zámek! Dřevený dveře, a na nich opravdickej visací zámek! Jak to mám pro páníčka otevřít?“

„Jdi do prdele.“

„Nebuď sprostej. Stydím se za tebe, zůstat dřepět za takovejma pitomejma dřevěnejma dveřma.“ Manso slyšel, jak venku skřípe kov, a pak se dveře otevřely. Murdock držel zámek v ruce. Na něm viselo kování, které bylo ještě před chvílí ve dveřích. „Ani jsem ho nemusel odemykat,“ řekl. „Ta hračička šla vytáhnout přímo z toho dřeva. Frank a Howard jsou nahoře. Dostali jsme těch pět venku, a pak jsem přes jednoho ještě málem zakopnul v přízemí, ale stejně jsem ho stihnul podříznout dřív, než si všim, že v domě někdo je.“

„Kde je Lou? A co Platt?“

„Platt je nahoře, nebo aspoň myslím, že to byl on, s tou ženskou v ložnici. Řekli jsme si, že nejdřív radši najdem tebe, a případně ti ho pak přenecháme, pokud budeš mít zájem.

Lou koupil kulku do nohy. Dneska jsme udělali tu banku, kámo. Přišel jsi o to nejlepší! Lou je dobrej. A odhlasovali jsme ti plnej podíl, i když se za ten dnešek v učebnicích kriminalistiky neoctneš.“ Potom mu ale hlas náhle zvážněl.

„Vypadáš fakticky otřesně. Je ti blbě?“

„Včera v noci mě zmlátili. Teda já si aspoň myslel, že to bylo včera. Ale když už jste udělali tu banku – tak kolik je teda vlastně hodin?“ Murdock se rozesmál. „Přece nechceš, abych ti to teď všechno vyprávěl,“ řekl. „Jen si chvíli namáhej mozek. A teď pojď, kamaráde, zajdem spolu nahoru, ty tam zabiješ Platta, a pak odsud rychle vypadnem.“

Měla na sobě černou podprsenku, jinak nic. Seděla u toaletního stolku a kartáčovala si tmavé vlasy. Platt ležel na posteli a pozoroval ji. Mísil se v něm vztek se zárodečným chtíčem.

„Pojď sem,“ řekl jí, „a svlíkni se.“ Otočila se a odložila kartáč. „Copak nejsem dost svlečená, Alberte?“

„Sundej si tu podprsenku.“ Sáhla si za záda a rozepnula háčky na pásku. Kriticky si ji změřil. „Začínaj ti trochu viset,“ prohlásil. „Ale holt nic nevydrží věčně, co? Člověk stárne a začíná mu to trochu viset.“

„Ty hajzle. „ „Pojď do postele.“ Vlezla do postele, ale nebylo to k ničemu, nic se nestalo.

Po několika minutách ji odstrčil vztekle stranou a posadil se.

Podívala se a oči měla úžasem rozšířené. To se ještě nikdy nestalo.

„No,“ začala a řekla si, že ho zkusí vyprovokovat: „Člověk stárne a začíná mu to trochu viset, co?“ Čekala, že vybuchne, že ji možná i uhodí. Ale nic se nestalo. Místo toho řekl: „Víš o té bance v New Cornwallu? Vyloupili ji.“

„Vážně? Ano, myslím, že jsem o tom zaslechla něco ve zprávách.“

No a? Tys tam měl nějaké peníze?“ Podíval se na ni. „No, nějaký jo,“ řekl.

„Ale jsi přece pojištěný, ne?“ Na chvíli se zamyslel, a pak řekl: „Jo, jsem.“ Vstala. Rychle se překulil, chytil ji za paži a stáhnul ji zase k sobě na postel. „A teď mi řekni pravdu,“ udeřil na ni.

,,O sobě a Eddiem. Co se stalo?“

„Pořád ti to vrtá hlavou, co?“

„Nemám rád, když nevím, co se děje. Přefiknul tě?“

„Možná. „ „Co je to zas za kecy?“

„Možná ano, možná ne.“

„Dneska ráno jsi si tím byla náramně jistá.“

„To jsem asi byla. Alberte, to bolí. Pusť mi tu ruku. Říkám pusť. „ „Ty potvoro.“

„Co budeš dělat?“

„Myslíš, co udělám s ním? To se ještě uvidí.“

„Žádný tvůj syn to není, víš.“

„Jak si můžeš bejt tak zatraceně jistá?“

„Řekl mi to.“

„Ty dneska jenom kecáš a kecáš.“

„Ne, vážně mi to řekl. Je sem nastrčený. Prý ho sem poslali tvoji přátelé z Chicaga, aby si tě prověřili.“ Náhle se posadil a tvář mu zbělela. Nedělá si někdo náhodou zuby na jeho místo? Kostakis mu říkal, že kolem sebe poslední dobou zaslechl spoustu šumů. Možná, že někdo z vrchní rady plánuje, že v bergenském okresu trošku přerozdělí síly. A pokud se k něčemu takovému opravdu chystají, musí se uznat, že na to jdou náramně chytře. Ten podraz s bankou na něho zaručeně poštve poldy, půjdou mu ve dne v noci po krku bůhvíkolik týdnů. Buddy Rice už je odklizený, a teď má navíc ještě pod vlastní střechou vyzvědače z Chicaga, který mu možná přefikl, možná nepřefikl, manželku záleží na tom, jestli ona mluví pravdu, nebo lže. V tom byl ten problém. Jestli mluví pravdu, nebo jestli mu lže.

Protože kdyby mu lhala, tak ten kluk ve sklepě je jeho vytoužený zatracený syn, a ta patálie v New Cornwallu je pouhá shoda náhod, bylo to pár idiotů, kteří nevěděli, do čí banky lezou, a jediný výsledek bude, že z toho bude jeho právníky pár týdnů bolet hlava.

Ale jak má ks akrů poznat, co je pravda a co ne?

Napůl k sobě a napůl k ní řekl: „Jestli se rozhodnu, že to je můj syn, stejně o tom budu pokaždý, když se na něj kouknu, přemejšlet a pochybovat. Pořád mi to bude vrtat hlavou. A to není dobrý. Buď lže, nebo byla jeho máma mešuge a celou tu historku si sama vybájila. Jak jsem byl tenkrát nakaženej, možná to bylo tou nákazou, ale možná jsem celej život neplodnej. Jo, to je ono. Nikdy jsem děti mít nemoh, takže ten kluk můj bejt nemůže. Že jo?“

„Když to říkáš, Alberte…“

„Jo, říkám.“

„Takže ho zabiješ?“

„No, nechám ho ještě do rána vydusit. A pak řeknu pár klukům, ať se ho trošku na něco vyptaj. Jestli na tý jeho historce z Chicaga něco je.“

„Copak ty mi nevěříš?“ ,,I kdybych ti věřil, tak on moh přece klidně lhát tobě, ne?

Jenže ti navíc nevěřím.“

„Ach. „ Natáhl se na posteli a měl radost, že se věci konečně daly do pohybu, že jeho nerozhodnost je ta tam. Natáhl ruku a chytil ji za jedno ňadro. Silně ho stiskl a ona překvapením vyjekla. „To se dá čekat, že takhle velký kozy začnou časem trochu viset,“ řekl. „Pojď sem. Roztáhni nohy, dostal jsem chuť.“

„Když mě necháš se dívat.“

„Cože?“

„Až ho budeš zabíjet.“

„On tě rajcuje, co?“

„Ne tak, jak si myslíš. Dovolíš mi to? A já ti to udělám, jak to máš rád.“ Usmál se a vzal její hlavu do dlaní. „Dostaneš místo v první řadě, neboj.“ Uvelebil se, zavřel oči a začal ji rukama hladit po vlasech.

„Ty jedna děvko,“ řekl tiše a obdivně. „Á, ty jedna potrhlá blbá nóbl rozkošná děvko. Á, to je ono.“ Potom se rozlétly dveře a do místnosti vešel Manso s napřaženou pistolí.

Po

Ráno strávili dlouhé lenošné hodiny v posteli.

Asi jednu dvě hodiny po poledni se oblékli do plavek a vyšli z chaty na pláž, kterou měli asi padesát metrů od dveří. Ona nikdy nezůstala ve vodě moc dlouho. Karibské moře bylo průzračně modré, bylo pořád teplé a čisťounké s jasným písečným dnem. On by v něm dokázal plavat celé hodiny, a také to někdy dělal. Chodívala vždycky s ním a pár minut se plácala vedle něho, ale pak se vrátila na břeh a lehla si na jejich deku na sluníčko. Stejně jako on se rychle opalovala, ale nikdy se nespálila, a do týdne byla celá hnědá.

Po večeři si většinou chodívali sednout tak na dvě hodinky

do baru. Domorodý barman uměl míchat náramně dobré drinky s rumem a majitel, německý Žid s jedním modrým a jedním hnědým okem, si k nim často přisedl a vzájemně si pak vyprávěli všelijaké lži.

Pak si šli o půlnoci zaplavat, pomilovali se a šli spát.

„Chtěla bych tu zůstat navždycky,“ řekla.

„Nic netrvá věčně,“ odpověděl.

„Já vím.“

„A tajemství spočívá v tom nezůstávat nikde moc dlouho. To je jedno z tajemství.“

„A další je to, nikdy se nevracet na známá místa – protože už to tam podruhé nikdy není takové.“

„Jak to víš? Aha, už jsem ti to někdy říkal, co?“

„Ano. „ „Ty světlé vlasy ti sluší.“

„Musím si zajít ke kadeřnici. Už mi to začíná odrůstat a u kořínků je to vidět.“

„Ani jsem si nevšiml. Světlé vlasy a to opálení – mám dojem, že by tě vlastní matka nepoznala.“

„Ale zkoušet to asi nemůžeme, co?“

„To bohužel asi ne.“ Chtěl začít ještě něco říkat, ale pak si to rozmyslel a změnil téma. „Volal jsem na letiště. Na čtvrtek jsem nám zamluvil let do Miami s Trans-Caribem. A odtamtud budem pokračovat s Deltou. Měli ještě volno na středu, přímý let s Pan Amem, ale Trans-Carib je příjemnější společnost. A navíc tu budem moct zůstat o den déle.“

„To jsem ráda. Co myslíš, bude se mi ve Phoenixu líbit?“

„Já to tam mám rád. A navíc si tam člověk může udržet opálení celý rok. „ „A budeš… mě ve Phoenixu ještě chtít?“

„No samozřejmě.“

„Chci říct, že jsem vyrozuměla, žes tam měl nějaké slečny.“

„Nic vážného.“

„Protože mi nic nedlužíš. Já jsem naživu, a to stačí. Takže kdyby se ti zachtělo někoho jiného –“

„Prostě necháme všechno při starém, ano?“

„Sám jsi přece říkal, že nic netrvá věčně.“

„Ani ne.“

„Já se jenom tak smočím. Mám pocit, že mi to dělá dobře na tu nohu.“

Seděla na pláži a dívala se za ním, jak se houpe na vlnách. Zapálila si cigaretu a vypálenou sirku zastrčila do písku.

Své děti už neuvidí, ani své rodiče. Možná už nikdy, ale rozhodně minimálně spoustu let.

Pomyslela si, že s ní asi není něco v pořádku. Protože své děti milovala a na matce i na otci jí záleželo, a teď věděla, že už je nikdy neuvidí a přitom jí to bylo vlastně jedno. Připadalo jí to ale nepřirozené, a proto si myslela, že s ní nemůže být něco v pořádku.

Byla opálená, měla světlé vlasy a zdravím a vitalitou přímo kypěla. Chuť k jídlu měla jako tažný kůň, ale přitom stále hubla, krásně zeštíhlela. A když se občas zahlédla v zrcadle, viděla svůj zářící obličej, ze kterého svítila radost ze života a zamilovanost.

On se nechtěl ženit. Ani ona se koneckonců nechtěla vdávat, protože měl pravdu, nic netrvá věčně. Dříve nebo později se jí nejspíš bude chtít zbavit. Teď to sice popíral, ale ona počítala, že k tomu časem stejně dojde. Ale ona v té době už bude umět žít nově a do New Jersey už se nikdy nevrátí a policie ji nikdy nenajde. Podle novin se všichni domnívají, že je po smrti. Byla unesena jako rukojmí a pravděpodobně je po smrti. Tak ať to tak zůstane, pomyslela si. Spi sladce, Patricie Novaková. Vítej do klubu, Patricie Crosbyová.

Giordano se vynořil z příboje. Kráčel lehce a na zraněnou nohu skoro vůbec nenapadal. Když se na něm v měsíčním světle zadívala, zrychlil se jí tep, a tak se mu přes písek rozběhla v ústrety.

Později: „Zajímalo by mě, kde všichni jsou, co teď dělají.“

„Plukovník si něco čte – bibli nebo nějakou knížku z historie vojenství. Helen nejspíš peče. A ostatní? Howard se chystal na pár dní do New Yorku. Jsou tam nějaké aukce známek, na které se chtěl podívat. Frank je někde na cestě, ale kde, to netuším. Ben je nejspíš na záchytce. Většinou vyrazí po každé akci na tah a propije všechny peníze, co má.“

„Copak se dá padesát tisíc dolarů jen tak propít?“

„Ben by se o to možná i pokusil, ale naštěstí nemusí.

Kdyby měl u sebe všechny svoje peníze, dostal by se akorát do maléru. Většinou si bere tak jeden dva tisíce. Dá si stranou pět set babek, aby měl na cestovné, a zbytek rozhází. A peníze, které nemá u sebe, za něj investuje plukovník. Ben musí mít takového – no, dobrého čtvrt milionu.“

„To by do něj člověk nikdy neřekl.“

„Taky se podle toho nechová. On na to dokonce ani nemyslí, a díky tomu se dokáže vyhnout různým potížím.

Chápeš, v tom to celé je – člověk si musí zařídit takový život, jaký mu vyhovuje. My bychom kupříkladu dokázali donekonečna cestovat a utrácet, ale pak by se život změnil jenom na něco, co se odehrává mezi jednotlivými akcemi, a to je potom život na houby. A s Benem je to to samé. Když mu dojdou prachy, najde si někde práci. A bude žít jako vandrák, dokud mu plukovník zase nezavolá.“

„A co Eddie? Ten je v Evropě?“

„V Monte Carlu, mám ten dojem. Nechce se zatím moc ukazovat v amerických kasinech, alespoň prozatím. Co se týče policie, nikdo na něho nic nemá, ale říkal si, že dá lidem z kasin radši trochu čas, aby pozapomněli na Platta a jeho ženušku. Nechceš ještě na chvíli do vody, než půjdem domů?“

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai