Zabiják

Lawrence Block

(1998)

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Keller je zabiják. Chladný, zručný a spolehlivý. Dokonalý profesionál. Nájemný vrah. Je složitý: opatrný a uzavřený, ledový a bezohledně výkonný, je ale také samotář, který o sobě často pochybuje, trpí nočními můrami a trápí se obavami o práci. Kellerovo pravé zaměstnání je vražda. Je rozený newyorčan, sní ale o klidném životě na venkově a v každém místě, které navštíví, si plánuje, že si tam vybuduje domov, daleko od všech tlaků a morálních dilemat, které s sebou nese jeho práce.

Lawrence Block

Zabiják

PODĚKOVÁNÍ

Protože Keller hodně cestuje, využil autor svých zážitků z cest, neboť se podobně toulal, když sepisoval jeho příběhy. S radostí proto uvádí následující místa, kde vznikly různé části této knihy: Virginia Center for the Creative Arts ve Sweet Briar, stát Virginia; Ragdale Foundation v Lake Forest, stát Illinois; Park Plaza Motor Lodge v Johnson City, stát New York; parník Nordlys v norských pobřežních vodách; dům Emilie Poe Woodové v Lucedale, stát Mississippi; let Continental Airlines číslo 214 z Houstonu do Newarku. V New Yorku jsou to tato místa: Writers Room (Waverly Pláce), Writers Room (Astor Pláce), Peacock Caffě (Greenwich Avenue), Caffě Lucca (Bleecker Street) a Donnellova pobočka Newyorské veřejné knihovny.

Vřelé díky také patří těm publikacím, v nichž se Kellerova dobrodružství objevila v poněkud odlišné podobě: Murder on the Run, což je sbírka povídek členů Adamsova kulatého stolu; Murder Is My Business, což je antologie, kterou uspořádal Mickey Spillane a Max Allan Collins; a samozřejmě časopisu Playboy.

KAPITOLA 1

SLYŠÍ NA JMÉNO VOJÁK

Keller letěl do Portlandu s United Airlines. Po cestě mezi letišti JFK a 0’Hare si četl časopis, po přistání si dal oběd a za přímého letu z Chicaga do Portlandu se díval na film. Ve tři čtvrtě na tři místního času vystoupil jenom s příručním zavazadlem na portlandském letišti a pak už měl před sebou pouze hodinové čekání na let do Roseburgu.

Jenže když se podíval na malé letadélko, zamířil radši k přepážce autopůjčovny Hertz s tím, že by si rád na pár dní pronajal auto. Předložil řidičský průkaz i kreditní kartu a dostal ford taurus, který měl najeto tři tisíce dvě stě mil. Letenku PortlandRoseburg se ani nenamáhal vracet.

Chlapík od Hertze mu ukázal, jak se dostane na dálnici 15. Keller vyrazil patřičným směrem a rychlost držel tři míle za hodinu pod omezením rychlosti. Všichni ostatní jeli o něco rychleji, jenže on nikam nepospíchal a taky nechtěl nikomu zbytečně předvádět řidičák. Nejspíš v něm bylo všechno v pořádku, ale proč si zbytečně přidělávat starosti navíc?

Když sjel po druhém výjezdu na Roseburg, ještě stále bylo světlo. Měl rezervaci v hotelu Douglas Irm na Stephens Street, který patřil k síti hotelů Best Western. Našel ho bez problémů. Dostal pokoj v přízemí s výhledem do ulice, ale přemluvil recepční, aby mu místo toho dali jiný, o patro výš a v zadní části budovy.

Vybalil si a osprchoval se. V telefonním seznamu byl plán centra Roseburgu. Prohlédl si ho, promyslel si cestu, ale nakonec plán vytrhl a vzal si ho s sebou ven na procházku. Malá tiskárna byla jenom o pár bloků dál na Jackson Street, třetí obchod od rohu mezi trafikou a fotografem, který měl výlohu plnou svatebních fotografií. Vývěska ve výloze Quik Printu nabízela speciální ceny na svatební oznámení a nejspíš měla přilákat nastávající manžele, když si u fotografa objednávali svatební fotky.

V Quik Printu měli samozřejmě zavřeno, stejně jako v trafice, fotografii a klenotnictví vedle fotografa a, pokud Keller soudil, jako všichni ostatní v sousedství. Nepotloukal se kolem dlouho. O dva bloky dál objevil mexickou restauraci, která vypadala dostatečně omšele, takže mohla být i autentická. V automatu před vchodem si koupil místní noviny a četl si v nich, když jedl své kuřecí enchiladas. Jídlo bylo dobré a směšně levné. Napadlo ho, že kdyby tahle restaurace byla v New Yorku, všechno by bylo třikrát až čtyřikrát dražší a před vchodem by byla pořád fronta.

Servírka byla všechno jiné, jenom ne Mexičanka. Byla to štíhlá blondýna s vlasy ostříhanými nakrátko, babičkovskými brýlemi a předkusem. Na patřičném prstě si pohrávala se zásnubním prstýnkem, na kterém byl jeden malý briliant. Se snoubencem si ho možná vybrali u toho klenotníka, napadlo Kellera. A fotograf od vedle je třeba bude fotit. A možná že jim Burt Engleman vytiskne svatební oznámení. Kvalitní tisk, rozumné ceny, služby, na které je spolehnutí.

Ráno se vrátil do Quik Printu a podíval se do výlohy. U šedého kovového stolu seděla nějaká hnědovláska a telefonovala. U kopírky stál jakýsi muž v košili. Na nose měl brýle s kulatými rohovinovými obroučkami a vejcovitou hlavu mu pokrývaly krátké vlasy. Začínal plešatět, a proto vypadal starší, ale Keller věděl, že je mu teprve třicet osm.

Keller stál před klenotnictvím a představoval si, jak si servírka a její snoubenec vybírali prstýnky. Určitě budou mít svatbu s prstýnky a uvnitř každého z nich bude něco vyryto, něco, co se nikdo nedoví. Budou bydlet v bytě? Nějakou dobu asi ano, dokud si nenašetří na první splátku na domek do začátku. To byla reklamní fráze realitek a Kellerovi se líbila. Domek do začátku, něco, na čem se člověk pocvičí, než zjistí, jak na to.

V dragstoru ve vedlejším bloku si koupil nelinkovaný blok a černý fix. Popsal čtyři papíry a pak teprve byl s výsledkem jakž takž spokojený. Vrátil se do Quik Printu a ukázal své dílo hnědovlásce.

„Zaběhl se mi pes,“ vysvětloval. „Tak jsem si říkal, že bych si nechal udělat pár letáků a vylepil je po městě.“

ZABĚHL SE KŘÍŽENEC NĚM. OVČÁKA, napsal. SLYŠÍ NA JMÉNO VOJÁK. VOLEJTE 5551904.

„Doufám, že ho najdete,“ řekla žena. „Je to pes? Voják, to vypadá na psa, ale člověk nikdy neví.“

„Je to pes. Asi jsem to tam měl napsat.“

„To je nejspíš jedno. Nechcete nabídnout nějakou odměnu? Lidi to většinou dělají, i když bych řekla, že to na věci nic nemění. Kdybych já nějakého psa našla, nestarala bych se o odměnu, ale prostě bych ho chtěla vrátit, komu patří.“

„Všichni nejsou tak slušní jako vy,“ odpověděl Keller. „Asi bych tam o té odměně měl něco dát. Vůbec mě to nenapadlo.“ Opřel se dlaněmi o stůl, naklonil se kupředu a zadíval se na papír. „Já nevím, vypadá to tak nějak podomácku vyrobené, ne? Neměl bych si to od vás nechat napsat líp? Co myslíte?“

„Nevím,“ zaváhala a zavolala: „Ede? Mohl by ses na něco mrknout, prosím tě?“

Muž v rohovinových brýlích přišel a řekl, že si myslí, že se na leták o ztraceném psu hodí víc rukopis. „Je to tak osobnější,“ vysvětloval. „Mohl bych vám to vysázet, ale myslím, že to na lidi zabere víc, když to bude takhle. Pokud teda někdo toho psa najde, že.“

„No, svět by se kvůli tomu nezbořil,“ řekl Keller. „Jenže žena ho má hrozně ráda a já bych ho rád našel, jestli to jen trochu půjde. Mám ale pocit, že už se stejně nenajde. Mimochodem, jmenuju se Gordon, AI Gordon.“

„Ed Vandermeer,“ představil se muž. „A tohle je moje žena Betty.“

„Těší mě,“ odpověděl Keller. „Myslím, že padesátkrát by to mělo stačit. Bude toho asi víc než dost, ale vezmu si to. Bude vám to trvat dlouho?“

„Udělám to hned. Za takové tři minuty to bude hotové a vás to přijde na tři padesát.“

„Panejo, to je servis, a ještě takhle levný,“ pochvaloval si Keller. Vzal do ruky fix. „Jen tam ještě dopíšu tu odměnu.“

Vrátil se do motelového pokoje a vytočil číslo ve White Plains. Telefon vzala žena a on jí řekl: „Dot, dej mi ho, prosím.“ Chvíli čekal a pak začal: „Jo, jsem tady. Je to fakt on, říká si teď Vandermeer. A jeho žena je pořád Betty.“

Muž ve White Plains se zeptal, kdy se vrátí.

„Co je dneska, úterý? Mám letenku na pátek, ale možná se trochu zdržím. Nic se nesmí uspěchat. Našel jsem si tu dobrou restauraci. Mají mexickou kuchyni a v motelu chytím kabelovku. Myslím, že si počkám, abych měl jistotu, že to dopadne dobře. Engleman mi nikam neuteče.“

Zašel si na oběd do mexické restaurace. Tentokrát si objednal masovou směs. Servírka se zeptala, jestli ji chce s červeným nebo zeleným chilli.

„To, co je ostřejší,“ vybral si.

Nebo třeba takový karavan, přemýšlel. Dá se koupit nějaký levný, pěkný, dost velký pro dva, to by bylo pěkné bydlení pro začátek pro ni a toho jejího. Ale to nejlepší, co by mohli udělat, by bylo koupit si dvojdomek a půlku pronajmout a pak pronajmout i tu druhou půlku, až by se zmohli na něco hezčího pro sebe. Žádné splátky a člověk vlastní nemovitost, peníze se hezky vrátí a stačí jen sledovat, jak se majetek zhodnocuje. Mohla by nechat obsluhování v restauraci a její manžel by se celkem brzo mohl přestat trápit s dočasnou nezaměstnaností, pokud na podniky zrovna přijdou špatné časy. Stejně jako já, říkal si.

Odpoledne se potuloval po městě. Majitel v obchodu se zbraněmi, jmenoval se McLarendon, sundal pár pušek ze stěny a nechal ho, ať si je vyzkouší. Nápis na stěně hlásal ZBRANĚ NEVRAŽDÍ, POKUD OPRAVDU DOBŘE NEMÍŘÍTE. Keller s McLarendonem klábosil o politice a ekonomice. Přijít na to, jaké má názory a pak podle toho vést rozhovor nebylo ani moc těžké.

„Něco sháním,“ začal Keller, „nějakou bouchačku, víte.“

„Chcete chránit sebe a svůj majetek,“ přikývl McLarendon.

„Přesně tak.“

„A svý blízký.“

„Ovšem.“

Nechal si prodat zbraň. Ve městě byla předepsaná čekací lhůta, člověk si vybral zbraň, vyplnil formulář a za čtyři dny se mohl vrátit a vyzvednout si ji.

„Nemáte náhodu moc horkou hlavu?“ zeptal se McLarendon. „Nechcete vlízt do auta a nasypat to do prvního poldy, kterýho potkáte?“

„Ani ve snu.“

„Tak vám předvedu, jak se to dá udělat. Napíšem tam prostě dřívější datum, takže jste si to už odčekal. Připadáte mi dost v pohodě a chladnokrevnej.“

„Vyznáte se v lidech.“

Muž se zašklebil. „V tyhle branži člověk holt musí.“

Městečko působilo pěkně a příjemně. Člověk nasedl do auta, jel deset minut a už byl daleko na venkově.

Keller sjel na krajnici a zastavil, vypnul motor a stáhl okénko. Vyndal bouchačku z jedné kapsy a krabičku s náboji z druhé. McLarendon tomu říkal zbraň, ale byl to revolver osmatřicítka s dvoupalcovým bubínkem. McLarendon by byl radši, kdyby Kellera přemluvil na něco většího. Kdyby ho Keller nechal, nejspíš by mu vnutil bazuku.

Nabil revolver a vystoupil z auta. Asi dvacet yardů od něj ležela plechovka od piva. Namířil na ni, revolver v jedné ruce. V televizi před pár lety začali v detektivkách střílet obouruč a teď už člověk neviděl nic jiného než televizní policajty, jak proskakují dveřmi, obíhají rohy a kryjí se v koutech, s revolvery sevřenými v obou rukou a napřaženými před tělem, jako kdyby drželi požární hadice. Kellerovi to připadalo dost hloupé. K sebejistotě mu stačilo zbraň držet tak, jak byl dosud zvyklý.

Stiskl spoušť. Revolver mu škubl rukou a plechovku minul o několik stop. Ozvěna výstřelu doznívala ještě dost dlouho.

Namířil na něco jiného na strom, na květinu, na bílý kámen velikosti pěsti. Ale nemohl se přimět k tomu, aby znovu vystřelil a ještě jednou prolomil ticho. O co vlastně šlo? Kdyby použil zbraň, mohl by klidně minout. Člověk se dostane blízko, zamíří a vystřelí. Proboha, nebyla to přece žádná věda jako konstrukce raket. Nebyla to neurochirurgie. Dokázal by to každý.

Znovu nabil a uložil zbraň do přední přihrádky v autě. Zbytek nábojů vysypal do dlaně, odešel několik yardů od krajnice, máchl paží a vyhodil je. Prázdnou krabičku zahodil taky a vrátil se do auta.

Musí se cestovat nalehko, řekl si.

Vrátil se do města a projel okolo Quik Printu, aby se podíval, jestli je ještě otevřeno. Pak se podle mapy vydal na severní okraj města do Cowslip Lane, k číslu 1411, kde stál dům v koloniálním stylu. Zářivě zelený trávník byl nakrátko posekaný a obé strany pěšinky, která vedla od chodníku ke vstupním dveřím, lemovaly záhony růží.

Jeden z prospektů v motelu hlásal, že růže jsou místní specialita. Městečko se ovšem nejmenovalo po růžích, ale po nějakém původním osadníkovi Aaronu Roseovi.

Zajímalo by ho, jestli to Engleman ví.

Objel blok a zaparkoval o dva domy dál přes ulici naproti Englemanovu domu. „Vandermeer, Edward“ stálo v telefonním seznamu. Kellera to překvapilo, protože mu to připadalo jako dost neobvyklé krycí jméno. Přemýšlel, jestli si ho Engleman vybral sám, nebo jestli ho pro něj vybrali ti z FBI. Usoudil, že nejspíš to druhé. „Tohle je vaše nové jméno,“ oznámí člověku. „Tady budete bydlet a tohle budete dělat.“ Bylo dost nahodilé, Kellerovi to skoro vadilo, jako kdyby člověka dokonale zbavili břemene odpovědnosti. Tady máte své nové jméno a tady je váš nový řidičák. V novém životě máte rád zapečené brambory, jste alergický na vosí bodnutí a barva, kterou máte nejraději, je kobaltová modř.

Z Betty Englemanové teď byla Betty Vandermeerová. Keller přemýšlel, proč jí nechali stejné křestní jméno. Copak nevěřili, že si to Engleman zapamatuje? Nebo ho měli za moulu, který v nejnevhodnějším okamžiku začne volat „Betty“? Nebo to snad byla jenom náhoda či jejich nedůslednost?

Okolo půl sedmé se Englemanovi vrátili z práce. Přijeli v dodávce honda civic s místní poznávací značkou a zřejmě se po cestě domů zastavili pro nákupy. Engleman zaparkoval na příjezdové cestě a jeho žena vyndala zezadu tašku s potravinami. Pak zavřel auto do garáže a šel za ní do domu.

Keller se díval, jak se v domě rozsvěcují okna. Zůstal, kde byl. Když se vracel do Douglas Inn, už se stmívalo.

Na HBO se Keller díval na film o bandě zločinců, kteří přijeli do nějakého města v Texasu, aby vyloupili banku. Jedním ze zločinců byla žena, která měla v gangu jak manžela, tak milence, a Kellerovi připadalo, že to je docela dobrý způsob, jak si zadělat na katastrofu. Na konci filmu byla dlouhatánská přestřelka, při níž všichni ve zpomaleném záběru zemřeli.

Když film skončil, šel a vypnul televizi. Všiml si hromádky letáků, které pro něj Engleman vytiskl. ZABĚHL SE PES, KŘÍŽENEC NĚM. OVČÁKA. SLYŠÍ NA JMÉNO VOJÁK. VOLEJTE 5551904. ODMĚNA.

Perfektní hlídač, pomyslel si. Hodný k dětem.

Vstal až skoro v poledne. Šel do mexické restaurace, objednal si rančerská vejce a nalil si na ně spoustu ostrého kečupu. Díval se servírce na ruce, když ho obsluhovala a pak když odnášela talíře. Od malého diamantu se odráželo světlo. Napadlo ho, že třeba s manželem skončí na Cowslip Lane. Samozřejmě že ne hned, nejdřív budou muset začít v tom dvojdomku, ale možná, že sní o holandském koloniálním domě s takovou tou zvláštní střechou. Jak se tomu vlastně říká? Je to mansardová střecha, nebo to slovo znamená něco jiného? Nejsou to vikýře?

Myslel na to, že by se měl tyhle věci naučit. Znal slova a nevěděl, co znamenají, viděl domy a nedokázal je ani pořádně popsat.

Po cestě do restaurace si koupil noviny a teď si pročítal inzeráty a nabídky realitních kanceláří. Zdálo se, že domy tu jsou velice levné. V podstatě si mohl dovolit koupit levný domek za dva honoráře za týdenní práci.

Existovala bezpečnostní schránka, o níž nevěděla živá duše, pronajatá na jméno, které nikdy nepoužil pro jiný účel, a v ní měl dost peněz na to, aby si tu mohl koupit pěkný domek a zaplatit na dřevo.

Pokud to tedy ještě jde. Když jde o hotové peníze, lidi se teď chovají dost divně. Každý má dojem, že se přes ně člověk pokouší vyprat prachy z drog nebo tak něco.

Ale na co mu tohle všechno vlastně bylo? Nechtěl tady bydlet. Ta servírka ano, v hezkém domku s mansardami a vikýři.

Když Keller vešel do Quik Printu, Engleman se nakláněl nad stolem své ženy. „Ale zdravíčko. Už se vám povedlo najít Vojáka?“ Keller si všiml, že si pamatuje jméno.

„Vlastně se vrátil sám,“ odpověděl, „nejspíš ho zajímala ta odměna.“

Betty Englemanová se zasmála.

„Vidíte, jak rychle ty vaše letáky zapracovaly,“ pokračoval. „Přivedly psa zpátky, ještě než jsem je stačil rozvěsit. Ale určitě mi zase přijdou vhod. Má toulavý boty a jistě brzo uteče.“

„Hlavně že se vždycky vrátí,“ poznamenala Betty.

„Proč jsem ale přišel,“ řekl Keller, „víte, jsem tady ve městě nový a ještě moc lidí neznám, ale to vás možná napadlo, a mám připravený projekt na jeden kšeft, jen začít. Budu potřebovat tiskaře, a tak jsem si myslel, že bychom si o tom mohli popovídat. Neměl byste třeba čas na kafe?“

Englemanovy oči za brýlemi byly neproniknutelné. „Jistě,“ přikývl. „Proč ne?“

Šli dolů na roh, Keller povídal o počasí, Engleman s ním jen souhlasil a jinak mlčel. Na rohu se k němu Keller obrátil: „Tak, Buřte, kam bychom na to kafe měli jít?“

Engleman ztuhl. Pak řekl: „Já to věděl.“

„Věděl jsem, že to víte. Hned jak jsem dneska přišel. Jak to?“

„Podle toho telefonního čísla na letáku. Včera večer jsem ho vyzkoušel. O nějakém panu Gordonovi tam v životě neslyšeli.“

„Takže jste to věděl už včera večer. To číslo jste ale mohl poplést.“

Engleman zavrtěl hlavou. „Nespoléhal jsem, že si ho budu pamatovat. Nechal jsem si jeden leták a vytáčel jsem ho podle něj. Žádný pan Gordon a žádný zaběhnutý pes. Stejně mám ale pocit, že jsem to nějak věděl už předtím. Myslím, že jsem to věděl, už jak jste poprvé přišel.“

„Tak půjdeme na to kafe,“ řekl Keller.

Šli do Rainbow Diner a u postranního stolku si dali kávu. Engleman si do svého šálku hodil umělé sladidlo a míchal ho dost dlouho, dokud se úplně nerozpustilo. Tenkrát na východě byl účetní a pracoval pro člověka, kterému Keller volal do White Plains. Když se lidi z FBI snažili Englemanová šéfa dostat, logicky zmáčkli účetního. Nebyl to zločinec v pravém slova smyslu, nikdy nic hrozného neprovedl, ale pohrozili mu, že pokud jim nepůjde na ruku a nebude svědčit, skončí v base. Když udělá, co po něm chtějí, dají mu nové jméno a přestěhují ho někam, kde bude v bezpečí. Jestli ne, uvidí manželku jen jednou za měsíc skrz mříže a bude mít deset let čas, aby si na to zvykl.

„Jak jste mě našel?“ chtěl Engleman vědět. „Někdo ve Washingtonu povídal?“

Keller zavrtěl hlavou. „Náhoda,“ řekl. „Někdo vás viděl na ulici, poznal a šel za vámi až domů.“

„Tady v Roseburgu?“

„Myslím, že ne. Nebyl jste asi tak před týdnem někde pryč?“

„Ach bože,“ vzdychl Engleman. „Jeli jsme na víkend do San Franciska.“

„Tak to zřejmě bylo tam.“

„Myslel jsem, že to je bezpečné. Dokonce ani v San Francisku nikoho neznám, nikdy v životě jsem tam nebyl. Měla narozeniny a mysleli jsme si, že to je to nejbezpečnější. Neznám tam ani nohu.“

„Ale někdo zná vás.“

„A sledoval mě až sem domů?“

„To nevím. Možná, že si zapsali poznávací značku a našli vás podle ní. Nebo si třeba proklepli registraci v hotelu. Záleží snad na tom?“

„Ne.“

Engleman zvedl svůj šálek a upřeně na něj zíral. Keller řekl: „Věděl jste to už včera večer. Jste v programu na ochranu svědků. Nemáte někomu zavolat?“

„Někomu ano,“ odpověděl Engleman. Postavil šálek zpátky na stůl. „Ten program za moc nestojí, zní to sice skvěle, když vám o tom vyprávějí, ale realita je dost vzdálená.“

„Slyšel jsem.“

„Tak jsem prostě nezavolal nikomu. Co by taky mohli dělat? Řekněme, že by ohlídali můj dům i tiskárnu a vás by sebrali. I kdyby s vámi fakt něco provedli, k čemu by mi to bylo? Pořád bychom museli jenom utíkat a stěhovat se sem a tam, protože ten člověk by prostě poslal někoho jiného, ne?“

„Asi ano.“

„No, takže já se už nikam nestěhuju. Přestěhovali nás už třikrát a vůbec vlastně nevím proč. Zřejmě to funguje automaticky, jako součást programu, takže během prvního roku nebo dvou vás přesunou hned několikrát. Tohle je první místo, kde jsme se pořádně usadili od té doby, co jsme odjeli. Quik Print začíná vydělávat a mně se to líbí. Líbí se mi tohle město a mám rád svou práci. Nechci se stěhovat.“

„Město vypadá pěkně.“

„Taky je,“ řekl Engleman. „Je to tady mnohem lepší, než jsem si představoval.“

„A vy byste se nechtěl zase vrátit k účetničině?“

„Už ne. To mi docela stačilo, věřte mi. Podívejte, co to se mnou udělalo.“

„No, ale nemusel byste nutně pracovat pro gaunery.“

„A jak asi poznám, kdo je gauner, a kdo ne? A vůbec, nechci už žádnou práci, při které vidím někomu pod pokličku. Radši se starám sám o sebe a o svůj podnik, pracujeme tam spolu se ženou. Jsme přímo na ulici, každý se může podívat skrz výlohu a má nás jako na dlani. Potřebujete papírnické zboží, vizitky, formuláře na faktury? Já vám je vytisknu.“

„Jak jste se to naučil?“

„Je to jednoduchý jako facka, jen se mačkají knoflíky. Každý se to naučí během půl hodiny.“

„Fakt?“

„Opravdu, každý.“

Keller upil kávy. Zeptal se, jestli Engleman něco řekl manželce, a dozvěděl se, že ne. „To je dobře,“ řekl. „Nic jí neříkejte. Jsem prostě jen chlápek, co rozjíždí nějaký podnikání a potřebuje k tomu tiskaře, chce si dohodnout podmínky, aby nedocházelo k platebním problémům a tak. A stydím se mluvit o obchodech před ženskýma, takže si my dva zajdeme čas od času na kafe.“

„Jak chcete.“

Chudák podělanej mizera, myslel si Keller. Pak pokračoval: „Víte, nechci vám ublížit, Buřte. Chtěl jsem, ale to bychom si tu takhle nepovídali. Dal bych vám k hlavě pistoli a udělal bych to, co se ode mě očekává. Vidíte nějakou zbraň?“

„Ne.“

„Potíž je v tom, že když to neudělám já, pošlou někoho dalšího. Když se vrátím jen tak, budou chtít vědět proč. Musím něco vymyslet. Nechcete snad někam zmizet?“

„Ne, ani náhodou.“

„No jo, tak já něco vymyslím,“ řekl Keller. „Mám na to pár dní. Na něco přijdu.“

O den později po snídani Keller odjel do jedné realitní kanceláře, jejíž inzeráty četl. Nějaká žena, zhruba stejně stará jako Betty Englemanová, ho provedla po třech domech. Byly skromné, ale pěkné a pohodlné a ceny se pohybovaly mezi čtyřiceti až šedesáti tisíci dolary.

Ze sumy ve svém sejfu si mohl pořídit kterýkoli z nich. „Tady je kuchyň,“ ukazovala žena. „Tohle je malá koupelna. A venku oplocená zahrádka.“

„Dám vám vědět,“ řekl jí a vzal si od ní vizitku. „Teď jen čekám, jak dopadne jeden obchod, a dost záleží na tom, co z toho bude.“

Další den šel s Englemanem na oběd. Byli v mexické restauraci a Engleman chtěl všechno nepálivé. „Vždyť víte,“ řekl Kellerovi, „býval jsem účetní.“

„Teď jste tiskař a tiskaři ostrý jídlo snesou.“

„Ale ne tenhle. Ne žaludek tohohle tiskaře.“

Oba vypili k jídlu láhev piva. Keller si dal potom ještě jednu, Engleman si objednal kávu.

„Kdybych měl dům s oplocenou zahrádkou,“ přemýšlel Keller nahlas, „mohl bych si pořídit psa a nemusel bych se bát, že uteče.“

„To byste nejspíš mohl,“ souhlasil Engleman.

„Když jsem byl kluk, měl jsem psa,“ pokračoval Keller. „Jenom tenkrát. Měl jsem ho asi dva roky, mohlo mi být tak jedenáct, dvanáct. Jmenoval se Voják.“

„Myslel jsem si to.“

„Nebyl to kříženec ovčáka. Byl malý. Nejspíš to byl kříženec teriéra a kdoví čeho.“

„A utekl?“

„Ne, přejelo ho auto. Z aut úplně šílel, vyběhl prostě do silnice. Řidič už nemohl nic dělat.“

„Jak to, že jste mu říkal Voják?“

„To si už nepamatuju. Pak, když jsem psal ten leták, tak jsem tam prostě musel dát něco jako ‚slyší na…‘. A napadala mě jména jenom jako Fido, Rover a nebo Spot. Jenže to by bylo, jako kdybych se v hotelu chtěl podepsat jako John Smith, že? Pak mě to napadlo, Voják. Už celou věčnost jsem si na toho psa nevzpomněl.“

Po obědě se Engleman vrátil do obchodu a Keller si to namířil do motelu pro auto. Vyjel z města po stejné silnici jako tenkrát, když si koupil revolver. Teď jel ještě o pár mil dál, než zase sjel ke krajnici a vypnul motor.

Vyndal revolver z přihrádky, otevřel bubínek a náboje vysypal na dlaň. Rozsypal je kolem na zem, pak chvíli potěžkával revolver a nakonec ho hodil do křoví.

McLarendon by se zděsil, napadlo ho. Takhle zacházet se zbraní. Tady je vidět, jak špatně se ten člověk vyzná v lidech.

Vrátil se k autu, nasedl a odjel zpátky do města.

Zavolal do White Plains. Když se ozval ženský hlas, řekl: „Nemusíš ho rušit, Dot. Jenom mu vyřiď, že dneska nestihnu odletět. Změnil jsem rezervaci, posunul jsem ji na úterý. Řekni mu, že je všechno v pořádku, jenom se to trošku vleče, ale že jsem to čekal.“ Optala se na počasí. „Je fakt pěkně,“ odpověděl. „Moc příjemně. Poslyš, nemáš dojem, že to k tomu patří? Kdyby pršelo, asi bych to už měl z krku a teď bych byl pěkně doma.“

V Quik Printu měli o víkendu zavřeno. V sobotu odpoledne Keller zavolal Englemanovi domů a zeptal se ho, jestli by se nechtěl projet. „Stavím se pro vás,“ nabídl mu.

Když k nim dojel, Engleman už čekal před domem. Nasedl do auta a zapnul si pás. „Pěkné auto,“ řekl.

„Je z půjčovny.“

„Nemyslel jsem si, že byste jel celou cestu až sem vlastním autem. Víte, vyděsil jste mě. Když jste řekl: ‚Co kdybychom se trochu projeli?‘ Víte, jet na vyjížďku. Jako kdyby to mohlo znamenat ještě něco jiného.“

„Vlastně,“ uvažoval Keller, „asi jsme možná měli vzít vaše auto. Říkal jsem si, že byste mi to tu kolem mohl trochu ukázat.“

„Vám se tu líbí, že?“

„Moc,“ odpověděl Keller. „Co kdybych tu prostě zůstal?“

„A neposlal by někoho jiného?“

„Myslíte, že by to udělal? Nevím. Zrovna se nepřetrhl, aby vás našel. Nejdřív ano, to jistě, ale pak na to zapomněl. Pak vás nějaký pilný čmuchal náhodou viděl v San Francisku, a tak mi samozřejmě řekl, abych vyrazil a vyřídil to. Ale kdybych se prostě nevrátil“

„A dál se kochal krásou Roseburgu,“ dopověděl Engleman.

„Nevím, Buřte, ale není to špatný místo. Víte, nechám toho.“

„Čeho?“

„Přestanu vám říkat Buřte. Teď se jmenujete Ed, tak proč bych vám neměl říkat Ede? Co myslíš, Ede? Co ty na to, kámo Ede? A taky bychom si mohli začít tykat.“

„A jak ti mám říkat?“

„Třeba AI, to se mi líbí. Kam teď, doleva?“

„Ne, ještě o pár bloků dál,“ řekl Engleman. „Je tam pěkná vedlejší silnice, je z ní krásný výhled.“

O něco později se Keller zeptal: „Stýská se ti moc, Ede?“

„Po čem myslíš, po práci u něj?“

„Ne, po tom ne, po městě.“

„Po New Yorku? Nikdy jsem tam vlastně nežil. Bydleli jsme ve Westchesteru.“

„Stejně, patří to k New Yorku, je to stejná oblast. Nestýská se ti?“

„Ne.“

„Zajímalo by mě, jestli by se mně stýskalo.“ Odmlčeli se a asi po pěti minutách Keller pokračoval. „Můj otec byl voják a zabili ho ve válce, když jsem byl ještě mimino. Proto jsem tomu psovi říkal Voják.“

Engleman mlčel.

„Ale mám dojem, že mi máma lhala. Myslím, že nebyla vdaná, a taky si myslím, že ani nevěděla, kdo je můj táta. Jenže o tom jsem ještě nevěděl, když jsem dával jméno psovi. Když o tom tak přemýšlím, je to sakra hloupý jméno pro psa, Voják. No, pojmenovat psa po tátovi, to je taky nejspíš úplná pitomost.“

V neděli zůstal v pokoji v hotelu a sledoval v televizi sport. Mexická restaurace měla zavřeno, tak si dal oběd jinde a na večeři šel do Pizza Hut. V pondělí v poledne byl zpátky v mexické restauraci. Měl s sebou noviny a objednal si totéž jídlo, jako když tam byl poprvé, kuřecí enchiladas.

Když potom servírka přinesla kávu, zeptal se: „Kdy bude svatba?“

Tvářila se úplně zmateně. „Svatba,“ opakoval a ukázal na prsten na její ruce.

„Aha. Ale já nejsem zasnoubená nebo tak něco. Ten prstýnek dostala maminka před první svatbou. Nenosila ho, a tak jsem se jí zeptala, jestli bych si ho nemohla vzít, a ona proti tomu nic neměla. Nosila jsem ho na druhé ruce, ale na téhle mi sedí líp.“

Dostal vztek, protože měl pocit, že ho zradila jeho vlastní fantazie. Nechal stejné spropitné jako jindy a dlouho se procházel po městě, koukal do výloh a bloumal sem a tam.

Říkal si, no, možná já bych si ji mohl vzít. Zásnubní prstýnek už má. Ed by natiskl pozvánky, jenže koho bych zval?

A mohli bychom mít domek s oplocenou zahrádkou a pořídili bychom si psa.

Směšné, pomyslel si. Všechno to bylo směšné.

Kolem večeře nevěděl, co dělat. Nechtěl jít zase do mexické restaurace, ale taky se mu vůbec nechtělo nikam jinam. Ještě jedno mexické jídlo, říkal si, a budu si přát, abych ten revolver měl zpátky a mohl se odprásknout.

Zavolal Englemana domů. „Podívej,“ řekl, „je to důležité. Mohl bys na mě počkat u sebe v obchodě?“

„Kdy?“

„Co nejdřív.“

„Zrovna jsme začali večeřet.“

„No, tak to dojez. Kolik je, půl osmé? Co kdybychom se sešli tak za hodinu?“

Keller čekal ve vchodu k fotografovi, když Engleman zaparkoval hondu před svým obchodem, „Nerad tě ruším,“ omlouval se, „ale dostal jsem nápad. Můžeš otevřít? Rád bych se tam na něco mrknul.“

Engleman odemkl a vešli dovnitř. Keller na něj stále mluvil, povídal, že přišel na to, jak by mohl zůstat v Roseburgu a nedělat si hlavu kvůli člověku ve White Plains. „Tenhle stroj, co tady máš,“ řekl a ukazoval na jednu z kopírek. „Jak to funguje?“

„Jak to funguje?“

„Na co je tenhle knoflík?“

„Tenhle?“

Engleman se naklonil dopředu. Keller vytáhl z kapsy drátěnou smyčku, přehodil ji druhému muži kolem krku a pevně utáhl. Drát byl rychlý, tichý a účinný. Keller zkontroloval, jestli Englemanovo tělo leží tak, že není vidět z ulice a otřel otisky ze všeho, čeho se mohl dotknout. Pozhasínal a zavřel za sebou dveře.

Už předtím se odhlásil z Douglas Inn, takže teď jel rovnou do Portlandu, zase těsně pod povolenou rychlostí. Jel hodinu a půl v naprostém tichu, pak si pustil rádio a zkoušel najít stanici, kterou by vydržel poslouchat. Nic se mu nelíbilo, tak to vzdal a rádio vypnul.

Někde severně od Eugene prohodil: „Ježíš, Ede, a co jiného jsem měl dělat?“

Projel Portlandem a najal si pokoj v hotelu ExecuLounge poblíž letiště. Ráno vrátil auto do půjčovny a ještě než ohlásili jeho let, zašel si na kávu.

Hned jak se dostal na pevnou zem na letišti JFK, zavolal do White Plains. „Hotovo,“ hlásil. „Přijedu až zítra. Teď potřebuju domů a pořádně se vyspat.“

Další den odpoledne ve White Plains se ho Dot zeptala, jak se mu doopravdy líbil Roseburg.

„Je tam opravdu hezky,“ řekl. „Pěkné městečko, fajn lidi. Chtěl jsem tam zůstat.“

„Ale Kellere,“ vzdychla. „A cos dělal? Prohlížel sis tam domy?“

„Nejenom domy.“

„V každým místě, kam se dostaneš, chceš zůstat žít.“

„Je to tam pěkný,“ trval na svém, „a živobytí je tam levnější než tady. Dokonce tam ani nemají zvláštní státní daň na zboží jako tady. No, věřila bys tomu?“

„A dělá ti ta daň nějaký veliký problémy, Kellere?“

„Člověk by si tam mohl žít pěkně v klidu,“ odporoval.

„Tak tejden,“ řekla. „Pak bys z toho začal lízt po zdích.“

„Myslíš?“

„Ale no tak. Roseburg, stát Oregon? Dej mi s tím svátek.“

„Asi máš pravdu,“ přikývl. „Těch pár dní bylo nejspíš právě tak akorát.“

O několik dní později Keller šacoval kapsy v šatech, které chtěl odnést do čistírny. Našel plán Roseburgu a prohlížel si ho, vzpomínal si, kde co je. Quik Print, hotel Douglas Inn, dům na Cowslip Lane. Mexická restaurace a jiná místa, kde jedl. Obchod se zbraněmi. Domy, na které se byl podívat.

Připadalo mu to tak dávno. Tak dávno a tak vzdálené.

KAPITOLA 2

KELLER V SEDLE

U letištního stánku s novinami a knihami Kellerovi padl do oka paperbackový western. Obálka toho příliš mnoho neprozrazovala, byl na ní typický chlapík z reklamy na marlbora, vysoký a štíhlý, jak jde zaprášenou ulicí městečka na Divokém západě a má kolty proklatě nízko u pasu. Ani název, ani jméno autora Kellerovi nic neříkalo. Co ho ale zaujalo, byla věta na obálce, která ho doslova praštila do očí.

„Ujel tisíc mil,“ četl, „aby zabil muže, kterého neznal.“

Keller knihu zaplatil a zastrčil do příručního zavazadla. Když bylo letadlo ve vzduchu, vyhrabal ji, prohlížel si obálku a lámal si hlavu, proč si ji vlastně koupil. Nečetl mnoho, a když už, tak rozhodně ne kovbojky.

Co když ji ani neměl číst. Třeba si ji měl nechat jako talisman.

Už jenom ta věta na obálce. Když si to člověk představil, jet tisíc mil na koni kvůli čemukoli, natožpak aby zabil někoho, koho neznal. Jak dlouho by to vlastně trvalo, ujet na koni tisíc mil? Plnokrevník oběhne dostihovou dráhu asi tak za dvě minuty, ale těžko by mohl takhle rychle jet celý den, stejně tak jako člověk nemůže vzít míli za čtyři minuty, vynásobit ji osmadvaceti a říkat tomu maratón.

Kolik se dá na koni ujet za den? Padesát mil? Sto mil za dva dny, tisíc mil za dvacet? Tři týdny, řekněme, a po nich by člověk s gustem zabil kohokoli, klidně i příbuzného.

Jestlipak ten větrem ošlehaný pistolník dostal za svých tisíc mil zaplaceno? Dělá ještě? Keller knihu otočil a podíval se na reklamní odstavec na zadní straně obálky. Moc slibně to neznělo. Bylo tam něco o tulákovi po Arizoně, o zálesákovi v sedle, který se snaží pomstít křivdy občanské války.

Odpusť a nechej to být, radil mu Keller.

Keller, který jezdil podstatně víc než tisíc mil, i když v letadle a ne na koni, měl podobnou zakázku zabít člověka, kterého neznal.

A také kvůli tomu mířil na starý dobrý Divoký západ. Nejdřív do Denveru, pak do Casperu, stát Wyoming, a nakonec do města jménem Martingale. To už byl důvod, aby si knihu koupil, ale stačilo to na to, aby ji četl?

Zkusil to. Přečetl několik stran, než přijeli s pitím, potom pár dalších, zatímco usrkával whisky a jedl slané buráky. Pak si zřejmě zdříml, protože si později pamatoval letušku, která se mu omlouvala za to, že nemá ovocný talíř, jak si objednal. Uklidnil ji, že to nevadí a že si dá normální večeři.

„A nebo nám tady ještě zůstalo jedno hinduistické jídlo, kdybyste se ho náhodou chtěl ujmout, aby mu to nebylo líto,“ vemlouvala se.

Představil si tácek s jídlem zabalený do šafránově žlutého hábitu, který se kolem sebe zoufale natahuje a prosí, aby si ho někdo vzal. Místo toho si dal obyčejnou večeři a snědl ji skoro celou, nechal jenom maso, kterému moc nedůvěřoval. Pak si zase zdříml a probudil se, až když klesali na Stapleton Airport.

Knihu předtím zastrčil do kapsy v sedadle a chtěl ji tam nechat, ať si míří do zapadajícího slunce, nacpaná mezi papír s bezpečnostními pokyny a sáček pro případ nevolnosti. Na poslední chvíli si to rozmyslel a vzal ji s sebou.

V Denveru strávil hodinu na zemi a další pak ve vzduchu při letu do Casperu. Mladík se zářivým úsměvem u přepážky autopůjčovny Avis měl připravené auto rezervované na jméno Dave Whitlock. Keller mu ukázal řidičský průkaz z Connecticutu a kartu American Express, mladík mu předal klíčky a popřál hezký den.

Klíče se hodily k bílému chevy caprice. Po cestě po dálnici na sever Keller usoudil, že se mu na autě líbí všechno, až na jméno. Na jeho výpravě ho nečekalo žádné kapričo nebo snad kapřic. Jet tisíc mil, aby člověk zabil někoho, koho nezná, rozhodně nebylo nic, čemu by se dalo říkat rozmar.

Říkal si, že v ideálním případě by se po dvouproudé asfaltce proháněl v mustangu nebo v broncu, dokonce i pinto se hodilo líp k desperádovi s hranatou bradou a oblečenému v kůži, jako byl Dale Whitlock, než caprice.

Ale přesto bylo pohodlné a dobře se mu řídilo. A barva byla taky v pořádku. Jen nejel v obyčejném bílém autě, ale cválal na běloušovi.

Trvalo zhruba hodinu, než dojel do Martingalu, města s asi deseti tisíci obyvateli na půli cesty mezi Casperem a Sheridanem, na dálnici 125. Na první pohled bylo jasné, že je odsud na východní pobřeží daleko. V dálce bylo vidět hory, nad hlavou se klenulo nekonečné nebe. A přímo před ním stály dřevěné budovy, které by mohly být kašírovanými průčelími v nějakém filmu Randolpha Scotta. Potraviny, obchod s kovbojským oblečením, omšelý hotel, ve kterém by člověk čekal, že uvidí Divokého Billa Hickoka, jak drží esa a osmy u stolu v saloonu, nebo Doca Hollidaye, jak plive plíce v pokoji na prvním podlaží.

Ovšemže tam bylo taky pár supermarketů a benzinových pump, kino s dvěma promítacími sály a obchod s auty značky Toyota, restaurace Pizza Hut a Taco John’s, takže nebylo tak těžké poznat, které je století. Z Taco John’s viděl vycházet nějakého muže, který jako by z oka vypadl Randolphu Scottovi zamlada, od bot až ke stetsonu, ale celý dojem zkazil tím, že nasedl do dodávky.

Hotel, který inspiroval filmy s Hickockem a Hollidayem, byl Martingale stojící přímo v centru dění na široké hlavní ulici. Keller si představoval sám sebe, jak vejde dovnitř a uhodí kreditkou o pult. Pak by recepční ve filmech ho vždycky hrál Henry Jones řekl, že umělou hmotu neberou. „Aaale ani papír,“ vykoktal by, zamžikal očičkama a koukal by, kam se nejlíp schovat, až se začne střílet.

Keller by na pultě roztočil stříbrný dolar. „Zdržím se tu pár dní,“ oznámil by mu. „Jestli se něco změní, budeš si muset koupit nový gatě.“

A Henry Jones by se podíval na své kalhoty, aby zjistil, co s nimi je.

Povzdychl si, zavrtěl hlavou a dojel do Holliday Inn poblíž výjezdu na dálnici. Měli spoustu pokojů a dali mu, jaký chtěl nekuřácký pokoj ve druhém patře vzadu. Recepční byla žena, velmi mladá, velmi blond, velmi sebevědomá a nic na ní nepřipomínalo Henryho Jonese. Řekla: „Doufám, že se vám u nás bude líbit, pane Whitlocku.“ Nekoktala a dívala se na něj zpříma.

Vybalil si, osprchoval se a zadíval se z okna na západ slunce. Byl to takový západ slunce, k němuž vyjíždí hrdina, když za sebou nechává křehkou světlovlásku, aby si vyplakala oči, jakmile se rozloučí: „Doufám, že se vám u nás líbilo, pane Whitlocku.“

Přestaň, poručil si. Drž se při zemi. Uletěl jsi pár tisíc mil, abys zabil člověka, kterého neznáš. Tak to prostě udělej. Západ slunce počká.

Toho chlápka sice neznal, ale zato měl jeho jméno. I když si nebyl jistý, jak se vyslovuje.

Muž ve White Plains dal Kellerovi vizitku s dvěma řádkami tiskacích písmen psanými rukou.

„Lyman Crowder,“ četl Keller, jako kdyby se to vyslovovalo s au. „Nebo se to snad čte s ou?“

Odpověď byla jenom pokrčení ramen.

„Martingale, WY,“ Keller pokračoval. „No ne! Kde to proboha je, kromě toho že to je ve Wyomingu? Je ten Martingale vůbec blízko něčeho?“

Další pokrčení ramen a fotografie. Nebo spíš její část, odstřižená z nějaké větší, na které byl muž ve středních letech od pasu nahoru, na němž bylo na první pohled vidět, že tráví dost času na čerstvém vzduchu. Taky to byl velký chlap. Keller si nebyl jistý, jak tohle ví, když nebylo vidět nohy a na fotografii nebylo nic dalšího, s čím by to mohl porovnat. Nějak to prostě věděl.

„Co provedl?“

Zase pokrčení ramen, ale takové, že z něj Keller poznal aspoň něco. Pokud muž nevěděl, co Crowder provedl, evidentně to udělal někomu jinému. To znamenalo, že muž ve White Plains nemá na celé záležitosti osobní zájem. Byl to jen a jen obchod.

„Tak aspoň kdo je klient?“

Zavrtění hlavou. Znamenalo to, že neví, kdo to spustil, nebo že to ví, ale že nechce nic prozradit? Těžko říct. Muž ve White Plains byl skoupý na slovo a uměl držet jazyk za zuby.

„Jaký je časový plán?“

„Časový plán,“ muž si ten obrat chvíli vychutnával. „Žádný velký spěch. Týden, dva.“ Naklonil se kupředu, poplácal Kellera po koleni. „Nepospíchej s tím,“ řekl. „Užij si to tam.“

Keller cestou ven ukázal kartičku Dot. Zeptal se jí: „Jak bys to vyslovovala, s ou nebo s au?“

Dot zavrtěla hlavou.

„Kristepane,“ povzdychl si Keller, „ty jsi stejná jako on.“

„Nikdo není stejnej jako on,“ řekla Dot. „Kellere, není to snad fuk, jak Lyman vyslovuje svoje příjmení?“

„Jen mě to zajímalo.“

„No tak se tam zdrž až do pohřbu,“ navrhla. „Farář to na něm určitě řekne.“

„Díky za radu.“

V martingaleském telefonním seznamu byl jenom jeden Crowder. Lyman Crowder s telefonním číslem, ale bez adresy. Takhle vypadala zhruba třetina celého seznamu. Keller dumal nad tím, proč to tak je. To si všichni ti lidi mysleli, že každý ví, kde v takhle velkém městě bydlí? Nebo tam všichni byli trempové v sedlech s mobilními telefony za pasem a s proměnlivým místem pobytu?

Nejspíš žijí někde za městem, pomyslel si, na nějaké bezejmenné cestě, pro dopisy si chodí na poštu, tak nač dávat adresu do telefonního seznamu.

Super. Jeho terč bydlí někde, kde lišky dávají dobrou noc, až daleko za městem, kde si další lišky dávají dobrou noc, a Keller nezná ani jeho adresu. Měl telefonní číslo, jenže k čemu mu bylo? Co měl asi tak dělat, rovnou mu zavolat a zeptat se na cestu? „Zdravím, tady je Dale Whitlock, ještě se neznáme, ale já jsem zrovna ujel tisíc mil a“

Dost.

Projel se kolem a najedl se ve městě v restauraci, která se jmenovala Singletree. Sídlila v omšelé dřevěné budově hned kousek pod hotelem Martingale. Jméno bylo na vývěsce, která visela na provaze přitlučeném na svislé okenice. Kellerovi to vnucovalo obraz osamělé borovice nebo dubu uprostřed nekonečné travnaté stepi, majáku pro honáky dobytka, osamělý kousek stínu na pražícím slunci.

Z jídelního lístku se dozvěděl, že Singletree, jméno restaurace, označovalo nějaký druh přístroje, který se používal při honění koní. Nebylo mu dost dobře jasné, co to bylo, a ani jak to fungovalo, ale rozhodně to nebylo nic, co by rozpínalo větve uprostřed prérie.

Keller si objednal specialitu, kuřecí řízek s pomfrity, které mu přinesli rozmočené v omáčce. Měl ale takový hlad, že by snědl cokoli.

Připadalo mu, že v tomhle městě by se mu opravdu nelíbilo žít.

Když mu to došlo, ulevilo se mu. Jak tak jezdil po Martingalu, vzpomínal si na Roseburg v Oregonu. Roseburg byl větší a nehrál si na Divoký západ tak jako Martingale, ale obě městečka byla na západě, kam se Keller málokdy dostal. V Roseburgu si na chvíli dopřál luxus snění a nechtěl, aby se to opakovalo.

Přesto když vcházel do Singletree, nemohl si nevzpomenout na malou mexickou restauraci v Roseburgu. Kdyby tak jídlo a obsluha byly na stejné úrovni…

Ale ne. Tohle už měl za sebou.

Po jídle Keller vyšel lítacími dveřmi na ulici a prošel se po jedné straně ulice tam a po druhé zase nazpátek. Připadalo mu, že jde nějak divně, jako kdyby právě slezl z koně.

Na koni seděl jen jednou v životě a nepamatoval si, jak chodil, když z něj sesedl. Takže to, co ho teď popadlo, ještě nezažil. Muselo to být něco, co nevědomky odkoukal z filmů a televize, syntéza všech jezdců a statečných pistolníků z Divokého západu.

Teď už mu bylo jasné, že nemá cenu trápit se tím, že by se tu chtěl usadit. Jeho sny se teď netýkaly nějakého usazování, ale naopak projíždění, připadal si jako muž v sedle, střelec, osamělý bojovník s ostrým pohledem, který udělá svou práci a jede zase dál.

Usoudil, že takovéhle sny jsou to pravé. S nimi se člověk aspoň nedostane do problémů.

Vrátil se do hotelu a znova zkoušel číst knihu, jenže se nemohl soustředit na to, co čte. Pustil si televizi a přepínal kanály, mačkal přitom dálkový ovladač přišroubovaný k nočnímu stolku. Začal mít dojem, že lidé ze západu jsou jako policajti a taxíky nikdy nejsou tam, kde je člověk zrovna potřebuje. Připadalo mu, že se mu nikdy nepodaří přepnout kanály a nenarazit přitom na Johna Wayna, Randolpha Scotta nebo Joela McCreu či na některý díl z westernových seriálů, jako jsou Gunsmoke a Rawhide nebo na nějaký spaghetti western s Clintem Eastwoodem a Lee van Cleefem. Nebo na velké padouchy Jacka Elama, Strothera Martina, mladého Lee Marvina v Muži, který zastřelil Liberty Valance.

Kellera napadlo, že to o něm asi něco vypovídá, když je jeho oblíbený herec právě Jack Elam.

Vypnul televizi a našel si telefonní číslo Lymana Crowdera. Mohl ho vytočit, a až by to někdo vzal a ohlásil se jako „Rezidence Crowderových“, dozvěděl by se, jak se to vyslovuje. „Jen si něco kontrolujeme,“ mohl by říct, položit telefon a nasadit jim brouka do hlavy.

Samozřejmě, že by to neřekl, zamumlal by něco neškodného o omylu, ale byl třeba i takovýhle malý kontakt dobrý nápad? Možná že by to Crowdera jen zbytečně poplašilo a začal by si dávat pozor. Stejně to už možná dělal. To byla ta potíž, když šel takhle naslepo a nevěděl nic ani o oběti, ani o klientovi.

Kdyby zavolal do Crowderova domu z motelu, mohla by existovat nahrávka, spojení mezi Lymanem Crowderem a Dalem Whitlockem. Pro Kellera by to nic moc neznamenalo, protože by se Whitlockovy identity zbavil po cestě z města, ale nebylo zapotřebí přidělávat opravdovému Dalu Whitlockovi ještě další potíže.

Pravý Dale Whitlock totiž opravdu existoval a Keller mu už dost zavařil tím, že se na něj chystal hodit podezření z vraždy.

Muž ve White Plains to vymyslel dost chytře. Znal člověka, který měl stroj a na něm dokázal vyrobit naprosto dokonalé karty American Express. Kromě toho znal ještě někoho, kdo se dostal ke jménům a číslům účtů kvalitních klientů American Express. Pak nechal karty udělat, takže vznikly vlastně duplikáty existujících karet. Nemusel se tedy bát, že by jejich opravdoví majitelé ohlásili krádež, protože zkrátka ukradené nebyly, byly pořád v majitelově šrajtofli. Člověk mohl vyždímat účet až na dno a dokud majitel nedostal výpis, neměl o ničem ani tušení.

Řidičák byl taky pravý. Tedy technicky vzato to byl samozřejmě padělek a na fotografii byl Keller, ne Whitlock. Jenže někomu se podařilo dostat do počítače dopraváků v Connecticutu, kde se evidovala auta, a tak měl podvržený řidičák stejné číslo jako Whitlockův a byla na něm i stejná adresa.

Kellerovi připadalo, že kdysi bylo všechno daleko jednodušší. Člověk nepotřeboval žádný průkaz, aby mohl jezdit na koni, nebo kreditku, aby si nějakého mohl pronajmout. Prostě si koně koupil nebo ukradl a když vjel do města, nikdo po něm nechtěl žádný průkaz. Dokonce ani nikdo nemusel přijít a vyptávat se na jméno. A když už někdo takhle přišel, nečekal podrobnou odpověď. Stačilo prostě říct: „Říkejte mi Texi“, a tak by člověku říkali, dokud by nevyjel vstříc zapadajícímu slunci.

„Nashle, Texi,“ zavolala by blondýnka. „Doufám, že se vám u nás líbilo.“

Hotelový bar v přízemí byl zřejmě centrem veškerého společenského dění v Martingalu. Keller byl neklidný, a tak se rozhodl, že si dolů skočí na osamělý drink. Vešel do místnosti, kde byl tlustý koberec, měkké osvětlení a parádní ozvučení. Bylo tam tak patnáct dvacet lidí, všichni se dobře bavili nebo se o to aspoň pokoušeli.

Keller si u baru objednal pivo. Z jukeboxu zpívala Barbara Mandrellová o podvádění. Po ní spustilo duo, které neznal, další píseň o nevěře. Pak přišel na řadu starý hit Hanka Williamse „Tvé zrádné srdce“.

Zřejmě v tom něco bylo.

„Poslyš, tuhle písničku prostě žeru,“ ozvala se blondýnka.

Byla to jiná blondýnka, ne to sebevědomé mladé stvoření z recepce. Tahle žena byla vyšší, starší a plnější. Měla na sobě sukni a kovbojskou blůzu s vyšíváním a cvočky.

„Jo, starej Hank,“ odpověděl Keller, jen aby něco řekl.

„Já jsem June“

„Říkej mi Texi.“

„Texi!“ Její smích zněl skoro jako zavytí. „Kdo ti kdy, prosím tě, říkal Texi!?“

„No, vlastně ještě nikdo,“ připustil, „ale to ještě neznamená, že mi tak nikdo nikdy říkat nebude.“

„A odkudpak jseš, Texi? Ne, počkej, takhle ti říkat nemůžu, úplně mi to drhne v krku. Jestli chceš, abych ti říkala Texi, měl bys začít nosit holínky.“

„Podle mého oblečení přece vidíš, že nejsem žádný kovboj.“

„Z tvýho oblečení, přízvuku, z vlasů. Jestli nejseš z východu, tak já jsem Panna orleánská.“

„Jsem z Connecticutu.“

„Já to věděla.“

„Jmenuju se Dale.“

„Mohl sis to nechat. Teda to, jak ses snažil vypadat jako kovboj. Musel bys mít jiný šaty, jinak mluvit a jinak se učesat, ale můžeš už zůstat u Dala. A patří k tomu ještě nějaký příjmení?“

Když už, tak už. „Whitlock,“ řekl.

„Dale Whitlock. No, to už je skoro dokonalý. Jen se takhle někde představíš, hned všichni začnou skákat, jak ty pískáš. Ani se nemusíš s ničím namáhat. Jseš ženatej, Dale?“

Co na to měl říct? Ona prstýnek měla a z jukeboxu hřměla další písnička o nevěrné lásce.

„Ne v Martingalu.“

„Jo, tak to se mi líbí,“ pochválila si a zasvítilo jí v očích. „To se mi zamlouvá, tenhle nápad s místním manželstvím. Já sice jsem vdaná v Martingalu, ale v něm už nejsme. Město končí u Front Street.“

„Tak to bych ti snad mohl koupit drink, když je to takhle.“

„Vy z východu,“ povzdychla si. „Vy všecko berete tak hákem.“

Určitě se to všechno nějak zvrtne.

Kellerovi to se ženami vždycky docela šlo. Čas od času se mu i dost dařilo. Jenže zkrátka neměl tu správnou vizáž, aby se za ním každá hned otočila a ani si sám za životní náplň nevybral svádění. Před pár lety četl knihu, jmenovala se Jak balit děvčata a byla plná začátků rozhovorů, které měly zaručeně fungovat. Keller si o nich myslel, že jsou hloupé. Přál si věřit, že fungují, ale nějak se mu nechtělo zkoušet to na vlastní kůži.

Tahle ženská ale po něm vyjela, a to ještě předtím, než si jí sám vůbec všiml. Takové věci se stávají, zvlášť když se člověk baví s vdanou ženou v baru, kde hrají samé písničky o podvádění a nevěře. Každý věděl o každém, proč tam je, a nikdo neměl čas okounět. Takže takovéhle věci se prostě stávaly, jenom se nikdy nestaly jemu, tak tomu nevěřil.

Něco se určitě pokazí. Zavolá domů a zjistí, že dítě má horečku. Přihasí si to manžel, zrovna když se z jukeboxu ozve „Vybrala sis bezva chvíli, dát mi kopačky, Lucille“. Po drinku, který jí Keller právě koupil, vystřízliví, nebo naopak omdlí jako špalek.

„Zeptala bych se, jestli u mě nebo u tebe,“ řekla. „Ale oba víme kde. Ve kterým čísle jseš?“ Keller jí ho řekl. „Tak běž nahoru,“ řekla. „Já přijdu hned. Ne abys začal beze mě.“

Vyčistil si zuby a nacákal na sebe trochu kolínské. Nepřijde, říkal si. Nebo bude čekat, že jí zaplatím, což by to trochu pokazilo. Nebo se objeví její manžel, a tak si budou zkoušet vymyslet nějakou novou verzi hry na schovávanou.

Nebo se ona mezitím zpije do němoty anebo on bude impotentní. Nebo prostě něco.

„Páni,“ vydechla. „Myslím, že koneckonců ani nepotřebuješ holínky. Klidně ti budu říkat Texi nebo Slime, jak chceš. Jen chci, abys přišel, když ti zavolám. Jak dlouho se tu zdržíš, Dale?“

„Nevím, pár dní.“

„Obchodně, předpokládám. Co děláš za obchody?“

„Pracuju pro velkou korporaci,“ řekl. „Jezdím sem a tam a zjišťuju pro ně situaci.“

„To zní jako něco, o čem bys asi neměl moc vykládat.“

„Víš, děláme dost pro vládu,“ odpověděl. „Takže bych fakt neměl.“

„Tak už radši mlč. Ježíš, to už je tolik!“

Když se sprchovala, vzal knihu a změnil větu na obálce. Zabil tisíc mil, aby vojel ženskou, kterou neznal. No, někdy má člověk štěstí. Hvězdy byly na správném místě, síly, které řídily vesmír, se rozhodly, že si zaslouží dárek. Nemusí v tom být vždycky háček, že?

Zavřela vodu a uslyšel poslední verš písničky, kterou si pobrukovala. „A Celia je v Jackson Park Inn,“ zpívala a za chvilku se vynořila z koupelny a začala se oblékat.

„Co to je?“ zeptala se. „‚Ujel tisíc mil, aby zabil muže, kterého neznal.‘ Víš, tohle je zvláštní, protože jsem zrovna měla takovej úplně šílenej nápad, jak jsem si mydlila svý krásný růžový křivky.“

„Cože?“

„To jsem říkala jenom proto, aby sis vzpomněl, co mám pod šatama. Jo, co mě to napadlo? No, něco, jak jsi říkal, vládní práce. Říkala jsem si, že možná děláš pro CIA nebo že snad jseš nějakej nájemnej žoldák, zachránce nebo možná že jseš hotová spása pro moje dívčí modlitby.“

„Co tím myslíš?“

„Jen že to byl vopravdu bezvadnej večer, Dale, ale úplně nejlepší by bylo, kdybys přijel do Martingalu, abys zabil mýho zatracenýho manžela.“

Kristepane. Byla ona ten klient? Bylo to sbalení dole taková chytrá klička, jak se s ním sejít? Mohla by opravdu být tak pitomá, že by se na veřejnosti scházela s chlapem, který by měl zabít jejího manžela?

A kdyby to tak bylo, jak ho poznala? Pod jakým jménem sem přijel, věděla jenom Dot a muž z White Plains. A ti by si to nechali pro sebe. Ona po něm ale jela, ještě než věděl, jak se jmenuje. Poznala ho? Podle toho, jak vypadáš, poznám, že jsi nájemný vrah? Nebo tak něco?

„Yarnell,“ říkala. „Hobart Lee Yarnell, ale má rád, když mu lidi říkají Barte, jenže mu jako na potvoru všichni říkají Hobie. No, co by sis o něm myslel?“

Tak tohohle tu zabít nemám, pomyslel si Keller. Bylo to docela příjemné zjištění, jenže ona čekala na odpověď. „Že si nedokáže nic prosadit,“ řekl Keller.

Zasmála se. „Ne, to teda dovopravdy ne. Ale snaží se. Víš, líbíš se mi, Dale. Jseš bezva chlap. Ale kdybych dneska nepotkala tebe, byl by to někdo jinej.“

„No vidíš, a já myslel, že to je mojí kolínskou.“

„To bych se vsadila. Víš, při takovým manželství, jaký mám, sem přijdu dost často. Už jsem do toho jukeboxu za poslední rok nacpala hotovej majlant.“

„A nechala sis zahrát dost písniček o podvádění a nevěře?“

„A taky jsem ho mockrát podvedla. Jenže to moc nefunguje. Zase se další ráno probudím a pořád jsem za toho pablba vdaná.“

„Proč se s ním nerozvedeš?“

„Už jsem o tom přemejšlela.“

„A?“

„Jsem vychovaná tak, abych na to moc nevěřila,“ vysvětlovala. „Ale myslím, že v tom to nevězí. Taky mě vychovávali tak, že se nemá podvádět a lhát.“ Zamračila se. „A navíc jde trochu o prachy,“ připustila. „Nechci tě nudit podrobnostma, ale při rozvodu by mě nejspíš pěkně oškubal.“

„Tak to je problém.“

„Myslím, že jo, ale co bych se starala o prachy? Nejsem moc náročná a táta má hromady prachů. Ten by mě hladovět nenechal.“

„No, tak tedy“

„Když on si myslí, že Hobie je bůh,“ řekla a dívala se na Kellera, jako kdyby to byla jeho chyba. „Chodí s ním střílet losy, lovit pstruhy a lososy, myslí si, že on je to nejlepší, co mě mohlo potkat. A o rozvodu nechce ani slyšet. Znáš tu písničku od Tammy Winettový, kde to slovo hláskuje? Přísahám, že než bych se dostala k v, prostě by za sebou prásknul dveřma a vůbec by se o tom se mnou nebavil. Počítám, že kdyby se jeho holčička někdy nechala rozvýst, starýmu Lymanu Crowderovi by to zlomilo srdce.“

Tak to byla pravda. Když člověk držel jazyk za zuby a měl uši otevřené, dověděl se spoustu věcí. Teď se kupříkladu dověděl to, že se Crowder vyslovuje s au.

A co tecť?

Když odešla a on se osprchoval, chodil sem a tam a snažil se to všechno rozebrat. Během těch několika hodin po jeho příjezdu do

Martingalu se vyspal se ženou, ze které se vyklubala milující dcera oběti a, jaká náhoda, nemilující manželka klienta.

No, možná že ne. Lyman Crowder byl bohatý, žil na sever od města na velkém ranči, o který se staral spíš pro zábavu. Doopravdy vydělával na naftě a z toho ještě nikdo nezchudl. Buďto se dalo úplně zbankrotovat, anebo se člověk parádně napakoval. A bohatí mají nepřátele. Lidi, na které narazili v obchodě, lidi, kteří stojí o to, aby z jejich smrti něco vytřískali.

Vypadalo to, že klientem je Yarnell. Bylo to tak nějak nevyhnutelné. Ona ho sbalí v hotelovém baru, jako by nestačilo, že je to dcera oběti. Taky to musí být klientova žena. Jak se to někdy pěkně sejde.

Věděl, co by měl udělat. Nejdřív se musel pár hodin vyspat a potom, čilý a vzhůru, by měl jednat proti tradici a vyrazit do vycházejícího slunce. Měl by nasednout do letadla, vystoupit v New Yorku a odepsat Martingale jako malé romantické dobrodružství. Lidé koneckonců často museli dojet daleko dál než teď on, a taky jim z toho nic nekáplo.

Řekne muži ve White Plains, aby si našel někoho jiného. Někdy se to prostě tak udělat musí. Není to žádná hanba, pokud k tomu nedochází pořád. Řekne mu, že se to prozradilo.

Což, když o tom tak přemýšlel, se vlastně stalo. A vlastně docela obstojně.

Ráno vstal a zabalil si příruční zavazadlo. Zavolá do White Plains z letiště nebo s tím počká, až se vrátí do New Yorku. Nechtěl telefonovat z pokoje. Až se opravdový Dale Whitlock naštve a zavolá American Express, budou prohlížet právě takovéhle účty, jako je Holliday Irm. Nemělo smysl nechávat jakékoli stopy.

Vzpomněl si na June a hned mu bylo líp. Pak se podíval na hodinky. Osm hodin, na východě je o dvě hodiny víc, tak to už se lidem telefonovat dá.

Zavolal Whitlockovi domů, do Rowaytonu, stát Connecticut. Telefon zvedla žena. Představil se jako reprezentant společnosti, která provádí průzkum veřejného mínění ohledně politiky. Vyptával se tak, aby musela rozvláčně odpovídat, a na telefonu ji udržel úplně snadno. „Tak vám mnohokrát děkuji,“ řekl. „Přeji vám pěkný den.“

Tak, a ať si to Whitlock vysvětluje American Express. Dobalil a byl už skoro u dveří, když si všiml knihy. Má ji vzít s sebou? Nebo ji tu má nechat pro pokojskou? Co asi?

Zvedl ji, přečetl si větu na obálce a povzdychl si. Co by asi tak dělal Randolph Scott? Nebo John Wayne či Clint Eastwood? A co třeba Jack Elam?

Ne, tohleto ani náhodou.

Pak by z toho totiž nebyl žádný film. Muž přijede do města, obhlédne situaci, setká se s nějakou ženou, začne si s ní a pak se prostě sebere a odjede? Kdyby se něco takového objevilo na plátně, nedávali by to ani v uměleckých klubech pro ty nejnáročnější filmové diváky.

Jenže tohle nebyl film.

Ale…

Zadíval se na knihu a dostal chuť hodit ji až na druhý konec pokoje. Místo toho si jen povzdychl. Pak zase vybalil.

. Zrovna si ve městě dával kávu, když přes silnici zastavil pickup a z něj vystoupili dva muži. Jeden z nich byl Lyman Crowder. Ten druhý byl trochu menší, měl taky o dvacet liber míň a do Crowderova věku mu chybělo tak dvacet let. Vypadal jako jeho syn.

Ukázalo se, že to je jeho zeť. Keller šel za oběma muži do obchodu, kde je prodavač pozdravil jako Lymana a Hobieho. Crowder měl dlouhý seznam nákupů, který se skládal hlavně z věcí, o kterých Keller neměl ponětí, na co by mu byly.

Když prodavač vyřídil, co potřebovali, Keller se podíval na vystavené ručně šité holínky. Ostré špičky by se v New Yorku hodily, dobře by se s nimi zašlapávali švábi v koutech. A podpatky by mu na výšku přidaly víc jak palec. Přemýšlel, jestli by se v botách necítil divně, jako nějaká patnáctka v prvních lodičkách. Lyman a Hobie vypadali ve svých holínkách docela spokojeně, boty byly stejně špičaté a se stejnými podpatky jako ty ve výloze, ale oba také vypadali, že se cítí dobře ve svých kožených šňůrkách místo kravat a v kloboucích, do kterých by se vešlo dobrých deset galonů vody, zatímco Keller si byl jistý, že kdyby se takhle postrojil, připadal by si jako hastroš.

Zdálo se mu, že se k sobě oba muži hodí. Byli si podobní, mluvili podobně, oblékali se podobně a tvářili se, jako že se mají rádi.

Keller se vrátil do hotelu a v pokoji si stoupl k oknu. Díval se dolů na parkoviště a pak přes cestu na hory. Před pár lety ho práce zavedla do Miami, kde se setkal s Kubáncem, který ho varoval, aby si nikdy nebral v hotelu pokoj výš než v prvním patře. „Co kdybys musel fofrem pryč?“ zeptal se ho ten muž. „Přízemí, pohoda. První patro, pohoda. Druhý patro a zlámeš si hnáty.“

Tahle logika na Kellera zapůsobila a nějakou dobu se Kubáncovou radou řídil. Pak se ale náhodou dověděl, že se ten člověk nejen vyhýbal vyšším poschodím v hotelích, ale taky odmítal jezdit výtahem nebo letět letadlem. Z toho, co předtím vypadalo jako dobrá finta, se vyklubala fobie.

Kellera překvapilo, že v životě nemusel opustit hotelový ani jiný pokoj oknem. To sice neznamenalo, že se to nikdy nestane, ale rozhodl se, že to je risk, který je ochotný podstupovat. Měl rád vyšší poschodí. A asi se mu dokonce i líbilo riziko, že bude muset utíkat.

Zvedl telefon a vytočil číslo. Když ji uslyšel, ohlásil se: „Tady je Tex. Věřila bys, že mi odpadlo jednání, takže mám celý odpoledne jenom pro sebe?“

„A jseš tam, kde jsem tě nechala?“

„O moc jsem se od té doby nepohnul.“

„Tak se teda ani nehni,“ řekla. „Hned jsem u tebe.“

Okolo deváté večer Keller dostal chuť se napít, ale nechtěl zrovna pobývat ve společnosti nevěrníků a jejich oblíbené hudby. Jezdil kolem na svém běloušovi caprice, dokud nenašel na okraji města podnik, který vypadal slibně. Jmenoval se Joe’s Bar. Zvenku to nebylo nic výjimečného. Uvnitř to páchlo zvětralým pivem a špatnou kanalizací. Všude bylo šero. Na podlaze byly poházené piliny a po stěnách visely hlavy zabitých zvířat. Klientela byla výhradně pánská, a to Kellera na chvilku zarazilo. V New Yorku byly bary pro homosexuály, kde dělali, co mohli, aby to tam vypadalo přesně jako tady, ačkoli Keller nemohl přijít na to proč. Ale došlo mu, že tohle není bar pro homosexuály ani náhodou.

Usadil se na rozviklané židličce a objednal si pivo. Ostatní pijani ho nechali být, vlastně si tam vůbec nikdo nikoho nevšímal. Jukebox hrál jen čas od času, jak do něj někdo hodil čtvrťák, když už mu ticho lezlo moc na nervy.

Keller si všiml, že se k sobě písničky hodily. Byly to takové ty texty „ užabychnatuhusuzapomnělikdybychsemělupít“ a „ smůlasemifurtlepínapaty“. Nic o Celii v Jackson Park Inn, nic o sedmém nebi. Tyhlety písničky patřily k pití a kocovině.

„Další den blbec,“ ozval se hlas u Kellerova lokte.

Věděl, kdo to je, ani se nemusel otočit. Myslel si, že by ten hlas třeba poznal, ale nemyslel si, že to bylo takhle. Ne, bylo to spíš poznání nevyhnutelnosti. Samozřejmě, že to je Yarnell, který s ním mluví v tomhle baru, kde nikdo s nikým nemluví. Kdo jiný by to mohl být?

„Jo, další den blbec,“ přisvědčil Keller.

„Sem vás tu asi ještě neviděl.“

„Jen projíždím.“

„No, to máte recht. Já se jmenuju Bart.“ Když už, tak už. „Dale.“

„Těší mě, Dale.“

„Mě taky, Barte.“

Barman se k nim naklonil. „Čau, Hobie,“ řekl. „Jako vždycky?“

Yarnell přikývl. „A ještě jednou tady pro Dala.“ Barman nalil Yarnellovo obvyklé pití, což byl bourbon s vodou a otevřel další láhev piva pro Kellera. Někdo to nevydržel, nacpal peníze do jukeboxu a nechal hrát „Tady máš plnou“.

Yarnell se obrátil na Kellera: „Slyšels, jak mi řek?“

„Nevšiml jsem si.“

„Řek mi Hobie,“ vzdychl Yarnell. „Všichni mi tak říkaj. Ty taky začneš, prostě to tak přijde. Nebudeš se tomu moct vyhnout.“

„Lidi jsou hrozný,“ řekl Keller.

„Páni, to máš pravdu,“ přisvědčil Yarnell. „Nikdo to ještě neřek líp. Jseš ženatej, Dale?“

„Teď zrovna ne.“

„Teď zrovna ne, jo, přisámbůh, dal bych nevímco, abych to moh říct taky.“

„Neklape to?“

„Vzal jsem si jednu ženskou a zabouch jsem se do jiný. To už je docela slušnej průser.“

„To je fakt.“

„Je to ta nejsladší, nejjemnější, nejskvělejší, nejnádhernější bytost, jakou Bůh stvořil,“ pokračoval Yarnell. „Když zašeptá, ‚Barte‘, vůbec nevadí, že všichni říkaj ‚Hobie‘.“

„To teď ale nemluvíš o svojí ženě,“ hádal Keller.

„Ježíš, ne! Moje stará je blbá, zlá a necitelná megera. Nesnáším ji. Miluju svoji milenku.“

Chvíli seděli beze slova, i v celé místnosti bylo ticho. Pak někdo pustil „Samota jsem já“.

„Teď už se takovýhle písničky nepíšou,“ vzdychal Yarnell.

To teda fakt ne. „Určitě nebudu první, kdo ti tohle řekne,“ řekl Keller, „ale nepřemýšlel jsi o tom, že bys“

„Nechal June,“ dopověděl Yarnell. „A utekl s Edith. Že bych se jako rozved.“

„Jo, tak něco.“

„Myslím na to v jednom kuse, Dale. Furt na to myslím. Přemejšlím o tom a zapíjím to, ale právě tohle prostě nemůžu udělat.“

„A pročpak?“

„Je tu ještě jeden chlap,“ vysvětloval Yarnell, „a to je táta mý starý a můj nejlepší přítel v jedny osobě. Je to ten nejlepší chlap, jakýho jsem kdy potkal, a jeho jediná chyba je, že má dceru, a moje největší chyba je ta, že jsem si ji vzal. A pokud ten chlap věří jen na jednu věc na světě, tak je to posvátnost manželství. Prostě si myslí, že rozvod je to nejsprostší slovo, jaký existuje.“

Takže Yarnell nemohl ani muknout před svým tchánem o tom, že jeho manželství je peklo, natožpak ho ukončit. Musel držet svůj románek s Edith pod pořádně velkou pokličkou. Jediný člověk, se kterým mohl mluvit, byla Edith, a ta bude ještě příští týden někde pryč, takže on právě umíral osaměním a byl zralý na to, vyklopit svoje srdce hned prvnímu člověku, kterého potkal. Sice se za to omlouval, ale stejně.

„Hele, to je dobrý,“ uklidňoval ho Keller. „Dovedu držet jazyk za zuby.“

„Fakt si cením toho, že mi říkáš Barte, vopravdu. Dokonce i Lyman mi říká Hobie a je to přitom můj nejlepší kamarád. Doprčic, taky se to neodnaučí. Každej mi prostě dřív nebo pozdějc začne říkat Hobie.“

„Hele, já se budu snažit, aby mi Bart vydržel co nejdéle.“

Když byl Keller sám, přemýšlel, co by mohl dělat.

Mohl by zabít Lymana Crowdera. Udělal by to jednoduše, prostě by splnil úkol, který dostal. A každému by to vyřešilo problémy. June a Hobie by se mohli konečně nechat rozvést.

Na druhou stranu by ale oba přišli o člověka, kterého považovali za to nejlepší na světě hned po popcornu z mikrovlnky.

Mohl si hodit mincí a vybrat buď June, nebo jejího manžela, a tak by zafungoval jako nějaký rozvodový soud posledního odvolání. Kdyby padla hlava, June by mohla strávit zbytek života tím, že by podváděla ducha. Kdyby padl orel, Yarnell by si přišel na své a ještě by měl Edith. Jistě byla jen otázka času, kdy mu přestane říkat Barte a začne s Hobiem, a pak by se objevila v Holliday Inn, hodila by čtvrťák do jukeboxu a pustila by „Romanci třetího řádu, rande s nízkou činží“.

Kellera překvapilo, že by mohlo existovat také nějaké jiné řešení, které by nespočívalo ve snižování počtu obyvatel. Ale věděl, že se od něj takovéhle návrhy v žádném případě nečekají.

Když má člověk zdravotní problém, jde za určitým doktorem a podle toho taky vypadá léčba, jakou dostane. Od chirurga se neočekává, že by člověku napravoval záda, předepisoval bylinky a klystýry nebo poklekal a modlil se. Ať už jde o cokoliv, chirurg se hned na začátku poohlídne po něčem, co by se dalo uříznout. To vystudoval, tak vidí svět a podle toho taky jedná.

Keller byl taky předurčený k chirurgickému přístupu. Zatímco jiní by mohli prosazovat poradenství nebo smiřovací programy, Keller sáhl po skalpelu. Někdy ale bylo dost těžké najít správné místo pro řez.

Sejmi je všechny, říkal si vztekle, ať už si je rozeberou jinde. Nebo sklapni a odjeď směrem na horizont do zapadajícího slunce.

Hned ráno Keller vyrazil do Sheridanu a chytil letadlo do Salt Lake City. Za letenku zaplatil hotově, přičemž použil jméno John Richards. U přepážky TWA v Salt Lake City si koupil jednosměrnou letenku do Las Vegas a znovu zaplatil hotově, tentokrát se ale vydával za Alana Johnsona.

Na letišti v Las Vegas chodil po parkovišti, jako kdyby hledal své auto. Stačilo pět minut, když tam plešatící muž ve sportovním kabátě zaparkoval dva roky starý plymouth, vyndal z něj několik velkých kufrů a narovnal je na zavazadlový vozík. Ať už jel kamkoli, podle kufrů by tam měl nejspíš zůstat hodně dlouho.

Jakmile zmizel z dohledu, Keller si klekl a hmatal pod podvozkem, dokud nenašel přimagnetizovaný klíček. Vždycky se takhle díval, než se vloupal do auta, a zhruba při jednom z pěti pokusů mu to vyšlo. Jako vždycky z toho měl radost. Najít klíč bylo dobré znamení. Věštilo do úspěch.

Keller jezdíval do Vegas často. Neměl to město rád, ale vyznal se tam. Jel do hotelu Caesars Paláce a nechal vypůjčeného plymoutha portýrovi, aby ho zaparkoval. Klepal na dveře pokoje v osmém patře tak dlouho, dokud jeho obyvatelka nezačala protestovat, že chce spát.

Zavolal: „Mám zprávu z Martingalu, slečno Bodinová. Proboha, otevřete, prosím.“

Otevřela dveře na škvírku, ale řetízek nechala zajištěný. Byla asi stejně stará jako June, ale vypadala starší, měla rozcuchané černé vlasy, oči zamžené a na obličeji ještě stopy včerejšího makeupu.

„Crowder je mrtvý,“ vydechl.

Kellera napadala spousta věcí, které mohla říct, od „Cože se stalo?“ až po „Co je mi po tom.“. Tahle ženská ho ale dostala. „Idiote,“ vyštěkla. „Co tady děláte?“

Chyba.

„Pusťte mě dál,“ řekl a ona ho pustila. Další chyba.

Portýr předjel s plymouthem a vypadal, že mu Kellerovo spropitné udělalo radost. Na letišti někdo zaparkoval toyotu camry na místě, kde byl předtím plymouth, takže to nejlepší, co Keller mohl udělat, bylo auto nacpat o jednu uličku a tucet míst dál ke straně. Usoudil, že ho majitel najde, a doufal, že z toho nebude mít pocit, že už začíná mít sklerózu.

Keller pak letěl do Denveru jako Richard Hill a dál do Sheridanu jako David Edwards. Po cestě přemýšlel o Edith Bodinové, která zřejmě uklouzla po mokré dlažbě v koupelně svého pokoje v Caesars Paláce a rozbila si hlavu o hranu velké vany. S cedulkou „Nerušit, prosím“a s klimatizací nastavenou naplno se nedalo odhadnout, jak dlouho tam bude ležet, než ji někdo rušit začne.

Došlo mu, že ona musela být klient. Nebyla to June ani Hobie, oba si mysleli, že se kolem Lymana Crowdera točí svět, takže kdo zbýval? Sám Crowder že by ho najednou popadly sebevražedné sklony? Nějaký starý nepřítel nebo snad obchodní soupeř?

Ne, Edith byla nejslibnější. Klient by se buďto chtěl s Kellerem sejít, a ne náhodou, jako to udělali Yarnellovi, ale po dohodě. Anebo by se naopak snažil být demonstrativně pryč, až se všechno semele. Proto ten výlet do Las Vegas.

Proč? Samozřejmě že šlo o Crowderovo bohatství. Hobie Yarnell byl do ní blázen, ale neopustil by June, protože by se bál Crowderovi zlomit srdce, a i kdyby to nakonec udělal, odcházel by s prázdnýma rukama. Kdyby nechal zabít June, taky by to k ničemu nevedlo, protože neměla žádné vlastní peníze. Ovšem kdyby zemřel starý pán, dědila by June a později by se klidně mohlo něco přihodit i jí.

Tak takhle si to vymyslel. Kdyby chtěl vědět, jaké důvody Edith opravdu měla, musel by se jí zeptat a to mu připadalo jako ztráta času. Kromě toho, vůbec se mu nechtělo ji blíž poznat. Když se s takovýmihle lidmi seznámil, jen se tím všechno ještě víc komplikovalo.

Kdyby se člověk chystal opravdu jet tisíc mil, aby zabil někoho, koho neznal, asi by měl fakt být opravdu cizincem s úzkými sevřenými rty. Nestálo za to se s někým dávat do řeči, ani s obětí, ani s klientem, ani s nikým jiným. Pokud by měl něco na srdci, mohl to pošeptat svému koni.

V Sheridanu vystoupil ze čtvrtého letadla za ten den, vyzvedl si svého caprice jméno mu připadalo čím dál tím příhodnější a jel zpátky do Martingalu. Dodržoval předepsanou rychlost a pak, pět mil před Martingalem, zpomalil tak jako každý. Z protějšího pruhu, který směřoval na sever, odklízeli vrak auta. To by sice nemělo zpomalit provoz v opačném směru, ale samozřejmě, že se všichni zastavovali a koukali na to.

Když se dostal do hotelu, zabalil si tašku, ale pak si uvědomil, že ještě nemůže odjet. Klient byl mrtvý, ale to na věci nic neměnilo protože Keller nemohl vědět, že ona byla klient, nebo že byla mrtvá, takže jeho úkol zůstával beze změny. Mohl jet domů a připustit, že se mu práci nepovedlo udělat, a mohl by čekat, až prosáknou nějaké zprávy o tom, že vlastně už žádná zakázka není. To by ale přišel o kšeft a nikdo by ho nepoplácal po zádech a taky by nedostal zaplaceno. Klient skoro určitě zaplatil předem, a pokud je mezi klientem a mužem z White Plains nějaký prostředník, určitě už peníze poslal dál, takže bylo jen málo pravděpodobné, že by muže ve White Plains napadlo vracet mrtvole zálohu, pokud by se to po něm vůbec někdo odvážil chtít. Ale taky by muž ve White Plains Kellerovi za práci, která se mu nepovedla, nezaplatil. Muž ve White Plains by si prostě všechno nechal sám pro sebe.

Keller o tom přemýšlel. Připadalo mu, jako kdyby to nejlepší, co mohl dělat, bylo vyčkávat. Jak dlouho může trvat, než nějaký zloděj nebo pokojská přijdou na Edith Bodinovou? Jak dlouho, než se zpráva o její smrti dostane do White Plains?

Čím víc o tom přemýšlel, tím déle mu připadalo, že to bude trvat. Jestli to šlo přes celý řetězec prostředníků, jak se to někdy dělo, zpráva se taky k muži z White Plain nemusela nikdy dostat.

Nejjednodušší by možná bylo prostě Crowdera zabít a bylo by.

Ne, řekl si. Teď sice trochu odbočil a bylo to trochu dál než tisíc mil a taky tam jel na vlastní náklady jenom proto, aby nemusel zabít toho legendárního Muže, kterého neznal. A zabíjet ho teď, po tom všem, to už se mu vůbec nechtělo.

Přesto ale chvíli počká. Nechtěl teď nikam jezdit a na další letadlo se nemohl ani podívat, natožpak vlézt na palubu.

Natáhl se na postel a zavřel oči.

Zdál se mu ošklivý sen. Šel v noci uprostřed pouště, ztracený, zmrzlý, úděsně sám. Potom se odnikud vynořil tryskem cválající kůň a na jeho hřbetě seděla nádherná žena s dlouhými vlasy a s očima, které v měsíčním světle zářily. Natáhla k němu ruku a Keller se vyhoupl na koně a sedl si za ni. Byla nahá. Keller také, i když si toho předtím nějak nevšiml.

Zamilovali se do sebe a milovali se. Beze slov si o sobě řekli všechno, znali se navzájem jako dvojčata. A potom, když jí hleděl do očí, si Keller uvědomil, kdo to je. Byla to Edith Bodinová a byla mrtvá, zabil ji předtím, ještě než věděl, že je to ta dívka, co se mu zjevuje ve snech. Už se stalo a nedalo se to odestát, ale jemu to navždycky zlomilo srdce.

Probudil se a třásl se. Pět minut chodil po pokoji sem a tam a pokoušel se rozlišit, co byl sen a co je skutečnost. Nespal dlouho. Slunce zapadalo, byl to pořád ještě ten nekonečný den.

Bože, takový příšerný sen.

Nemohl se soustředit na televizi a s knihou to nebylo o nic lepší. Odložil ji, zvedl telefon a vytočil Junino číslo.

„Tady je Dale,“ ohlásil se. „Tak tu sedím a“

„Ach, Dale,“ přerušila ho, „to je od tebe moc hezký, že voláš. Není to strašný? Taková hrůza!“

„Ale,“ řekl.

„Teď nemůžu mluvit. Ani mi to pořádně nemyslí. Nikdy v životě mě nic tak nevzalo. Díky, Dale, že tě napadlo brnknout.“

Zavěsila a on zůstal sedět a zíral na telefon. Pokud nebyla lepší herečka, než si myslel, připadalo mu, že je úplně bez sebe. Překvapilo ho, že se k ní zpráva o smrti Edith Bodinové dostala tak rychle, ale ještě víc ho překvapilo, že si to tak bere. Že by něco přehlédl? Byly Hobieho žena a jeho milenka ve skutečnosti blízké přítelkyně? Nebo snad byly ježíš víc než přítelkyně?

Takový Randolph Scott to míval rozhodně jednodušší.

V Joe’s Baru měl službu stejný barman. „Hádám, že váš kamarád Hobie dneska večer nepřijde,“ řekl. „Ale už jste to slyšel, ne?“

Keller se zmohl jenom na „hm“. Takový románek, myslel si, a celé město Hobieho lituje, ještě než tělo vychladne.

„Je to zatracená věc,“ pokračoval muž. „Strašná ztráta pro celý město. Martingale už nikdy nebude, co bejval.“

„Ta zpráva,“ začal Keller opatrně. „Víte, nejspíš se mi to ještě nedoneslo. Co se vlastně stalo?“

Z hotelového pokoje zavolal na aerolinky. Nejbližší letadlo letělo z Casperu až ráno. Samozřejmě, že kdyby se mu chtělo jet autem do Denveru

Jet autem do Denveru se mu nechtělo. Zamluvil si první let ráno a použil Whitlockovo jméno a kreditku.

Teď už neměl zapotřebí se tu potloukat, rozhodně ne, když do Lymana Crowdera někde pumpují balzamovací oleje. Zabitý při autonehodě na 125 Sever, v té, co Kellera zdržela na cestě ze Sheridanu.

Na pohřeb tu nezůstane, ale neměl by poslat květiny? Bylo mu jasné, že by neměl. Přesto ho to ale napadlo.

Místo toho vytočil 1800FLOWERS a nechal poslat tucet růží paní Whitlockové v Rowaytonu a zaplatil je z Whitlockovy karty American Express. Požádal je, aby přibalili kartičku, na které bude „Jen tak z lásky Dale“.

Měl pocit, že to je to nejmenší, co může udělat.

O dva dny později byl v Taunton Pláce ve White Plains a recitoval zprávu. Nehody jsou vždycky dobré, řekl mu muž. Nehody a přirozené příčiny, to je vždycky to nejlepší. Někdy to sice dá dost práce, ale není nad nehodu.

„Dobře, že se ti to povedlo takhle narafičit.“

No, to bych se nejspíš musel úplně ztrhat, abych tohle narafičil, pomyslel si Keller. Nejdřív by musel nějak zařídit, aby se Lyman Crowder hnal ve svém pickupu na sever. Potom by musel sehnat nezaměstnaného pasáka ovcí jménem Danny Vasco, aby jel ve svém vlastním pickupu ježíš, to tam všichni jezdí jenom v pickupech? a hnal se rychlostí víc jak devadesát mil v hodině, a to v protisměru, ve stejném pruhu jako Crowder. Pak by naaranžoval, aby párkrát někoho minul jen o fous. Ještě by se trochu otřel o školní autobus a minidodávku, a nakonec by se čelně napasoval do Crowdera.

Trocha zařizování.

Pokud měl muž ve White Plains jenom trochu ponětí o tom, že byl klient také mrtvý, nebo dokonce kdo ten klient byl, nedal to Kellerovi nijak najevo. Po cestě ven se ho Dot zeptala, jak Crowder vyslovoval svoje jméno.

„Bylo to s au,“ odpověděl.

„Věděla jsem, že se to dovíš,“ řekla. „Kellere, není ti nic? Vypadáš divně.“

„Jenom mě ohromily cesty osudu.“

„No tak dobře.“

Cestou do města ve vlaku přemýšlel o zákrutech osudu. Předtím se snažil namluvit si, že to, jak si odskočil do Las Vegas, bylo jenom mrhání časem, penězi a lidským životem. Vždyť by mu přece bylo stačilo počkat, až to za něj všechno vyřídí Danny Vasco.

Jenže ono by se nic nestalo.

Bez výletu do Vegas by na dálnici nebyl žádný vrak. Jedna událost uvolnila nějakou páčku, která spustila všechno ostatní. Nedokázal to nijak vysvětlit, nerozuměl tomu, nechápal to, ale nějak věděl, že to tak bylo.

Všechno se odehrálo přesně tak, jak se to mělo stát. Setkám s June v Baru nevěrníků, pak setkání s Hobiem v Baru zoufalců. K těm setkáním jednoduše muselo dojít, stejně jako si prostě musel koupit ten paperbackový western, kterým všechno začalo a podle kterého se taky všechno odehrálo.

Doufal, že se paní Whitlockové líbily květiny.

KAPITOLA 3

KELLEROVA TERAPIE

„Měl jsem takový sen,“ začal Keller. „Vlastně jsem si ho zapsal, jak jste mi poradil.“

„Dobře.“

Než si lehl na gauč, Keller si svlékl sako a přehodil ho přes opěradlo židle. Teď vstal, aby si vzal z náprsní kapsy notes, pak si sedl zpátky a nalistoval stránku se snem. Rychle prolétl poznámky, notes zavřel a seděl dál, protože si nebyl jistý, jak by měl pokračovat.

„Můžete udělat, co chcete,“ řekl Breen. „Můžete sedět nebo ležet, vyberte si, co je vám pohodlnější.“

„Ono je to jedno?“

„Mně ano.“

Co mu tedy bylo pohodlnější? Když mluvil, připadalo mu přirozenější sedět, ale tradičnější bylo ležet na gauči. Protože chtěl začít dobře, rozhodl se, že se bude držet tradice. Položil se.

Pustil se do vyprávění: „Bydlel jsem v domě, vypadal ale skoro jako zámek. Byly tam kilometry chodeb a spousty pokojů.“

„Byl to váš dům?“

„Ne, jen jsem tam bydlel. Vlastně jsem dělal takového sluhu rodině, co jim ten dům patřil. Byli skoro jako královská rodina.“

„A vy jste byl sluha.“

„Jenže jsem měl hrozně málo práce, ale oni se ke mně chovali jako k sobě rovnému. Hrál jsem s nimi tenis. Vzadu v domě měli tenisový kurt.“

„A to byla vaše práce? Hrát s nimi tenis?“

„Ne, to je jenom příklad toho, jak se ke mně chovali, jako bych byl jedním z nich. A jedl jsem u stejného stolu jako oni, místo toho abych byl dole se služebnictvem. Měl jsem na starost myši.“

„Myši?“

„Jen se to tam jimi hemžilo. Zrovna jsem večeřel s tou rodinou, měl jsem plný talíř dobrého jídla, když vtom přišel číšník s černou kravatou a nesl přiklopený podnos. Sundal jsem víko a uviděl jsem lísteček, na kterým bylo napsáno ‚Myši‘.“

„Jen tohleto jedno slovo?“

„Ano, jenom to. Vstal jsem od stolu a šel za sluhou dolů dlouhou chodbou, až jsem došel do nedokončeného pokoje na půdě. Byl plný myšek, muselo jich tam být dvacet nebo třicet a já jsem je musel pozabíjet.“

„Jak?“

„Zašlapat. To bylo nejrychlejší a nejhumánnější, jenže mě to trápilo a nechtěl jsem to dělat. Ale věděl jsem, že čím dřív skončím, tím dřív se budu moct vrátit k večeři a cítil jsem, že mám hrozný hlad.“

„Takže jste ty myši pozabíjel?“

„Ano,“ řekl Keller. „Jedna skoro utekla, ale došlápl jsem na ni, zrovna když byla mezi dveřmi. A pak jsem byl zpátky u stolu a všichni jedli, pili a smáli se, ale můj talíř někdo odnesl do kuchyně. Pak tam byl nějaký děsný zmatek a nakonec mi přinesli talíř zpátky, jenže na něm nebylo to samý jídlo jako předtím. Byl plný…“

„Ano?“

„Myší. Byly sice stažené z kůže a uvařené, ale byly to prostě myši.“

„A vy jste je jedl?“

„To jsem se probudil,“ odpověděl Keller. „A bylo to jen tak tak, musím říct.“

„Hm,“ řekl Breen. Byl to vysoký muž, s dlouhýma rukama a nohama, vypadal nemotorně, měl na sobě bavlněné kalhoty, tmavě zelenou košili a hnědé manšestrové sako. Kellerovi připadalo, že byl na univerzitě podivínský šprt, teď se mu dařilo vypadat sice trochu výstředně, ale přesto distingované. „Hm,“ opakoval, propletl si prsty a zeptal se Kellera, co si myslí, že ten sen znamená.

„Vy jste doktor,“ řekl Keller.

„Myslíte, že znamená, že já jsem doktor?“

„Ne, myslím, že vy jste ten, kdo dokáže říct, co to znamená. Třeba znamená jenom to, že bych se těsně před spaním neměl nacpávat zmrzlinou.“

„Řekněte mi, co si myslíte, že by ten sen mohl znamenat.“

„Třeba si sám sebe představuju jako kočku.“

„Nebo jako vyhlazovače, vraha?“ Keller mlčel.

„Zkusme se na ten sen podívat zatím jenom povrchně,“ navrhl Breen. „Vy pracujete jako podnikový vyjednavač, člověk, který odstraňuje problémy a ‚čistí vzduch‘, ačkoli vy sám jste pro to užil jiné slovo.“

„Často nám říkají expeditoři,“ řekl Keller, „ale čistič atmosféry, taky se to tak dá říct.“

„Většinu času nemáte co na práci. Můžete hodně odpočívat a vést příjemný život. To by mohl být ten tenis a jídlo u stolu bohatých a mocných. Pak se ale objeví myši a okamžitě je jasné, že jste sluha a že máte práci.“

„Rozumím,“ řekl Keller.

„Tak pokračujte. Vysvětlete mi to.“

„No, to je jasné, ne? Objeví se problém, tak mě zavolají, já musím nechat toho, co zrovna dělám a musím to jít vyřídit. Musím okamžitě něco udělat a to může znamenat vyhazování lidí z práce a zavírání celých oddělení. Musím to dělat, ale je to jako zašlapávat myši. A když jsem zpátky u stolu a chci svoje jídlo to bude asi můj plat, ne?“

„Ano, vaše odměna.“

„Tak dostanu talíř myší.“ Zamračil se. „Hm, jinými slovy moje odměna záleží na zničení lidí, které je třeba propustit. Žiju na jejich účet. Takže je to sen o pocitu viny?“

„Co myslíte?“

„Myslím, že je o pocitu viny. Mám zisk z neštěstí druhých, ze zármutku, který jim způsobuju. Tak to asi bude, ne?“

„Na povrchu jistě. Když se ale podíváme hlouběji, možná bychom našli i další výklady. Třeba proč jste si zvolil právě tuhle práci a také bychom třeba přišli na spojitost s některými událostmi vašeho dětství.“ Sepjal ruce a opřel se v křesle. „Všechno souvisí se vším, víte. Nic neexistuje samo o sobě a nic není náhodné. Dokonce ani vaše jméno.“

„Moje jméno?“

„Peter R. Stone. Co kdybyste se nad tím do příště zamyslel?“

„Nad svým jménem?“

„Nad vaším jménem a nad tím, jak se k vám hodí. A…“ reflexivně mrkl na hodinky „Promiňte, ale pro dnešek končíme.“

Ordinace Jerrolda Breena byla na Central Park West na rohu Devadesáté čtvrté ulice. Keller šel pěšky na Columbus Avenue, popojel autobusem pět bloků, přešel ulici a zamával na taxi. Řidiči řekl, ať projede Central Parkem, a když vystoupil na Padesáté ulici, byl si poměrně jistý, že ho nikdo nesledoval. V bistru si koupil kávu a postával s ní na chodníku. Pak došel k domu, kde bydlel, na První avenue mezi Čtyřicátou osmou a Čtyřicátou devátou ulicí. Byl to předválečný činžák s halou ve stylu art deco a s výtahem s obsluhou. „Á, pan Keller,“ pozdravil ho liftboy. „Máme dneska krásně, co?“

„Krásně,“ přitakal Keller.

Měl dvoupokojový byt v devatenáctém patře. Z okna měl výhled na budovu Spojených národů, na East River a na břehy Queensu. První neděli v listopadu se mohl dívat na běžce proudící přes Queensboro Bridge, jen několik mil od poloviny newyorského maratónu.

Byla to podívaná, o kterou Keller nerad přicházel. Sedával u okna celé hodiny, zatímco tisíce lidí probíhaly přes jeho zorné pole, nejdřív běžci světové špičky, pak šedý průměr a nakonec ti nejpomalejší z pomalých, někteří už jen šli, jiní přímo klopýtali. Startovali na Staten Islandu a dobíhali v Central Parku a on viděl jen několik stovek yardů jejich námahy, jak přebíhali přes most na Manhattan. Dříve nebo později ho ten pohled vždycky rozplakal, i když nevěděl proč.

Třeba by si o něčem takovém mohl pohovořit s Breenem.

Na pohovku psychoanalytika ho dovedla žena. Byla to cvičitelka aerobiku a jmenovala se Donna. Keller se s ní seznámil ve fitcentru. Párkrát šli na rande a párkrát se spolu vyspali, trvalo to právě tak dlouho, aby přišli na to, že se k sobě po sexuální stránce nehodí. Keller chodil do fitcentra dál, tak dvakrát třikrát týdně, aby si užil zvedání a pokládání těžkých kovových závaží, a když se potkali, chovali se k sobě přátelsky.

Jednou, zrovna když se odněkud vrátil, jí nejspíš vyprávěl o tom, jak se mu tam líbilo. „Kellere,“ řekla, „jestli existuje něco jako nefalšovaný Newyorčan, tak jsi to ty. Ale to snad víš, ne?“

„Myslím, že jo.“

„Jenže ty máš pořád své fantazie, jak si skvěle žiješ v Elephantu v Montaně. Ať jedeš, kam chceš, vysníš si tam celý život.“

„A je na tom snad něco špatného?“

„Ale ne, to nikdo netvrdí. Ale určitě by ses s tím parádně vyřádil při terapii.“

„Ty myslíš, že bych měl někam chodit?“

„Myslím, že by ti to dost prospělo. Podívej, chodíš sem, morduješ se tu na mučidlech.“

„No, ale zvedám jenom lehký váhy.“

„To je jedno. Jde o to, že to neděláš, protože bys byl tělesná troska.“

„Dělám to proto, abych si udržel figuru.“

„A protože ti to dělá dobře.“

„No a?“

„Takže mi připadáš pořád uzavřený a přitom by ses rád otevřel,“ vysvětlovala. „Jezdíš po celý zemi a necháváš si od realitních makléřů ukazovat domy, který si stejně nechceš koupit.“

„To bylo jenom párkrát. A vůbec, co je na tom špatnýho? Krátím si tak dlouhou chvíli.“

„Děláš takovýhle věci a nevíš proč. Víš, co je to terapie? Je to dobrodružství, je to pouť za objevy. A je to jako chození do tělocvičny. Je to… Hele, nechrne toho. Nemá to cenu, jestli tě to vážně nezajímá.“

„Třeba mě to zajímá.“

Nepřekvapilo ho, když se dověděl, že Donna taky k někomu chodí. Jenže měla terapeutku a dohodli se, že jemu by spíš vyhovoval muž. Její exmanžel byl nadšený ze svého terapeuta, psychologa z West Side, který se jmenoval Breen. Donna se s ním nikdy nesetkala a se svým bývalým nevycházela zrovna nejlíp, ale

„To je v pořádku,“ řekl. „Brnknu si tam sám.“

Zavolal Breena a odvolal se na Donnina bývalého manžela. „Ale nevím, řekl bych, že mě podle jména ani nezná. Před časem jsme se potkali na jednom večírku a trochu jsme si povídali, ale od té doby jsem ho neviděl. Nějak mi ale uvízlo, co říkal, a tak jsem si řekl, že bych to mohl zkusit.“

„Intuice je mocná čarodějka,“ odpověděl Breen.

Keller si domluvil schůzku a řekl, že se jmenuje Peter R. Stone. Při první hodině mluvil trochu o své práci pro velký a nejmenovaný koncern. „Když jde o psychoterapii, jsou trochu staromódní,“ vysvětloval Breenovi. „Takže vám nedám adresu ani telefon a za každou hodinu budu platit hotově.“

„Váš život je plný tajemství,“ přitakal Breen.

„Bohužel ano. Moje práce to vyžaduje.“

„Tady můžete být naprosto upřímný a otevřený. Naším cílem je odhalit tajemství, která si zapíráte sám před sebou. Chrání vás tu přímo zpovědní tajemství, ale mým úkolem není dát vám rozhřešení. Nakonec si odpustíte sám.“

„Dobrá,“ řekl Keller.

„Zatím máte tajemství, která chcete udržet. To mohu respektovat. Pokud nebudu muset zrušit hodinu, nepotřebuji vaši adresu ani telefonní číslo. Takže vám navrhuji, abyste vždycky zavolal a potvrdil svá sezení pokaždé hodinu nebo dvě předem, jinak budete občas riskovat zbytečnou cestu. Pokud vy budete muset hodinu zrušit, dejte mi to vědět den předem. Jinak bych vám musel zameškanou hodinu počítat.“

„To je fér,“ souhlasil Keller.

Chodil tam dvakrát týdně, v pondělí a ve čtvrtek ve dvě odpoledne. Těžko říct, co se jim dařilo. Někdy se Keller na pohovce úplně uvolnil a mluvil otevřeně o svém dětství. Jindy se mu padesátiminutová hodina zdála jako zkouška rovnováhy, táhlo ho to dvěma směry zároveň, toužil všechno říct a zároveň se snažil všechno udržet v tajnosti.

Nikdo nevěděl, že tam dochází. Jednou se srazil s Donnou a ta se vyptávala, jestli vůbec Breenovi zavolal, on zbaběle zavrtěl hlavou a řekl, že ne. „Přemýšlel jsem o tom, ale potom mi někdo dal tip na jednu masérku, co dělá kombinovanou švédskou masáž se shiatsu, a musím ti teda říct, že mi to svědčí, myslím, daleko víc, než kdyby se mi někdo hrabal v hlavě.“

„Ach, Kellere,“ vzdychla, ne bez citu. „Ty se nikdy nezměníš.“

V pondělí mluvil o snu o myších. Ve středu ráno zazvonil telefon a byla to Dot. „Chce tě vidět,“ řekla.

„Hned jedu,“ odpověděl.

Oblékl si sako, vzal si kravatu a chytil taxík na nádraží Grand Central a pak vlak do White Plains. Tam sedl do dalšího taxíku a řekl řidiči, aby jel po Washington Boulevard a vysadil ho na rohu Norwalku. Když taxík odjel, vyšel po Norwalku k Taunton Pláce a zahnul doleva. Druhý dům napravo byla velká stará viktoriánská stavba s verandou kolem dokola. Zazvonil a otevřela mu Dot.

„Je nahoře v pracovně,“ řekla. „Ceká tě.“

Šel nahoru a o čtyřicet minut později zase sešel dolů. Mladík, jmenoval se Louis, ho odvezl zpátky na nádraží a po cestě se bavili o nedávném zápase v boxu, který oba viděli v televizi. „Fakt bych si přál,“ vykládal Louis, „aby měli na ovládačích něco jako knoflík na vypnutí zvuku, akorát že by to vypínalo jenom ty komentátory, takže diváky a rány bych slyšel normálně. Moh bych si tak vodpustit to votravný kecání.“ Keller se zamyslel, jestli by se to dalo udělat. „Proč by to nemělo jít,“ pokračoval Louis. „Dokážou všecko možný. Když můžou poslat člověka na Měsíc, tak by přeci mělo jít vypnout Ala Bernsteina.“

Keller odjel vlakem zpátky do New Yorku a došel domů. Vyřídil pár telefonů a zabalil si tašku. V půl čtvrté byl na ulici, ušel pěšky půl bloku a mávl na taxík na letiště JFK, kde si vyzvedl letenku na let American Airlines do Tucsonu v 18,10.

V odletové hale si vzpomněl na Breena. Zavolal mu a zrušil čtvrteční hodinu. Protože to bylo méně než den předem, Breen ho upozornil, že mu bude muset hodinu naúčtovat, pokud mu nesežene náhradníka.

„To nevadí,“ řekl mu Keller. „Doufám, že se vrátím včas na pondělní hodinu, ale je vždycky těžko odhadnout, jak dlouho tyhle věci budou trvat. Pokud se mi to nepovede, alespoň vám budu moct dát vědět víc jak den předem.“

V Dallasu přesedl na jiné letadlo a do Tucsonu dorazil krátce před půlnocí. Měl jenom příruční tašku, ale přesto šel k pásu se zavazadly.

Stál tam muž, hubený jako tyčka, na hlavě měl široký slamák a třímal ručně psanou ceduli s nápisem NOSCAASI. Keller muže pozoroval několik minut, takže si všiml, že se na něj nikdo jiný nedívá. Došel k němu a řekl: „Víte, přemýšlel jsem o tom celou cestu do Dallasu. Přišel jsem na to, že to je Isaacson pozpátku.“

„Přesně tak,“ usmál se muž. „Přesně tak.“ Zatvářil se udiveně, jako kdyby Keller rozluštil kód japonského námořnictva. Pokračoval: „Zavazadla nemáte, že ne? Myslel jsem si to. Auto je tamhle.“

V autě Kellerovi ukázal tři fotografie, na všech byl stejný muž, hřmotný, s mastnými lesklými černými vlasy a chamtivým prasečím obličejem. Huňatý knírek, husté obočí. Rozšířené póry na nose.

„To je Rollie Vasquez,“ komentoval fotografie. „Hajzl jeden, soutěž krásy by rozhodně nevyhrál, co?“

„Nejspíš ne.“

„Pojedeme,“ řekl muž. „Ukážu vám, kde bydlí, kde jí a kde mu rozsypou popel. Rollie Vasquezi, tvůj život jako na dlani.“

O dvě hodiny později ho muž nechal v hotelu Ramada Inn a dal mu klíč od vozu a od pokoje. „Už jste zapsanej. Auto je zaparkovaný dole u schodiště, který je nejblíž vašemu pokoji. Je to mitsubishi eclipse, pěkný fáro. Barva by měla bejt stříbřitě modrá, ale v papírech je šedivá. Papíry jsou v přední přihrádce.“

„Tam mělo být něco jiného.“

„To je tam taky. Je zamčená, samozřejmě, ale pasuje tam klíček od zapalování. A když ho otočíte vzhůru nohama, bude tam pasovat taky, protože je oboustrannej. Japončíci to holt uměj.“

„Co ty nevymyslí.“

No, na první pohled to nevypadá jako nic moc,“ řekl muž, „ale když vemete ten čas, kterej ztratíte tím, že koukáte, jestli máte správnej klíček a pak když koukáte, jestli ho máte správně natočenej.“

„To se sčítá.“

„Jo, právě,“ řekl muž. „Tak, nádrž máte plnou. Jezdí to na natural, ale je tam toho dost, abyste ujel čtyři sta mil.“

„A jak jsou na tom gumy? Ne, nic, jen si dělám srandu.“

„A dobrou,“ řekl muž. „‚A jak jsou na tom gumy?‘ To se mi líbí.“

Auto bylo tam, kde mělo být, a v přední přihrádce byla jak registrace auta, tak poloautomatická pistole Hortsmann Sun Dog, dvaadvacítka, plně nabitá, s dalším zásobníkem vedle. Keller zastrčil pistoli a zásobník do zavazadla, zamkl auto a šel do svého pokoje, aniž by musel projít kolem recepce.

Po sprše si sedl a dal si nohy na kávový stolek. Všechno bylo zařízené a to věci zjednodušovalo, ale někdy to měl raději opačně, když všechno, co měl, bylo jenom jméno a adresa a nikdo po ruce, kdo by mu umetl cestičku. Tohle bylo jednoduché, dobře, ale kdo věděl, jaké stopy po všem mohly zůstat? Kdo věděl, co už má za sebou ta pistole, nebo co by hubeňour s cedulí NOSCAASI mohl říct, kdyby ho sebrali policajti a trochu na něj zatlačili?

Tím spíš to musel udělat rychle. Díval se na starý film na kabelové televizi dost dlouho, aby ho začal uspávat, a pak spal až do rána. Když vyšel ven k autu, měl s sebou tašku. Předpokládal, že se ještě do pokoje vrátí, ale kdyby ne, nechtěl po sobě nic nechat, ani jeden zbytečný otisk.

Na snídani se zastavil se v bistru. Okolo jedné si dal oběd v mexické restauraci na ulici Figueroa. Pozdě odpoledne si vyjel do kopců severně od města a zůstal tam až do západu slunce. Pak odjel zpátky do Ramady.

To bylo ve čtvrtek. V pátek ráno, když se holil, zazvonil telefon. Nechal ho zvonit. Pak zvonil znovu, právě když se chystal odejít. Ani tentokrát ho nezvedl, místo toho obcházel kolem s ručníkem a už podruhé otíral všechny povrchy. Pak vyšel ven k autu.

Ve dvě odpoledne sledoval Rolanda Vasqueze na pánský záchod na chodbě kuželkářského klubu Saguaro Lanes a střelil ho třikrát do hlavy. Malá zbraň nenadělala moc hluku, dokonce ani na vykachlíkovaném záchodě. Předtím přišel na to, jak si vyrobit parádní tlumič tak, že zabalil bubínek do speciální kosmické izolační hmoty, která ztišila skoro všechen hluk z pistole a nepřidala příliš ani na váze, ani na velikosti. Když se dá udělat tohle, pomyslel si, proč by nešlo zacpat pusu i Alu Bernsteinovi.

Nechal Vasqueze opřeného v kabině, pistoli hodil do kanálu půl míle odtamtud, auto postavil na parkoviště na letišti.

Po cestě domů přemýšlel, na co tam vlastně byl. Dodali auto i zbraň, a dokonce člověka, který ukázal na oběť. Proč si to všechno neudělali sami? Opravdu ho potřebovali vláčet až z New Yorku, aby jim zašlápl myš?

„Říkal jste, abych přemýšlel o svém jménu,“ řekl Breenovi. „O jeho významu. Jenže nechápu, jak by mohlo mít nějaký význam. To není, jako kdybych si ho vybral sám.“

„Něco vám navrhnu,“ řekl Breen. „Existuje jakýsi metafyzický princip, podle kterého si všechno, co se týká našich životů, vybíráme sarni tím, že si vlastně volíme právě ty rodiče, kterým se narodíme, že všechno, co se v našich životech stane, je projev naší vůle. Tak neexistují žádné náhody.“

„Nevím, jestli tomuhle dokážu uvěřit.“

„Nemusíte. Ale na chvíli to vezměme jako postulát. Takže předpokládejme, že jste si vybral jméno Peter R. Stone, Kámen, a pak máte ještě iniciálu R., o které jste říkal, že to je Robert, ale že ho nějak nepoužíváte. Co vás k tomu napadá?“

Kellerovi, nataženému na pohovce, se to moc nezamlouvalo. „No, Robert, to mi připomíná robertka,“ začal váhavě, „takže kamenný robertek by mohla být nějaká umělá erekce, ne?“

„Ano?“

„Takže si myslím, že chlap, co si vybere takovéhle jméno, si musí něco dokazovat. Je úzkostný, pokud jde o jeho mužství. Jenže já nepoužívám ani robertky, ani Roberta. Tohle chcete, abych vám řekl?“

„Chci po vás, abyste říkal, cokoli chcete vy sám,“ odpověděl Breen. „Obáváte se o svoji mužnost?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Ale samozřejmě, těžko teď můžu vědět, jak moc jsem se o ni bál ještě předtím, než jsem se narodil, v té době, co jsem si vybíral rodiče a rozhodoval jsem se, jaký jméno by mi měli vybrat. V tomhle věku jsem pravděpodobně určitý potíže měl, jak s erekcí tak i s jejím udržením, takže jsem se asi bál hodně.“

„A teď?“

„Teď s tím problémy nemám, jestli jde o tohle. Už to není jako zamlada, když jsem mohl třikrát i čtyřikrát za noc, ale kdo by se takhle mořil? Obecně vzato zvládám udělat, co se ode mě čeká.“

„Zvládáte to.“

„Přesně tak.“

„A daří se vám splnit to, co se od vás očekává.“

„Je na tom snad něco špatného?“

„Co myslíte?“

„Tohleto mi nedělejte,“ vyjel na něj Keller. „Neodpovídejte na moji otázku otázkou. Když se na něco ptám a vy nechcete odpovídat, prostě to tak nechte. Ale nevracejte mi to jako bumerang. Vadí mi to.“

Breen řekl: „Vy to zvládáte a daří se vám splnit to, co se od vás očekává. Ale co cítíte, pane Petere Roberte Stone?“

„Co cítím?“

„Je nepochybné, že robert nebo robertek je kolokvialismus pro umělý penis, ovšem Peter má také svůj význam. Vzpomínáte si na Kristova slova Petrovi? ‚Ty jsi Petr; a na té skále zbuduji svou církev/ Protože Petr znamená skála. Už v Bibli máme slovní hříčky. Takže vaše křestní jméno znamená skála a vaše příjmení znamená kámen. Co nám z toho vyplývá? Kámen a skála. Tvrdý, nepřemožitelný, nemění své pocity a víru, neuhýbá. Je necitelný.“

„Přestaňte,“ zarazil ho Keller.

„V tom snu, když zabíjíte myši, co cítíte, jak to prožíváte?“

„Necítím nic. Chci jenom udělat svoji práci.“

„Cítíte jejich bolest? Jste pyšný a cítíte uspokojení, když svou práci dobře vykonáte? Když je zabíjíte, cítíte vzrušení, sexuální slast?“

„Ne,“ řekl Keller. „Necítím nic. Nemohli bychom na chvíli přestat?“

„Co cítíte teď?“

„Je mi jen trochu zle od žaludku, to je všechno.“

„Nechcete se trochu opláchnout? Nemám vám dát trochu vody?“

„Ne, už je to dobré. Je to lepší, když sedím. Přejde to. Už to přechází.“

Keller seděl u okna a díval se ne na maratonce, ale na kolony aut, které jely přes Queensboro Bridge. Přemýšlel o jménech. Zvlášť ho popuzovalo to, že nepotřeboval péči diplomovaného metafyzika na to, aby si uvědomoval, co může znamenat jméno Peter R. Stone. Bylo jasné, že si to jméno vybral, a rozhodně ne tak, že by si dušička vybírala, jakým rodičům se má narodit a že by jim do hlav nasadila jméno. Vybral si to jméno sám, když volal Jerroldu Breenovi, aby si domluvil úvodní schůzku. Jméno? chtěl Breen vědět. Stone odpověděl. Peter R. Stone.

Taky nebyl žádný pitomec. Chladný, necitlivý, to ano, ale ne pitomý. Pokud si měl hrát se jmény, nemusel se omezovat na pseudonym, který si vymyslel. Docela dobře by si užil i se jménem, se kterým trávil celý život.

Jeho plné jméno bylo John Paul Keller, ale nikdo mu neřekl jinak než Keller a jenom málo lidí znalo jeho křestní jména. Nájemní smlouva a většina karet, které nosil v náprsní tašce, byla na jméno J. P. Keller. Jen Prostě Keller, tak mu ostatní, muži i ženy, říkali. („Je nahoře v pracovně, Kellere. Čeká tě.“

„Ach, Kellere, ty se nikdy nezměníš.“

„Nevím, jak to říct, Kellere, ale prostě mě náš vztah neuspokojuje.“)

Keller. V němčině to znamená sklep nebo hospodu. Ale do háje s tím, není potřeba vědět, co to znamená v cizích jazycích. Stačí zaměnit jedno písmeno. Keller = Killer. Zabiják.

Jasné jak facka, ne?

Keller ležel na pohovce se zavřenýma očima. „Myslím, že ta terapie zabírá.“

„Proč myslíte?“

„Včera večer jsem potkal jednu slečnu, koupil jsem jí pár panáků a pak jsem s ní šel domů. Vlezli jsme do postele a já se nezmohl vůbec na nic.“

„Nezmohl jste se na nic.“

„No, když se to vezme čistě technicky, mohl jsem se zmoct na spoustu věcí. Mohl jsem třeba napsat dopis nebo objednat pizzu. Mohl jsem taky zpívat. Ale nemohl jsem dělat to, na co jsme se oba chystali, to znamená, že jsem se s ní nedokázal vyspat.“

„Byl jste impotentní.“

„Vy jste ale hnusnej. Taky to člověku dokážete dát pěkně sežrat.“

„Obviňujete mě ze své impotence,“ řekl Breen.

„Opravdu? To jsem si nevšiml. Dokonce ani nevím jistě, jestli z toho viním sebe. Abych pravdu řekl, spíš mě ten zážitek pobavil, než aby mě to zdeptalo. A ona se taky nevztekala, možná proto, že jsem se nevztekal ani já. Ale aby se něco takového už nikdy neopakovalo, napadlo mě, že bych si možná měl změnit jméno.“

„A jak se jmenoval váš otec?“

„Můj otec,“ řekl Keller. „Ježíš, to je otázka. Jak jste na to přišel?“ Breen neřekl nic.

Keller taky chvíli mlčel. Pak pokračoval, stále se zavřenýma očima: „Svého otce jsem vlastně neznal. Byl voják. Zabili ho v akci, než jsem přišel na svět. Nebo ho poslali za moře ještě předtím, než jsem se narodil a zabili ho, když mi bylo pár měsíců. Možná taky byl doma, když jsem se narodil, nebo přijel na opušťák, když jsem byl úplně malej, a houpal mě na kolenou a říkal, jakou ze mě má radost.“

„To si pamatujete?“

„Nepamatuju si nic. Jediná vzpomínka, kterou mám, je na mámu, jak mi o něm vypráví, a právě proto v tom mám takový zmatek, protože mi v různou dobu říkala různý věci. Buďto ho zabili, než jsem se narodil, nebo brzo potom, a buďto umřel a ani mě neviděl, nebo mě jednou viděl a posadil si mě na koleno. Máma byla dobrácká, ale o spoustě věcí mluvila dost matně. Jediná věc, kterou věděla jistě, bylo, že to byl voják. A že ho tam někde zabili.“

„A jmenoval se“

Keller, pomyslel si. „Stejně jako já,“ řekl. „Ale nebavme se o jméně, tohleto je důležitější než jméno. Poslouchejte. Měla jeho fotografii, byl na ní jeho obličej až po ramena, byl to pohledný voják v uniformě s čapkou, s takovou, co se dá splácnout, když ji sundáte. Když jsem byl malej, tak ten obrázek ve zlatém rámu stál na jejím prádelníku, a ona mi o něm říkala, že to je můj otec.

A pak jednoho dne byla fotka pryč. Je pryč,‘ řekla. A to bylo všechno. Tenkrát jsem už byl větší, bylo mi, myslím, sedm nebo osm.

Pár let po tom jsem dostal psa. Dal jsem mu jméno Voják, říkal jsem mu tak po mém otci. Až po letech mi došly dvě věci. Za prvé, že Voják je divný jméno pro psa. A za druhý, kdo kdy slyšel, že by se psi pojmenovávali po otci? Ale tehdy mi to nepřišlo ani trochu zvláštní.“

„Co se stalo s tím psem?“

„Začal být impotentní. Nemohl byste toho nechat? To, k čemu mířím, je daleko důležitější než ten pes. Když mi bylo asi čtrnáct nebo patnáct, odpoledne po škole jsem pomáhal jednomu chlápkovi, co v okolí dělal různé příležitostné práce. Vyklízel sklepy a půdy, odvážel vyhozené věci a tak. Jednou přestal fungovat jeden krám s drobnou galanterií, majitel umřel nebo co, a my jsme vyklízeli přízemí pro nového nájemníka. Všude kolem se válely krabice s různým harampádím a my jsme to všechno museli prohrabat, protože můj zaměstnavatel taky trochu vydělával na tom, že prodával věci, který měl vyklidit a vyhodit. Ale nedalo se vším tím haraburdím procházet moc důkladně, protože to zabíralo spoustu času.

Zrovna jsem prohlížel jednu krabici a představte si, že jsem vytáhl zarámovaný obrázek svého otce. Přesně ten obrázek, který stál na maminčině prádelníku, byl to on v uniformě a čepici, byl to ten obrázek, co zmizel, byl dokonce ve stejném rámu, tak co teda dělal tam?“

Breen mlčel.

„Pořád si vybavuju, jak mi bylo. Stál jsem, jak když do mě hrom uhodí. Pak jsem sáhl znovu do té krabice a vytáhl první věc, která mi padla do ruky, a byl to ten samý obrázek ve stejným rámu.

Ta krabice byla plná zarámovaných fotografií. Asi na polovině z nich byl ten voják a na dalších byla blondýnka se svěžím obličejem a pážecím účesem, která se zářivě usmívala. Byla to totiž krabice s rámečky. Tenkrát takhle balili levné rámečky, dávali do nich fotku na ukázku. A pokud vím, dělá se to tak doteď. Takže moje matka prostě udělala to, že koupila rámeček v tomhle krámě a řekla mi, že je to můj táta. A pak, když jsem trochu vyrostl, ho prostě vyhodila.

Vzal jsem si jednu z těch fotek s sebou domů. Jí jsem nic neřekl, taky jsem jí nic neukázal, ale nějakou dobu jsem si ji nechal. Zjistil jsem, že je z druhé světové války. Zkrátka to nemohla být fotka mého otce, protože by musel mít jinou uniformu.

Mám dojem, že tou dobou jsem už věděl, že si ten příběh, který mi o něm vyprávěla, prostě vycucala z prstu. Řekl bych, že vůbec neměla ponětí, kdo je můj otec. Nejspíš se někde opila a s někým se vyspala, nebo dokonce spala s několika chlapama najednou. A co na tom? Přestěhovala se, lidem řekla, že je vdaná a že manžel je na vojně nebo že umřel, prostě tak něco.“

„Jak to prožíváte?“

„Jak to prožívám?“ Keller zavrtěl hlavou. „Kdybych si přibouchl v taxíku ruku do dvířek, taky byste se zeptal, jak to prožívám.“

„A vy byste nevěděl, co na to říct,“ řekl Breen. „Tak tady máte svou otázku. Kdo byl váš otec?“

„Zrovna jsem vám řekl“

„Ale někdo vás zplodil. Ať už jste ho znal nebo ne, ať už vaše matka věděla, kdo to byl nebo ne, existoval určitý muž, který zasadil semínko a z něj jste vyrostl vy. Pokud si o sobě ovšem nemyslíte, že jste vtělení Krista.“

„Ne,“ řekl Keller. „To je jeden ze sebeklamů, kterým naštěstí netrpím.“

„Tak mi zkuste říct, kdo to byl, ten muž, který vás počal. Ne na základě toho, co vám kdo řekl, anebo toho, na co se vám podařilo přijít. Neptám se na to té části vás, která myslí a uvažuje. Ptám se té části vašeho já, která prostě ví. Kdo byl váš otec? Co byl váš otec zač?“

„Byl to voják,“ odpověděl Keller.

Keller šel nahoru od centra po Druhé avenue a po nějaké době si uvědomil, že stojí před obchodem s domácími zvířaty a pozoruje párek štěňat, která se batolila ve výloze.

Vešel dovnitř. Celá jedna stěna byla zastavěná klecemi s koťaty a štěňaty. Prohlížel si klece a cítil, jak se mu kazí nálada. Zmocnila se ho vlna zármutku.

Odvrátil se a díval se na jiná zvířata. Byli tam ptáci v klecích, ještěři a hadi v teráriích, akvária plná rybiček. To mu nedělalo nic. To, co nemohl snést, byl pohled na štěňata.

Odešel z obchodu. Další den šel do útulku a procházel kolem klecí se psy, kteří čekali, až se jich někdo ujme. Tentokrát ho smutek úplně přemáhal, cítil ho fyzicky jako tlak na hrudi. Něco mu muselo být vidět na obličeji, protože se ho dívka, která tam měla službu, zeptala, jestli mu něco není.

„Jen se mi zamotala hlava,“ odpověděl.

V kanceláři mu vysvětlila, že kdyby měl velký zájem o nějaké určité plemeno, nejspíš by ho mohli dát do pořadníku. Tak by čekal, a kdyby se takový pes objevil

„Ne, myslím, že nemůžu mít psa,“ řekl. „Moc cestuju. Nemůžu si vzít takovou odpovědnost.“ Dívka neodpověděla a Kellerova slova zůstala viset ve vzduchu. „Ale rád bych vám dal dar. Chtěl bych podpořit to, co děláte.“

Vyndal náprsní tašku, vzal bankovky a podal jí je, ani je nepočítal. „Berte to jako anonymní dar. Potvrzení nechci. Nezlobte se, že jsem vás zdržel. Mrzí mě, že si nemůžu vzít psa. Děkuju. Mockrát děkuju.“

Něco říkala, ale on ji neposlouchal. Spěchal pryč.

„‚Chtěl bych podpořit, co děláte. To jsem jí řekl a pak jsem odtamtud utekl, protože jsem nechtěl, aby mi děkovala. Nebo aby se mě na něco ptala.“

„A na co by se mohla ptát?“

„Nevím,“ řekl Keller. Otočil se na na pohovce obličejem od Breena, tváří ke zdi. „‚Chci podporovat to, co děláte. Ale já dokonce ani pořádně nevím, co vlastně dělají. Hledají domovy pro zvířata, ale co dělají s těmi ostatními? Nechávají je uspat?“

„Možná.“

„Co vlastně chci podporovat? Hledání domova nebo zabíjení?“

„To mi musíte říct vy sám.“

„Už tak vám toho říkám až dost,“ odsekl Keller.

„Nebo ne dost.“

Keller mlčel.

„Proč vás tak rozesmutnilo, když jste viděl ty psy v klecích?“

„Cítil jsem jejich smutek.“

„Člověk vždycky cítí jenom svůj vlastní smutek. Proč vás to rozesmutnuje, pes v kleci. Cítíte se jako v kleci?“

„Ne.“

„Ten váš pes, Voják, povězte mi o něm.“

„Dobrá,“ řekl Keller. „To bych mohl zvládnout.“

Asi tak o týden později Breen řekl: „Vy jste nikdy nebyl ženatý.“

„Ne.“

„Já ano.“

„Hm?“

„Osm let. Byla mojí sekretářkou, domlouvala mi schůzky, usazovala klienty do čekárny, dokud jsem je nemohl přijmout. Teď nemám žádnou sekretářku. Mám telefonní záznamník. Mezi hodinami si ho přehrávám a volám těm lidem zpátky. Kdybych ho měl už tehdy, ušetřil bych si spoustu trápení.“

„Ono vám to neklapalo?“

Breen otázku zřejmě přeslechl. „Chtěl jsem děti. Měla tři potraty během osmi let, a nikdy mi o tom nic neřekla. Nic, ani slovo. Pak mi to jednou vmetla. Byl jsem u doktora, nechal jsem se vyšetřit a podle všech výsledků jsem byl plodný, spermatu jsem měl spoustu a taky velmi pohyblivé spermie. Tak jsem chtěl, aby šla k doktorovi ona.,Ty blázne, už jsem zabila tři tvoje děti, proč mě nenecháš na pokoji?‘ Řekl jsem jí, že chci rozvod. Pohrozila mi, že mě to přijde draho.“

„A?“

„Byli jsme spolu osm let. A už devět let jsme rozvedení. Každý měsíc vyplňuju šek s apanáží a posílám jí ho. Kdyby bylo po mém, radši bych ty peníze vyhodil oknem.“

Breen se odmlčel. Po chvíli se Keller zeptal: „Proč mi tohle všechno říkáte?“

„Jen tak.“

„Má se to vztahovat k něčemu v mojí duši? Mám si to s něčím spojit, uhodit se do čela, říct: ‚no jasně, jasně! Že mě to nenapadlo dřív!‘“

„Vy se svěřujete mně,“ řekl Breen. „Tak se jen hodí, abych se já na oplátku svěřil vám.“

O pár dní později zavolala Dot. Keller odjel vlakem do White Plains, kde na něho na nádraží čekal Louis a odvezl ho do domu na Taunton Pláce. Později ho Louis zase zavezl zpátky na nádraží a on se vrátil do města. Načasoval si telefon Breenovi tak, aby mluvil na záznamník. „Tady je Peter Stone,“ řekl. „Letím služebně do San Diega. Nebudu tu na příští hodinu a nejspíš ani na tu další. Pokusím se vám zavolat.“

Měl Breenovi říct ještě něco? Nic ho nenapadalo. Tak zavěsil, zabalil si tašku a odjel vlakem do Philadelphie.

U vlaku ho nikdo nečekal. Muž ve White Plains mu ukázal fotografii a dal mu proužek papíru se jménem a adresou. Člověk, o kterého šlo, měl obchod s pornografickými časopisy a videokazetami několik bloků od Independence Hall. Přes ulici byla hospůdka, dokonalé místo, ale Kellerovi stačilo jen jednou mrknout dovnitř, aby přišel na to, že by tam těžko mohl vysedávat a nepřitahovat pozornost. Nejdřív by se musel zbavit kravaty a saka a pak se půl hodiny válet ve škarpě.

Kousek dál našel restauraci, a když se posadil do zadního kouta, viděl odtamtud na přední výlohu obchodu, obloženou zrcadly. Dal si kávu, pak přešel ulici a vešel do obchodu, kde obsluhovali dva muži. Jeden byl tmavý mladík se smutnýma očima, z Indie nebo Pákistánu, druhý měl lalok, trošku vystouplé oči a byl to ten, kterého Keller viděl na fotografii ve White Plains.

Keller prošel okolo celé stěny videokazet a pohrabal se ve vystavených časopisech. Byl tam asi čtvrt hodiny, když chlapec oznámil, že jde na večeři. Starší muž se podivil: „Páni, to už je tolik? Dobře, ale vrať se do sedmi, ať se vystřídáme, jo?“

Keller se podíval na hodinky. Bylo šest. Jediní další zákazníci byli zavření vzadu ve videokabinkách. Přesto, ten kluk ho viděl a proč to uspěchat?

Shrábl nazdařbůh nějaké časopisy a zaplatil za ně. Muž je dal do tašky, kterou zalepil kouskem izolepy. Keller si nacpal nákup do své brašny, vyšel ven a vydal se najít si hotel.

Další den překlepal v muzeu a v kině, do obchodu dorazil deset minut po šesté. Mladý prodavač byl pryč, nejspíš si někde dával kari. Starší muž byl za pultem a pak tu byli ještě tři zákazníci, dva si prohlíželi videokazety a jeden se probíral časopisy.

Keller listoval knížkami a doufal, že brzo vypadnou. V jednu chvíli stál před stěnou s videokazetami a ona se změnila ve stěnu klecí se štěňaty. Trvalo to jen chvilku a nedokázal říct, jestli to byla pravá halucinace nebo jenom nějaký duševní průhled. Ať to bylo cokoli, vůbec se mu to nezamlouvalo.

Jeden zákazník odešel, ale druzí dva tam zůstávali dál a potom ještě přišel někdo nový z ulice. Za půl hodiny se ten indický kluk už vrátí a kdo může spoléhat na to, že mu večeře bude trvat celou hodinu?

Došel k pultu a snažil se, aby vypadal trochu nervóznější, než byl. Tvářil se, že neví, kam s očima. Ztlumil hlas a zeptal se: „Můžu s vámi mluvit někde v soukromí?“

„A o čem?“

Se sklopeným pohledem a skleslými rameny řekl: „O něčem speciálním.“

„Jestli to má něco společnýho s dětma, teda, nechci vás urazit, ale o tom nic nevím, nechci vědět a ani nevím, kam bych vás za tím poslal.“

„Ne, nic takového,“ odpověděl Keller.

Šli do zadní místnosti. Muž zavřel dveře a jak se otáčel, Keller ho uhodil hranou dlaně mezi krk a rameno. Mužovi se podlomila kolena, a to už měl Kellerův drát přehozený okolo krku. Za okamžik byl Keller venku ze dveří a za hodinu již seděl ve vlaku.

Když dojel domů, uvědomil si, že má ještě pořád koupené časopisy v tašce. To bylo špatné a nebezpečné, měl je vyhodit hned včera, ale úplně na ně zapomněl, ani je nerozbalil.

Ani teď ho nenapadalo, proč by je měl rozbalovat. Sjel dolů do haly a neotevřené je hodil do spalovače odpadků. Když byl zpátky ve svém bytě, namíchal si slabou skotskou s vodou a díval se na dokumentární film na kanálu Discovery. Mizející deštný prales další zatracená věc, která by mu mohla dělat starosti.

„Oidipus,“ řekl Jerrold Breen a držel sepjaté ruce před hrudníkem. „Předpokládám, že ten příběh znáte. Nechtěně zabil vlastního otce a oženil se s matkou.“

„Dvě rány osudu, kterým jsem se zatím naštěstí vyhnul.“

„Opravdu,“ řekl Breen. „Ale doopravdy? Když někam odletíte služebně jako expeditor, když řešíte problémy, co vlastně přesně děláte? Vyhazujete lidi z práce, zavíráte celá oddělení, celé továrny, přeorganizováváte lidské životy. Odpovídá to tomu, co děláte?“

„Myslím, že ano.“

„Je v tom násilí. Vyhodit někoho z práce, ukončit jeho kariéru, to se symbolicky rovná jeho zabití. A vy ty lidi neznáte a nepochybuji o tom, že jsou vesměs starší než vy, že ano.“

„O co vám jde?“

„Když děláte, co děláte, je to, jako kdybyste nacházel a zabíjel svého neznámého otce.“

„No, nevím,“ řekl Keller. „Není to trochu přitažené za vlasy?“

„A vaše vztahy se ženami,“ pokračoval Breen, „také nesou rysy Oidipova mýtu. Vaše matka byla nevýrazná a nejistá žena, která svůj vlastní život žila jen částečně a která nebyla schopná navázat bližší kontakt s jinými lidmi. Vaše vlastní vztahy k ženám jsou podobně nevýrazné a nejasné. Vaše problémy s impotencí“

„Jednou!“

„ jsou přirozeným vyústěním tohoto zmatku. Vaše matka už zemřela, že?“

„Ano.“

„Otce nelze najít, a je také skoro jistě už po smrti. Takže, Petere, abyste celou tuhle strukturu převedl na symbolickou rovinu, měl byste udělat něco, co by probíhalo podle určitého plánu.“

„Nerozumím.“

„Je to trochu složité,“ připustil Breen. Přehodil si nohu přes nohu, loktem se opřel o koleno, vztyčil palec a balancoval na něm kostnatou bradou. Kellera už poněkolikáté napadlo, že musel být v minulém životě čáp. „Kdyby se ve vašem životě vyskytovala mužská postava,“ řekl Breen, „nejlépe o několik let starší než vy, někdo, kdo by pro vás představoval tak trochu otcovskou figuru, někdo, ke komu byste chodil p’ro radu.“

Keller přemýšlel o muži ve White Plains.

„Tak namísto abyste tohoto muže zabil,“ pokračoval Breen, „ani nemusím říkat, že symbolicky mluvím v symbolech pořád tak, jako jste to dělal s otcovskými figurami v minulosti, domnívám se, že byste ho mohl něčím takříkajíc nasytit.“

Uvařit muži ve White Plains nějaké jídlo? Koupit mu hamburger? Udělat mu salát?

„Možná byste mohl přemýšlet o tom, jak využít svého talentu k prospěchu tohoto muže namísto k jeho zničení,“ Breen mluvil dál. Vytáhl z náprsní kapsy kapesník a otřel si čelo. „Možná že je v jeho životě nějaká žena symbolicky vaše matka a možná že je pro vašeho otce zdrojem velké bolesti. Takže místo toho, abyste se s ní miloval a jeho zavraždil jako Oidipus, byste mohl tento obvyklý běh věcí obrátit tak, že byste, ehm, projevil jemu svou lásku a, ehm, zabil ji.“

Keller se zmohl jenom na nějaké heknutí. „Symbolicky, samozřejmě.“

„Symbolicky,“ řekl Keller.

**

O týden později mu Breen podal fotografii a vysvětloval: „Tomuhle se říká tematický apercepční test. Podíváte se na fotografii a vymyslíte o ní příběh.“

„Jaký příběh?“

„Jakýkoli,“ řekl Breen. „Je to cvičení představivosti. Podíváte se na fotografii a budete si představovat, co je to za ženu, co dělá a tak.“

Fotografie byla barevná a byla na ní poměrně elegantní bruneta oblečená v šatech na míru. Na vodítku vedla psa. Pes byl střední velikosti, podsaditý a s bdělým výrazem v očích. Měl tu barvu, které se odborně říká modrá, ale každý ji popíše jako šedou.

„Je to žena se psem,“ začal.

„Výborně.“

Keller se nadechl. „Ten pes umí mluvit,“ pokračoval. „Ale před cizími lidmi to nedělá. Ona se ním jednou chtěla vytáhnout a pěkně se přitom znemožnila. Takže teď už ví své. Když jsou spolu sami, on mele páté přes deváté a má na všechno svůj názor. Povídá jí o všem, od skutečných příčin třicetileté války až po nejlepší recept na lasagne.“

„To je, pane, pes,“ řekl Breen.

„Ano, a teď ta žena nechce, aby lidi věděli, že umí mluvit, protože se bojí, že by jí ho mohli vzít. Na tomhle obrázku jsou v parku. Vypadá to jako Central Park.“

„Nebo park na Washington Square.“

„Může to být i tam,“ připustil Keller. „Je do něj blázen. Pes už do ní tak moc ne.“

„A co si myslíte o té ženě?“

„Je přitažlivá.“

„Na první pohled ano,“ souhlasil Breen. „Ale pod povrchem se skrývá něco jiného, věřte mi. Kde myslíte, že bydlí?“ Keller se nad tím trochu zamyslel: „V Clevelandu.“

„V Clevelandu? Proč proboha v Clevelandu?“

„Každý musí někde bydlet.“

„Kdybych já dělal tenhle test,“ řekl Breen, „nejspíš bych si představoval, že bydlí na Páté avenue u Washington Square. Nejspíš by bydlela v čísle jedna, asi proto, že tu budovu znám. Víte, kdysi jsem tam bydlel.“

„Hm?“

„V prostorném bytě hodně nahoře. A jednou měsíčně,“ pokračoval, „píšu astronomický šek a posílám ho na tu adresu, na které jsem dřív bydlel. Takže je jenom přirozené, že by mě zrovna tenhle dům napadl,

obzvlášť když se podívám na tuhletu fotografii.“ Jeho pohled se setkal s Kellerovým. „Vy se na něco chcete zeptat, že? Tak do toho.“

„Co je to za rasu?“

„Za rasu?“

„Jen mě to zajímá,“ řekl Keller.

„Nejspíš je to australský honácký pes. Vypadá jako podvraťák, že? Věřte mi, neumí mluvit. Ale proč nepokračujete s tou fotografií?“

„Dobře.“

„V terapii děláte pokroky,“ pochválil ho Breen. „Rád bych vám řekl, že oceňuji vaši práci. A vím, že teďbudete dělat jen samé správné věci.“

O dva dny později seděl Keller na lavičce v parku na Washington Square. Složil noviny a došel k tmavovlasé ženě, která měla na sobě kabátek a baret. „Promiňte, ale není tohleto australský honácký pes?“

„Je,“ přitakala.

„Je to krásné zvíře, není jich tu moc.“

„Většinou si lidi myslí, že to je voříšek. Je to tak exotická rasa. Vy nějakého máte?“

„Měl jsem. Zůstal mojí bývalé.“

„Ach, to pro vás musí být těžké.“

„No, těžší je to pro psa. Jmenoval se Voják. Teda jmenuje, pokud ho nějak nepřejmenovala.“

„Tenhle se jmenuje Nelson. Na to slyší. Jinak jeho pravé jméno v papírech je delší než moje i vaše dohromady.“

„Chodíte s ním na výstavy?“

„Už byl na všech.“

„Představte si, co se mi stalo,“ začal Keller, „šel jsem minulý týden po Village a potkal jsem tam v parku jednu ženskou.“

„Co je na tom tak zvláštního?“

„No, je to pro mě trochu neobvyklé. Se ženami se seznamuju v barech a na večírcích nebo nás někdo představí. Ale my jsme se potkali a mluvili jsme spolu a pak jsem ji náhodou potkal další den ráno. Koupil jsem ji cappuccino.“

„Prostě jste ji potkal dva dny po sobě.“

„Ano.“

„Ve Village.“

„Bydlím tam.“

Breen se zamračil. „Neměl jste se s ní ukazovat, ne?“

„Proč ne?“

„Nemyslíte, že to je nebezpečné?“

„Zatím mě to stálo jenom jedno kafe,“ řekl Keller.

„Myslel jsem, že máme dohodu.“

„Dohodu?“

„Vy nebydlíte ve Village,“ řekl Breen. „Vím, kde bydlíte. Netvařte se tak překvapeně. Když jste odsud odcházel poprvé, sledoval jsem vás z okna. Choval jste se, jako kdybyste nechtěl, aby vás někdo sledoval. Tak jsem si počkal, a když jste si přestal dávat pozor, šel jsem za vámi. Nebylo to tak těžké.“

„Proč jste mě sledoval?“

„Abych zjistil, co jste zač. Jmenujete se Keller, bydlíte v čísle 865 na První avenue. A to už jsem věděl, co děláte. Každý by to mohl poznat už jenom z vašich snů. A taky platíte hotově a máte všechny ty služební cesty narychlo. Pořád ještě nevím, kdo vás zaměstnává, nějaká mafie nebo vláda, ale co na tom. Vyspal jste se s mojí ženou?“

„S vaší bývalou ženou.“

„Odpovězte mi.“

„Ano.“

„Kristepane. A povedlo se vám to?“

„Ano.“

„A proč se usmíváte?!“

„Jen mě tak napadlo,“ řekl Keller, „že jsem to docela zmáknul.“

Breen byl dlouho zticha a upřeně hleděl na skvrnu kousek nad Kellerovým ramenem. Pak začal: „Je to pro mě velké zklamání. Doufal jsem, že v sobě najdete sílu a překročíte hranice oidipovského mýtu, ne že ho jenom znovu zinscenujete. Bavil jste se dobře? Vy jste ale zlobivý kluk! Takový ošklivý chlapeček! Panebože, takovéhle vítězství nad symbolickým otcem! Vyspal jste se s jeho ženou. A nepochybuju o tom, že jste si představoval, jak s vámi otěhotní, takže vám dá to, co tak krutě odpírala jemu. Co?“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Ale napadlo by vás to, dřív nebo později ano.“ Breen se předklonil kupředu a tvářil se ustaraně. „Opravdu mi vadí, když vidím, jak takhle sabotujete vlastní terapii,“ řekl. „A přitom vám to šlo tak dobře.“

Z okna ložnice bylo vidět na park na Washington Square. Byla tam teď spousta psů, ale žádný z nich nebyl australský honácký pes.

„Pěkný výhled,“ řekl Keller. „Pěkné bydlení.“

„Věř mi, tvrdě jsem za něj zaplatila. Ty se oblékáš? Někam jdeš?“

„Jen nějak nemám stání. Nebude ti vadit, když vezmu Nelsona na procházku?“

„Rozmazluješ ho,“ řekla. „Rozmazluješ nás oba.“

***

Ve středu ráno si Keller vzal taxíka na letiště La Guardia a odletěl do Saint Louis. Dal si šálek kávy se společníkem muže z White Plains a pak chytil večerní letadlo zpátky do New Yorku. Dalším taxíkem odjel přímo na Pátou avenue.

„Jmenuju se Peter Stone,“ řekl recepčnímu. „Paní Breenová mě už čeká.“

Recepční na něj třeštil oči.

„Paní Breenová,“ opakoval Keller. „V bytě 17].“

„Kristepane.“

„Stalo se snad něco?“

„Asi jste to ještě neslyšel,“ řekl recepční. „A kéž bych vám to nemusel říkat zrovna já.“

„Zabil jste ji,“ vyjel Keller na Breena.

„To je směšné,“ odporoval Breen. „Zabila se sama. Vyskočila z okna. Pokud chcete slyšet můj profesionální názor, trpěla depresemi.“

„A pokud chcete vy slyšet můj profesionální názor,“ dodal Keller, „někdo jí pomohl.“

„V tomhle rozhovoru bych na vašem místě už nepokračoval,“ řekl Breen. „Kdyby policie pátrala po vrahovi, mohla by si pořádně proklepnout pana StoneKellera, kamenného zabijáka. A já bych jim možná musel říct, jak se prostě nepodařilo zvládnout obvyklý přenos a jak jste začal být posedlý mnou a mým soukromým životem, jak jsem vás nebyl schopen odvrátit od jakéhosi pošetilého plánu obrátit naruby oidipovský komplex. A pak by se mohli zeptat vás, proč používáte pseudonymy a jak si vyděláváte na živobytí, a… Vidíte, proč by bylo nejlepší nechat staré věci spát?“

Jako kdyby to byla narážka, zpoza stolu vyšel pes. Uviděl Kellera a začal vrtět ocasem.

„Sedni,“ poručil mu Breen. „Vidíte? Je poslušný. Vy si můžete taky sednout.“

„Zůstanu stát. Vy jste ji zabil a pak jste odešel se psem a…“

Breen si povzdychl. „Policie našla psa v bytě, jak kňučí u otevřeného okna. Pak jsem tam přišel já, identifikoval ji a řekl jim o jejích předchozích sebevražedných pokusech. Nabídl jsem se, že si psa vezmu k sobě. Nikdo jiný, kdo by se o něj postaral, tam nebyl.“

„Já bych si ho byl vzal,“ řekl Keller.

„Ale to nebude nutné, že ne? Po vás nikdo nebude chtít věnčit mi psa nebo milovat se s mojí ženou či pobývat v mém bytě. Vaše služby už nejsou zapotřebí.“ Breen vypadal, že se sám polekal drsnosti svých

slov. Jeho obličej změkl. „Budete se moci vrátit k daleko důležitějším záležitostem v terapii. Vlastně“ ukázal na pohovku „proč bychom to odkládali?“

„To není špatný nápad. Ale ještě než začneme, nemohl byste odvést psa vedle?“

„Nebojíte se snad, že by vám skákal do řeči, že ne? To jsem si dělal legraci. Může na nás počkat v přední ordinaci. Tak pojď, Nelsone. Hodnej… Ale to snad ne, jak si dovolujete nosit sem pistoli? Okamžitě ji položte!“

„To bohužel nemůžu.“

„Proboha, proč byste mě zabíjel? Nejsem váš otec. Jsem váš terapeut. Když mě zabijete, nebude to mít pro vás žádný význam. Nic tím nezískáte, jen můžete všechno ztratit. Je to naprosto iracionální. Je to ještě horší, je to neuroticky sebedestruktivní.“

„Myslím, že ještě nejsem vyléčený.“

„A co má být tohle? Černý humor, co? Ale náhodou to je pravda. Vy nejste ještě zdaleka vyléčený, člověče. Vlastně bych řekl, že se blížíte psychoterapeutické krizi. Jak se z ní dostanete, když mě zastřelíte?“

Keller přešel k oknu a otevřel je dokořán. „Nechci vás zastřelit.“

„Nikdy jsem neměl ani trochu sebevražedné sklony,“ řekl Breen a pokoušel se vmáčknout do stěny plné polic s knihami. „Nikdy.“

„Jste naprosto zdrcený smrtí bývalé manželky.“

„To je odporné, prostě hnusné. Kdo by tomu asi tak uvěřil?“

„Uvidíme,“ řekl mu Keller. „A co se týká terapeutické krize, to uvidíme taky. Něco s tím provedu.“

Žena z útulku pro psy se podivila: „To je ale náhoda. Nedávno jste přišel a zapsal jste se do pořadníku na australského ovčáckého psa. Víte, tohle plemeno je tady velice vzácné.“

„Moc se jich tu nevidí.“

„A co k nám dnes ráno nedorazilo? Nádherný australský honácký pes. Málem mě to porazilo. Není krásný?“

„To opravdu je.“

„Co sem přišel, jenom kňučí. Je strašně smutný. Umřel mu pán a nemá nikoho, kdo by se o něj postaral. Páni, podívejte, jak k vám hned přiběhl! Asi se mu líbíte.“

„Řekl bych, že jsme jeden pro druhého stvoření.“

„Skoro bych tomu věřila. Jmenuje se Nelson, ale můžete ho přejmenovat.“

„Nelsone,“ řekl. Pes našpicoval uši. Keller se sklonil a podrbal ho. „Ne, myslím, že ho nepřejmenuju. Kdo to vlastně byl Nelson? Nějaký anglický hrdina, ne? Slavný generál nebo tak něco.“

„Myslím, že admirál. Velitel anglického loďstva, pokud si dobře pamatuje. Vzpomínáte? Bitva u Trafalgaru.“

„Něco mi to říká,“ řekl. „Ne voják, ale námořník. To vyjde skoro nastejno, nemyslíte? Tak a teď asi musím ještě zaplatit poplatky a vyplnit nějaké papíry.“

Když to vyřídili, zavrtěla hlavou: „Pořád mi to nejde na rozum. Taková náhoda.“

„Kdysi jsem znal jednoho člověka, co trval na tom, že takové věci jako náhody neexistujou.“

„No, to by mě zajímalo, jak by vysvětlil tohle.“

„To bych taky rád věděl. Tak jdeme, Nelsone. Hodnej pejsek.“

KAPITOLA 4

VĚNČENÍ PSŮ, ZALÉVÁNÍ KVĚTIN

„Tak takhle na tom jsem,“ vysvětloval Keller. „Obyčejně mívám dost času. Chodím s Nelsonem ven minimálně dvakrát denně na dlouhou procházku a někdy, když je pěkně, jsme venku celý odpoledne. Pro mě je to požitek a on je ohromně vytrvalý, doslova nezničitelný. Je to australský honácký pes a tahle rasa byla vyšlechtěná pro to, aby hlídala stáda dobytka na dlouhých přesunech. Člověk by s ním mohl nejspíš dojít až třeba do Yonkers a zpátky a on by pořád mohl.“

„V životě jsem v Yonkers nebyla,“ řekla dívka.

Keller taky ne, ale dost často tamtudy projížděl na cestě do White Plains a nazpátek. Ale o tom jí vykládat nemusel.

„Jde o to,“ pokračoval, „že někdy musím na služební cestu a nikdy to nevím dlouho dopředu. Zavolají mi a o dvě hodiny později sedím v letadle na půli cesty přes celé Státy a můžu se tam zdržet třeba i čtrnáct dní. Posledně jsem Nelsona dal do psího hotelu, a podruhé už bych to neudělal.“

„Ne.“

„Když pominu to, že tyhle hotely po vás chtějí rezervaci týden předem,“ řekl, „tak si myslím, že to je nefér vůči němu. Když jsem ho odtamtud vyzvedával, byl jako vyměněný. Nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale trvalo to několik dní, než byl zase jako dřív.“

„Vím, co myslíte.“

„Takže bych byl rád, kdybych vám mohl brnknout, když se dovím, že musím odjet. Mohla byste sem chodit denně, nakrmila byste ho, dala mu vodu a dvakrát denně byste ho vyvenčila. To byste zvládla, ne?“

„Přesně tohle dělám,“ odpověděla. „Mám stálé zákazníky, kteří se svým domácím mazlíčkům nemůžou dost věnovat, a pak mám další klienty, kteří si mě najímají, jen když odjíždějí pryč a k nim občas chodím domů a starám se jim o zvířata nebo o kytky.“

„Ale mezitím,“ řekl Keller, „myslel jsem, že byste se s Nelsonem mohla seznámit, protože kdo ví, jak bude reagovat, když se jednoho dne prostě vypařím a pak se za nějakou dobu v bytě objevíte vy. Svoje teritorium si dost hlídá.“

„Ale kdybychom se s Nelsonem už znali?“

„Zrovna tak jsem to myslel. Řekněme, že byste s ním zatím chodila na procházky, co takhle dvakrát týdně? Není hloupej, brzo to pochopí. A až bych pak potřeboval odjet, už by vás dobře znal. Když se budete chtít dostat dovnitř, nebude vyvádět a nebude dělat cirkus, až ho odtamtud budete chtít odvést. Co vy na to? Souhlasíte? A na kolik by to přišlo?“

Nakonec se domluvili. Andria bude chodit Nelsona věnčit vždycky dvakrát týdně na hodinu, v úterý ráno a v pátek odpoledne, a za to jí Keller bude platit padesát dolarů týdně. Pak, až Keller odjede, dostane padesát dolarů denně a za to se bude Nelsonovi starat o krmení a pití a dvakrát denně ho vyvenčí.

„Proč bychom to odkládali?“ navrhla. „Co ty na to, Nelsone? Chtěl bys jít ven?“ Pes tomu sice rozuměl, ale vypadal nejisté. „Ven, ven, ven!“ opakovala a on začal vrtět ocasem.

Když vyšli ze dveří, Kellerovi se začaly honit hlavou divné myšlenky. Nervózně se sám sebe ptal. Co když se už se psem nikdy nevrátí? Co potom?

Věnčení psů, zalévání květin, četl na kartičce. Zodpovědná mladá žena se kvalitně postará o vaši flóru i faunu. Volejte Andrii.

Nabídka visela na nástěnce v obchodě se zdravými potravinami v sousedství, kde si Keller koupil pro sebe rozinky s oříšky a mléčnou kost pro Nelsona. Bylo tam telefonní číslo, tak si ho opsal a zavolal tam, a teď byl jeho pes v péči a doprovodu téhle na první pohled zodpovědné mladé ženy a jediné, co o ní Keller zatím věděl, bylo to, že nevěděla, jak správně napsat vlastní jméno. Co kdyby Nelsona pustila z vodítka? Co kdyby ho prodala na pokusy? Co kdyby se do něj zbláznila a už by ho nikdy neviděl?

Keller šel do koupelny a upřeně na sebe zíral do zrcadla. „Už bys měl vyrůst,“ řekl si přísně.

O hodinu a deset minut později se Nelson a Andria vrátili. „Věnčit ho je úplná paráda,“ pochvalovala si. „Ne, za dnešek mi neplaťte. To by bylo, jako kdybyste herci platil za konkurs. Můžete mi začít platit od úterka. Náhodou myslím, že bude jen fér, když vám řeknu, že peníze, které mi nabízíte, jsou víc než moje obvyklá taxa.“

„To je v pořádku.“

„Opravdu? Tak teda díky, protože se mi to hodí. Nashle v úterý dopoledne.“

Přišla v úterý dopoledne a pak zase v pátek odpoledne. Když se s Nelsonem vrátila v pátek, zeptala se, jestli chce Keller slyšet podrobnou zprávu.

„O čem?“ nechápal.

„O naší procházce,“ řekla. „O tom, co dělal. Vždyť víte.“

„Někoho pokousal? Někde sebral fakt dobrý recept na chilli?“

„Někteří majitelé chtějí úplnou zprávu přímo strom od stromu a patník po patníku.“

„Tak to já budu asi ten nezodpovědný,“ odpověděl Keller. „Myslím, že jsou věci, do kterých nám zase až tak moc není.“

O několik týdnů později jí dal klíče. „Není potřeba, abych tu vysedával jenom proto, abych vás pustil dovnitř,“ řekl. „Když tady nebudu, nechám vám peníze v obálce na stole.“ Následující týden se přinutil odejít z bytu půl hodiny předtím, než měla přijít. Jak psal její jméno tiskacími písmeny na obálku, připadalo mu zvláštní, a tak se na to optal, když se setkali příště. „Ta cedulka, kterou jste vyvěsila, tak na ní bylo vaše jméno psané s i,“ řekl. „Tak se to opravdu píše, nebo jste se spletla?“

„Obojí,“ řekla. „Původně jsem to psala s e, jako všichni ostatní, jenže mi to lidi chtěli vyslovovat po evropsku, Andrea, a to nesnáším. Proto jsem to začala psát s i, takže to teď vesměs vyslovují správně, Andria, jenže mně teď jeden člověk občas říká Andrája, a to už mi vůbec nepřipadá jako jméno, tak si snad radši vyberu něco úplně jinýho.“

„To by bylo ďost výstřední, ne?“

„Myslíte? Od šestnácti si jméno měním skoro každý rok. Pořád se mi hlavou honí všechna možná jména. Jak se vám líbí Hastings?“

„Je to zvláštní.“

„Jistě, ale je to ten směr, kterým bych se chtěla dát? Nemůžu se rozhodnout. Taky jsem trochu uvažovala o Jane, ale to se s Hastings nedá vůbec srovnávat, že?“

„Je to jak jablka a hrušky,“ řekl Keller.

„Až na to přijde,“ pokračovala, „budu vědět, co dělat.“

Jednoho rána Keller odešel z domova s Nelsonem pár minut před devátou a vrátil se až skoro v jednu. Zrovna Nelsonovi odpínal obojek, když zazvonil telefon. Dot řekla: „Kellere, stejská se mi po tobě, už jsem tě neviděla celou věčnost. Nepřišel by ses na mě taky někdy podívat?“

„Stavím se,“ odpověděl.

Nalil Nelsonovi vodu, pak vyšel ven a chytil taxíka na nádraží Grand Central a z něj odjel vlakem do White Plains. Nečekalo tam na něj žádné auto, tak sehnal taxík, kterým dojel ke starému viktoriánskému domu na Taunton Pláce. Dot byla na verandě, na sobě květované domácí šaty a upíjela z vysoké sklenice ledový čaj. „Je nahoře,“ řekla, „ale někoho tam má. Posaď se a nalej si ledověj čaj. To máme vedro, co?“

„Mohlo by to být horší,“ odpověděl, přitáhl si židli a nalil si z termosky čaj do sklenice, na které byl obrázek Wilmy Flintstounové. „Myslím, že Nelsonovi se to horko líbí.“

„Před pár měsícema jsi říkal, že má rád zimu.“

„Myslím, že má vůbec rád počasí. Nejspíš by se mu líbilo i zemětřesení, kdyby na nás nějaký přišlo.“ Přemýšlel o tom. „Ne, asi ne, při zemětřesení by si nepřipadal bezpečně.“

„Já taky ne, Kellere. A uvidím někdy konečně toho zázračnýho psa Nelsona? Proč ho sem někdy nevezmeš?“

„Někdy to udělám.“ Otočil její sklenici, aby viděl na obrázek. „Pebbles,“ řekl. Ozval se bzučák, jednou dlouze a dvakrát krátce. „Co v tom filmu Fred říkal? Já se picnu. Slyším to a nemůžu si vzpomenout, jak to bylo.“

„Jaba daba dů?“

„Jo, jaba daba dů. Kdysi byla písnička, ve který bylo taky nějaký Aba daba něcodů, ale myslím, že to s Flintstounovýma nemělo nic společnýho.“

Dot se na něj podívala. „Ten bzučák znamenal, že už na tebe má čas. Zádnej spěch, klidně si ten čaj dopij. Nebo si ho vezmi s sebou.“

„Jaba daba dů,“ zazpíval Keller.

Někdo ho odvezl na nádraží a o dvacet minut později už seděl ve vlaku do New Yorku. Jen se dostal domů, hned šel volat Andrii. Začal vytáčet telefonní číslo, které bylo na kartičce v obchodě, ale pak si vzpomněl, co mu minulé úterý nebo předtím v pátek říkala. Přestěhovala se a ještě neměla nový telefon. Zatím používala pager.

„A nechám si ho, i když už budu mít telefon,“ řekla, „protože se pořád někde toulám se psy, tak jak byste mě mohl narychlo sehnat, kdybyste potřeboval?“

Zavolal jí na pager a po signálu vyťukal jako zprávu svoje číslo. Ozvala se ani ne za pět minut.

„Nejspíš to bude trvat pár dní,“ řekl jí. „Ale může se to protáhnout na týden, i víc.“

„Žádný problém,“ ujistila ho. „Klíč mám. Obsluha výtahu ví, že to je v pořádku a že mě může pustit nahoru, a Nelson si myslí, že jsem nějaká jeho potrhlá teta. Jestli dojde žrádlo, koupím další. Nezapomněla jsem na něco?“

„Nevím. Myslíte, že bych mu měl nechat puštěnou televizi?“

„To obvykle děláte, když ho necháváte samotného?“

Pravda byla, že Nelsona samotného moc nenechával. Daleko častěji ho poslední dobou buďto bral s sebou, nebo sám zůstával doma. Nelson mu nepochybně změnil život. Daleko víc než kdy předtím chodil pěšky a taky pobýval víc doma.

„Ne, asi mu ji nepustím. Nikdy ho moc nezajímá, na co se koukám.“

„Ale je to docela kulturní pes,“ řekla. „Už jste zkoušel pustit mu divadelní klasiku?“

Keller letěl do Omahy, kde byl jeho cílem ředitel telemarketingové firmy. Muž se jmenoval Dinsmore a žil se ženou a s dětmi v příjemném, hezky navrženém předměstském domě. Zbavit se ho by byla hračka, jenže někdo místní to už zkusil a minul, takže Dinsmore teď věděl, co může čekat, a podle toho taky změnil svoje zvyklosti. Dům měl nejmodernější bezpečnostní systém a od rána do večera před ním vartovala soukromá ochranka. Policejní hlídky, v uniformě i v civilu, jezdily neustále kolem.

Najal si také osobního bodyguarda, který se pro něj ráno stavil, celý den ho hlídal a pak ho večer doprovodil až ke dveřím. Bodyguard byl až moc vyvinutý a vypracovaný mladý svalovec s oškubaným žlutým roštím na hlavě. Vypadal jako profesionální bojovník, který se nacpal do obchodního obleku.

Keller si těžko mohl najmout letadlo a rozbombardovat dům, a tak ho nenapadal žádný jednoduchý způsob, jak to provést. Bezpečnostní opatření v kancelářích i v jejich okolí byla dokonale neprůstřelná, dovnitř pouštěli jenom osoby na průkazku s fotografií a blonďatý bodyguard vysedával celý den na židli před Dinsmorovou kanceláří a civěl do kulturistického časopisu Iron Man.

Napadlo ho, že nejlepší by bylo sbalit se a odjet domů. Až tak za šest neděl by se pak vrátil a tou dobou už by bodyguard buďto dal výpověď v nějakém záchvatu z předávkování steroidy, nebo by ho Dinsmore, který by ho už měl plné zuby, vyhodil sám. A i kdyby se nic takového nestalo, určitě by si oba dávali menší pozor. Také policajti by trochu povolili v ostražitosti.

Keller by jen počkal na vhodnou příležitost, netrvalo by dlouho a nějakou by určitě našel.

Jenže si to nemohl dovolit. Ať už si mužovu smrt přál kdokoli, rozhodně se mu na ni nechtělo čekat.

„Nemáme moc času,“ vysvětloval prostředník. „Vojáci, požárníci, to všechno je hračka. Jestli chcete pár chlapů v autech, aby zablokovali ulici a někdo mu zrušil ten jeho bourák, žádnej problém.“

Úžasné. Omaha a člověk tam narazí na komando. Ještě nedávno si Keller sám sebe představoval jako osamělého kovboje na Divokém západě, který přijede do města, aby zabil člověka, kterého nezná. A teď se převtělil do Lee Marvina a vedl bandu otrhanců při akci nějakého komanda.

„Uvidíme,“ řekl. „Na něco přijdu.“

Když tam byl čtvrtý večer, vyšel si na procházku. Bylo pěkně, a tak odjel do centra města, kde člověk, který jde pěšky, nevypadá divně. Jenže něco nebylo v pořádku a šel čtvrt hodiny, než mu došlo, co to je.

Chyběl mu pes.

Keller žil celá léta sám. Zvykl si na to, našel si svůj vlastní rytmus a byl soběstačný. Už od dětství mu spíš vyhovovala samota, taky byl od přírody tajnůstkář a našel si zaměstnání, které to dokonce přímo vyžadovalo.

Jednou viděl v jednom krámě v Soho anglický plakát z druhé světové války, na němž byl muž, který mrkal jedním okem a ústa měl sevřená do tenké čáry. Nápis říkal „Co vím, nechávám si pro sebe“ a evidentně to znamenalo „mluviti stříbro, mlčeti zlato“. Kellerovi plakát nešel z hlavy a další den se tam vrátil, aby ho koupil. Cena byla rozumná, ale přesto trochu smlouval. Během dohadování si uvědomil, že dívat se na ten vychytralý obličej, který by na něj doma v pokoji pomrkával už natrvalo, by mu za chvíli začalo lézt na nervy. Muž na plakátu, který hlásal, jak je důležité soukromí, by do něj sám zasahoval. Jak by mohl políbit nějakou dívku s pohledem toho chlapa v zádech? Copak by se mohl dloubat v nose?

Sentimentální nálada se ho ale držela. Ve vlaku do White Plains i nazpátek, pak v letadle na cestě do nějakého vzdáleného města, kde si objednali jeho služby, po cestě zpátky domů, když úkol splnil, se mu hlavou honilo Angličanovo heslo jako nějaká mantra.

V terapii se s tím dostával do konfliktu. Nefungovalo by to, kdyby nechtěl mluvit otevřeně a bez zábran. Ale jak by mohl říct psychologovi z West Side to, co by ho ani nenapadlo říct někomu neznámému ve vlaku nebo prozradit v posteli nějaké ženské? Takže se držel hlavně povídání o snech a o vzpomínkách z dětství a celou dobu doufal, že co pan doktor Jerrold Breen ví, si taky nechá pro sebe. Nakonec si ovšem Breen svou paměť vzal do hrobu, a tak se Keller zase vrátil ke svému celoživotnímu zvyku mlčet.

Ale s Nelsonem ho porušil.

Kellerovi připadalo, že snad vůbec nejlepší na psech je to, že se s nimi dá povídat. Jsou to daleko lepší posluchači než lidi. Člověk se nemusí trápit tím, že je nudí, nebo že tenhle příběh už jednou slyšeli, anebo že si o něm pomyslí ještě něco daleko horšího, než co si sám o sobě každý myslí. Dá se jim povídat cokoli a člověk má jistotu, že se to nikde nebude povídat dál. Taky nikdy nic, co už slyšeli, nezneužijí v hádce.

To ovšem neznamená, že neposlouchají. Kellerovi bylo naprosto jasné, že Nelson poslouchá. Když s ním mluvil, neměl pocit, že mluví do zdi, jako kdyby si povídal s ještěrkou nebo zlatou rybičkou. Nelson nemusel úplně přesně rozumět tomu, co slyšel, ale poslouchat uměl zatraceně dobře.

Keller mu tak mohl říkat všechno. Svoje touhy, které se během terapie začaly ozývat otevřít se, odkrýt stará tajemství, někomu se svěřit , teď mohl uspokojovat na dlouhých procházkách, na které Nelsona bral, a během dlouhých večerů, když spolu byli doma.

„Nikdy jsem se tohleto nerozhodl mít jako živobytí,“ řekl Nelsonovi jednou odpoledne při procházce v parku. „Víš, nějakou dobu to bylo jako něco, co prostě jen tak párkrát udělám. Nebyl jsem to já.

Jenže pak jsem se tím stal, a ani jsem si to neuvědomil. Jak jsem na to přišel? Víš, to bylo tak, jsem se jednou setkal s někým, kdo o mně slyšel, a na tom člověku bylo něco, co mě překvapilo. Bůhví, jestli to byl strach nebo respekt, prostě něco takového. Choval se ke mně jako k zabijákovi a to mě zmátlo, protože jsem nevěděl, že jím jsem.

Pamatuju si, že na střední škole dělali takové to poradenství, radili nám, jak máme přijít na to, co chceme dělat a pak pro to taky něco udělat. Myslím, že jsem ti říkal, jak mám tyhlety roky jako v mlze. Prožil jsem je, jako kdybych měl třeba lehký otřes mozku, všechno jsem vnímal jakoby přes závoj. Ale pak došlo na tuhle poradenskou záležitost a mě prostě nic nenapadalo. Dali nám takový test, otázky jako třeba: raději byste trhal plevel nebo prodával zeleninu nebo učil ruční práce, a já ten test prostě za nic na světě nemohl dodělat do konce. Z každé otázky jsem byl úplně mimo.

A pak jsem se jednoho dne probudil a uvědomil jsem si, že mám povolání, a to že je zabíjet lidi. Nikdy mě to nijak nezajímalo a neměl jsem k tomu sklony, ale pak se ukázalo, že to člověk ani nepotřebuje. Je na to zapotřebí jenom jedno dokázat to udělat. Jednou jsem to udělal, protože mě o to někdo požádal, pak jsem to udělal podruhé, protože mně o to zase někdo řekl, a než mi to došlo, byla to moje práce. Pak, jen jsem si to uvědomil, jsem se začal učit techniku. Zbraně, další pomůcky, co se dá udělat holýma rukama. Jak se dostat k lidem blízko. Prostě věci, který k tomu potřebuju.

Je fakt, že toho zas tak moc zapotřebí vědět není. Není to jako kariéra, o který ti řeknou před maturitou. Nepřipravuješ se na to jako člověk. Možná že jsou věci, který prožiješ, a ty tě na to nějak připraví, ale není to nic, co by sis vybral jako svou práci.

Co myslíš? Nechceš si dát hotdog? Nebo máme jít domů?“

Když se Keller vrátil do hotelu, podíval se na telefon a přál si, aby Nelsonovi mohl nějak zavolat. Vyhýbal se tomu, aby si pořídil telefonní záznamník, protože mu připadalo, že by to pro něj mohla být katastrofa, ale teď by se hodil. Mohl by si zavolat a povídat a Nelson by ho slyšel.

Jenže kdyby se mu opravdu začal svěřovat, všechno by bylo na pásku a mohlo by se to někomu dostat do rukou. Ne, rozhodl se, takovýhle přístroj si odpustí.

Další den v poledne seděl v pronajatém voze, když Dinsmore a jeho bodyguard vyrazili do města a zaparkovali před restaurací ve staré čtvrti. Keller zůstal několik minut venku, pak si našel místo na zaparkování a vešel za nimi dovnitř. Servírka ho usadila jenom dva stoly od Dinsmora. Keller si objednal krevety a pozoroval Dinsmora s boxerem, jak se ládují obrovskými steaky.

O několik hodin později zavolal Dot do White Plains. „Ten chlápek má čtyřicet liber nadváhu a zrovna jsem ho viděl dlabat kus masa přes celý talíř,“ řekl. „Jo a nejdřív si na něj vysypal polovičku slánky. Jak moc to spěchá? Přijde mi, že by možná bylo jednodušší počkat, až ho sklátí infarkt, podle všeho by to nemělo trvat moc dlouho.“

„Není nad přirozenou smrt,“ odpověděla Dot. „Ale víš, co říkají o čase, Kellere.“

„Ze na něm záleží?“

„Jaba daba dů,“ zazpívala mu.

Další den seděl Dinsmore s bodyguardem ve stejné restauraci a u stejného stolu. Tentokrát s nimi byl ještě jeden muž. Vypadal na Dinsmorova obchodního partnera. Keller neslyšel, o čem se baví, tentokrát seděl o něco dál, ale viděl, že si povídají jenom Dinsmore a muž a bodyguard zatím dělil svou pozornost mezi jídlo na talíři a lidi v místnosti. Keller si s sebou přinesl noviny a podařilo se mu do nich zírat, zrovna když se bodyguard podíval jeho směrem.

V jednu chvíli Dinsmore vstal a Kellerovi se zrychlil puls. Než stačil zareagovat, bodyguard se zvedl také a společně odešli na záchod. Keller zůstal, kde byl, a jedl své špagety alla carbonara.

Když se oba muži vrátili ke stolu, díval se po nich koutkem oka. Bodyguard rychle přehlédl místnost a Dinsmore si okamžitě sedl a ještě si trochu přisolil napůl snědený steak.

Skoro bez přemýšlení se Keller natáhl a vzal do ruky slánku na svém stole. Byla ze skla a vklouzla mu do dlaně jako rolička nikláků. Kdyby teď měl někoho uhodit, slánka by jeho ráně dodala patřičnou razanci.

Ta věcička byla smrtelná.

Večer si Keller po večeři dal několik drinků. Ještě je cítil, když se vrátil do motelu. Obešel blok, aby vystřízlivěl, a když se vrátil do pokoje, zvedl telefon a zavolal Nelsonovi.

Nebyl tak opilý, aby čekal, že to pes vezme. Ale připadalo mu, že takhle se mu může podařit alespoň minimální kontakt. Telefon bude zvonit. Pes ho uslyší. A i když se od něj nedalo čekat, že by ho poznal jako hlas svého pána, Keller by mohl vztáhnout ruku a dotkl by se ho, tak jak to vídal v reklamách na telefonní společnosti.

Ne, ovšemže to byl nesmysl. Když vytáčel číslo, věděl, že to je pitomost. Nic ho to ale nestálo, nikde nebude o tomhle hovoru záznam, tak jak by to mohlo uškodit?

Bylo obsazeno.

Jeho první reakce trvala jenom mžik byla žárlivost. Pes telefonuje s někým jiným a drbou Kellera.

Myšlenka mu jenom prolétla hlavou a Keller jen zavrtěl hlavou v úžasu nad tajemstvími vlastní mysli. Pak ho začala napadat spousta dalších možných vysvětlení a každé bylo daleko pravděpodobnější než to první.

Nelson mohl zavadit o hranu stolku, na kterém stál telefon, a tak shodit sluchátko. Andria si někam potřebovala zatelefonovat před procházkou nebo po ní a špatně zavěsila. Nebo, a to bylo daleko nejpravděpodobnější, byly přetížené dálkové linky, a tak se do New Yorku nedalo dovolat vůbec.

O několik minut později to zkusil znovu a bylo pořád obsazeno.

Chodil sem a tam a bojoval s nutkáním zavolat na poruchy a požádat je, aby zkontrolovali linku. Nakonec zvedl sluchátko a zkusil to potřetí a tentokrát telefon normálně vyzváněl. Nechal ho zazvonit čtyřikrát a jak čekal, představoval si, co pes dělá má našpicované uši a pozorný záblesk v očích.

„Hodnej kluk, Nelsone,“ řekl nahlas. „Už brzo přijedu.“

Další den, pátek, strávil dopoledne v motelovém pokoji. Okolo jedenácté zavolal do té restaurace. Dinsmore tam při obou předchozích návštěvách dorazil v půl jedné. Keller si rezervoval stůl pro jednoho na čtvrt na jednu.

Přišel tam včas a objednal si brusinkový džus se sodovkou. Podíval se přes místnost na Dinsmorův stůl, dnes bylo prostřeno pro dva.

Pokud to půjde hladce, říkal si, budu doma včas, abych Nelsona vyvenčil před spaním.

V půl jedné byl Dinsmorův stůl pořád ještě prázdný. O deset minut později si k němu sedly dvě ženy, zjevně podnikatelky. Keller snědl jídlo, vůbec nevnímal, jak chutná, vypil šálek kávy, zaplatil účet a vypadl.

V sobotu šel do kina. V neděli byl znovu v kině a pak se procházel po starém městě. V neděli večer seděl v pokoji a díval se na telefon. Už domů volal dvakrát, nechal telefon zvonit a snažil se sám sobě namluvit, že tak se psem udržuje nějaký duševní kontakt. Nic nepil a věděl, že to, co dělá, je nesmysl, ale přesto to musel udělat.

Natáhl se po telefonu, začal vytáčet jiné číslo, ale potom se sebral a šel ven. Zašel do telefonní budky, vytočil číslo Andriina pageru a po tónu jí na něm nechal číslo budky. Nevěděl, jestli to bude fungovat, neměl ponětí, jestli si pager uloží víc než sedmimístné číslo, a taky netušil, jestli ona bude ochotná volat meziměsto. A taky může věnčit Nelsona nebo psa nějakého jiného zákazníka. Opravdu chtěl postávat vedle té budky třeba hodinu a čekat, až mu zavolá zpátky? Nemohl telefonovat ze svého pokoje, protože by pak její hovor musel jít přes ústřednu a ona by nevěděla, koho má chtít. I kdyby si myslela, že to je on, jméno Keller by motelové operátorce nic neříkalo a nechtěl, aby tohle jméno kdokoli v Omaze slyšel, stejně

Telefon zazvonil skoro okamžitě. Chňapl po něm, řekl haló a ona se zeptala: „To je pan Keller?“

„Andrio,“ řekl a pak už ho nic dalšího nenapadalo. Zeptal se na psa a ona ho ujistila, že je v pořádku.

„Ale myslím, že se mu po vás stýská. Bude rád, až se vrátíte.“

„To já taky. Proto volám. Doufal jsem, že přijedu už předevčírem, ale trvá to déle, než jsem si myslel. Ještě tu musím zůstat pár dní, možná i víc.“

„To nevadí.“

„No, jen jsem chtěl, abyste to věděla. Poslyšte, vážím si toho, že jste zavolala zpátky. Jestli se to tu povleče, tak se nejspíš ještě ozvu. Za ten telefon vám zaplatím.“

„Platíte to už tak. Volám totiž od vás z domova. Doufám, že je to v pořádku.“

„Samozřejmě,“ ujistil ji. „Ale“

„Víte, byla jsem tady, když se ozval pager, tak mě napadlo, že kdo jiný by mně asi tak mohl volat meziměstsky. Takže jsem si řekla, že to nebude vadit, když zavolám od vás, protože to jste stejně nejspíš vy.“

„Jistě.“

„Vlastně tady pobývám dost často. Je tu pěkně a ticho a Nelson vypadá, že mu společnost dělá dobře. Zrovna, když jsem řekla jeho jméno, tak našpicoval uši. Myslím, že ví, s kým mluvím. Nechcete ho pozdravit?“

„No“

Připadal si jako blázen, ale pozdravil se se psem a řekl mu, že je hodný kluk a že už se ho brzo dočká. „Úplně skáče radostí,“ ujistila ho Andria. „Neštěkal, on vlastně skoro nikdy neštěká“

„To je tím, že je kříženec divokýho psa dinga.“

„ ale hodně větří a nejradši by se prohrabal podlahou. Stýská se mu po vás. Ale máme se tu dobře, já a Nelson, a bude rád, až se vrátíte.“

Keller přišel do restaurace v pondělí ve čtvrt na jednu. Servírka ho poznala a dovedla ho ke stejnému stolu, u kterého seděl v pátek. Podíval se na Dinsmorův stůl a viděl, že je prostřeno pro čtyři a že je na něm kartička Reservě.

V půl jedné si k Dinsmorovu stolu sedli dva muži v oblecích. Keller žádného z nich nepoznal, a už začal být z celého tohohle plánu zoufalý. Pak se objevil Dinsmore spolu s boxerem.

Keller jedl a přitom je pozoroval. Díval se na tři muže, kteří popíjeli své drinky, hltali steaky, srdečně se bavili a bouřlivě gestikulovali. Čtvrtý muž, bodyguard, při tom všem seděl jako stlačená pružina.

Moc lidí, pomyslel si Keller. Nechám to na jindy.

Další den přišel ve stejnou dobu a servírka ho uvedla ke stolu, který si zamluvil. Dinsmorův stůl byl prostřený pro dva a bylo na něm opět označení Reservě. Keller vstal, šel na záchod a v jedné kabince se tam zamkl.

O několik minut později vyšel ven, po cestě ke svému stolu se proplétal mezi židlemi a musel projít blízko Dinsmorova stolu. Vrazil do něj a napřáhl ruku, aby se zachytil a vyrovnal pád.

Pokud mohl soudit, nikdo si ho nevšímal.

Došel ke svému stolu, posadil se a čekal. V půl jedné byl Dinsmorův stůl pořád prázdný. Co by dělal, kdyby si k němu sedl někdo jiný? Nemohl se přece pokoušet vrátit zpátky to, co už udělal. Nevěděl jak, kdyby u stolu někdo seděl.

Uvědomil si, jak je jeho plán riskantní. Je tolik možností, jak by se to mohlo pokazit. Kdyby to tak mohl nejdřív probrat s Nelsonem

Vzpamatuj se, napomenul se.

Zrovna se o to pokoušel, když se objevili Dinsmore a boxer, šéf se tvářil netrpělivě, bodyguard vypadal otráveně a znuděně. Kellerovi zatrnulo, když se servírka nějakou dobu nemohla rozhodnout, kam je má usadit, ale pak na to přišla a vedla je k jejich obvyklému stolu.

Keller odtamtud toužil vypadnout. Přinesli mu telecí, ale on se v něm jen šťoural. Připadalo mu bez chuti, jenže pak si uvědomil, že by to tak dopadlo s jakýmkoli jídlem. Nemohl by prostě položit nějaké peníze na stůl a vypařit se? Nebo tam má sedět a čekat?

Za čtvrt hodiny Dinsmore vykřikl, chytil se za krk a padl na stůl jak široký, tak dlouhý. O půl hodiny později Keller vrátil auto do půjčovny na letišti a rezervoval si letenku na zpáteční cestu.

V taxíku z letiště Keller bojoval s touhou říct řidiči, ať zastaví, aby mohl něco koupit pro Nelsona. Přesedal v Saint Louis a většinu času, když čekal na další letadlo, strávil v obchodě se suvenýry, kde se pokoušel najít něco pro psa. Co by asi tak Nelson dělal s těžítkem, ve kterém sněží, nebo s hrníčkem? K čemu by mu byla baseballová čepice nebo mikina s Gateway Arch?

„Skoro jste se toho nedotkl,“ řekla servírka v Omaze nad jeho telecím. „Nechcete to zabalit?“

Chvíli váhal s odpovědí. „Promiňte,“ vypravil ze sebe nakonec. „Trochu mě to vzalo. Tamten chudák…“ dodal a mávl rukou směrem ke stolu, kde seděl Dinsmore.

„Určitě bude v pořádku,“ uklidňovala ho. „Nejspíš teď sedí na posteli ve špitále a žertuje se sestřičkami.“

Keller si to nemyslel.

„Nazdárek, pane Keller,“ zdravil ho sluha ve výtahu. „Neviděl sem vás celou věčnost, pane.“

„Jsem rád, že jsem zpátky.“

„Váš pes bude rád, že ste zase doma,“ pokračoval muž. „Je to fakt bezvadnej pes, ten Nelson.“

Jenže ten byl taky pryč a o tom se muž zapomněl zmínit. Keller si odemkl a vešel dovnitř, zavolal na psa jménem a nic se nestalo. Vybalil si a rozhodl se, že se sprchou počká, dokud se Nelson nevrátí a dokud dívka neodejde.

Stihl by se osprchovat hned několikrát. Sedl si k televizi a tvrdl tam celých čtyřicet minut, než se ozval Andriin klíč v zámku. Jakmile se otevřely dveře, Nelson vyrazil, přeletěl místnost a vítal Kellera, skákal na něj a zuřivě vrtěl ocasem.

Kellerovi bylo skvěle. Zalila ho vlna uspokojení, klekl si na zem a hrál si se svým psem.

**

„To mě mrzí, že jste musel přijít do prázdného bytu,“ řekla Andria. „Kdybychom věděli, že přijedete „ „To je v pořádku.“

„No, radši půjdu. Musíte být unavený a určitě si chcete lehnout.“

„Ještě pár hodin vydržím,“ odporoval, „ale rád bych se osprchoval. Když jste celý den v letadlech nebo na letištích“

„Já vím. No, Nelsone, co je dneska za den? Úterý? Tak myslím, že se uvidíme až zase v pátek.“ Pohladila ho a pak se podívala na Kellera. „Pořád chcete, abych s ním v pátek chodila ven, viďte.“

„Určitě.“

„Tak to je fajn, budu se na to totiž těšit. Je to můj nejoblíbenější zákazník.“ Znovu psa pohladila. „A díky, že jste mi zaplatil a za prémie. Je to od vás moc hezké. Chci říct, kdybych se musela nastěhovat do hotelu, budu si to moct dovolit.“

„Do hotelu?“

Sklopila oči. „Nechtěla jsem o tom mluvit,“ váhala. „Ale měla bych výčitky svědomí, kdybych vám to neřekla. Nevím, co vy na to, ale já prostě všechno radši hned vybalím a nebudu chodit kolem horké kaše, ano?“

„Dobře.“

„Já jsem tu tak nějak bydlela,“ řekla. „Vy jste tu tak nějak…“

„Tak nějak bydlela. Víte, to místo, kde jsem bydlela, tak tam to nevyšlo, a znám sice pár lidí, kterým můžu zavolat, ale říkala jsem si, no, prostě Nelson a já si tak dobře rozumíme a já jsem s ním takhle mohla trávit dost času, když jsem tu tak nějak“

„Bydlela.“

„Přesně tak,“ řekla. „Takhle to bylo. Nespala jsem ve vaší posteli, pane Kellere „ „Proč ne?“

„Víte, myslela jsem si, že by se vám to nelíbilo. A pohovka je pohodlná, opravdu.“

Řekla mu, že se snažila do jeho bytu a soukromí zasáhnout co nejméně, každé ráno svlékla povlečení a uklidila ho i s dekou do komory. A nebylo to tak, že by tam pobývala pořád, protože když nevenčila Nelsona, musela se starat o další zákazníky.

„Věnčila jste psy,“ řekl, „a zalévala kytky.“

„A krmila jsem kočky a rybičky a ptáky. Na Šedesáté páté jsou jedni manželé, mají sedmnáct ptáků a ptáci v klecích, to mě vždycky bere. Mám chuť jim otevřít dvířka, pootvírat okna a nechat je všechny uletět. Ale neudělala bych to, jednak proto, že ti lidi by z toho fakt zešíleli, a pak taky proto, že by to muselo být hrozné pro ty ptáky. Venku by asi dlouho nevydrželi.“

„Ne v tomhle městě,“ souhlasil Keller.

„Zrovna onehdy mi jeden z nich uletěl a málem jsem o něj přišla. Okna byla zavřená, takže naštěstí nikam nemohl, ale lítal kolem a mě vůbec nenapadalo, jak bych ho mohla dostat zpátky.“

„A co jste dělala?“

„No, prostě jsem soustředila všechnu svou energii do srdeční čakry a vyslala jsem tuhle velkou hromadu zklidňující srdeční energie na ptáka, a on se hned uklidnil. Pak jsem jenom nechala u klece otevřená dvířka a on vletěl zpátky.“

„Nevymýšlíte si?“

Zavrtěla hlavou. „Mělo mě to napadnout hned, ale když panikaříte, snadno přehlédnete i to, co je nabíledni.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Můžu se vás na něco zeptat? Máte dneska v noci kde zůstat?“

„No, ještě ne.“

„Ještě ne?“

„Víte, nevěděla jsem, že se dneska vrátíte. Ale znám nějaké lidi, kterým můžu zavolat, a „ „Jste tady vítána,“ řekl. „Ach, to ale přece nemůžu udělat.“

„Proč ne?“

„No, vy už jste doma. Nebylo to ode mě správné, zůstávat tady, když jste byl pryč“

„To bylo v pořádku. Pes měl společnost.“

„Stejně, vy už jste se vrátil. A to poslední, co potřebujete, je nějaký host.“

„Jedna noc mě nezabije.“

„Je teda už trochu pozdě na to, abych si něco začala hledat.“

„Takže zůstanete tady.“

„Ale jenom pro dnešek.“

„Dobře.“

„Moc si toho vážím, opravdu.“

Keller, čerstvě osprchovaný, stál u umývadla a uvažoval o tom, jestli se nemá oholit. Ale kdo kdy slyšel o tom, že by se někdo holil před spaním? Člověk se holí ráno, ne večer.

Pokud se ovšem nechystá tisknout tváří k něčemu jinému než k polštáři.

Nech toho, řekl si.

Vlezl do postele, zhasl světlo a Nelson skočil do postele vedle něho, povinně se třikrát otočil a ulehl.

Keller usnul. Když se další den probudil, Andria byla pryč. Jediná známka její přítomnosti byl vzkaz, ve kterém ho ujišťovala, že přijde

psa vyvenčit v obvyklou dobu v pátek. Keller se oholil, vyvenčil psa a odjel vlakem do White Plains.

Byl to další horký den a Dot byla tentokrát na verandě se džbánem limonádv. Přivítala ho: „Kellere, pane jo. Jseš diagnostik jako hrom. Říkal jsi, že mu už zbejvá jen málo času a on ti fakt umřel přirozenou smrtí.“

„Takový věci se dějou.“

„To jo,“ souhlasila. „Chápu, že spadl do talíře. Fleky z kravaty si už ale nejspíš nikdy nevyčistí.“

„Byla to hezká kravata,“ řekl Keller.

„Říkali, že to byla srdeční zástava,“ pokračovala, „a vsadila bych se, že mají pravdu, protože se fakt stává jen málokdy, že někdo umře a srdce mu tluče furt pryč. Jak jsi to provedl, Kellere?“

„Zkoncentroval jsem všechnu svoji energii do čakry srdce,“ řekl. „Vyslal jsem tu energii na něj a bylo to víc, než jeho srdce mohlo zvládnout.“

Podívala se na něj. „Kdybych měla hádat, tak bych to tipovala nejspíš na kyanid.“

„Dobrá trefa.“

„A jak?“

„Vyměnil jsem slánky. V té, kterou jsem mu dal na stůl, byly krystalky kyanidu smíchaný s vrchní vrstvou soli. Strašně moc solil.“

„To prej není dvakrát zdravý. Jak chutná kyanid?“

„Když tak strašně solil, nemohl ani vědět, jak chutná maso. Nevím, jak moc chuti kyanid má. Stejně když ti dojde, že ti to nějak nejede“

„Tak si máčíš ksicht v talíři. Kyanid ale nechává stopy, ne? Nenajdou ho při pitvě?“

„Jenom kdyby ho hledali.“

„A kdyby se podívali do slánky?“

„Když Dinsmore dostal ten záchvat,“ vyprávěl, „seběhlo se tam pár lidí, jestli by mu nemohli pomoct.“

„To od nich bylo šlechetný. Ale nemyslíš, že někdo z nich mohl sebrat tu slánku?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„A zbavil se jí někde mezi restaurací a letištěm?“

„To by mě taky nepřekvapilo.“

Sel nahoru a podal zprávu. Když se vrátil dolů, Dot mu řekla: „Kellere, začínám si o tebe dělat starosti. Myslím, že měkneš.“

„Cože?“

„Existoval jenom jeden důvod, proč bys měl sebrat tu slánku.“

„Aby nenašli ten kyanid.“

Zavrtěla hlavou. „Kdyby ho vůbec začali hledat, našli by ho v nesnědeným jídle. Ne, ty sis představoval, že ho nenajdou, a někdo jinej by si z tý slánky osolil jídlo a otrávil by se nešťastnou náhodou.“

„Nemusíš si dělat vrásky kvůli ničemu, co se tam stalo,“ řekl.

„Hmm.“

„Ale taky nemá smysl zabíjet kdekoho jen tak.“

„Aha, úplně s tebou souhlasím, Kellere,“ řekla, „ale pořád říkám, že měkneš. Koncentrovat svýho srdečního čokla a tak.“

„Cakru.“

„Jen si mě opravuj. Co to vůbec znamená?“

„Nemám ponětí.“

„Ale brzo na to přijdeš, teď, když tě tohleto tak zajímá. Kellere, začínáš bejt lidskej. Nejdřív ten pes, tím to všecko začalo. Příště půjdeš zachraňovat velryby. A budeš si brát domů zatoulaný zvířata. Kellere, dej si bacha.“

„To je směšný,“ řekl. Ale ve vlaku po cestě zpátky do města zjistil, že přemýšlí o tom, co říkala. Nebylo na tom něco?

Připadalo mu, že ne, ale stoprocentně jistý si nebyl. Bude to muset probrat s Nelsonem.

KAPITOLA 5

KELLEROVA KARMA

Keller seděl s Dot v kuchyni ve White Plains už dvacet minut. Televize byla puštěná a naladěná na jeden teleshoppingový kanál. „Furt na to čumím,“ povídala, „a nikdy si nic nekoupím. Na co by mi byly nějaký zirkony?“

„Tak proč se na to koukáš?“

„Na to se ptám sama sebe taky, Kellere. Ještě jsem na nic nekápla, ale myslím, že vím alespoň o jednom, co se mi na tom líbí. Je to nekonečný.“

„Nekonečný?“

„Nikdy to nepřerušujou. Nejsou tam žádný přestávky na reklamy.“

„Ale vždyť to celé je vlastně jedna reklama,“ namítl. „To je něco jinýho,“ řekla.

Ozval se bzučák domácího telefonu. Zvedla sluchátko, chvíli poslouchala a pak na něj významně kývla.

Šel nahoru a byl se starým pánem asi deset nebo patnáct minut. Po cestě ven se zastavil v kuchyni a nalil si sklenici vody. Stál u dřezu a pomalu pil. Dot koukala na televizi. „Všecko to jsou jenom šperky,“ vrtěla hlavou. „Kdo si to všecko kupuje? K čemu jim to je?“

„Nevím,“ řekl. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Ptej se.“

„Není s ním nic?“

„Proč?“

„Jen mě tak napadlo.“

„Něco jsi slyšel?“

„Ne, nic takového. Vypadá unaveně, to je všechno.“

„Všichni jsme unavený,“ řekla. „Život je pes a lidi jsou z toho hin. Ale on je v pořádku.“

Keller jel vlakem na nádraží Grand Central a pak taxíkem domů. Nelson ho vítal u dveří s vodítkem v hubě. Keller se rozesmál a vodítko mu připnul. Měl vyřídit nějaké telefony, naplánovat cestu, ale to mohlo počkat. Zrovna teď se chystal vy věnčit svého psa.

Mířil k řece. Nelsonovi se tam líbilo, jenže tomu se líbilo zřejmě všude. Měl úplně nevyčerpatelnou energii pro dlouhé procházky. Nikdy mu nedošly síly. Člověk si s ním mohl nohy uchodit a padat únavou, ale on by za deset minut mohl pobíhat znova.

Samozřejmě, že člověk nesměl zapomínat, že pes má dvakrát tolik nohou co člověk. Keller si myslel, že to muselo být tím.

„Chystám se na cestu,“ vysvětloval Nelsonovi. „Asi to nebude trvat moc dlouho, ale víš, potíž je v tom, že to nikdy nevím přesně. Někdy odletím ráno a do večera jsem zpátky, ale jindy se to protáhne na týden. Ale neboj se. Až přijdeme domů, zavolám Andrii.“

Pes uslyšel dívčino jméno a nastražil uši. Keller viděl tabulky, na kterých byly podle inteligence seřazeny různé psí rasy, ale bylo to už před nějakou dobou. Nebyl si proto jistý, kde byl australský honácký pes, ale nejspíš dost nahoře. Nelsonovi do špičky moc nechybělo.

„Stejně tě má zítra věnčit. Mohl bych možná prostě položit dopis s pokyny vedle vodítka, ale co bych to nechával náhodě? Brnknu jí, hned jak budeme doma.“

Andriina životní a bytová situace byla pořád stejně nejasná jako její kariéra a jediné číslo, na něž mohl Keller zavolat, byl pager, který s sebou nosila. Když přišel domů, zavolal na něj a nechal jí své číslo. Ozvala se o čtvrt hodiny později.

„Zdravím. Jak se má můj oblíbený australský honácký pes?“

„Dobře,“ řekl Keller. „Ale bude potřebovat společnost. Zítra ráno musím odjet.“

„A na jak dlouho náhodou nevíte?“

„Těžko říct. Může to být na jeden den, nebo taky na týden. Nehodí se to?“

Rychle ho ujistila, že to není žádný problém. „Vlastně,“ řekla, „se to hodí úplně perfektně. Bydlím u jedněch přátel a prostě to už dál nejde. Řekla jsem jim, že se zítra odstěhuju a přemýšlela jsem, kam bych šla. Není to úžasné, jak nám vždycky osud naznačí cestu, kudy dál?“

„Jo, je to úžasný.“

„Ale jedině za předpokladu, že vám nebude vadit, že tam zůstanu, až budete pryč. Už jsem to udělala jednou, a možná že byste byl radši, kdybych to neopakovala.“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistil ji Keller. „Nelson bude mít společnost, tak proč bych proti tomu měl něco mít? Nejste nepořádná, uklízíte po sobě.“

„Takže jsem čistotná a ochočená, fajn. Stejně jako Nelson.“ Zasmála se, pak se chvíli odmlčela a pokračovala: „Opravdu si toho moc

vážím, pane Kellere. Ti známí, co u nich jsem, tak spolu moc nevycházejí a já mezi nimi lítám jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Z ní se stala taková ta žárlivá potvora a on si myslí, že by jí k tomu měl zavdat příčinu, takže jsem včera večer skoro ušoupala nožičky dlouhosrstému jezevčíkovi, protože jsem nechtěla být s nimi. Rozhodně se odtamtud zítra ráno vypakuju fakt hrozně ráda.“

„Poslyšte,“ řekl impulsivně. „A na co byste čekala? Přijďte hned dneska.“

„Ale vy odjíždíte až zítra.“

„No a co? Dneska večer budu dlouho pryč a zítra odjíždím hned brzo ráno, takže si nebudeme překážet. A vy aspoň od těch lidí vypadnete o to dřív.“

„Páni,“ řekla, „To by bylo super.“

Keller dotelefonoval a šel si do kuchyně uvařit kávu. Přemýšlel, proč jí to, k sakru, nabízel? Normálně se takhle nechoval. Proč by se měl starat o to, jestli má někdo další noc trpět vzteklé pohledy manželky a dotěrné ruce jejího manžela?

A aby si zajistil, že jeho nabídku přijme, dokonce improvizoval tím, že si vymyslel něco na celý večer a odlet si naplánoval brzo ráno. Letenku si přitom ještě nezamluvil a na večer taky zatím žádné plány neměl.

Už je načase si tu letenku rezervovat. A taky by už měl vymyslet, co s večerem.

Na letenku stačil jeden telefon a večer mu taky nedal o moc víc práce. Keller se zrovna oblékal, když přijela Andria, měla na sobě pruhované kalhoty s laclem a nesla tmavě zelený ruksak. Nelson kolem ní začal řádit, a tak ruksak odhodila a začala se s ním mazlit.

„No,“ řekl Keller. „Nejspíš asi budete spát, až se vrátím, a já zase už budu pryč, ještě než se vzbudíte, tak se s vámi rozloučím raději teď. Samozřejmě víte, co Nelson přes den dělá, a taky víte, kde co je.“

„Fakt si toho moc vážím,“ děkovala mu Andria.

Keller si vzal taxíka do restaurace, kde si domluvil rande se ženou, která se jmenovala Yvonně, s níž se třikrát nebo čtyřikrát sešel poté, co se s ní seznámil na kursu „Odhalené tajemství pobaltské kuchyně“. Oba se shodli, že největší tajemství na téhle kuchyni je to, že se tomu vůbec někdo odvážil říkat kuchyně. Od té doby si spolu párkrát vyšli do restaurace, a nikdy do pobaltské. Dneska večer to byla italská a dost dlouho si navzájem říkali, jakou mají radost z toho, že budou jíst v italské restauraci, a ne třeba v litevské.

Potom šli do kina a pak si vzali taxíka do Yvonnina bytu, nějakých osmnáct bloků od Kellerova domova. Zasunula klíč do zámku a otočila se k němu. Už se dostali do stadia polibku na dobrou noc a Keller viděl, že je Yvonně nachystaná na to, aby ji políbil, ale zároveň cítil, že po tom doopravdy netouží a jemu se vlastně taky nechtělo. Oba jedli česnek, takže to nevězelo v tom, že by se tím nechtěli vzájemně nějak dotknout. Nebyl si jistý, co to bylo, ale rozhodl se, že se tím bude řídit.

„Tak,“ řekl, „dobrou noc, Yvonně.“

Chvilku vypadala, jako kdyby ji překvapilo, že ji nepolíbil, ale rychle se přes to přenesla. „Ano, dobrou noc,“ odpověděla a vzala ho za ruku a kamarádsky ji stiskla. „Dobrou, Johne.“

Dobrou noc navždycky, říkal si, když pak šel dolů po Druhé avenue. Už jí znovu nezavolá a ani ona nečeká, že by se ozval. Všechno, co měli společného, byla nechuť k severoevropské kuchyni, a to bylo na vztah dost málo. Prostě tomu chyběla chemie. Byla atraktivní, ale nic je pořádně nespojovalo a nic mezi nimi nejiskřilo.

To se vlastně stávalo dost často.

Na půli cesty domů se zastavil v baru na První avenue. Měl k večeři trochu vína a ráno chtěl mít čistou hlavu, takže nezůstal dlouho, jen si dal jedno pivo, které pomalu pil, poslouchal přitom jukebox a díval se na svůj odraz v zrcadle na stěně.

Ty jsi takový osamělý mizera, řekl svému obrazu.

Když na člověka přijdou takovéhle myšlenky, je nejvyšší čas jít domů. Jenže on se nechtěl objevit doma dřív, než se tam dostane Andria, a kdoví, jak to měla s prací. Zůstal, kde byl, ucucával pivo a pak se po cestě ještě jednou zastavil na šálek kávy.

Když nakonec došel domů, v bytě bylo zhasnuto. Andria ležela na pohovce, spala nebo to alespoň předstírala. Nelson, schoulený do klubíčka u jejích nohou, vstal, oklepal se a tiše přiběhl ke Kellerovi. Keller odešel do ložnice, Nelson za ním. Když Keller zavřel dveře od ložnice, pes vydal podivný a nezvyklý zvuk z hloubi hrdla. Keller nevěděl, co ten zvuk znamená, ale napadlo ho, že to má asi něco společného s tím, že jsou zavřené dveře a Andria že je za nimi.

Vlezl do postele. Neslon stál před zavřenými dveřmi, jako kdyby čekal, že se otevřou. „Sem, hochu,“ řekl a pes vyskočil na postel, třikrát se rituálně otočil dokolečka a lehl si na obvyklé místo. Kellerovi připadalo, že to dělal nějak zdráhavě, ale stejně hned usnul. A nakonec usnul i Keller.

Když se ráno probudil, pes tam nebyl. Nebyla tam ani Andria a ani vodítko. Keller se oholil, oblékl a odešel z domova, ještě než se vrátili. Jel taxíkem na letiště La Guardia a dorazil tam s nebývalým předstihem před odletem do Saint Louis.

V Hertzů si najal si ford tempo a požádal dívku, která ho obsluhovala, aby mu na mapě našla a ukázala cestu do Sheratonu. „Je to ta křižovatka hned za nákupním centrem,“ vysvětlovala mu snaživě. Vyjel výjezdem směrem na nákupní centrum, našel volné místo, zaparkoval a pečlivě si zapamatoval, kde auto nechal, aby ho později našel. Jednou před pár lety zaparkoval najaté auto na parkovišti u nákupního centra na předměstí Detroitu a nedal pozor, kde to bylo, ani jak auto vypadalo. Nejspíš tam stojí ještě teď.

Prošel nákupním centrem a díval se po obchodě se sportovními potřebami, kde by měli také lovecké nože. Nějaký by tu nejspíš měl být. Jinak tu měli všechno ostatní včetně několika klenotnictví, do kterých lákali každého, kdo ještě neměl dost zirkonů z televize. Nejdřív ale narazil na domácí potřeby, kde si všiml kuchyňských nožů. Vybral si vykosťovací nůž s pětipalcovým ostřím.

Mohl si s sebou vzít vlastní nůž, ale znamenalo by to, že by v letadle musel podávat zavazadlo, a to nikdy nedělal, pokud se tomu mohl jen trochu vyhnout. Bylo dost jednoduché si pak koupit, co potřeboval, až na místě. Nejtěžší bylo přesvědčit prodavače, že nechce zbytek sady a reklamu, podle které se prý nůž nemusí brousit několik let, pustil taky hned z hlavy. Vždyť se ho přece chystal použít jenom jednou.

Našel forda, našel Sheraton a našel i místo na zaparkování. Tašku s věcmi na přespání si nechal v kufru. Bylo by příjemné, kdyby nůž prodávali s pouzdrem, ale kuchyňské nože většinou takhle vybavené nejsou, takže musel improvizovat a sebrat tvrdou poštovní obálku ze schránky na Federální expresní poštu u hlavního vchodu do nákupního centra. Vešel do prostorné hotelové haly s obálkou pod paží a s nožem uvnitř ní.

Tak dostal ten nápad.

Zkontroloval si kousek papíru v náprsní tašce. St. Louis, Sheraton, pokoj 314.

„Ten člověk je vysokej pohlavár ve vládě,“ řekl mu starý pán ve White Plains. „Pár lidí se bojí, že si mohl pustit pusu na špacír.“

Zrovna nedávno nějací lidé, kteří pracovali ve státem podporovaném projektu na prevenci drog v Bronxu, dostali strach, že by jejich účetní mohla říct, co ví, a tak zaplatili dvěma puberťákům sto padesát dolarů, aby ji zabili. Ti dva si ji vyhlédli, když odcházela z kanceláře, šli za ní po ulici a po dvou blocích ji ten šestnáctiletý střelil do hlavy. Během čtyřiadvaceti hodin byli ve vazbě a o dva dny později i ten génius, který si je najal.

Keller si pomyslel, že každý prostě dostane to, za co si zaplatí.

Došel k domácímu telefonu a vytočil číslo 314. Telefon zvonil dost dlouho na to, aby si byl jistý, že tam nikdo není. Pak se na druhém konci někdo ozval: „Jo?“

„Expresní kurýr,“ řekl Keller.

„Co?“

„Kurýrní pošta. Mám pro vás dopis.“

„To je blbost,“ odporoval muž. „Pokoj 314, ne? Hned jsem tam.“

Muž protestoval, že nic nečeká, ale Keller mu zavěsil v půli věty a vyjel výtahem do třetího patra. Chodby byly prázdné. Našel pokoj 314 a rychle zaklepal na dveře. „Expres,“ zavolal. „Dopis.“

Dveřmi bylo slyšet nějaké polohlasné zvuky. Pak bylo ticho, a když už se chystal zaklepat znova, ozval se ten muž. „Co to má sakra znamenat?“

„Dopis pro vás. Expresní pošta.“

„To není možné. Musíte mít špatné číslo.“

„Pokoj 314. Tak to tady mám napsaný, na obálce i na dveřích.“

„No, tak to bude asi špatně. Nikdo neví, že jsem tady.“ Jo, tak to si jenom myslíš, řekl si Keller. „Na koho je ta adresa?“

Na koho asi? „Nejde to přečíst.“

„A od koho to je?“

„To taky nemůžu přečíst,“ řekl Keller. „Celý ten řádek je zmačkaný, odesílatel i adresát, ale píše se tam pokoj 314, Sheraton, takže to musí být pro vás, ne?“

„To je směšné,“ namítl muž. „Není to pro mě a bašta.“

„No, a co kdybyste to třeba podepsal,“ navrhoval Keller, „a podíval se, co to je, a jestli to fakt není pro vás, tak to můžete později nechat v recepci nebo zavoláte nás a my si to vyzvedneme.“

„Prostě to nechte za dveřmi, ano?“

„To nejde, musíte mi to podepsat.“

„Tak si to nechte, protože já to nechci.“

„Chcete to odmítnout?“

„Přesně tak. Zapaluje vám to. Kristepane, ano, chci to odmítnout.“

„Tak fajn,“ řekl Keller. „Ale stejně potřebuju váš podpis. Jenom zaškrtnete, že jste to odmítl a podepíšete se.“

„Panebože,“ vzdychl muž, „a pak už mi dáte pokoj?“

Odjistil řetízek, otočil klikou a otevřel dveře na špehýrku. „Ukážu vám, kde to máte podepsat,“ Keller mu strčil obálku pod nos. Dveře se otevřely trochu víc a za nimi stál vysoký proplešatělý muž, oplácaný a nahý, jen s hotelovým ručníkem kolem boků. Jak sáhl po obálce, protáhl se Keller, nůž v ruce, do místnosti a vrazil mu čepel pod žebra směrem nahoru, k srdci.

Muž padl dozadu a natáhl se na koberec u nohou rozestlané široké postele. Keller si všiml, že v pokoji je nepořádek, na prádelníku stála otevřená láhev skotské a na obou nočních stolcích byly skleničky s nedopitým pitím. Sem tam byly po pokoji rozházené šaty, dámské šaty

Dámské šaty?

Kellerův pohled dospěl k zavřeným dveřím do koupelny. Ježíš, pomyslel si. Měl by odtamtud vypadnout. Vzít nůž, obálku a Dveře do koupelny se otevřely. „Harry?“ zavolala. „Co se „ A uviděla Kellera. Podívala se přímo na něj, uviděla jeho obličej. Každou vteřinou začne řvát.

„Srdce,“ vykřikl Keller. „Pojďte sem, musíte mi pomoct.“

Nechápala to, ale Harry ležel na zemi a byl tam ten pohledný muž v obleku, který se k ní blížil a povídal něco o masáži srdce, umělém dýchání a záchrance a mluvil uklidňujícím tónem. Moc to nechápala, ale nekřičela a Keller byl v mžiku dost blízko, aby na ni dosáhl.

Nebyla ve smlouvě, ale byla tady, a nemohla zůstat v koupelně, kam patřila, ach ne, ona ne, koza jedna pitomá, musela jít a otevřít dveře a viděla jeho obličej, a tak to měla.

Vykosťovací nůž umytý od krve a s otřenými otisky spadl do kanálu asi míli nebo dvě od hotelu. Expresní obálka roztrhaná na čtvrtky letěla do koše na odpadky na letišti. Tempo se vrátilo zpátky do Hertzů a Keller, jakmile zaplatil v hotovosti, odletěl do Chicaga s American Airlines. Dal si velký pozdní oběd v překvapivě dobré restauraci na letišti 0’Hare a pak si koupil letenku na let United Airlines, který měl přistát na letišti La Guardia dost dlouho potom, co přestane dopravní špička. Tak seděl a utloukal čas v koktejlovém baru s oknem, ze kterého byl výhled na startující a přistávající letadla. Keller se na ně chvíli díval, popíjel australský ležák a pak se zadíval na televizi, kde běžela talkshow Oprah Winfreyové, ve které se bavila se šesti trpaslíky. Zvuk byl ztlumený, a to bylo nejspíš dobře. Tu a tam kamera zabrala obecenstvo, kde bylo nepoměrně velké množství malých lidí. Keller fascinovaně zíral a úporně se bránil pomyšlení na vtipy o Sněhurce.

Přemýšlel, jestli není chyba vrátit se do New Yorku stejný den. Co si Andria pomyslí?

Řekl jí, že mu jednání asi nebude trvat dlouho. Kromě toho si říkal, co na tom, co ona si myslí.

Dal si další pivo a viděl několik dalších startujících letadel. V letadle si dal kávu a snědl dva sáčky burských oříšků. Na letišti La Guardia se zastavil u první telefonní budky a zavolal do White Plains.

„To šlo fofrem,“ divila se Dot. „Byla to hračka.“

Chytil taxíka, řidiči řekl, aby jel přes most na Padesátou devátou ulici a navigoval ho, jak se tam dostane. Doma několikrát zazvonil na zvonek, než začal odmykat. Nelson a Andria byli pryč. Napadlo ho, že třeba byli venku celý den. Co když on odjel do Saint Louis, zabil tam dva lidi, a mezitím dívka s jeho psem absolvovala jen jednu jedinou dlouhou procházku.

Udělal si sendvič a pustil si televizi. Přepínal z kanálu na kanál, až se zastavil na jednom teleshoppingu, který nabízel sportovní trofeje pro sběratele. Míče, baseballové pálky, helmy, čepice, trička, všechny podepsané od sportovců a doplněné certifikáty pravosti, už jen ty certifikáty se daly zarámovat. Zirkony pro chlapy, pomyslel si.

„Když slyšíte slova spolehlivá akcie,“ říkal moderátor, „co vás napadne? Řeknu vám, co napadne mě. Je to Mickey Mantle.“

Keller si nebyl jistý, co napadá jeho, když slyší slova spolehlivá akcie, ale věděl určitě, že Mickey Mantle to není. Zrovna o tom přemýšlel, když do místnosti vběhl Nelson s Andrií za sebou.

„Když jsem slyšela televizi, říkala jsem si nejdřív, že jsem ji asi nechala puštěnou, ale když jsem ji nepouštěla, tak jak by se to mohlo stát? A pak mě napadlo, že se sem třeba někdo vloupal, ale proč by zloději pouštěli televizi? Ti se na ni nikdy nekoukají, rovnou ji ukradnou.“

„Měl jsem vám zavolat z letiště,“ omlouval se Keller. „Nenapadlo mě to.“

„Co se stalo? Zrušili let?“

„Ne, odjel jsem,“ řekl. „Ale vyřídil jsem to všechno natotata.“

„Páni,“ vydechla. „No, Nelson a já jsme si užívali jako obvykle. Je radost s ním být.“

„Umí se dobře chovat,“ souhlasil Keller. „Nejen to. Taky má pořád dobrou náladu.“

„Já vím.“

„Ze všeho se tak raduje,“ pokračovala, „že je s ním člověku dobře. A opravdu se zajímá o věci kolem. Vzala jsem ho s sebou, když jsem šla zalévat kytky a krmit rybičky v tom bytě na Park Avenue. Ti lidi jsou na Sardinii. Byl jste tam někdy?“

„Ne.“

„Já taky ne, ale ráda bych se tam někdy podívala. Vy ne?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Prostě, měl byste vidět Nelsona, jak se koukal na akvárium, pozoroval, jak si tam ty rybičky plavou sem a tam. Kdybyste někdy chtěl rybičky, pomohla bych vám s akváriem, osázet ho a tak. Ale radila

bych vám sladkovodní ryby, protože akvária s mořskou vodou se hrozně těžko udržujou.“

„Budu si to pamatovat.“

Sehnula se, aby pohladila psa, a pak se narovnala. „Můžu se vás na něco zeptat? Nevadí, když tu dneska přes noc zůstanu?“

„Samozřejmě že ne. Víceméně jsem s tím počítal.“

„No, já si nebyla jistá, a už je trochu pozdě na to, něco si hledat. Ale myslela jsem, že byste po té cestě možná chtěl být sám a“

„Nebyl jsem pryč na tak dlouho.“

„Víte určitě, že vám to nevadí?“

„Naprosto.“

Dívali se spolu na televizi a pili horkou čokoládu, kterou Andria uvařila. Když program skončil, Keller vzal Nelsona na pozdní procházku. „Opravdu bys chtěl akvárium s rybičkama?“ zeptal se psa. „Když já můžu mít televizi, tak proč ty bys nemohl mít rybičky. Ale nepřestaly by tě hned po prvním týdnu bavit? Koukal by ses na ně i potom?“

Se psy je to jiné než s lidmi. Nenechají se tak snadno znudit.

Po několika blocích zjistil, že si s Nelsonem povídá o tom, co se stalo v Saint Louis. „O ženské nic neříkali,“ vyprávěl. „Vsadil bych se, že v tom hotelu nebyla ani zapsaná. Asi to taky nebyla jeho žena, takže bych řekl, že tam byla neoficiálně. Proto ji poslal do koupelny předtím, než otevřel dveře, a proto taky nejdřív nechtěl otevřít vůbec. Kdyby v té koupelně zůstala ještě o chvilku déle“

Ale co kdyby tam zůstala? Ječela by jako siréna, ještě než by se Keller dostal z hotelu, a byla by mohla policajtům něco vyslepičit. Pro začátek třeba to, jak se vrah dostal do pokoje.

Dobře že to proběhlo tak, jak to proběhlo, usoudil. Ale pořád tady něco smrdělo. Vůbec nic neříkali o nějaké ženské.

Měl jenom jednu koupelnu. Andria tam šla první. Keller slyšel, jak hučí sprcha, pak bylo ticho, dokud se nevynořila v jakémsi beztvarém oděvu z růžového flanelu, který ji zakrýval od krku až ke kotníkům. Keller si všiml, že má nalakované nehty na nohou, každý jinou barvou.

Keller se osprchoval a oblékl si župan. Andria ležela na kanapi a četla si časopis. Řekli si dobrou noc, mlaskl na Nelsona a pes za ním šel do ložnice. Když zavřel dveře, pes znovu vydal ten zvuk.

Svlékl si župan, vlezl do postele a poplácal deku vedle sebe. Nelson zůstal, kde byl, přímo přede dveřmi a opakoval ten hluboký zvuk, tentokrát ještě o něco naléhavěji.

„Chceš ven?“

Nelson zavrtěl ocasem a Keller si to přeložil jako ano. Otevřel dveře a pes odběhl do vedlejšího pokoje. Zavřel dveře, vlezl si zpátky do postele a snažil se přijít na to, jestli žárlí. Překvapilo ho, že by mohl nejenom žárlit na dívku, protože s ní chtěl Nelson být místo něho, ale stejně tak by mohl žárlit na psa, protože na rozdíl od něj spal s Andrií.

Malé růžové prstíky, každý nalakovaný jinou barvou…

Pořád o tom přemýšlel, když se otevřely dveře a Nelson vklusal dovnitř. „Chce být s vámi,“ řekla Andria a zavřela dveře, ještě než se Keller zmohl na slovo.

Ale opravdu to chtěl? Pes se zřejmě nemohl rozhodnout, co chce. Skočil ke Kellerovi na postel, jednou, podruhé se otočil, pak skočil na zem a šel ke dveřím. Zase vydal ten zvuk, ale tentokrát to znělo žalostně.

Keller vstal z postele a otevřel dveře. Nelson se postavil mezi ně, napůl do ložnice a napůl do obýváku. Keller se opřel o zárubeň a řekl: „Myslím, že mu vadí zavřené dveře. Co kdybych nechal otevřeno?“

„Klidně.“

Nechal dveře dokořán a vrátil se do postele. Nelson využil příležitosti a odešel do obýváku. O chvilku později byl v ložnici. Pak zase zamířil do obýváku. Proč, přemýšlel Keller, se ten pes chová jako nastávající tatínek v porodnici? Proč tady pořád tak courá?

Keller zavřel oči, ale cítil, že spánek je od něj asi tak daleko jako Sardinie. Začal dumat nad tím, proč tam Andria chce? Kvůli sardinkám? Pak by se mohla stavit na Korsice pro korzet, a namířit si to na Elbu pro makaróny. Potom by jela na Maltu pro rytíře a na Krétu pro kretény, a

Zrovna začínal zabírat, když se pes vrátil.

„Nelsone,“ vzdychl, „co se to s tebou sakra děje, no?“ Natáhl se a podrbal psa za uchem. „Jsi přeci hodnej kluk. No jasně, že jsi hodnej kluk, ale jsi blázen.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Posadil se na posteli. Byla to Andria, samozřejmě, a dveře byly otevřené, zaklepala, aby ho na sebe upozornila. „On se prostě nemůže rozhodnout, s kým chce být.“ řekla. „Nejspíš bych si prostě měla vzít věci a jít.“

„Ne,“ nechtěl, aby odešla. „To bych nerad.“

„Pak bych tu asi měla zůstat.“

Vešla do ložnice. Předtím rozsvítila lampu v obýváku, ale osvětlení zezadu nic neodhalovalo. Růžové flanelové cosi bylo totálně neprůhledné a Keller z jejího těla neviděl vůbec nic. Pak si košili jediným pohybem přetáhla přes hlavu a odhodila ji a on ji uviděl celou.

„Mám pocit, že dělám velikou chybu,“ řekla, „ale je mi to jedno. Víš, jak to myslím?“

„Vím přesně, jak to myslíš,“ odpověděl Keller.

Potom se ozval. „Nejspíš si teď myslíš, že jsem ho navedl. Rád bych to bral jako vlastní zásluhu, ale přísahám, že to celý byl jeho nápad. Byl jako osel v hádance, co se nemohl rozhodnout mezi dvěma kupkama sena. Kampak se nám poděl?“

Neříkala nic, tak se na ni podíval zblízka a všiml si, že pláče. Ježíš, řekl snad něco, co se jí dotklo?

„Andrio? Stalo se něco?“

Posadila se a zkřížila ruce na prsou. „Mám prostě strach,“ tiše odpověděla. „Z čeho?“

„Z tebe.“

„Ze mě?“

„Jen mi řekni, že mi neublížíš. Můžeš to pro mě udělat?“

„Proč bych ti ubližoval?“

„Nevím.“

„No, neříkala bys to jen tak.“

„Ach bože,“ povzdychla si. Začala se kousat do kloubu na prstě. Nehty na rukou nalakované neměla, jen na nohou. Zajímavé. Řekla: „Když mám nějaký vztah, musím být naprosto otevřená a upřímná.“

„Ano?“

„Ne že by tohle byl vztah, chci říct, že jsme se spolu prostě jen jednou vyspali, ale cítím, že mezi námi něco opravdu je, nemyslíš?“ Keller přemýšlel, kam tím míří.

„Takže musím být čestná a mluvit pravdu. Víš, já totiž vím, co opravdu děláš.“

„Ze víš, co dělám?“

„Na těch cestách.“

To bylo směšné. Jak by mohla něco vědět?

„Tak mi to pověz,“ řekl.

„Bojím se to říct.“

Panebože, ona to snad fakt věděla.

„Tak do toho,“ povzbuzoval ji. „Nemusíš se ničeho bát.“

„Ty“

„Pokračuj.“

„Jsi vrah.“

Ouha.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se.

„Nemyslím si to,“ řekla. „Prostě to nějak vím. A nevím, jak to vím. Myslím, že jsem to věděla hned, jak jsem tě poprvé viděla. Myslím, že to má něco společného s tvojí energií. Nedokážu to popsat, ale je to tak.“

„Ach.“

„Cítím, co jsou lidi zač. Prosím tě, neubližuj mi.“

„Nikdy bych ti neublížil, Andrio.“

„Vím, že to myslíš vážně,“ řekla. „Doufám, že je to pravda.“ Chvíli přemýšlel. „Když si to o mně myslíš nebo to víš, říkej tomu, jak chceš, a kdyby ses bála, že bych ti mohl… ublížit „ „Tak proč bych za tebou chodila do ložnice?“

„Přesně tak. Proč jsi to udělala?“

Dívala se mu přímo do očí. „Nemohla jsem proti tomu nic dělat.“ Cítil, jako kdyby mu právě pukla a odpadla ocelová obruč, kterou měl okolo srdce. Natáhl se a přitáhl ji k sobě.

Na podlaze vedle postele ležel Nelson a spal jako miminko.

Ráno šli vyvenčit Nelsona spolu. Keller koupil noviny a vyzvedl krabici mléka. Když přišli zpátky domů, uvařil konvici kávy a ona přitom dávala snídani na stůl.

Začal: „Podívej. Neumím v tomhle dost dobře chodit, ale jsou věci, které bych ti měl říct. První je, že se ode mě nemáš čeho bát. Moje práce je jedna věc a můj život je něco jiného. Nemám důvod ti ubližovat a i kdybych nějaký důvod měl, neudělal bych to.“

„Já vím.“

„Hm?“

„Bála jsem se v noci. Teď se nebojím.“

„Aha,“ řekl. „No, a ta druhá věc, kterou ti chci říct, je, že vím, že teď nemáš kde bydlet, a pokud jde o mě, můžeš tady zůstat, jak dlouho budeš chtít. Vlastně bych byl moc rád, kdybys tu zůstala. Můžeš dokonce spát na kanapi, jestli chceš, pokud ti to teda Nelson dovolí. Ale tím si nejsem tak jistý.“

Přemýšlela, co mu na to řekne, a vtom zazvonil telefon. Zamračil se a zvedl sluchátko.

Byla to Dot. „Mladíku,“ zaskřehotala jako stařenka. „Myslím, že bys měl taky jednou zavolat tetince Dorothy.“

„Vždyť jsem to udělal,“ připomněl jí. „Jenom proto, že to byla rychlá a jednoduchá záležitost, neznamená, že si nepotřebuju mezi zakázkama oddychnout.“

„Kellere,“ řekla, teď už vlastním hlasem, „nasedni do nejbližšího vlaku, jo? Spěchá to.“

„Spěchá?“

„Máme problém.“

„Jak to myslíš?“

„Pamatuješ si, jak jsi říkal něco o tom, jaká to byla hračka?“

„No a?“

„Tak ta hračka se rozbila. Chápeš?“

Na nádraží ve White Plains ho nikdo nečekal, takže si vzal taxíka k velkému viktoriánskému domu na Taunton Pláce. Dot na něj čekala na verandě. „Dobrá,“ začala. „Poreferuj mi o tom.“

„Tobě?“

„Já to pak povím jemu. Přeje si to tak.“

Keller pokrčil rameny a začal. Kam jel, co dělal. Bylo to jenom pár vět. Když skončil, na chvilku se odmlčel a pak řekl. „Ta ženská tam neměla co dělat.“

„Ani ten chlap.“

„Jak to?“

„Zabil jsi špatný lidi. Počkej tu, Kellere, jo? Musím tohle povědět Jeho Excelenci. Jestli chceš kafe, v kuchyni je čerstvý. No, poměrně čerstvý.“

Keller zůstal na verandě. Bylo tam staromódní houpací křeslo a on si do něj sedl, houpal se sem a tam, ale za daných okolností mu to připadalo nějak moc lehkovážné. Přesedl si na židli, ale byl příliš neklidný, aby na ní vydržel. Když se Dot vrátila, pochodoval kolem dokola.

„Říkal jsi pokoj 314.“

„A tam jsem taky šel,“ řekl. „To bylo číslo pokoje, které jsem zavolal zezdola, a bylo to taky číslo na dveřích. Pokoj číslo 314, hotel Sheraton.“

„Byl to špatnej pokoj.“

„Zapsal jsem si to. On mi dal tohle číslo a já si ho zapsal.“

„A ten papír sis náhodou neschoval, že ne?“

„Ale jistěže ano. Schovávám si přece úplně všechno. Mám to doma na stole, dohromady s dranžírákem a s vikářovýma hodinkama i s jeho šrajtoflí. Ne, samozřejmě, že ho nemám.“

„Samozřejmě že ne, ale bylo by fajn, kdybys zrovna v tomhle případě udělal výjimku. Ta, ehm, určená oběť byla v čísle 502.“

Zamračil se. „To si není ani podobný. Co udělal, přestěhoval se? Kdybych měl fotku, víš“

„Vím. Nepřestěhoval se nikam.“

„Dot, nemůžu věřit, že jsem si to zapsal špatně.“

„Ani já ne, Kellere.“

„Kdybych měl jedno číslo špatně nebo kdybych to napsal třeba pozpátku, no, tak tomu bych dokázal věřit, ale splést si 502 a 314 „ „Víš, co je 314, Kellere?“ Nevěděl. „Je to volačka pro Saint Louis.“

„Volačka? Jako v telefonu?“

„Jako v telefonu.“

Povzdychla si. „Poslední dobou toho měl moc,“ řekla. „Byl pod tlakem. Tak, jenom mezi námi,“ Proboha, co na to má říct? „musel se podívat na špatnej papír a místo čísla pokoje ti dal volačku.“

„Zdálo se mi, že vypadá unaveně. Dokonce jsem ti o tom něco říkal.“

„A já ti řekla, že život je pes a lidi to deptá nebo tak něco, jestli si dobře vzpomínám. Měli jsme pravdu oba. Takže musíš jet do Tulsy.“

„Do Tulsy?“

„Tam ten právej chlap bydlí a zdá se, že ruší zbytek svýho programu v Saint Louis a dneska odpoledne se chystá domů. Nevím, jestli je to jenom náhoda nebo jestli ho ta záležitost o dvě patra níž tak vyplašila. Klient nechtěl, aby to dostal v Tulse, jenže už se tak nedá nic dělat.“

„Prosté jsem jenom udělal práci,“ řekl Keller, „a teď si to musím zopakovat. Když vykoukla ta žena z koupelny, byli to dva za cenu jednoho, a teď jsou to tři za jedny prachy.“

„Ne tak úplně. Von si musí zachovat tvář, Kellere, takže věc se má tak, že jsi to zkopal ty a teď to musíš napravit. Ale až to všechno skončí a budeme na to jen vzpomínat, dostaneš k Vánocům o dárek navíc.“

„K Vánocům?“

„Rečnickej obrat. Dostaneš prémie a nebudeš na ně muset čekat až do Vánoc.“

„Klient chce zaplatit prémii?“

„Já jsem řekla, že dostaneš prachy. Neřekla jsem, že to zatáhne klient. Jeď do Tulsy a někdo tě bude čekat na letišti, provede tě tam a ukáže na něj prstem. Už jsi někdy byl v Tulse?“

„Myslím, že ne.“

„Bude se ti tam líbit. Budeš se tam chtít přestěhovat.“

Jenže on tam nechtěl ani jet. Na půli cesty ze schodů z verandy se otočil, vrátil se zpátky a zeptal se: „A ten muž a žena v čísle 314, to byli kdo?“

„Bůhví. Ale rozhodně to nebyl Gunnar Ruthven, tolik ti říct můžu.“

„A to je ten, o kterého jde v Tulse?“

„Doufejme. Co se týká těch dvou v pokoji 314, nevím, jak se jmenovali. On byl místní podnikatel, měl čistírnu nebo něco takovýho. O ní nevím nic. On byl ženatej, ona vdaná, ale ne spolu. Slyšela jsem, žes jim přetrh schůzku.“

„Vypadalo to tak.“

„Zazvonils na zvonec a pohádky byl konec,“ řekla. „Svět je hroznej, nemyslíš?“

„Jmenoval se Harry.“

„Vidíš, říkala jsem ti, že to nebyl Gunnar Ruthven. A o co ti jde, Kellere? Nebudeš jim přece posílat kytky na hrob, nebo snad jo?“

„Tentokrát budu pryč delší dobu,“ oznámil Andrii. „Musím… někam jet a… něco vyřídit.“

„Já se postarám o Nelsona,“ řekla. „Budeme tu na tebe spolu čekat.“ Letadlo odlétalo z Newarku. Zabalil si tašku a zavolal si taxík, aby ho odvezl na letiště.

Zeptal se: „Nevadí ti to?“

„To, co děláš? Vadilo by mi, kdybych to dělala já, jenže já to dělat nemůžu, takže o tom takhle uvažovat nemůžu. Ale jestli mi vadí, že to děláš ty? Myslím, že ne, chci říct, je to tvoje práce.“

„Ale nemyslíš si, že to je špatný?“

Přemýšlela o tom. „Nemyslím si, že je to špatný pro tebe,“ řekla. „Myslím, že to je tvoje karma.“

„Chceš říct jako můj osud nebo tak něco?“

„Tak nějak. To je to, co musíš udělat, abys prošel zkušeností, kterou v tomhle životě projít máš. Nejsme tu jenom jednou, víš. Žijeme několikrát.“

„Ty tomuhle věříš, co?“

„Je to víc záležitost vědění než víry.“

„Aha.“ Karma, pomyslel si. „A co lidi, o které se takříkajíc starám? Je to prostě jejich karma?“

„Copak to není jasné?“

„Nevím,“ řekl. „Budu o tom muset přemýšlet.“

Na přemýšlení o karmě měl hromadu času. Strávil v Tulse pět dní, než se mu naskytla příležitost uzavřít případ Gunnara Ruthvena. Malý muž se smutnýma očima, který se jmenoval Joel, na něj čekal na letišti a ukázal mu město. Projíždka kromě Tulsy zahrnovala taky Ruthvenův předměstský dům a kancelářskou budovu v centru. Ruthven bydlel v patrovém pseudotudorovském domě na půlakrovém pozemku a měl kancelář v budově Great Southwestern Bank necelý blok od soudu. Pak ho Joel odvezl do AllAmerican Inn, jednoho z tuctu motelů, které byly nacpané na kousku země u letiště. „Jmenuje se tak,“ řekl Joel, „abyste věděl, že to tam nepatří inďákům. Nemyslím zdejší americký indiány, ale Indy z Indie. Jim tady patří většina motelů. Takže ti, co jim to patřilo, změnili jméno na AllAmerican, a dokonce měli velikou ceduli, na který bylo, že to patří stoprocentním Američanům a taky že v něm nikdo jinej nepracuje.“

„A nedonutil je někdo tu ceduli sundat?“

Joel zavrtěl hlavou. „Asi po roce hotel prodali a sundali ji až noví majitelé.“

„Nelíbilo se jim, co na ní bylo?“

„Nijak zvlášť. Víte, oni jsou to Indové. Ale je to tam pěkný a nemusíte procházet kolem recepce. V podstatě jste už přihlášenej a zaplatil jste za tejden předem. Říkal jsem si, že by se vám to mohlo takhle zamlouvat. Tady je klíč od pokoje a tady máte klíčky od auta. Je to tamhleta toyota, třetí od kraje. Papíry jsou v přední přihrádce a taky je tam malá automatická dvaadvacítka. Jestli chcete něco těžšího, jen si řekněte.“

Keller ho ujistil, že je všechno v pořádku. „Co kdybyste se zabydlel,“ řekl Joel, „a dal si něco k jídlu, jestli máte hlad. Tamhle přes ulici nalevo je docela dobrá restaurace, jmenuje se Sizzler. Vyzvednu vás, řekněme, za dvě hodiny a mrkneme se na toho chlápka, co jste kvůli němu přijel.“

Joel ho podle plánu vyzvedl, jeli do města a auto nechali na místě s parkovacími hodinami. Pak si sedli v hale budovy, kde byla Ruthvenova kancelář. Po dvaceti minutách Joel řekl: „Vystupuje z výtahu. Kostkovanej oblek, brejle s kostěnejma obroučkama, nese hliníkovej kufřík. Přídě mi, jako kdyby výpad z příštího tisíciletí, jenže já si holt potrpím na kůži.“

Keller si Ruthvena pořádně prohlédl. Byl vysoký a štíhlý, měl ostrý nose a vystupující bradu. Keller se zeptal: „Víte určitě, že je to on?“

„Do prdele jo, vím to na beton. Proč?“

„Jen se ujišťuju.“

Joel ho odvezl do AllAmerican a dal mu mapu Tulsy s různými označenými místy byl tam AllAmerican Inn, Ruthvenův dům, jeho kancelář a restaurace na jihu, o které Joel říkal, že je vynikající. Taky dal Kellerovi kousek papíru s telefonním číslem. „Kdybyste něco chtěl,“ řekl, „holku, zahrát si karty, podívat se na kohoutí zápasy, prostě zavolejte tohle číslo a já se o to postarám. Byl jste někdy na kohoutích zápasech?“

„Ne, nikdy.“

„A nechtěl byste se na ně mrknout?“ Keller se zamyslel. „Myslím, že ne.“

„No, kdybyste si to rozmyslel, dejte mi vědět. Nebo kdybyste chtěl něco jinýho,“ Joel váhal. „Musím říct, že si vás vážím,“ pokračoval a díval se stranou, když to říkal. „Myslím, že bych nemoh‘ dělat to, co vy, prostě na to nemám pajšl.“

Keller šel do pokoje a natáhl se na postel. Pajšl, pomyslel si. Co to má proboha společného s pajšlem?

Přemýšlel o Ruthvenovi, jak ho viděl vycházet z výtahu, vysokého a štíhlého, a pak přišel na to, co mu na Ruthvenově vzhledu vadilo. Nevypadal tak, jak Keller čekal. Vůbec nebyl podobný Harrymu z čísla 314.

Věděl Ruthven, že je cíl? Když Keller projížděl v toyotě sem tam a sledoval ho, usoudil, že to ví. Byl do určité míry obezřetný. Keller přemýšlel, jak se s tím vypořádat. Napadlo ho, že nejlepší by bylo nechat ho být, dokud ho to nepřejde. Pár dní v klidu a Ruthven se bude moct vrátit ke svému zaběhanému pořádku. Usoudí, že Harryho a jeho milenku zabil žárlivý manžel a přestane se mít na pozoru, vystrčí hlavu a Keller ho bude moct vyřídit a jet domů.

Zbraň vypadala slušně. Třetí den odpoledne jel na venkov, zastrčil do zbraně plný zásobník a vyprázdnil ho na značku Pozor, přecházející dobytek. Značku nezasáhl ani jedním výstřelem, ale nemyslel si, že by to bylo pistolí. Stál od ní patnáct yardů daleko a značka měřila s bídou deset palců v průměru. Keller nebyl zrovna kdovíjaký střelec, ale zařídil si život tak, že to ani moc nevadilo. Když přišel dost blízko, tak, že se postavil přímo za svůj cíl a vrazil mu hlaveň do zad, potřeboval už jenom stisknout spoušť. Nemusel být čarostřelec. Všechno, co potřeboval, bylo

Co? Karma? Pajšl?

Znovu nabil a tentokrát se opravdu snažil a do značky se trefil hned dvěma výstřely. Obdivuhodné, co člověk dokáže, když se soustředí.

Bylo dost těžké vymyslet, co má dělat, aby nějak zabil čas. Sel do kina, procházel se po nákupním centru a hodně se díval na televizi. Měl Joelovo číslo, ale nikdy ho nezavolal. Nechtěl dámskou společnost, ani nechtěl hrát karty nebo se dívat na kohoutí zápasy.

Přál si zavolat do New Yorku.

Na jednom z kanálů teleshoppingu upřímně sdělovala jedna žena druhé: „Je to fakt, a víme to dobře obě dvě, že člověk prostě nemůže mít moc náušnic.“ Kellerovi ta věta nešla z hlavy. Bylo to opravdu pravda? Co kdyby jich někdo měl třeba tisíc nebo i deset tisíc. Co kdyby jich měl milion? Nebylo by to trochu moc?

Žena z čísla 314 neměla náušnice, ale jedny ležely na nočním stolku. Kolik dalších párů asi měla doma?

Nakonec jednou ráno vstal už za úsvitu, osprchoval se a oholil. Zabalil si tašku a setřel v pokoji všechny otisky. To dělal rutinně pokaždé, když odcházel z pokoje, aby se tam nikdy nemusel vracet, ale tentokrát cítil, že je nejvyšší čas věc uzavřít. Odjel k Ruthvenově domu a zaparkoval za rohem u chodníku. Přešel přes příjezdovou cestu a zahradu u domu v postranní ulici, přelezl čtyři stopy vysoký bytelný plot a vymáčkl okno, aby se dostal do Ruthvenovy garáže. Auto v ní bylo odemčené, a tak si sedl na zadní sedadlo a trpělivě čekal.

Nakonec se dveře do garáže otevřely a Keller se skrčil, aby ho nebylo vidět. Ruthven otevřel dvířka a posadil se za volant.

Keller se pomalu vztyčil. Ruthven bojoval s klíčky, nemohl se strefit do zapalování. Ale byl to opravdu Ruthven?

Ježíš, seber se. Kdo jiný by to byl?

Keller mu strčil zbraň do ucha a vyprázdnil do něj zásobník.

„Ty jsou parádní,“ jásala Andria. „Ale nemusels mi nic vozit.“

„Já vím.“

„Ale udělals mi radost. Moc se mi líbí.“

„Nevěděl jsem, co ti mám přivézt,“ řekl Keller, „protože nevím, co už máš. Ale říkal jsem si, že náušnic není nikdy dost.“

„To je úplná pravda.“ souhlasila Andria. „A není moc mužů, kteří by si to uvědomovali.“

Keller se snažil, aby se neculil.

„Jak jsi odjel, přemýšlela jsem o tom, cos říkal. To, že bys rád, kdybych tu zůstala. Ale já musím vědět, jestli to pořád takhle cítíš nebo jestli to bylo jenom, víš, co jsi cítil tehdy ráno.“

„Byl bych rád, kdybys tu zůstala.“

„No, já taky. Jsem ráda blízko tvojí energie. Mám ráda tvého psa a líbí se mi tvůj byt a mám ráda tebe.“

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekl Keller.

„Mně taky. Ale líbilo se mi tady, když jsi byl pryč, žít ve tvém prostoru a starat se o tvého psa. Musím se ti k něčemu přiznat. Spala jsem v tvojí posteli.“

„A kde jinde bys, prosím tebe, měla spát?“

„Na kanapi.“

Keller se na ni podíval. Začervenala se a on řekl: „Když jsem byl pryč, přemýšlel jsem o tvých nehtech na nohou.“

„O mých nehtech na nohou?“

„Každý má jinou barvu.“

„Aha, no víš, to je proto, že jsem se nemohla rozhodnout, kterou barvu chci, a tak jsem si vzpomněla, že když se Bůh nemohl rozhodnout pro jednu barvu, stvořil duhu.“

„Duhový prstíky,“ řekl Keller. „Myslím, že je jeden po druhém ochutnám, ty malý růžový duhový prstíky. Co ty na to?“

„Ach,“ vydechla.

Později se jí zeptal: „Co kdyby někdo někoho zabil omylem?“

„Jak by se to mohlo stát?“

„Třeba že si někdo splete telefonní volačku s číslem pokoje. Lidská chyba, počítačová chyba, prostě cokoli. Chyby se stávají.“

„Ne, nestávají.“

„Nestávají?“

„Lidi dělají chyby,“ řekla, „ale chyba sama o sobě přece neexistuje.“

„Jak to?“

„Ty bys mohl udělat chybu,“ vysvětlovala. „Mohl bys cvičit s činkou a ta by mohla vyletět oknem. To by byla tvoje chyba.“

„To bych řekl.“

„A pak by někdo, kdo by hledal adresu ve vedlejším bloku, náhodou před tímhle domem vylezl z taxíku a vtom by přiletěla činka. Tak to by on udělal chybu.“

„Poslední.“

„V tomhle životě,“ souhlasila. „Takže byste vy oba udělali chybu, ale když by ses na to podíval ze širšího úhlu, k žádné chybě vlastně nedošlo. Na nějakého člověka spadla činka a on umřel.“

„Takže žádná chyba?“

„Žádná chyba, protože se to tak mělo stát.“

„Ale co když se to tak nemělo stát“

„Tak by se to nestalo.“

„A když se to stalo, tak to tak mělo být.“

„Přesně tak.“

„To je karma?“

„Hm, karma.“

„Růžový prstíčky,“ řekl Keller, „jsem rád, že vás tu mám.“

KAPITOLA 6

KELLER V ZÁŘIVÉ ZBROJI

Když zazvonil telefon, Keller zrovna dokončoval křížovku v Timesech. Vypadalo to, že tohle bude jeden z těch dnů, kdy se mu podaří vyluštit ji celou. Stávalo se mu to často, ale jednou nebo dvakrát týdně se zasekl. Když se křížil brazilský strom na čtyři s evropským vačnatcem na pět, byl nahraný. Pokud křížovku vyluštil, den mu to sice nijak zvlášť nevylepšilo, ale jakmile to nešlo, nerozladilo ho to, ovšem bylo to něco, čeho si všiml.

Položil tužku, zvedl telefon a uslyšel Dot: „Kellere, už děsně dlouho jsem tě neviděla.“

„Přijedu hned,“ řekl a zavěsil. Má pravdu, pomyslel si, neviděla ho už celou věčnost, a už bylo skoro na čase, aby se ve White Plains ukázal. Starý pán pro něj už pár měsíců neměl žádnou zakázku a člověk může začít rezavět, když jen tak posedává a nemá nic lepšího na práci, než luštit křížovky.

Peněz měl pořád ještě dost. Žil si dobře měl pěkný byt na První avenue s výhledem na Queensboro Bridge, dobře se oblékal a chodil do dobrých restaurací. Ale nerozhazoval a v podstatě spíš peníze střádal, ukládal je do sejfů a otevíral si účty na cizí jména. Kdyby došlo k nejhoršímu a časy se změnily, měl po ruce pomoc.

To, že se člověk pojistí, přece ještě neznamená, že se nemůže dočkat, až onemocní.

„Hodnej,“ řekl Nelsonovi a natáhl se, aby psa podrbal za ušima. „Počkáš tady. Hlídej to tu, ano?“

Zrovna otevíral dveře, když telefon zazvonil znovu. Má ho nechat zvonit? Ne, raději ho zvedne.

Zase Dot. „Kellere,“ řekla, „tys mi s tím praštil?“

„Myslel jsem, že už jsi domluvila.“

„A proč sis to myslel? Řekla jsem ti ‚ahoj‘, ne ‚na shledanou‘.“

„Tys neřekla ‚ahoj‘. Řeklas, že jsi mě neviděla už děsně dlouho.“

„To má blíž k ‚ahoj‘ než k ‚na shledanou‘. No, nechrne toho. Klika, že jsem tě chytla, ještě než jsi odešel.“

„Jen tak tak. Už jsem byl ve dveřích.“

„Byla bych zavolala hned, ale neměla jsem dost drobnejch. Když chceš na ulici rozměnit peníze, lidi se tvářej, jako kdybys po nich chtěl bůhvíco.“

Drobné? Na co potřebovala drobné?

„Víš co?“ navrhla. „Asi čtyři bloky od tebe je taková malá italská restaurace, jmenuje se Giuseppe Joe’s. Ale nemám ponětí, na který ulici to je.“

„Vím, kde to je.“

„Mají stolky venku pod markýzama. Je krásnej jarní den. Co kdybys takhle vzal psa na procházku a šel kolem Giuseppe Joe’s. A že by ses mrknul, jestli tam neuvidíš někoho známýho.“

„Tak tohle je ten slavnej Nelson,“ řekla Dot. „Je to pěknej ďábel, že jo? Přijde mi, že se mu asi líbím.“

„Jediný člověk, kterého nemá rád, je poslíček z čínský restaurace.“

„To bude asi tím kořením.“

„Štěká na něj, a přitom skoro nikdy neštěká. Je namíchaný se psem dingo, a proto je tak tichý.“

„Nelson Zázračnej pes. Copak, Nelsone? Tobě snad nechutná kungpao?“ Poplácala a pohladila psa. „Myslela jsem, že bude větší. Australskej honáckej pes, no, člověk by čekal, jak jsou ovčácký psi velký a že krávy jsou větší než ovce a tak dále a tak dále. Ale on je tak akorát.“

Kdyby ji nehledal, Keller by Dot nepoznal. Nikdy ji neviděl jinde než v domě starého pána na Taunton Pláce, kde vždycky chodila ve volných domácích šatech nebo v něčem podobném na doma. Teď odpoledne na sobě měla kostým ušitý na míru a něco si udělala s vlasy. Kellerovi připadala jako předměstská matróna, která si vyrazila do města na nákupy.

„Myslí si, že jsem jela nakupovat letní šaty,“ ozvala se, jako by mu četla myšlenky. „Vůbec bych tu neměla bejt, Kellere.“

„Proč?“

„Dělám věci, který bych neměla,“ řekla. „Z nicnedělání mě už svrběj ruce. A co ty, Kellere? Přišly na nás hubený časy. Co tys dělal se svejma rukama?“

Keller se podíval na své ruce. „Nic moc,“ odpověděl.

„Jak jsi na tom s penězma?“

„Jakž takž.“

„Ale proti nějaký prácičce bys nebyl.“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„A právě proto ses nemohl dočkat, až mi práskneš telefonem a skočíš na vlak.“ Upila trochu ledového čaje a ošklíbla se. „Dva dolary za sklenici tohohle šmejdu a ještě to dělají z polotovaru. Nedivíš se, že nejezdím do města častěji, ne? Ale je to fajn, takhle si sedět venku.“

„Je to příjemné.“

„Ty to asi děláš pořád. Jdeš ven se psem, koupíš si noviny, zastavíš se někde a dáš si kafe. Zabíjíš nudu. Nemám pravdu?“

„Někdy.“

„Jsi trpělivej, Kellere, to ti teda povím. Mně to trvá jak dlouho, než se dostanu k jádru věci a ty si tu klidně sedíš, jako kdybys neměl nic lepšího na práci. Ale tak trochu to pravdě je, ne? Nemáš nic lepšího na práci a já taky ne.“

„Někdy prostě práce není,“ řekl. „Jestli se nic neobjevilo“

„Ale objevilo.“

„Hm?“

„Nejsem tady, nikdy jsi mě tu neviděl, a nikdy jsme si tu takhle nepovídali. Jasný?“

„Jasný.“

„Nevím, co se s ním děje, Kellere. Něco s ním je, a já nevím co. Jako kdyby pro to ztratil chuť. Lidi volají, nabízejí práci, která by se hodila přesně pro tebe. Říká jim, že ne. Ze zrovna nemá nikoho volnýho. Ať si prej zavolají jinam.“

„A neříká proč?“

„Jistě, nějakej důvod se najde vždycky. Jednou nechce jednat zrovna s tímhletím, tamhleten by zaplatil málo a tamten, tak s ním není všechno košer. Odřekl už tři zakázky, o kterejch já vím, jenom od začátku roku.“

„Fakt?“

„A kdoví, co přišlo, ani o tom nevím.“

„Zajímalo by mě, co se děje.“

„Řekla bych, že to přejde. Ale kdoví kdy? Tak jsem udělala něco úplně šílenýho.“

„Co?“

„Ale nebudeš se mi smát, že ne?“

„Ne, nebudu.“

„Znáš takovej časopis pro tvrdý chlápky, jsou tam vojenský a bojový věci a jmenuje se Mercenary Times, je to…“

„Něco jako Soldier ojFortune,“ dopověděl.

„Něco takovýho, ale dělají ho víc na koleně a je celej takovej halabala poskládanej.“ Vyndala jedno číslo z kabelky a podala mu je. „Strana čtyřicet sedm. Zakroužkovala jsem to, nemůžeš to přehlídnout.“

Bylo to v inzerátech, pod „Nabídkou“, zakroužkované červeným fixem. Četl: Specialista na odklízecí práce. Pište na adresu Toxický odpad, PO Box 1149, Yonkers, NY.

„Toxický odpad?“ zeptal se.

„Možná to byla chyba,“ připustila. „Myslela jsem, že to zní dobře, tak nějak chladně a smrtelně, že se to tam hodí. Dostala jsem pár dopisů od lidí s chemikáliema, kterejch se chtěli zbavit, a s močálama, který chtěli vysušit, sháněli někoho, aby se konečně zbavili těch ekologickejch bláznů. A taky se mi nechtěně povedlo dostat se do nějakýho zatracenýho adresáře a od tý doby mi chodí nabídky předplatnýho na časopis pro popeláře a skládkaře.“

„Ale nejspíš ti taky přišlo i něco jinýho.“

„Jo, protože jsem taky dostala půl tuctu dopisů od lidí, kterejm docvaklo, jaký odklízení jsem tím myslela. Přemejšlela jsem, jakej idiot by na takovejhle inzerát mohl odpovědět jen tak naslepo, a všechny ty dopisy byly, jak bys čekal. Pět jsem spálila.“

„A ten šestej?“

„Ten byl krásně naťukanej na stroji,“ řekla, „na hlavičkovým papíře, víš. A byl napsanej anglicky, aspoň že tak. Ale tady ho máš, přečti si to sám.“

„Cressida Wallacová, 411 Fairview Avenue, Muscatine, Iowa 52761. Vážení“

„Ne nahlas, Kellere.“

Vážení, četl si. Mohu pouze doufat, že odklízecí služby, které zajišťujete, jsou toho druhu, jaký mám na mysli. Pokud ano, nutně Vaši práci potřebuji, jmenuji se Cressida Wallacová, je mi čtyřicet jedna let a jsem autorkou a ilustrátorkou knížek pro děti. Už patnáct let jsem rozvedená a jsem bezdětná.

Protože můj život nikdy neoplýval dramatickým vzrušením, vždycky jsem nacházela naplnění ve své práci a tiché uspokojení v soukromém životě. Pak, před čtyřmi lety, mi naprosto neznámý člověk začal dělat ze života peklo.

Aniž bych Vás unavovala detaily, jednoduše řeknu, že jsem se stala nevinným terčem jakéhosi lovce. Je pro mě naprosto nepochopitelné, proč si tento muž vyhlédl právě mě. Nechodím na lovecká show, ani nejsem mladá tenisová hvězda. I když se za svůj vzhled nestydím, rozhodně nejsem žádná krasavice. Nikdy jsem se s ním nesetkala, ani jsem neudělala nic, díky čemu bych mohla vzbudit jeho zájem nebo čím bych mohla podnítit jeho závist. Přesto mě nenechá na pokoji.

Parkuje s autem přes ulici a pozoruje můj dům dalekohledem. Sleduje mě, když odcházím pryč. Neustále mi telefonuje. Už před časem jsem telefony přestala brát, ale to ho neodradilo a nechává mi nechutně obscénní a výhružné vzkazy na záznamníku.

Když tohle všechno začalo, žila jsem v Missouri, na předměstí Saint Louis. Už čtyřikrát jsem se přestěhovala, a pokaždé se mu podařilo mě najít. Nesčetněkrát jsem si nechala změnit telefonní číslo. Vždycky si mé nové tajné číslo zjistil. Nevím jak. Možná pracuje v telefonní společnosti…

Četl dopis dál až do konce. Psala, že útoky jsou čím dál tím horší. Začal jí říkat, že ji zabije a podrobně jí všechno popisoval. Několikrát se jí vloupal do domu, když byla pryč. Z prádelního koše ukradl nějaké spodní prádlo, rozřízl obraz a na stěnu napsal její vlastní rtěnkou obscénní vzkaz. Několikrát si vandalsky zařádil na jejím autě. Po jednom vpádu do domu si koupila psa; o týden později se vrátila domů a zjistila, že se pes ztratil. Krátce potom měla na záznamníku další vzkaz. Žádný lidský hovor, jenom dlouhé štěkání a kňučení, které končilo něčím, co jí připadalo jako výstřel.

„Kristepane,“ vzdychl Keller.

„Ten pes, viď? Říkala jsem si, že tě to sebere.“

Na policii mi řekli, že s tím nemohou nic dělat, pokračoval dopis. Ve dvou různých státech jsem získala soudní příkaz k ochraně, ale bylo mi to stejně k ničemu. Porušuje je naschvál a se zjevnou drzostí. Pokud se ale nedopustí přímo nějakého zločinu, policie je naprosto bezmocná. Zločinů už sice spáchal několik, ale nikdy nezanechal dostatečné důkazy, aby ho mohli začít vyšetřovat. Vzkazy na mém záznamníku nejsou důkaz, protože v nich používá nějakou pomůcku na změnu hlasu. Někdy to zní dokonce i jako ženský hlas. Když to udělal poprvé, klidně jsem telefon vzala, protože jsem si byla jistá, že to není on, ale nějaká žena. Jenže vtom se ozval on sám a obviňoval mě z neuvěřitelně odporných věc a sliboval mi mučení a smrt.

Na soukromou radu jednoho policisty jsem si koupila zbraň. Kdyby se mi naskytla příležitost, zastřelila bych toho muže bez váhání. Jenže až k útoku dojde, budu mít zbraň po ruce? Pochybuji. Cítím jistě, že si na svou příležitost pečlivě počká, a napadne mě, když budu bezmocná.

Jsem si vědoma rizika, které na sebe beru, když píšu někomu, kdo je pro mě ještě větší neznámou než můj mučitel. Bezpochyby byste tento dopis mohli použít k vydírání. Mohu jenom říci, že byste mrhali časem a námahou. Vyděračům platit nehodlám. A pokud jste od policie a tohle je jen nějaká past, prosím. Je mi to jedno.

Pokud jste lo, za co Vás pokládám, prosím zavolejte mi na toto číslo… Je tajné, ale můj protivník ho už zná. Ohlaste se slovy „Toxický odpad“. Buduli doma, vezmu to. Pokud ne, prostě zavěste a zavolejte později.

Nejsem bohatá, ale mám ve svém povolání určité úspěchy. Celý život spořím a také jsem výhodně investovala. Zaplatím cokoli, co mi moje prostředky dovolí, komukoli, kdo mě navždy zbaví té ďábelské stvůry.

Složil dopis, vrátil ho do obálky a podal ho přes stůl Dot.

„Tak co, Kellere?“

„Zavolalas jí?“

„Nejdřív jsem si zašla do knihovny,“ řekla. „Fakt existuje. Napsala spousty knížek pro děti a mládež. Píše je a sama si k nim taky kreslí obrázky. Jsou to takové příběhy jako O králíčkovi, který přišel o ouška.“

„Jak o ně přišel?“

„Já ty knihy nečetla, Kellere. Jenom jsem se podívala, jestli jsou. Pak jsem si ji našla v takovém tom Kdo je kdo přes spisovatele. Byla tam její stará adresa ve Webster Groves, stát Missouri. Pak jsem šla nahoru a dívala jsem se, jak si skládá puzzle. To ho teď zajímá ze všeho nejvíc, puzzle. Když je dodělá, přilepí na zadní stranu karton a věší si je na zeď jako trofeje.“

„Jak dlouho už to dělá?“

„Dost dlouho. Tak jsem šla zase dolů a pustila jsem si televizi a další den jsem si došla do telefonní budky a zavolala do Muscatine. To jsem si taky našla, když jsem byla v knihovně. Je to na Mississippi.“

„Všechno musí být někde.“

„Tak co si o tom zatím myslíš, Kellere? Řekni?“

Natáhl se a podrbal psa. „Myslím, že si tím říkáme o průšvih. Ten chlápek zařve a policajti ji sbalí, ještě než vychladne. Ona bude zpívat jako ptáček. Chci tím jenom říct, že nám vyklopila všechno, a přitom jsme se ani na nic neptali.“

„Souhlas. Sesype se, jen jak se jí poldové objeví na prahu.“

„Takže?“

„Takže nesmí nic vědět. Co neví, nemůže říct, ne? To bylo to první, co jsem jí řekla, potom co jsem se ohlásila jako ‚toxický odpad‘ a ona zvedla telefon. Vysvětlila jsem jí to. ‚Žádný jména, žádný kontakty,‘ řekla jsem tak, jako to říkají tajný agenti. Řekla jsem jí cenu a taky že to bude půl předem a půl pak. Hotovost, padesátky a stovky, dobře zabalený a poslaný expres na jméno John Smith do schránky v Mail Boxes Etc. ve Scarsdale.“

„John Smith?“

„To bylo první jméno, co mi přišlo na jazyk. Jak jsem dotelefonovala, šla jsem tam a najala si schránku. Majitel je Afghánec, nerozezná Smitha od Shinoly. Je to lepší než pošta, protože si tam můžeš zavolat a zeptat se, jestli ti něco nepřišlo. Volala jsem tam včera a hádej?“

„Poslala peníze?“

Přikývla. „‚Pošlete půlku peněz,‘ řekla jsem jí, ‚a náš člověk se vám ozve, až tam bude. Představí se a vy mu dáte informace, který potřebuje. Nikdy se s ním osobně nesetkáte, ale on se s várna smluví a o všechno se postará. A nakonec se vám zase ozvem a řeknem vám, kam máte poslat zbytek.‘“

Keller o tom přemýšlel. „Jsou věci, který můžou vystopovat,“ řekl. „Schránka, nahrávky telefonů.“

„Vždycky je něco.“

„Hm. A jakou jsi jí řekla cenu?“

„Vyšší standard.“

„A dostalas půlku předem, a ona přitom nemá ponětí, komu to poslala.“

„Říkala jsem si, že si to prostě nechám. Samozřejmě že jsem o tom přemejšlela. Kdybys to odmítl, nejspíš bych to udělala.“

„Jenom nejspíš? Ty to nechceš poslat zpátky.“

„Ne, ale mohla bych se poptat, zkusit sehnat někoho jinýho.“

„Ještě jsem to neodmítl.“ řekl.

„Nepospíchej a rozmysli si to.“

„Starý pán by se z toho pominul. Ale to víš, že?“

„Páni, to jsem ráda, žes mi to řekl, Kellere. To by mě fakt ve snu nenapadlo.“

„Nevíš náhodou, proč se vůbec říká to ‚žádný jména, žádný kontakty‘? Znám to a rozumím tomu, ale přesto je mi to divný.“

„Prostě se to tak říká, proboha.“

„Půjč mi ještě ten dopis,“ požádal ji a rychle ho přelétl očima. „Většinou,“ uvažoval, „mají lidi, který si objednávají takovéhle věci, ještě nějakou jinou možnost, jak to všechno vyřešit. Mohli by o tom přemýšlet nějak jinak, přece skoro vždycky existuje ještě nějaké další řešení, snad by mohli přijít na nějaký jiný způsob.“

„A to?“

„No, jakou má jinou možnost?“

„Nelsone,“ Dot se otočila k psovi, „víš, co se právě stalo? Viděla jsem, jak se tvůj páníček k něčemu přemlouvá.“

„Muscatine,“ řekl, „lítají tam letadla?“

„Ne, pokud nemusejí.“

„A co mám dělat, dojet tam a zavolat jí? Říct ‚toxický odpad‘ a pak mám jako čekat, až to vezme?“

„Teď je to ‚toxický šok‘, z bezpečnostních důvodů jsem to heslo změnila.“

„No chválabohu, jeden nemůže být nikdy dost opatrný.“

Z domova zavolal Andrii a domluvil s ní, že se postará o Nelsona, až bude pryč. Pak si na mapě našel Muscatine. Nejspíš by se tam letět dalo, nebo alespoň do Davenportu, ale Chicago nebylo až tak z ruky. United Airlines mají každou hodinu nonstop let do Chicaga a na letišti 0’Hare se dá najmout auto v příjemné anonymitě.

Vyjel ráno, na letišti na něj v půjčovně čekalo auto, navečer dojel do Muscatine a usadil se v motelu na okraji města. Navečeřel se v Pizza Hut, vrátil se do motelu a posadil se na kraj postele. Na letišti použil falešné doklady, aby si mohl pronajmout auto, a v motelu se zapsal pod cizím jménem a zaplatil hotově napřed za týden. I tak nechtěl volat klientce z motelu. Jednal s amatérkou a při jednání s amatéry se musí dodržovat dvě pravidla. Za prvé platí, že on sám musí být až moc profesionální. A za druhé, bohužel, že se nikdy nemá jednat s amatéry.

Hned vedle byla telefonní budka, které si všiml, když se vracel z Pizza Hut. Vhodil do telefonu čtvrťák, vytočil číslo a po dvou zazvoněních se zapnul záznamník a počítačový hlas odříkal konec telefonního čísla a vyzval ho, aby po zaznění tónu zanechal svůj vzkaz.

„Toxický šok,“ řekl.

Nic. Patnáct vteřin ještě čekal a pak zavěsil.

Bylo to dost dlouho? Co když si zrovna myla ruce nebo v kuchyni vařila kávu? Vydoloval další čtvrťák a zkusil to znovu. Stejná písnička. „Toxický šok,“ řekl podruhé, tentokrát čekal třicet vteřin, než zavěsil.

„Skvělej systém,“ ulevil si a vrátil se do motelu.

V pokoji si pustil televizi a sledoval druhou půlku filmu o ženě, která přiměla svého milence, aby zabil jejího manžela. Na první polovinu se ani nemusel dívat, aby věděl, o co jde, a taky nemusel být žádný génius, aby odhadl, že se jim všechno podělá. Amatéři, pomyslel si.

Vyšel ven a zkusil znovu zatelefonovat. „Toxický šok“. Nic. Do prdele.

V pokoji se na stole povalovala hromada nejrůznějších reklamních letáků. Od nabídek dobrého půl tuctu rychlých občerstvení v okolí přes místní Radu realitních kanceláří, která ho lákala tím, jak je skvělé usadit se v Muscatine, až k pozvánce, aby zkusil štěstí v hazardu na mississippském parníku. Na první pohled to vypadalo lákavě. Představil si starý parník s velikým kolesem, které klape, jak míří dolů po řece k New Orleans, se ženami v krinolínách a muži ve fracích a úzkých kravatách na palubě, jenže věděl, že to nic takového nebude. Loďnepopluje, to za prvé. Bude zakotvená a vejít na ni bude jako vejít do hotelu v Atlantic City.

Ne, dík.

Když vybaloval, našel ranní noviny, které si četl při letu do Chicaga. Nedočetl je, tak to udělal teď a křížovku si nechal až na konec. Byla tam tajenka, nějaké přísloví, která se táhla úhlopříčně z horního levého rohu dolů doprava. Takové křížovky měl rád, protože měl pocit, že když je vyluští, dostane jako prémii tajenku. Někdy to rčení bylo taková perla moudrosti jako ty, co jsou v čínských koláčcích pro štěstí.

Tyhle křížovky s tajenkami byly ale často dost těžké, zrovna třeba tahle. Bylo tam několik míst, se kterými měl velké potíže, a ty zrovna tvořily důležité části tajenky a on na ně za nic na světě nemohl přijít.

U křížovek ale uváděli telefonní číslo, na které se dalo zavolat. Tiskli ho ke křížovce každé ráno a za sedmdesát pět centů člověku dali jakékoli tři odpovědi. Stačilo vyťukat třeba 37D a ozvalo se vyluštění 37 dolů. Měl dojem, že na to mají počítač. Těžko by si mohli dovolit za takovouhle práci platit nějakého člověka.

Volal tam vůbec někdo? Zřejmě ano, protože jinak by to číslo nefungovalo. Kellera to zarazilo. Dokázal si představit, jak křížovku luští, to dalo mozku trochu zabrat a zabil se tím čas, ale když už mu to dál nešlo, noviny jednoduše nechal být a věnoval se svému normálnímu životu.

Stejně, kdyby už nemohl vydržet zvědavostí, stačilo počkat do zítřka. V každých novinách tiskli vyluštěnou křížovku ze včerejška. Proč tedy vyhazovat pětasedmdesát centů za tři odpovědi, když si člověk mohl počkat pár hodin a dověděl se to celé za půl dolaru?

Usoudil, že to je pro nedospělé čtenáře. Četl někde, že opravdová hranice lidské dospělosti spočívá v tom, že je člověk schopen odložit uspokojení.

Keller, který se chystal jít ven a zkusit znovu to číslo, se rozhodl, že si uspokojení ještě trochu odloží. Dal si horkou sprchu a šel spát.

Ráno jel do centra Muscatine a tady posnídal v malém bistru. Zákazníci byli skoro výhradně muži a většina z nich měla na sobě obleky. Keller, sám taky v obleku, si při snídani přečetl místní noviny. Byla tam křížovka, ale hned na první pohled mu bylo jasné, že nestojí za námahu. Nejdelší slovo tam bylo náš severní soused na šest písmen. Jak se Kellerovi zdálo, pokud jde o křížovky, za něco stojí jedině Timesy.

V bistru byl telefon, ale nechtěl, aby jeho rozhovor poslouchal někdo z pracujících Velkého Muscatine. I kdyby nikdo telefon nezvedl, nechtěl, aby kdokoli slyšel, jak říká to své „toxický šok“. Odešel z restaurace a našel normální telefonní budku u benzínové pumpy. Vytočil číslo, řekl svá dvě slova a skoro okamžitě se ozval ženský hlas jakoby z dálky: „Haló, haló?“

Plechovej křáp, pomyslel si. Zastaralá místní telefonní společnost, co jiného mohl čekat. Ale bylo to lepší než počítačový vzkaz na záznamníku. Alespoň člověk věděl, že mluví se někým živým.

„Všechno je v pořádku,“ řekl. „Jsem tady.“

„To je mi líto, že jsem vás včera večer minula. Ale byla jsem venku, musela jsem“

„Nechte toho,“ přerušil ji. „Nechci na telefonu trávit víc času, než je bezpodmínečně potřeba.“

„Ach, promiňte, jistěže máte pravdu.“

„Potřebuju vědět nějaké věci. Za prvé, jak se jmenuje osoba, se kterou se mám setkat.“

Chvíli byla pauza. Pak se nejisté ozvala. „Pochopila jsem to tak, že se nesejdeme.“

„Ale ten druhý člověk,“ řekl, „se kterým se takříkajíc mám setkat.“

„Ach, já jsem… Promiňte, nejsem na tohleto zvyklá.“

To tedy rozhodně ne, pomyslel si.

„Jmenuje se Stephen Lauderheim.“

„Jak ho najdu? Jeho adresu asi nevíte.“

„Ne, bohužel ne. Znám ale poznávací značku jeho auta.“

Zapsal si ji společně s tím, že auto je dva roky staré bílé subaru squareback. To bylo užitečné, řekl jí, ale těžko mohl jezdit po městě a hledat bílé subaru. „Kde parkuje?“

„Přes ulici naproti mému domu,“ odpověděla, „častěji, než bych byla ráda.“

„Ale teď tam asi není.“

„Ne, myslím, že ne. Počkejte, kouknu se… Ne, není tady. Včera večer jsem tu ale od něj měla vzkaz. Mezi vašimi vzkazy. Byl hnusný, zlý.“

„Kdybych tak měl jeho fotografii,“ pokračoval. „To by mi pomohlo. To asi“

Žádná fotografie nebyla, ale samozřejmě ho dovedla popsat. Vysoký, štíhlý, světle hnědé vlasy, třicátník, dlouhý obličej, hranatá brada, velké bílé koňské zuby. Jo, a na bradě má pihu jako Kirk Douglas. A taky ví, kde pracuje. Aspoň tam tedy pracoval, když se do toho posledně vložila policie. To by pomohlo?

Keller obrátil oči v sloup. „Mohlo by.“

„Jméno té firmy je Loud & Clear Software. Jsou na Tyler Boulevard, hned za Five Mile Road. Pracuje tam jako počítačový programátor nebo technik, takového něco.“

„Takhle se vždycky dostane k vašemu telefonnímu číslu,“ řekl Keller.

„Prosím?“

„Nepotřebuje pomocníka v telefonní společnosti. Když si umí poradit s počítačem, může se nabourat do jejich systému, a tak se dostane k tajným číslům.“

„To je možné?“

„Slyšel jsem, že jo.“

„No, víte, já jsem tak beznadějně staromódní,“ povzdychla si. „Pořád ještě píšu všechno na psacím stroji. Ale aspoň je elektrický.“

Měl jméno, adresu, auto a přesný popis. Potřeboval ještě něco? Nic ho nenapadalo.

„Nejspíš to nebude trvat dlouho,“ řekl.

Našel Tyler Boulevard, našel Five Mile Road a našel Loud & Clear Software. Společnost sídlila v budově z betonových panelů, ke které patřilo malé parkoviště. Stálo tam asi deset nebo dvanáct aut, mnoho z nich japonských, dvě z nich bílá. Žádné bílé subaru squareback, žádná poznávací značka, která by se shodovala s tou, co mu dala Cressida Wallacová.

Jestli dnes Stephen Lauderheim nepracoval, nejspíš šmíroval. Keller se vrátil zpátky do města a zeptal se na cestu k Fairview Avenue. Byla v příjemném místě, v sousedství předválečných domů, ve stínu starých velkých stromů. Projel pomalu kolem čísla 411 a bez úspěchu se rozhlížel po bílém subaru, pak objel blok a zaparkoval hned vedle domu Cressidy Wallacové. Byl to rozlehlý dvoupatrový dům s přerostlým živým plotem, který zastiňoval spodní polovinu oken v prvním patře. Ve druhém patře se v jednom okně svítilo a Kellera napadlo, že právě tam teď Cressida sedí a píše své veselé a výchovné pohádky o lesních zvířátkách na elektrickém psacím stroji.

Dal si oběd a jel zpátky k Loud & Clear. Po bílém subaru ani stopy. Chvíli se tam potloukal a pak zase zajel na Fairview Avenue. Žádné bílé subaru a ve druhém patře tma. Vrátil se do motelu.

Ten večer dávali na HBO film, který chtěl vidět, jenže zrovna tenhle kanál se tady nedal naladit. Naštvalo ho to a uvažoval o tom, že se přestěhuje do jiného motelu, několik stovek yardů dál po silnici, kde vývěska slibovala HBO a ve vybraných pokojích dokonce i vodní postele. Napadlo ho, že by to bylo směšné a že je dost dospělý na to, aby si odepřel uspokojení v téhle oblasti, stejně jako si na něj musel počkat při vyřizování záležitosti s Stephenem Lauderheimem a už aby se ksakru dostal z Muscatine pryč.

Listoval telefonním seznamem a hledal Lauderheima. Nebyl tam, což ho nepřekvapilo. Zkusil Cressidu Wallacovou, ale věděl, že ji tam taky nenajde. Bylo tam několik Wallacových, ale žádný nebydlel na Fairview Avenue, a ani jednou nenarazil na křestní jméno Cressida.

Byli tam Kellerové, jeden s iniciálou J, další s iniciálami J. D. Kterýkoli z nich mohl být John.

Čas od času tohleto dělal. Hledal si své jméno v telefonních seznamech v cizích městech, jako kdyby ho tam mohl najít. Ne jinou osobu se stejným jménem, to se stávalo dost často, jeho jméno nebylo neobvyklé. Ale jako kdyby mohl najít sám sebe, svoje já, které vede naprosto odlišný život v nějakém cizím městě.

To je jen takový nápad, řekl si. Nebyl schizofrenik, takže věděl, že se to nemůže stát. Přemýšlel ale, co by z toho udělal psychoterapeut. Se svým psychoterapeutem si užil své, hlavně ke konci, ale přejme čertu, co jeho jest, ten muž ho přivedl k pár užitečným věcem. Bože, hledat sám sebe v Muscatine, stát Iowa doktor Breen by z toho měl druhé Vánoce.

Vyšel ven k budce, nacpal do telefonu hromadu peněz a zavolal k sobě domů do New Yorku. Ohlásila se Andria.

„Měl bych přijet domů zítra nebo pozítří,“ řekl, „ale těžko říct.“

„To je škoda, že ti nikdy neřeknou přesně, jak dlouho budeš pryč.“

„No, ta práce už je prostě taková.“

„Musíš z toho mít fajn pocit,“ řekla. „Letět tam, všechno dát do pořádku, všechno urovnat.“

Na začátku jí řekl, že pracuje pro velké firmy, posílají ho dávat věci do pořádku, když to místní hoši nezvládají. Pak se jedné noci ukázalo, že ví, co dělá, a že s tím vědomím může žít, dokud by takhle nezapracoval na ní. Teď se zdálo, že na všechno zapomněla.

„No, tak tam zůstaň, jak dlouho chceš. Nelson a já se tu zase máme báječně.“

„Víš, co jsem udělal?“ řekl náhle. „Hledal jsem si svý jméno ve zdejším telefonním seznamu.“

„A našels ho?“

„Ne. Ale co bys řekla, že to znamená?“

„O tom budu muset trochu přemýšlet, víš.“

„Jasně,“ souhlasil. „Přemýšlej o tom, jak dlouho chceš.“

Příštího rána si Keller zašel na snídani do stejného bistra jako včera, projel okolo domu na Fairview Avenue a pak dojel k budově softwarové společnosti. Tentokrát na parkovišti opravdu stálo bílé subaru a poznávací značka měla správná písmena i čísla. Keller zaparkoval tak, aby na auto dohlédl, a čekal.

V poledne vyšlo z budovy několik mužů a žen ke svým autům a odjelo. Na nikoho z nich se nehodil popis Stephena Lauderheima a nikdo z nich nenastoupil do bílého subaru.

V půl jedné se z budovy vynořili dva muži a šli spolu, zabraní do hovoru. Oba měli na sobě khaki kalhoty, vybledlé džínové košile a tenisky, ale jinak se od sebe naprosto lišili. Jeden byl malý pořez s přehazovačkou z tmavých vlasů. Ten druhý, no, ten druhý prostě musel být Lauderheim. S popisem od Cressidy Wallacové se shodoval do puntíku.

Šli spolu k Lauderheimově subaru. Keller je sledoval k italské restauraci, byla to místní pobočka celostátního řetězce podniků. Pak jel zpátky k Loud & Clear a zaparkoval na svém starém místě.

Ve tři čtvrtě na dvě se subaru vrátilo a oba muži vešli opět do budovy. Keller odjel a našel supermarket, kde si koupil jednolibrovou krabici krystalového cukru a trychtýř. V železářství hned vedle, ve stejném malém nákupním centru, koupil velký šroubovák, kladivo a šest stop dlouhou prodlužovačku. Dojel zpátky k Loud & Clear a pustil se do práce.

Subaru mělo přes otvor do nádrže víčko. Na odemčení byl zapotřebí klíček. Keller se opřel šroubovákem o zámek, pořádně do něj bouchl kladivem a víčko odskočilo. Sundal ho, do otvoru nasadil trychtýř a nasypal do nádrže cukr, víčko zavřel a přitlačil, aby drželo, vrátil se ke svému vozu a sedl si za volant.

Zaměstnanci začali opouštět Loud & Clear krátce po páté. V šest stála na parkovišti už jenom tři auta. V šest dvacet vyšel ven Lauderheimův společník od oběda, nasedl do hnědého buicka century a odjel. Teď tam zůstala jen dvě auta, jedno z nich bylo bílé subaru, a obě tam stála ještě v sedm.

Keller seděl za volantem a oddaloval uspokojení. Měl poměrně lehkou snídani, dvě koblihy a šálek kávy, a o oběd přišel. Chtěl si koupit něco k jídlu, když byl v supermarketu, ale pak na to zapomněl. Tak teď přicházel ještě i o večeři.

Z hladu začal být podrážděný. Dvě auta na parkovišti, nejspíš dva lidé uvnitř, nejvýš tři. Už přetáhli dvě hodiny po skončení pracovní doby a mohli tam zůstat klidně až do rána. Možná že Lauderheim čeká, až budou kanceláře prázdné, aby mohl nerušeně zatelefonovat Cressidě.

A co kdyby tam prostě vešel a oddělal je oba? Moment překvapení, nikdy by se nedověděli, kdo je dostal. Dva za cenu jednoho, a už aby se z téhle zatracené díry dostal. Policajti přijdou jenom na to, že se nejspíš zbláznil nějaký nespokojený zaměstnanec. Takové věci se teď dějí všude možně.

Dospělost, opakoval si. Dospělost, odložené uspokojení. A za další, profesionalita.

V půl osmé si už tou profesionalitou nebyl tak jistý. Teď ani neměl hlad, jen se třásl vzteky a byl by Stephena Lauderheima na místě nejradši rozcupoval na kousky.

Ten syčák.

Proč ksakru špehuje nějakou ubožačku, která celý život sedí na půdě a píše si o koťátkách a králíčcích? Sebrat jí psa, panebože, pak ho mučit a zabít, a ještě jí pustit nahrávku se smrtelným chroptěním toho nešťastného zvířete. Zabít ho, pomyslel si Keller, je skoro málo, toho hajzla. Měl by mu ten trychtýř nacpat do krku a nalejt do něj ředidlo. My o vlku.

A za humny byl Stephen Hajzl Lauderheim, přidržoval dveře nějakému chlápkovi, který vypadal ohromně pracovitě, na sobě měl laboratorní plášť a na obličeji chomáčovitý knírek. Snad, proboha, nejdou ke stejnému autu? Ne, každý k jinému, ale když Lauderheim odemkl auto, zastavil se ještě, aby si s tím skrčkem v plášti vyměnil nějaké zdvořilosti.

Ještě že se ho nechystal sejmout na parkovišti.

Skrček odjel první. Keller seděl, zíral na subaru, dokud Lauderheim nenastartoval, nevyjel z parkoviště a nenamířil si to zpátky do města.

Keller mu dal dva bloky náskok a vyrazil za ním.

Už na konci Four Mile Road Keller zastavil za porouchaným subaru. Lauderheim měl otevřenou kapotu a mračil se na motor. Keller vystoupil z vozu a došel k němu.

„Slyšel jsem, co vám to dělalo,“ řekl. „Myslím, že vím, co s tím je.“

„Musí to být něco s motorem,“ odpověděl Lauderheim, „Ale nechápu to. Ještě nikdy se nic takového nestalo.“

„Umím to opravit.“

„Vážně? Opravdu?“

„Máte montážní páku?“

„Jo, myslím, že mám,“ řekl Lauderheim, obešel ho a otevřel kufr. Našel páku a podával ji Kellerovi, ale pak ruku zase stáhl. „S pneumatikami nic není,“ namítl.

„Nevymýšlím si,“ přesvědčoval ho Keller. „Dejte mi tu páku, jo?“

„Jistě, ale“

„Hele, a neznám já vás? Vy jste Stephen Lauderheim, že?“

„Ano. My se známe?“

Keller se na něj díval, na jeho pěknou malou pihu na bradě a na velké bílé zuby. Samozřejmě že to byl Lauderheim, kdo jiný by to asi byl? Ale profesionál se ujišťoval. Kromě toho to nebylo tak dávno, kdy se nepřesvědčil, a rozhodně neměl chuť si to zopakovat.

„Pozdravuje vás Cressida.“

„Cože?“

Keller mu napálil tyč na solar plexus.

Výsledek ho povzbudil. Lauderheim vydal hrozný zvuk, oběma rukama se popadl za břicho a klesl na kolena. Keller ho chytil za předek košile, táhl ho podél příkopu, dokud je subaru oba nezakrylo. Pak se napřáhl a vzal Lauderheima po hlavě.

Muž se natáhl na zemi, stále byl při vědomí a jen tiše kňučel. Ještě pár ran, aby to skončilo?

Ne. Drž se scénáře. Keller vytáhl z kapsy prodlužovačku, odmotal z ní dvě stopy a obtočil ji Lauderheimovi okolo krku. Postavil se nad něj, kolenem mu zatlačil doprostřed zad a vymáčkl z něho život.

Mississippi, legendární Matka vod, spolkla páku, kladivo, šroubovák i trychtýř. S proudem odplula i prázdná krabice od cukru.

Z telefonní budky zavolal svou klientku. „Toxický šok,“ řekl a připadal si jako blázen. Nic. Zavěsil.

Vrátil se do motelu, zabalil si a odnesl tašku do auta. Nemusel se odhlašovat. Zaplatil na týden dopředu, takže až ten týden skončí, vezmou si pokoj zpátky sami.

Musel se donutit, aby dojel k Pizza Hut a trochu se najedl. Chtěl už jenom jet přímo na letiště 0’Hare a chytit první letadlo zpátky do New Yorku, ale věděl, že do sebe musí dostat alespoň nějaké jídlo. Jinak by po cestě na sever začal mít halucinace, strhl by volant, aby se vyhnul něčemu, co by tam nebylo, a nejspíš by to někde obrátil do škarpy. Profesionalita, řekl si, a snědl jednu pizzu a vypil střední pepsicolu.

Zkusil to znova. „Toxický šok“ a tentokrát tam byla a vzala telefon.

„Už je to vyřízené,“ řekl.

„Chcete říct“

„Chci říct, že je to vyřízené.“

„Nemůžu tomu uvěřit, panebože, nemůžu tomu uvěřit.“

Už jste v bezpečí, chtěl říci. Máte svůj život zpátky.

Místo toho jí chladně a profesionálně řekl, jak má vyřídit poslední platbu. Hotovost, stejně jako posledně, poslat expres na Mary Jonesovou do dalšího místa, kde jsou Mail Boxes Etc, tentokrát do Peekskillu.

„Ani nevím, jak vám mám poděkovat,“ řekla. Keller neodpověděl, jen se usmál a zavěsil.

Po cestě na sever a na východ přes Illinois Keller znova přemýšlel o celé záležitosti. Vybavovalo se mu jeho Cressida vás pozdravuje. Ježíš, nemohl uvěřit, že to řekl. Co si myslel, že je, nějaký anděl pomsty? Rytíř v zářící zbroji?

Kristepane.

No, celý den o hladu, jenom dvě koblihy a šálek kávy. To už něco vysvětluje. Proto byl vzteklý a podrážděný, a proto si všechno bral tak osobně.

Přesto, říkal si, když vrátil auto a koupil si letenku, Lauderheim byl nepochybně pořádný syčák. Žádná škoda, že je po něm.

Pořád mu v uších zněl její hlas, jak mu nemohla dost poděkovat. A co bylo špatného na tom, že z toho měl radost?

„Přemýšlela jsem,“ řekla Andria. „O tom, jak si hledáš svoje jméno v telefonních seznamech.“

„A?“

„Nejdřív jsem myslela, že to je nějaký způsob, jak hledáš sám sebe. Ale pak mě napadlo něco jiného. Myslím, že se tak ujišťuješ, že je tam pro tebe místo.“

„Místo pro mě?“

„Víš,“ pokračovala, „jestli tam ještě nejsi, tak je tam pro tebe místečko.“

Osm, devět dní později zavolala Dot. Náhodou zrovna zase luštil křížovku.

„Kellere,“ řekla, „hádej, jestlipak už přišel nějakej expres pro Mary Jonesovou?“

„To je zvláštní,“ řekl. „Pořád nic? Možná bys jí měla zavolat. Co když se to ztratilo a někde se to válí na cestě.“

„Už jsem tě předběhla, chlapče. Zavolala jsem jí.“

„A?“

„Telefon byl odpojenej… Jsi tam, Kellere?“

„Snažím se přemýšlet. Jsi si jistá, že“

„Zavolala jsem tam znova, a pořád se ozývalo to samý. ‚Císlo, které voláte, blablabla, neexistuje.‘ To už člověk přestává pochybovat.“

„Hm.“

„Ty peníze se neobjevily, a teď je odpojenej i telefon. Nezdá se ti, že je to nějaký divný?“

„Třeba ji zavřeli,“ řekl. „Než stačila poslat peníze.“

„A zamkli ji v cele a nechali ji tam? Tichou starou dámu, která píše o hluchejch králíkách?“

„No“

„Jen si poslechni, co jsem už zvládla,“ pokračovala. „Takže jsem si brnkla na telefonní informace v Saint Louis.“

„V Saint Louis?“

„Webster Groves je předměstí Saint Luis.“

„Webster Groves?“

„Tam Cressida Wallacová podle tý příručky z knihovny bydlí.“

„Ale přestěhovala se.“

„Myslel by sis to, že jo? Jenže v informacích na ni měli telefon. Tak jsem ho vytočila. A hádej, co se stalo?“

„Povídej, Dot.“

„Vzala to nějaká ženská. Žádnej záznamník, žádný počítačový kecy. ‚Haló?‘ ‚To je Cressida Wallacová, prosím?‘ ‚Ano, u telefonu.‘ No, nebyl to ten hlas, kterej jsem znala., Vy jste ta Cressida Wallacová, ta spisovatelka?‘ ‚Ano.‘ ‚Co napsala Jak králíček přišel o ouška?‘“

„A řekla, že jo?“

„No, kolik by sis myslel, že takovejch Cressid Wallacovejch asi je? Nevěděla jsem, co mám, k sakru, říkat dál. Řekla jsem jí, že jsem z novin v Muscatine a chtěla jsem po ní, aby mi řekla, jakej z toho má dojem. Kellere, neměla ani páru, o čem mluvím. Musela jsem jí říct, ve kterým státě Muscatine je.“

„Člověk by řekl, že o něm musela aspoň slyšet,“ řekl. „Není to od Saint Louis tak daleko.“

„Myslím, že se tak moc ven nedostane. Řekla bych, že sedí doma a píše příběhy. Zjistila jsem aspoň to, že žije v tom stejným baráku na Webster Groves už třicet let.“

Zhluboka se nadechl a zeptal se: „Kde teď jsi, Dot?“

„Kde jsem? Jsem v telefonní budce půl míle od domova. Leje na mě.“

„Tak běž domů,“ řekl. „Dej mi tak hodinu a já ti zavolám zpátky.“

„Dobrá,“ řekl skoro o dvě hodiny později. „Tak se nám to vybarvuje. Stephen Lauderheim nebyl žádný cvok, který špehoval a týral nevinnou ženskou.“

„To jsme si mysleli.“

„Byl to partner ve společnosti Loud & Clear Software. On a chlápek jménem Randall Cleary firmu založili. Lauderheim a Cleary, Loud & Clear.“

„Pěkný.“

„Lauderheim byl ženatý, měl dvě děti, hrál ligu v kuželkách, patřil k rotariánům a byl členem obchodní komory.“

„Těžko týpek, kterej by unesl psa a mučil ho k smrti.“

„Ne, nikdo by to do něj neřekl.“

„Kdo to na něj upekl? Manželka?“

„Spíš asi ten partner. Společnosti se dařilo a jedna z velkých firem ze Silicon Valley je chtěla koupit a spolknout. Tipnul bych si, že jeden z nich byl pro prodej a druhý proti. Anebo tam šlo a nějaký partnerský pojištění. Jeden partner umře, ten, co zbyde, vyplatí vdovu z výnosu z partnerskýho pojištění a dá jí předem dohodnutou cenu. Samozřejmě, že ta společnost má teď asi dvacetkrát vyšší cenu, než je ta, na který se dohodli.“

„Jak jsi na tohle všecko přišel, Kellere?“

„Zavolal jsem si do domácího oddělení muscatinských novin, řekl jsem, že píšu o té smrti pro počítačový časopis a zeptal jsem se, jestli by mi nemohli odfaxovat nekrolog a všechno, co o tom zabití napsali.“

„Ty máš fax?“

„V cukrárně za rohem ho mají. Ten chlápek v Muscatine z toho pozná jenom to, že to je číslo v New Yorku.“

„Šikovný.“

„Když ten fax přišel a přečetl jsem si ho, napadlo mě ještě pár míst, kam jsem zavolal. Mohl jsem klidně sedět na telefonu ještě chvíli a zjistit víc, ale myslím, že tohle stačí.“

„Je toho víc než dost,“ řekla. „Kellere, ta mrcha nás vodila za nos. A on pak neukáp ani floka.“

„To právě nechápu. Proč nám nezaplatil? Vždyť šlo jenom o to, poslat prachy, a nikdy bych už po Iowě ani nevzdechl, leda když bych přes ni letěl. On by byl v klidu. Měl jenom zaplatit, co dlužil.“

„Pěknej syčák,“ vztekala se Dot.

„Nedává to smysl. Zaplatil polovičku peněz, ani nevěděl komu. Když si mohl dovolit objednat práci, umíš si představit, o jaký balík asi šlo.“

„Vyplatilo se mu to.“

„Jemu se to vyplatilo, ale nám ne. Do prčic.“

„Jo, to je fakt, do prčic.“

„Řeknu ti, co si myslím,“ pokračoval. „Myslím, že ty peníze byly to poslední. Myslím, že se potřeboval cítit silnější, než jsme my. Chci říct, proč to všechno komplikoval nějakou Cressidou Wallacovou? Co si myslí, že jsem snad skaut a musím denně udělat aspoň jeden dobrý skutek?“

„Myslel si, že jsme amatéři, Kellere. A potřeboval motivaci.“

„Jo, tak to se teda spletl,“ řekl. „Musím si zabalit, za hodinu a půl mi letí letadlo a ještě potřebuju brnknout Andrii. Ty prachy dostaneme, Dot. Neboj se.“

„Já se nebojím.“

Tak který z nich, říkal si, je Cleary? Ten hubeňour, který šel s Lauderheimem na oběd? Nebo ten skrček v plášti, se kterým byl na parkovišti?

Nebo někdo jiný, někdo, koho ani neviděl. Cleary mohl tehdy být docela dobře pryč z města, aby měl alibi.

To je jedno. Člověk nepotřebuje vědět, jak někdo vypadá, když mu chce zavolat.

Cleary, stejně jako jeho zesnulý partner, měl domů tajné číslo. Ale firma, Loud & Clear, telefon v seznamu měla. Keller zavolal z motelového pokoje tentokrát bydlel v tom, který měl kabelovou televizi. Použil elektronickou novinku, takové udělátko, které si koupil, a když telefon vzala nějaká žena, řekl, že chce mluvit s Randallem Clearym. „A koho mám ohlásit?“

No jo, koho. Na Muscatine v Iowě to nebylo špatné. „Cressidu Wallacovou,“ představil se.

Požádala ho, aby počkal, ale netrvalo to moc dlouho. O několik chvil později slyšel mužský hlas, který nepoznával. „Cleary, prosím,“ ohlásil se muž. „Kdo volá?“

„Ach, pan Cleary,“ řekl Keller. „Tady je Cressida Wallacová.“

„Ne, to není možné.“

„Ale je,“ pokračoval Keller, „a dozvěděla jsem se, že jste zneužíval moje jméno a velice nepříjemně se mě to dotklo.“

Cleary byl zticha. Keller odpojil udělátko, které měnilo jeho hlas. „Toxický šok,“ řekl vlastním hlasem. „Ty hajzle.“

„Vyskytly se problémy,“ koktal Cleary. „Ty peníze vám pošlu.“

„Proč jste se neozval?

„Chtěl jsem. Ani nevíte, kolik jsem měl práce.“

„Proč jste nechal odpojit telefon?“

„Říkal jsem si, víte, z bezpečnostních důvodů.“

„Správně.“

„Zaplatím.“

„ O tom nepochybuju,“ odsekl Keller. „Dnes. Pošlete peníze expres hned dneska. Aby došly ráno. Mary Jonesová je dostane zítra. Je vám to jasné?“

„Naprosto.“

„A cena se zvedla. Pamatujete si, kolik jste měl poslat?“

„Ano.“

„No, tak to zdvojnásobíte.“

Chvíli bylo ticho. „To nejde. Panebože, to je přece vydírání.“

„Heleďte. Udělejte pro sebe něco. Podumejte o tom.“ Následovalo další ticho, tentokrát kratší. „Dobrá,“ souhlasil Cleary. „V hotovosti a přijde to tam zítra. Rozumíte?“

„Jistě.“

Zavolal Dot z budky, dal si večeři a šel zpátky do pokoje. Motel měl HBO, jenže samozřejmě zrovna nedávali nic, na co by se chtěl dívat. Jak jinak.

Ráno se vyhnul bistru a dal si velkou snídani v motorestu na dálnici. Jel nahoru do Davenportu, přičemž udělal dvě zastávky, jednu v obchodě se sportovními potřebami a druhou v železářství. Vrátil se do motelu a okolo druhé odpoledne zavolal do White Plains.

„Tady je Cressida Wallacová,“ řekl. „Nemám tam nějaké vzkazy?“

„Páni, to ale funguje. Zníš jako ženská.“

„Ale chovám se jako holčička.“

„Jo, k popukání. Vypni to, jo? Zní to jako ženská, ale je to tvůj způsob mluvení, pod tím vším jsi ty. Ať se ozve ten starej Keller, kterýho znám.“

Odpojil udělátko. „Je to takhle lepší?“

„O hodně. Tvůj kámoš se ozval.“

„Měl správně čísla a vůbec?“

„Ano, měl.“

„Myslím, že mi ta věcička na měnění hlasu hodně pomohla. Dal jsem mu najevo, že víme všechno.“

„Ale on by stejně nakonec zaplatil. Měl jsi ho jen krapet přidusit. Jenže tys měl chuť se trochu vyřádit s novou hračkou, to je všechno. Kdy se vracíš, Kellere?“

„Teďještě ne.“

„Jo, já vím.“

„Ne, myslím, že pár dní počkám,“ řekl. „Zrovna teď si dává bacha. Začátkem příštího týdne už povolí.“

„Na tom něco je.“

„A kromě toho, není to tu tak špatný.“

„Ježíš, Kellere.“

„Co je?“

,“Není to tu tak špatný.‘ Vsadila bych se, že jsi první, kdo to říká, včetně šéfa obchodní komory.“

„Fakt je to tu docela fajn,“ trval na svém. „V motelu chytím HBO. Kousek odtud je Pizza Hut.“

„Nech si to pro sebe, Kellere, nebo se tam budou chtít všichni horempádem přestěhovat.“

„A mám tu nějakou práci.“

„A to jako co?“

„Pro začátek takovou malou akci ze železářskýho oboru. A taky chci něco koupit pro Andrii.“

„Ale ne zase náušnice.“

„Těch není nikdy dost,“ řekl.

„No, to je pravda,“ souhlasila. „V tomhle se s tebou nemůžu přít.“

Zavěsil a použil pilku na kov s karbidovým ostřím ze železářství, aby odstranil většinu z obou hlavní na zbrani ze sportovního obchodu, pak prohodil ostří a odřezal taky větší část pažby. Nabil obě komory a nechal zbraň zastrčenou pod matrací. Pak jel podél Mississippi, dokud nenašel příhodné místo, kde zahodil odřezané kusy ze zbraně, pilu a krabici nábojů do vody. Toxický odpad, pomyslel si a zavrtěl hlavou, když si představil všechno to svinstvo, které v řece asi je.

Chvíli jen tak jezdil kolem, užíval si dne a pak se vrátil do motelu. Zrovna teď si Randall Cleary říkal, že je v bezpečí, že už je to pryč, že se nemá čeho bát. Ale ještě si nebyl úplně jistý.

Za pár dnů si jistý bude. Dokonce si pomyslí, že možná měl Kellerovi říct, že blafuje anebo alespoň nemusel souhlasit, že zaplatí dvojnásobek. Ale jsou to jenom prachy, do prčic, a těch teď má tuny.

Stupidní amatér.

Který z nich to vlastně je? Ten skrček s chomáčovitým knírem? Ten tlusťoch, ten pořez? Nebo někdo, koho ještě neviděl? No, nakonec na to přijde.

Keller, který se cítil jako profesionál a připadal si jako dospělý, si sedl, opřel se a dal si nohy nahoru. Odkládat uspokojení byla nakonec daleko větší zábava, než by kdy čekal.

KAPITOLA 7

KELLEROVA VOLBA

Keller seděl za volantem najatého plymouthu a pozoroval dům jednoho tlusťocha. Dům byl velkolepý, dokonce měl i sloupořadí, zatáčející se příjezdovou cestu a lány trávníku. Keller, který si jako teenager užil sekání trávníků poměrně dost, přemýšlel, kolik by asi dítě mohlo dostal za posekání trávníku, jako je tenhle.

Těžko říct. Problém byl v tom, že si nemohl vzpomenout, za kolik to bývalo. Pamatoval se, že když skončil, dostal pár dolarů, jenže trávníky, které sekal, byly malé a ve srovnání s tímhle to byly hotové poštovní známky. Když vzal v úvahu rozlohu a taky inflaci, na kolik by sekání takového trávníku mohlo přijít? Na dvacet dolarů? Padesát? Víc?

Odpověď na tuhle otázku bohužel nejspíš byla ta, že si lidi, kteří mají takovéhle trávníky, nenajímají obyčejné kluky, aby kolem jezdili se sekačkou. Mají na to zahradníky, kteří přicházejí pravidelně s patřičným nářadím podle ročního období. V létě sekají trávu, na podzim hrabou listí a v zimě odhazují sníh. Měsíčně to moc nestojí a tlusťocha to zřejmě vůbec nepřišlo draho, protože to nejspíš účtoval na firmu nebo to odepisoval z daní. Nebo, pokud měl snaživého účetního, tak oboje najednou.

Keller, který bydlel ve dvoupokojovém bytě uprostřed Manhattanu, nemusel sekat žádný trávník. Před domem rostl strom, který zasadila správa parků a taky se o něj pilně starala. Na podzim mu opadávalo listí, ale nikdo je nemusel shrabovat, protože na to stačil obyčejný vítr. Sníh, pokud neroztál sám od sebe, pak odklidil domovník, který měl na starosti výtah, vyměňoval prasklé žárovky v hale a zvládal i malé instalatérské opravy. Keller měl opravdu nenáročný život. Musel jenom platit včas nájem a o všechno ostatní se staral někdo jiný.

Líbilo se mu to tak. Když z domova někdy odjel kvůli práci, sám se divil, že se jeho denní sny většinou točily okolo nějakého skromnějšího životního stylu. Pěkný domek na malém pozemku, nenáročná práce. Takový život by možná taky snesl.

Tlusťochův dům v prudce elegantní vilové oblasti severně od Cincinnati nebyl ani hezký, ani malý. Kellerovi nebylo dost jasné, co ten člověk dělá kromě toho, že hostí hromady lidí a tráví hodiny v autě. Nemohl říct, jestli je jeho práce náročná, i když předpokládal, že asi ano. Ani tedy nemohl posoudit, jestli je jeho život snesitelný. Jistě věděl jen to, že se ho někdo o ten život snaží připravit.

Právě proto sem Keller přijel a proto seděl v autě z půjčovny Avis přes ulici od tlusťochova sídla. Bylo vůbec správné tomu tak říkat? Kde je hranice mezi domem a sídlem? Liší se od sebe rozlohou pozemku, velikostí domu nebo hodnotou? Přemýšlel o tom a dospěl k závěru, že to bude nejspíš kombinací všech tří měřítek. Dům z hnědého kamene na Východní šestašedesáté ulici byl prostě jenom dům, ne sídlo, i kdyby stál pětkrát nebo desetkrát tolik, co tenhle barák. Na druhé straně by na patnácti nebo dvaceti akrech půdy mohla stát i sebevětší maringotka a rozhodně by ji nikdo nemohl považovat za sídlo.

Dumal nad tím, když zapípal budík v hodinkách, aby mu připomněl, že bezpečnostní hlídka projde asi za pět minut. Otočil klíčkem v zapalování, naposledy se zadumaně podíval na tlusťochův dům (nebo sídlo) přes ulici a odlepil se od chodníku.

V motelovém pokoji si pustil televizi a snažil se zjistit, co kde dávají, aniž by se musel zvednout ze židle. Všiml si, že v poslední době ve většině motelů dali k televizím dálkové ovládání. Nějakou dobu byly ovládače přidělané na nočním stolku, to ale bylo pohodlné, jenom když se člověk náhodou koukal na televizi z postele. Jinak to byla otrava. Když musel vstát, dojít k posteli a pak teprve přepnout program nebo ztlumit reklamu, mohl už stejně tak dobře dojít až k televizi.

Mělo to samozřejmě odradit zloděje. Volně ložený ovládač se mohl klidně přesunout přímo do hostova kufru a už by ho nikdo nikdy neviděl. Podobně byly přikurtované i stolní lampy a televize. Což o to, to bylo vcelku v pořádku. Člověku nevadilo, že nemůže pohnout lampou nebo televizí. Dálkový ovládač je ale něco jiného. To by mohli přidělávat klidně i ručníky.

Vypnul televizi. Teď by bylo jednoduché přepnout kanál, ale bylo těžší než kdy jindy najít něco, na co by se chtěl dívat. Tak si vzal časopis a listoval jím. Byl v tomhle motelu už čtvrtou noc a pořád ještě nevymyslel pořádný způsob, jak tlusťocha zabít. Něco přece muselo existovat, vždycky něco je, ale zatím na nic nepřišel.

Co kdyby měl takový dům, jako má tlusťoch. Často fantazíroval o domech, které by si mohl dovolit koupit, a o životech, které by mohl žít. Měl dost peněz odložených stranou, takže si někde mohl koupit nějaký domek a zaplatit za něj hotově, ale na parcelu, jakou měl tlusťoch, by se nezmohl ani náhodou. (A dá se tomu vůbec říkat parcela? Co vlastně přesné je taková parcela? Jak se to dá srovnat s panstvím? Nedělí se to třeba zeměpisně, panství na severovýchodě a parcely na jihu a na západě?)

Přesto, co kdyby ty prachy měl a stačily by nejen na koupi, ale i na údržbu. Třeba kdyby vyhrál v loterii, tak by si mohl dovolit zahradníka i služebnou a všechno, co by ještě potřeboval. Jestlipak by se mu to líbilo, chodit z místnosti do místnosti, kochat se obrazy na stěnách a vychutnávat si tloušťku koberců? Líbilo by se mu procházet se po zahradě, poslouchat ptáky a cítit, jak voní květiny?

Napadlo ho, že Nelsonovi by se to možná líbilo, vyřádit se na takovémhle trávníku.

Chvíli tam tak seděl a kroutil nad tím hlavou. Pak si přesedl a sáhl po telefonu.

Zatelefonoval si na svoje číslo v New Yorku, dovolal se na záznamník. „Máte. Šest. Zpráv.“ řekl mu počítačový hlas a přehrál mu je. Prvních pět bylo němých, jak někdo zavěsil. Šestý byl hlas, který znal.

„Haló, E.T. Ozvi se.“

Zatelefonoval z telefonní budky čtvrt míle dolů po dálnici. Ozvala se Dot a hned jí bylo poznat na hlase, jakou má radost, že je to on. „No konečně,“ řekla. „Volala jsem ti a volala, furt pryč.“

„Byl tam jenom jeden vzkaz.“

„Nechtěla jsem žádnej nechávat. Říkala jsem si, že řeknu tý tvojí Jaksejenjmenuje.“

„Andria.“

„Jo, a že ti to vyřídí, až se jí ozveš. Ale nikdy to nevzala. Musí s tím tvým psem chodit nejmíň do Bronxu.“

„Asi jo.“

„Tak jsem ti nechala vzkaz a tady tě mám, povídáme si jako starý známý. To, kvůli čemu tam jseš, jsi asi ještě neudělal, co?“

„Nejde to tak rychle ani snadno, jak by se mohlo zdát,“ řekl. „Chvíli to bude trvat.“

„Jinak řečeno, náš přítel pořád ještě dejchá.“

„Anebo se naučil fungovat bez vzduchu.“

„Dobrá, to ráda slyším. Víš, co si myslím, že bys měl udělat, Kellere? Myslím, že by ses měl odhlásit z toho motelu a nasednout do nějakýho letadla.“

„A přijet domů?“

„Kápnuls na to, Kellere, ale tobě to vždycky zapalovalo.“

„Klient to zrušil?“

„Ne tak docela.“

„Tak“

„Přileť domů,“ řekla, „a pak chytni vlak do White Plains a já ti naleju pořádnou sklenici ledovýho čaje. A všecko ti vysvětlím.“

Nebyl to ledový čaj, ale limonáda. Seděl v proutěném křesle na verandě velkého domu na Taunton Pláce a popíjel z velké sklenice. Dot, která měla na sobě modrobílé domácí šaty a bílé pantofle, seděla na dřevěném zábradlí.

„Tohleto jsem si pořídila zrovna předevčírem,“ řekla a ukazovala nahoru. „Visací zvonkohra, cinká to, když fouká vítr. Zrovna jsem se koukala na teleshopping, bvlo to QVC, a tak mě chytili ve slabou chvíli.“

„Mohlo to dopadnout daleko hůř.“

„Jo, to mohlo, kdyby tu pořád nefoukal vítr. Ale co říkáš na tu náhodu, Kellere? Jseš tam, děláš práci v Cincinnati a nám někdo zavolá, nějakej jinej klient, a má pro nás práci hned vedle.“

„Hned vedle?“

„Jo, nikdy bys neuhádl, kde ten druhej bydlí.“‚ „V Cincinnati,“ hádal. „Dostaneš bonbon.“

Zamračil se. „Takže máme dvě práce ve stejným městě. To by stálo za to udělat je najednou, kdyby to šlo. Nejspíš bych ušetřil na letenkách, jestli na tom záleží. Taky bych si nemusel hledat bydlení. Jenže místo toho jsem tady, ani jedna práce není hotová, a to nedává smysl. Takže jde ještě o něco jinýho.“

„Dostaneš dva bonbony.“

„Takže trefa,“ pokračoval. „Ty dvě práce spolu nějak souvisejí a já bych o tom měl radši něco vědět napřed, než se do něčeho namočím.“

„A my bysme neradi, aby ses do něčeho namočil.“

„Přesně tak. Co je teda spojuje? Stejný klient pro obě práce?“ Zavrtěla hlavou.

„Různí klienti. Stejný cíl? To se tomu tlusťochovi povedlo vytočit dva různý lidi tak, že nás oba zavolali těsně po sobě?“

„To by bylo něco, vid?“

„No, namíchnout lidi je činnost jako kterákoli jiná,“ řekl. „Někdo na to má fakt talent. Ale v tom to nebude.“

„Ne.“

„Různé cíle.“

„Bohužel ano.“

„Různé cíle, různý klienti. Stejná doba, stejné místo, ale všechno ostatní je jiný. Jo? Dám se poddat, Dot. Nikam to nevede.“

„Kellere, jde ti to dobře.“

„Čtyři lidi, každý jiný. Ten tlusťoch a chlápek, co si nás na něj najal, a pak cíl číslo dvě a klient číslo dvě, a…“

„Samá voda.“

„Ten tlusťoch si nás chce najmout,“ pokračoval dál. „Abychom zabili našeho původního klienta.“

„Hoří.“

„A si nás najme na zabití B a B si nás najme na zabití A.“

„To je na mě krapet moc matematiky, ale nejspíš to sedí.“

„Objednávky nemohly přijít přímo,“ řekl. „Šly přes prostředníky, že? Protože tlusťoch není zrovna lumen. Možná že je trošku čipernější, jak už podnikatelé bývají, ale nevěděl by, že má volat sem.“

„Bylo to přes někoho,“ souhlasila Dot.

„A taky ten druhej chlápek. Byli to samozřejmě dva různí prostředníci.“

„Jistěže.“

„A ti oba zavolali sem.“ Zvedl oči významně ke stropu. „A co udělal, Dot? Vzal oba?“

„Přesně tak.“

„Ale proboha proč? Už jsme měli zákazníka, nemůžeme brát objednávku, že zabijeme i jeho, zvlášť ne od někoho, koho jsme už předtím slíbili odstranit.“

„To tě tak trápí etická stránka věci, Kellere?“

„Tohle je dobré,“ řekl a mávl rukou se sklenicí limonády. „To je z polotovaru nebo ne?“

„Domácí. Pravý citrony, opravdovej cukr.“

„Je to fakt rozdíl,“ řekl. „Etika? Co já vím o etice? Takhle se prostě obchody nedělají, to je všechno. Co si ten prostředník pomyslí?“

„Kterej prostředník?“

„Ten, kterému zabiju klienta. Co bude říkat?“

„A co můžeš dělat, Kellere? Kdybys byl na jeho místě a někdo zavolal pár dní po tom prvním?“

Přemýšlel o tom. „Řekl bych, že zrovna nemám nikoho volného, ale že bych mohl mít někoho šikovného asi tak za čtrnáct dní, až se vrátí z Aruby.“

„Z Aruby?“

„Prostě odněkud. Pak, až by byl ten tlusťoch pod drnem a já bych byl zpátky tak asi týden, ty bys tam zavolala a zeptala se, jestli ta objednávka pořád platí. A on by řekl něco jako ‚Ne, klient si to rozmyslel.‘ I kdyby uhádl, kdo jeho klienta oddělal, bylo by to všechno košer a čistě obchodní. Nebo na to máš jiný názor?“

„Ne,“ řekla, „naprosto s tím souhlasím.“

„Jenže on to neudělal,“ povzdychl si. „A to mě překvapuje. Na co myslel? Bál se snad, že vzbudí pozornost nebo tak něco?“

Jen se na něj mlčky podívala. Jejich pohledy se setkaly a on z jejího obličeje něco vyčetl a pochopil to.

„Ale to snad ne,“ vydechl.

„Myslela jsem, že se to už zlepšuje,“ řekla. „Neříkám, že neměl občas potíže, Kellere. Bylo to spíš přání otcem myšlenky.“

„To je pochopitelné.“

„Měl takový to údobí, kdy ti dal špatný číslo pokoje, ale to nakonec dopadlo dobře.“

„Jo, pro nás. Ne pro toho chlapa, co se tam připletl.“

„To je fakt,“ připustila. „A pak najednou dostal strach a odříkal každého, kdo zavolal. Myslela jsem, že by mu třeba doktor mohl dát prozac, aby se krapet zvednul.“

„O prozaku toho moc nevím. Ale pro tuhletu práci…“

„Jo, přemejšlela jsem o tom. Deprese nestojí za nic, ale super nálada taky není nic moc. Může to pak bejt kontraproduktivní.“

„Může to být zničující.“

„To taky,“ řekla. „Jenže on si prostě nedá říct a k doktorovi nejde a nejde, takže se stejně nic nestalo. Je strachy bez sebe, třeba je to počasím. Přijde tlaková výše a člověk může tak akorát sedět na verandě s ledovým čajem. Pak to přejde, přijde sem nějakej ten kanadskej vítr a je zase jako předtím.“

„Jako předtím.“

„A včera s někým telefonoval, pak na mě zazvonil domácím telefonem a já mu donesla kafe. ‚Zavolej Kellera,‘ řekl mi. ‚Mám pro něj nějakou práci v Cincinnati.‘“

„Déjá vu.“

„Tys to řekl, Kellere. Bylo to déjá vu jak stehno.“

Pak se dala do vyprávění skoro slovo od slova co starý pán říkal, co ona si myslela, že tím myslí, co on doopravdy myslel, bia bia bia. K čemu se nakonec dobrali, bylo to, že původní klient, nějaký Barry Moncrieff, se těšil, že jeho problémy s tlusťochem brzo skončí a svěřil se s tím nejméně jednomu člověku, který nedokázal udržet jazyk za zuby. Tak se to doneslo až k tlusťochovi, jehož jméno bylo Arthur Strang.

Když Moncrieffovi mohlo z mysli vypadnout, že mlčeti bývá zlato, Strang si zjevně vzpomněl, že nejlepší obrana je útok. Tak zavolal na pár míst, až nakonec zazvonil telefon v domě na Taunton Pláce, kde ho vzal starý pán a zakázku přijal.

Když ho Dot upozornila na komplikace například že jejich nový klient už je připravený na popravu a platí za to muž, který se zrovna stal jejich novou obětí začalo být jasné, že starý pán na původní objednávku naprosto zapomněl.

„Nevěděl, že jseš v Cincinnati,“ vysvětlovala. „Neměl ani ponětí, že tě tam poslal, nebo že jsi vůbec někam odjel. On měl nejspíš dojem, že věnčíš psa, pokud by si teda vzpomněl, že nějakýho psa máš.“

„Ale když jsi mu řekla…“

„Neviděl v tom žádnej problém. Hučela jsem do něj jak do dubu, mohla jsem se uvysvětlovat, dokud mi nedošlo, že to je marná snaha. Bylo to, jako kdybych chtěla sfouknout žárovku.“

„Trefa.“ řekl Keller.

„Tys to řekl. On to prostě ne a ne pochopit. ‚Keller je šikula/ povídal. ‚Nech to na něm. Keller bude vědět, co dělat/“

„To že říkal?“

„Jeho slova. Ale moc se na to netváříš, Kellere. Ne abys mi řekl, že se spletl.“

Chvíli přemýšlel. „Ten tlusťoch ví, že je na něj objednávka,“ řekl. „No, to sedí. To vysvětluje, proč se k němu skoro nedá dostat.“

„Kdyby se ti to povedlo,“ upozornila ho Dot, „já bych jen pokrčila rameny a řekla bych, že co se stalo, nedá se odestát, a nechala bych to bejt. Ale, naštěstí nebo naneštěstí, ty sis včas vyzvedl vzkazy.“

„Naštěstí nebo naneštěstí.“

„Správně a neptej se mě, jak to vlastně je. Nejjednodušší by bylo, kdybys řekl a já bych zavolala oběma prostředníkům a oznámila bych jim, že jdeme od toho. Že si náš nejlepší muž zlomil nohu na lyžích a že by si měli zavolat někoho jinýho. Co je?“

„Na lyžích? V tuhle roční dobu?“

„V Chile, Kellere. Používej fantazii. Stejně, jdeme od toho.“

„Možná je to tak nejlepší.“

„Jenže ne z pohledu dolarů a centů. Žádný prachy pro tebe, a navíc penále pro oba klienty, který se buďto poohlídnou po někom jiným, nebo se holt budou muset odstřelit navzájem. Já tak nerada vracím peníze, když už je mám.“

„Co udělali, zaplatili půlku předem?“

„Hm, jako obvykle.“

Zamračil se a snažil se něco vymyslet. „Běž domů,“ řekla mu. „Pohlaď Andrii a dej Nelsonovi pusu, nebo je to naopak? Vyspi se na to a dej mi vědět, jak ses rozhodl.“

**

Odjel vlakem na nádraží Grand Central a šel domů pěšky, vyjel výtahem a odemkl si. V bytě byla tma a ticho, stejně jako když odcházel. V koutě v kuchyni ležela miska. Keller se na ni podíval a připadal si jako truchlící matka, která udržuje pokoj svého syna přesně tak, jak byl, když odtamtud odešel. Věděl, že by měl misku někam uklidit nebo ji rovnou vyhodit, ale neměl to srdce.

Vybalil si věci a osprchoval se, pak si zašel za roh na pivo a hamburger. Po cestě zpátky se trochu prošel, ale moc mu to nepomohlo. Vrátil se do bytu a zavolal na aerolinky. Pak si zase zabalil a chytil taxík na letiště JFK.

Když čekal, až ohlásí jeho let, zavolal do White Plains. „Jsem na cestě,“ řekl Dot.

„Ty mě pořád překvapuješ, Kellere. Byla jsem si skoro jistá, že zůstaneš přes noc doma.“

„Neměl jsem důvod.“

Chvíli bylo ticho. Pak se ozvala: „Kellere? Stalo se něco?“

„Andria odešla,“ odpověděl a samotného ho to překvapilo. Nechtěl nic říkat. Nakonec by to jistě udělal, ale ne hned.

„To je špatný,“ řekla Dot. „Myslela jsem, že vám to klape.“

„Já taky.“

„Aha.“

„Musí najít sama sebe,“ pokračoval.

„Víš, tohleto jsem slyšela od spousty lidí, ale nikdy jsem nevěděla, o čem to sakra mluví. Jak můžeš sám sebe ztratit, to za prvé. A jak bys asi tak věděl, kde se máš hledat?

„To by mě samotného taky zajímalo.“

„Víš, je strašně mladá, Kellere.“

„Přesně tak.“

„Někdo by si mohl myslet, že je na tebe moc mladá.“

„Někdo možná.“

„Ale stejně, asi ti bude chybět. A to nemluvím o Nelsonovi.“

„Chybí mi oba.“

„Myslím to tak, že vám oběma bude chybět,“ souhlasila Dot. „Počkej, cos to řekl?“

„Zrovna mi ohlásili let,“ přerušil ji a zavěsil.

Letiště v Cincinnati je přes řeku v Kentucky. Keller ráno vrátil své půjčené auto do Avisu a připadalo mu, že by to mohlo vypadat divně, kdyby se vrátil ke stejné přepážce pro další. Takže se vydal k Budgetu a dostal hondu.

„Je to japonské auto,“ vysvětloval prodavač, „ale je vlastně vyrobené přímo tady, ve Státech.“

„To je pro mě úleva,“ řekl mu Keller.

Zapsal se v motelu půl míle od předchozího a zavolal z budky v restauraci. Měl hromadu otázek, věci které potřeboval vědět o Barry Moncrieffovi, o chlápkovi, který byl předtím klientem číslo jedna a teď se stal terčem číslo dvě. Dot, místo aby mu odpověděla, se ho zeptala sama:

„Cos myslel tím, že ti oba schází? Kde máš psa?“

„Nevím.“

„Utekla ti i se psem? Tos chtěl říct?“

„Odešli spolu,“ řekl. „Nikdo neutíkal.“

„Fajn, odešla s tvým psem. Řekla bych, že si myslela, že ho potřebuje, aby jí pomohl se hledat. A co udělala? Odjela z města, když jsi byl v Cincinnati?“

„Už předtím. A neutekla z města. Mluvili jsme o tom a ona říkala, že si myslí, že by bylo nejlepší, kdyby si vzala Nelsona s sebou.“

„A tys s tím souhlasil?“

„Více méně.“

„Více méně? Co to znamená?“

„Často jsem o tom přemýšlel. Říkala, že na něj nemám pořádně čas a že hodně cestuju a… Já nevím.“

„Ale byl to přece tvůj pes, dávno předtím, než jsi ji potkal. Ty sis ji najal, aby ti ho věnčila, když jsi byl pryč.“

„Správně.“

„A pak už to šlo samospádem, a tak nějak se to semlelo, že tam nakonec začala bydlet. A nakonec víš, že ti řekla, že nejlepší bude, když pes půjde s ní.“

„Ano.“

„A tak teda šli.“

„Ano.“

„A ty nevíš kam a nevíš, jestli se někdy vrátí.“

„Tak.“

„Kdy se tohleto stalo, Kellere?“

„Asi před měsícem. Možná je to trochu déle, tak šest týdnů.“

„Nic jsi neříkal.“

„Ne.“

„A já ti ještě povídám, jak ho máš pohladit a jí dát pusu, nebo co jsem to vlastně mlela, a ty jsi mlčel.“

„Dřív nebo později bych se k tomu byl dostal.“

Oba byli dlouho zticha. Pak se ho zeptala, co se chystá udělat. S čím, nechápal.

„S čím? Se psem a s přítelkyní.“

„Myslel jsem, že se ptáš na tohle,“ řekl, „ale mohla bys třeba mluvit o Moncrieffovi a Strangovi. Ale je to pořád stejná písnička. Nevím, co budu dělat.“

Došlo to až takhle daleko. Musel se rozhodnout. Bylo to jeho rozhodnutí, kterou dohodu se rozhodne splnit a kterou zruší.

Ale jak se něco takového rozhoduje? Jeho služby chtěli dva lidi, a dostat je mohl jenom jeden. Kdyby šlo o obraz, bylo by to jasné. Konala by se aukce a kdo by chtěl dát nejvyšší nabídku, ten by pak měl něco pěkného, co by si pověsil nad postel. Ale v téhle situaci se nabídky nedaly čekat, protože cena už byla domluvená a obě strany s ní souhlasily nezávisle na sobě. Každý zaplatil polovinu napřed, a až bude práce hotová, jeden z nich doplatí zbývajících padesát procent a ten druhý bude mít technicky vzato nárok na vrácení zálohy, ale nebude na tom tak, aby něco mohl vymáhat.

Takže v tomhle směru byla tahle práce potenciálně daleko výhodnější než obvykle, protože vlastně dostali zaplaceno jedenapůl standardní ceny. Vyjde to nastejno, ať to udělá, jak chce. Zabije Moncrieffa a Strang doplatí zbytek. Zabije Stranga a zatáhne to Moncrieff.

Tak který z nich to bude?

Moncrieff, říkal si, zavolal první. Starý pán se s ním dohodl, takže by měl mít zaručenou přednost. Když si člověk někoho najme, aby zabil někoho jiného, nepotřebuje ujištění, že si ten druhý sám nenajme někoho, aby to vrátil. To bylo jasné jak facka.

Takže jejich původní závazek patřil Moncrieffovi a jakákoli následující dohoda se Strangem by se měla automaticky zrušit. Peníze od Stranga nebyly vlastně záloha, spíš by se jim dalo říkat neočekávaný bonus, který jim jen tak spadl do klína, a nemusel se počítat. Dalo by se dokonce argumentovat tím, že vzít Strangovu platbu předem byl dokonalý a oprávněný taktický tah, který měl oběť ukolébat, aby podlehla pocitu falešného bezpečí, a tak se k ní dalo líp dostat.

Na druhé straně…

Na druhé straně, kdyby byl Moncrieff prostě držel jazyk za zuby, Stranga by to nebylo předem varovalo, takže by se na něj nepřipravil. Byl to Moncrieff, který si pustil pusu na špacír o plánech, jak si to vyřídí s tlusťochem, což přimělo Stranga někomu zavolat, ten pak brnkl někomu dalšímu, kdo se nakonec domluvil se starým pánem ve White Plains.

Právě Moncrieffovo vyzrazení způsobilo, že Strang byl tak nedosažitelný cíl. Jinak by to byla hračka, dostat tlusťocha, a Keller by ho měl už dávno z krku. Místo toho, že by jen tak sám vysedával v motelu na předměstí Cincinnati, by mohl dělat totéž v bytě na První avenue.

Moncrieff si svou otevřenou pusou podřízl větev. Moncrieff, který nedokázal udržet tajemství, si sabotoval kontrakt, co si tak rychle domluvil. No, těžko by se asi hledal někdo, kdo by se odvážil tvrdit, že jeho akce, dohromady s nešťastnými následky, ten kontrakt vlastně zrušila. Za těchhle okolností si starý pán mohl klidně nechat zálohu a pak přijmout protinávrh od druhé zainteresované strany.

Což znamenalo, že to, co měl udělat, bylo hledět na tlusťocha jako na klienta bona fide a na Moncrieffa (tlustého nebo hubeného, vysokého nebo malého, Keller nevěděl jakého) jako na patřičný cíl.

Na druhé straně…

Moncrieff měl střešní nástavbu na věžáku nedaleko od stadionu Riverfront. Ve městě sídlil klub Reds, tak si Keller koupil lístek a levný dalekohled a šel se na ně podívat. Seděl nad pravým polem, dost daleko, takže tam s dalekohledem nebyl jediný. Nedaleko od něj seděl tatínek se synem, oba si přinesli rukavice a těšili se, že se jim povede chytit vyhozený míč. Ani jeden nadhazovač sice neměl svůj den a oba týmy měly dost dlouhých balonů, ale kluk i jeho otec vyskočili pokaždé, když někdo třeba i jen namířil napravo.

Keller se nad tím zamyslel. Jestli opravdu toužili po baseballovém míčku, neměli by to jednodušší, kdyby si zašli do nějakého sportovního obchodu a koupili si ho tam? Jestli chtěli trochu napětí, mohli říct prodavači, aby ho nadhodil a kluk by si ho mohl chytit.

Během přestávek Keller zkoušel dalekohled na okně, o kterém si byl poměrně dost jistý, že patří k Moncrieffovu bytu. Taky se přistihl při tom, že přemýšlí, jestli je Moncrieff baseballový fanda a využívá polohy bytu a dívá se na zápasy z okna. Na to by potřeboval daleko větší zvětšení, než měl Keller, ale když si mohl dovolit nástavbu, tak si mohl dopřát i silný dalekohled. A jestli měl takový ten krám, se kterým se dají spočítat prstence kolem Saturnu, tak s tím se dalo i vidět, jestli nadhazovač hodil míč s falší.

No, dávalo to asi tolik smyslu, jako brát si na zápas rukavici, usoudil. Kdyby se muž, jako je Moncrieff, chtěl podívat na zápas, mohl si dovolit lóži hned za lavičkou Reds. Samozřejmě že teď by nejspíš dával přednost tomu, že zůstane doma a na zápas se podívá v televizi, když už ne dalekohledem, protože si mohl myslet, že to tak bude bezpečnější.

A Keller měl dojem, že Barry Moncrieff moc neriskuje. Pokud se nedovtípil, že by tlusťoch mohl sáhnout po odvetných opatřeních a objednat si někoho sám, pak vypadal jako člověk, který je opatrný od přírody. Bydlel v bezpečné budově a málokdy ji opouštěl. A když už to udělal, nikdy se nezdálo, že by šel někam sám.

Keller, který se nemohl rozhodnout pro cíl na základě etiky, zvolil pragmatismus. Jeho styl práce koneckonců nebyl jako obyčejné házení kostkou. Ať to byla dřina, stejně ho nečekala žádná prémie. Takže když měl vybrat jednoho z těch dvou, proč by se nemohl rozhodnout podle toho, kterého bylo snadnější zabít?

Když Reds prohráli s Phillies, odešel ze stadionu, hluboce zamyšlený a dumal nad tím celé tři dny. Přišel jenom na to, že není snadné zabít ani jednoho. Oba žili v pevnosti, jeden vysoko ve vzduchu, druhý daleko na venkově v divočině. Nějak se k nim muselo dát dostat každý má nějakou Achillovu patu ale ani v jednom případě to nebude žádná hračka.

Podařilo se mu prohlédnout si Moncrieffa. Dokázal se dostat do haly a ukazovat balíček se špatnou adresou vrátnému, který byl stejně překvapený, jako se Keller snažil tvářit, když vtom vešel Moncrieff doprovázený dvěma mladíky se širokými rameny a boulemi pod sakem. Moncrieffovi bylo asi padesát, plešatěl, měl pokleslé koutky úst a tváře mu visely jako basetovi.

Taky byl tlustý. Keller by mu mohl říkat tlusťoch, kdyby už tohle jméno nedal Arthuru Strangovi. Moncrieff nebyl tak tlustý jako Strang to se hned tak někomu nepovede , ale k podvyživenosti měl pořádně daleko. Keller hádal, že byl tak o sedmdesát pět až sto liber lehčí než Strang. Strang se valil, Moncrieff se kolíbal jako tučňák.

V motelu se Keller podíval na zprávy a na nejlepší okamžiky zápasu, ze kterého se právě vrátil. Vypnul televizi, vzal dalekohled a přemýšlel, proč se ho namáhal kupovat a co s ním teď udělá. Přistihl se, jak uvažuje o tom, že by se třeba hodil Andrii, mohla by s ním pozorovat ptáky v Central Parku. Napomenul se, že by s tím měl přestat, a šel si dát sprchu.

Bude to pěkná makačka, zabít jednoho nebo druhého, myslel si, ale už ho napadlo hned několik způsobů, jak se ke každému z nich dostat. Stupeň obtížnosti, jak by řekl vrcholový skokan, byl asi tak stejný. A podobné to bylo, alespoň pokud mohl soudit, i se stupněm rizika.

Něco ho napadlo. Co když si to jeden z nich zaslouží.

„Arthur Strang,“ řekla žena. „Víš, když jsem ho poznala, tak už byl dost při těle. Nejspíš se tak už narodil. Ale nebylo to nic proti tomu, jaký je teď. Byl jenom, víš, těžký.“

Jmenovala se Marie a byla to vysoká žena s nepřirozeně rudými vlasy. Keller odhadoval, že by jí mohlo být něco přes třicet. Měla plné rty a velké oči. Taky pěknou figuru, ale když ji Keller uviděl zblízka, přišlo mu, že by mohla tak pět liber shodit. Ne snad že by se o tom chystal mluvit.

„Když jsme se seznámili, byl těžký,“ pokračovala, „ale nosil perfektně ušité italské obleky, takže vypadal docela dobře, víš? Samozřejmě že když byl nahý, tak ani náhodou.“

„Jasně.“

„Co?“ vypadala zmateně, ale lokla si pití a uvolnila se. „Než jsme se vzali, tak vlastně shodil, věř tomu nebo ne. Pak jsme doběhli na radnici a on začal dlabat plnýma hrstma. To se jen tak říká.“

„On jedl jenom rukama?“

„Ne, hlupáčku! To, že jsme doběhli na radnici. Měli jsme normální svatbu v kostele. Stejně myslím, že by Arthur měl s běháním vůbec trochu potíže, i kdyby ho někdo popostrkoval. Byla jsem za něj vdaná tři roky a vsadila bych se, že přibíral tak dvacet nebo třicet liber ročně. Pak jsme se před třemi lety rozešli, a viděls ho, jak teď vypadá? Je jak stodola.“

Možná i dvě, pomyslel si Keller. Ale k sídlu měl přece jen dost daleko.

„Víš, Kevine,“ řekla a položila Kellerovi ruku na paži, „je tady hrozně zakouřeno. Už je proti tomu zákon, ale lidi stejně kouří, tak co s nimi naděláš, přece je nedáš zavřít, že?“

„Třeba bychom mohli jít trochu na vzduch,“ navrhl Keller a ona se rozzářila.

Když už byli u ní doma, prozradila mu, že měl svoje libůstky. Keller přikývl, aby jí dodal kuráž, a přemýšlel o tom, jestli mu už někdy někdo říkal Kevine. Docela se mu líbilo, jak to znělo. „Ve skutečnosti,“ řekla temně, „byl sexuálně zvrácený.“

„Opravdu?“

„Chtěl po mně, abych dělala různé věci,“ pokračovala a hladila ho přitom po noze. „Ani bys nevěřil, co po mně chtěl.“

„A copak to bylo?“

Popsala mu to. „Hnusilo se mi to, ale on na tom trval, a to byla taky jedna z věcí, která nás rozdělila. Ale víš, co je zvláštní?“

„Ne.“

„Po rozvodu jsem tak nějak přestala mít v těchhle věcech takové zábrany. Možná tomu budeš jen těžko věřit, Kevine, ale jsem docela perverzní.“

„Nepovídej.“

„No, vlastně, co jsem ti právě říkala o Arthurovi? Tu opravdu hnusnou věc? Musím přiznat, že už mi to tak hnusné nepřipadá. Vlastně…“

„Ano?“

„Ach, Kevine,“ vzdychla.

Byla perverzní a vášnivá, a když bylo po všem, rozhodl se, že se s jejími pěti librami spletl. Byla přesně taková, jaká měla být.

„Tak mě napadlo,“ řekl, když mířil dveřím. „Ten tvůj exmanžel. Jak to měl se psy?“

„Ale Kevine, no tak. A já si myslela, že já jsem ta perverzní. Kam se na tebe hrabu. Psi?“

„Tak jsem to nemyslel.“

„O co, že ne. Kevine, miláčku, jestli hned neodejdeš, tak už tě nikdy nepustím. Psi!“

„Jenom jako domácí zvířata,“ vysvětloval. „Víš, jestli má rád psy? Nebo jestli je nesnáší?“

„Pokud vím, Arthur Strang nemá na psy vůbec žádný názor, ani kladný, ani záporný. Nikdy na to nepřišla řeč.“

Laurel Moncrieffová, druhá ze tří žen, se kterými Barry doběhl na radnici, neměla nic, o čem by mohla vyprávět, ať už by to bylo třeba exmanželovo tloustnutí nebo hubnutí, nebo co rád dělal a co ne, když padla tma. Pracovala jako Moncrieffová sekretářka, přebrala ho jeho první ženě a postarala se o to, aby si pak najal sekretáře.

„Ten mizera začal chodit do tělocvičny,“ vyprávěla, „a nechal mě kvůli své osobní masérce. Prostě mě zahodil jako použitý ubrousek.“

Nevypadala jako žena, kterou by člověk jen tak zahodil. Byla to štíhlá tmavovláska a nebyl problém se s ní seznámit stejně jako s Marií Strangovou. A stejně jednoduše s ní hupl i do postele. Neodhalila žádné zajímavé zvrácenosti ani o sobě, ani o svém bývalém, ale Keller si nijak nestěžoval.

„Ach, Kevine,“ vzdychla.

To je snad tím jménem, napadlo ho. Třeba by ho měl používat častěji, asi mu nosí štěstí.

„Když žiješ tak sama, nenapadlo tě nikdy, že by sis mohla pořídit psa?“

„Jsem moc často pryč,“ odpověděla. „To by nebylo dobré ani pro mě, ani pro něj.“

„V takové situaci je spousta lidí, ale jsou zvyklí mít doma psa a nechtějí se toho vzdávat.“

„Ať je to, jak chce, já na ně zvyklá nejsem a víš, co se říká. Po tom, cos nepoznal, se ti nestýská.“

„Takže tvůj bývalý psa neměl?“

„Ne, aspoň dokud jsem neodešla a on se neoženil s tou kozou se šikovnýma prstama.“

„Ona měla psa?“

„Ona byla pes, miláčku. Má ksicht jako rotvajler. Ale teď už taky není paní Moncrieffová a náhradu si za ní zatím nenašel. Patří jí to, jestli chceš něco vědět.“

„Takže nevíš, jak na tom byl Barry Moncrieff se psy.“

„S těma opravdovýma, myslíš? Myslím, že nijak. Hele, jak jsme se na takovouhle hloupost vůbec dostali? Pojď ke mně a dej mi pusu, Kevine, miláčku.“

Oba přispívali na místní dobročinné akce. Strang víc podporoval umění, Moncrieff zase spíš dával na výzkum nemocí a na péči o bezdomovce. Oba byli známí jako bezohlední podnikatelé. Oba byli bezdětní a momentálně svobodní. Ani jeden z nich neměl psa, teď ani nikdy předtím, alespoň podle toho, co Keller zjistil. Ani jeden ke psům necítil lásku, ale ani nenávist. Dost by mu pomohlo, kdyby zjistil, že Strang silně podporuje Spolek na ochranu zvířat a Ligu proti vivisekci anebo že Moncrieff s nadšením chodí do nějakého sklepa v Kentucky a dívá se, jak se pitbullové urvou k smrti a ještě na ně sází hromady peněz.

Jenže nic takového neobjevil a čím víc o tom přemýšlel, tím méně mu to připadalo jako správné kritérium. Proč by měla hranice mezi životem a smrtí záležet na tom, jaký má někdo vztah k psům? A proč se o to Keller vůbec staral? Nebylo to proto, že měl sám psa? Už vlastně ne.

„Ani jeden z nich není Spasitel,“ vyprávěl Dot, „a ani jeden z nich není Hitler. Oba jsou tak něco mezi, takže rozhodnout se z morálního hlediska prostě nejde. Řeknu ti, je to obyčejná vražda.“

„Není,“ řekla. „Celej problém je v tom, že ty trčíš v Cincinnati a čas běží.“

„Já vím.“

„Morální dilema. Tady pro něco takovýho není správný místo.“

„Máš pravdu. Ale stejně, jaký mám vlastně právo na to, abych dělal takovéhle rozhodnutí?“

„Ušetři mě přílišný skromnosti. Poslyš, mně to leze na nervy stejně jako tobě. Napadlo mě, že bych mohla brnknout oběma prostředníkům a říct jim, aby se spojili se svejma klientama. A aby jim vysvětlili, že vzhledem k závažnosti celé situace, bia bia bia, potřebujeme celou platbu předem.“

„Ty si myslíš, že by to udělali?“

„Kdyby to udělal jeden, tak by to bylo hned jasný, ne? Oddělal bys jeho a ten druhej by zůstal naživu, takže by mohl zaplatit taky, jako spokojenej zákazník.“

„To je dokonalý,“ vydechl a chvíli přemýšlel. „Jenže…“

„Aha, tebe to trklo, viď? Ten, co by spolupracoval, ten, kterej by se vytáh, aby byl fakt klient jednička, tak ten by na to dojel. Já si fakt potrpím na ironii, Kellere, ale mám dojem, že tohle je i na mě moc.“

„Krom toho,“ řekl, „při naší klice by nejspíš zaplatili oba.“

„A byli bysme tam, kde jsme byli. Kellere?“

„No?“

„Když už jsme to probrali, jak jen to šlo, zbejvá nám jenom jedna možnost. Máš čtvrťák?“

„Nejspíš jo. Proč?“

„Hoď si s ním.“ řekla. „Hlava nebo orel.“ Hlava.

Keller zvedl čtvrťák, kterým si hodil, a strčil ho do telefonu. Vytočil číslo a jak čekal, dokud to někdo nevezme, přemýšlel nad tím, jestli je moudré rozhodovat se podle toho, která strana mince zrovna padne. Připadalo mu to strašně nahodilé, ale třeba to tak na světě chodí. Možná někde nahoře, tam nad mraky, sídlí starý pán s plnovousem, který dělá rozhodnutí týkající se života a smrti stejným způsobem hodí si mincí, pokrčí rameny se a sešle dolů srážku vlaků a pár srdečních záchvatů.

„Rád bych mluvil s panem Strangem,“ řekl člověku na druhém konci. „Řekněte mu, že se to týká naší nedávné dohody.“

Dlouho bylo ticho a Keller vylovil další čtvrťák, kdyby ho potřeboval. Pak se ozval Strang. Kellerovi připadalo, že poznal hlas, i když ho nikdy předtím neslyšel. Byl zvučný, jako kdyby patřil opernímu zpěvákovi, i když moc muzikálně nezněl.

„Nevím, kdo jste,“ ozval se Strang bez úvodu, „a s lidmi, které neznám, se po telefonu nebavím.“

Tlusťoch, pomyslel si Keller. Ten chlap zněl tlustě.

„To je dost rozumné,“ odpověděl Keller. „Ale musíme si promluvit o jednom obchodě a souhlasím, že by to nemělo být po telefonu. Měli bychom se sejít, ale nikdo by nás spolu neměl vidět, natož aby někdo věděl, že se scházíme.“ Chvíli poslouchal. „Vy jste klient. Takže jsem myslel, že byste mi mohl navrhnout čas a místo.“ Ještě chvíli poslouchal. „Dobrá. Budu tam.“

„Ale zdá se mi, že je to proti pravidlům,“ řekl Strang se záchvěvem v hlase, kterého by se Pavarotti nedopustil. „Nechápu, proč by to mělo být zapotřebí, opravdu ne.“

„Ale uvidíte, že ano,“ řekl mu Keller. „To vám můžu slíbit.“

Zavěsil, pak otevřel dlaň a podíval se na čtvrťák, který držel. Na chvíli se zamyslel nad starým pánem ve White Plains a pak nad starcem v nebi. Nad tím s dlouhým bílým plnovousem, tím, který si hází svými vlastními mincemi a podle toho řídí vesmír. Přemýšlel o zákrutech vlastního života a o tom, jak se v něm objevovali různí lidé a pak z něj zase mizeli.

Potěžkal minci v dlani nevážila moc vyhodil ji, chytil a položil na hřbet druhé ruky.

Orel.

Sáhl po telefonu.

„Tentokrát je to ledověj čaj,“ řekla Dot. „Posledně jsem ti slíbila ledověj čaj a dostals limonádu.“

„Byla to dobrá limonáda.“

„No, ale tohle je dobrej ledověj čaj. Z pravýho čaje.“

„A s pravým ledem, vsadil bych se.“

„Víš, vezmeš džbán se studenou vodou a dáš do něj pytlíky s čajem,“ řekla, „a ten džbán postavíš na slunce a pár hodin ho tam necháš. Pak ho strčíš do lednice.“

„Ty na to vůbec nevaříš vodu?“

„Ne, nemusí se to. Celou dobu jsem si myslela, že se to musí, ale pak jsem zjistila, že ne. Ale ztratila jsem nit. Ledověj čaj, jo, už vím. Tentokrát jsi zavolal a říkal Jsem na cestě. A nemůžu se dočkat limonády/ Takže jsi čekal limonádu a já ti dávám ledověj čaj. Chápeš to, Kellere? Pokaždý dostaneš opak toho, co čekáš.“

„Pokud se to týká jenom ledovýho čaje a limonády,“ řekl, „tak myslím, že to přežiju.“

„No, ty si vždycky zvykáš rychle na nový věci. Je to jedna z tvejch silnejch stránek.“ Zaklonila hlavu a podívala se na strop. „A když už o tom mluvíme. Byls nahoře a mluvils s ním. Jakej z toho máš dojem?“

„Vypadal v pořádku.“

„Jako za starejch časů?“

„To sotva. Ale poslechl si, co jsem mu potřeboval říct, a řekl mi, jak jsem to udělal dobře. Mám dojem, že mlžil. Myslím, že neměl ponětí, kde jsem byl, a tak to maskoval.“

„Tohle poslední dobou dělá často.“

„Opravdu to chutná po čaji. A ty tu vodu fakt vůbec nevaříš?“

„Ne, jen když spěchám. Kellere?“

Vzhlédl od sklenice. Seděla na zábradlí na verandě, nohy křížem, jedna trepka jí visela na palci.

Řekla: „Proč oba dva? Kdybys udělal jednoho, dostali bysme doplatek od toho druhýho. Takhle nám nikdo nepodepíše šek.“

„On si nechává platit šekem?“

„To se jen tak říká. Jde o to, že nezbyl nikdo, kdo by zaplatil doplatek. A nejde jen o to, že jsi ten druhej případ vyřídil zadarmo. Taky tě to něco stálo.“

„Já vím.“

„Tak mi to, prosím tebe, vysvětli.“

Chvíli si to rozmýšlel a pak řekl: „Nelíbil se mi ten způsob.“

„Způsob?“

„To rozhodování. Nedalo se nijak vybírat a hodit si mincí, to taky nebylo na nic. Pořád jsem vybíral, protože jsem se rozhodl, že se budu řídit podle tý mince, jestli mi rozumíš.“

„Je to sice trochu slabší, ale sleduju tě.“

„Představoval jsem si, že by oba měli dostat totéž. Tak jsem si hodil dvakrát, a nejdřív mi padla hlava a podruhy orel, takže jsem si dohodl schůzku s oběma.“

„Schůzku.“

„Víš, oba si tajný schůzky domlouvali jedna radost. Strang mi poradil, jak se dostanu na jeho panství zezadu. Byl tam sice elektrickej plot, ale na jednom místě se dal přelézt.“

„Takže dal lišce klíče od kurníku.“

„Nebyl tam žádnej kurník, ale kůlna na nářadí.“

„A onoho osudného rána tam vešli dva muži, ale ven vyšel jenom jeden z nich,“ zarecitovala. „A pak ses běžel sejít s Moncrieffem?“

„Jo, ve městě. Byl na obědě v restauraci v hotelu Omni, tam to podle něj bylo docela příjemný. V té restauraci není pánský záchod, musí se jít do hotelové haly. Tak jsme se tam mohli setkat a vlastně jsme nikdy nebyli spolu na stejném veřejném místě.“

„Chytrý.“

„Oba byli chytří. No, šlo to stejně dobře jako se Strangem. Použil jsem…, ale ty tohleto nerada posloucháš.“

„Ne, to opravdu nemusím.“

Chvíli byl potichu, upíjel ledový čaj, poslouchal, jak vítr rozhoupává zvonky. Mlčeli oba a pak pokračoval. „Byl jsem naštvanej, Dot.“

„Myslela jsem si to.“

„Víš, bez toho psa je mi líp.“

„Bez Nelsona.“

„Byl to hodnej pes a měl jsem ho moc rád, ale zvířata jsou na obtíž. To krmení a věnčení.“

„Jistě.“

„A ji jsem měl taky rád, ale žil jsem celý život sám. Zít sám, to je to, co umím.“

„To je to, na co jsi zvyklej.“

„Přesně. Ale i tak, Dot. Jdu po ulici a koukám se do výloh, vidím náušnice a už už vcházím do dveří, abych jí je koupil, když si uvědomím, že vlastně už není proč.“

„Všecky náušnice, který jsi pro to děvče koupil.“

„Dostávala je ráda a já je rád kupoval, tak to bylo.“ Nadechl se. „Stejně, začal jsem se zlobit a pořád jsem naštvanej.“

„Na ni.“

„Ne, ona se rozhodla správně. Nemám důvod zlobit se na ni.“ Ukázal nahoru. „Zlobím se na něho.“

„Za to, že tě poslal do Cincinnati.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale na toho o patro výš. Na tu vyšší moc, na starce v nebi, co si háže mincema.“

„Aha, na Něho.“

„Samozřejmě,“ řekl, „Když jsem to udělal, nebyl jsem rozzlobenej, byl jsem takovej jako vždycky. Prostě dělám, co tady mám dělat.“

„Jseš profesionál.“

„Asi jo.“

„A máš svou cenu.“

„Opravdu?“

„Speciální letní ceny,“ řekla. „Dvě vraždy za cenu jedny.“

Keller poslouchal větrnou zvonkohru a pak ticho. Nakonec bude muset jít domů do svého bytu a vymyslet, co provede se psí miskou. Taky budou muset s Dot přijít na to, jak to vyřeší se starým pánem. Ale prozatím chtěl prostě zůstat, kde byl, a popíjet čaj.

KAPITOLA 8

KELLER NA SPRÁVNÉM MÍSTĚ

Keller stál, sklenici v ruce, a přikyvoval ženě v růžových šatech, že dnes máme krásný večer. Pak se propletl davem mladých lidí v patiu, alespoň si myslel, že se tomu tak říká. Kolem prošla servírka s tácem naloženým sklenkami na nožce a on si vyměnil tu svou za novou, plnou. Upíjel, jak se procházel kolem, a přemýšlel, co asi pije. Nejspíš to byla nějaká vodka s džusem a taky měl dojem, že by to už mělo stačit. Dá si tuhle a pak už jenom jednu. Mohl si jich klidně dát ještě třeba deset, protože dneska nepracoval. Mohl odpočívat a užívat si to.

No, skoro. Nemohl si tak úplně odpočinout, ani se nemohl úplně uvolnit. Tohle sice nemusela být přímo práce, ale úplná rekreace to taky nebyla. Dnešní zahradní party mu seslalo samo nebe a on jí využíval, aby se zblízka podíval na svůj cíl. V pracovně starého pána ve White Plains dostal fotografii a vzal si ji s sebou do Dallasu, ale ani ta nejlepší fotka se nevyrovná tomu, když se na toho člověka mohl mrknout doopravdy, v jeho přirozeném prostředí.

A stálo to tam za to. Keller ještě nebyl uvnitř v domě, ale i tak viděl, že musí být obrovský byla to rozlehlá mnohaúrovňová stavba s nespočetnými velkými místnostmi. Pozemek se taky táhl až bůhvíkam, měl jeden nebo dva akry, a bylo tam dost rostlin a keřů, že by to stačilo na botanickou zahradu. Keller o rostlinách nevěděl ani ň, ale stačilo jen pět minut v takové zahradě, a už si říkal, že by se o nich měl trochu poučit. Na Hunterově koleji nebo na Newyorské univerzitě možná měli večerní kursy, třeba chodili na výpravy do Brooklynské botanické zahrady. Jeho život by mohl být bohatší, kdyby znal jména všech těch květin a kdyby věděl, jestli to jsou letničky nebo trvalky, a všechno ostatní, co je o rostlinách potřeba znát. Taky jakou požadují půdu a jaký prostředek proti broukům se na ně má stříkat nebo čím se mají hnojit.

Procházel se po vydlážděné pěšince, tu se na někoho neznámého usmál, tu na někoho kývl, až došel k bazénu. U stolků tam posedávalo nějakých dvanáct či patnáct lidí, povídali si a popíjeli a s množstvím vypitého alkoholu byl jejich hovor stále hlasitější. V obrovském bazénu plaval sem a tam malý chlapec, sem a tam, tam a sem.

Keller s dítětem cítil nějakou zvláštní spřízněnost. Sice neplaval, jen tam stál, ale cítil se vzdálený od všech okolo, podobně jako ten chlapec. Dělalo to tam na něj dojem, jako kdyby se vlastně konaly dva večírky zároveň. Jednak tu byl divoký společenský šum všude okolo, kterého se všichni účastnili, a pak tu mezi tím vším vycítil osamělost, stejnou jako osamělost plavajícího chlapce.

Obrovský bazén. Chlapec ho přeplavával na šířku, ale i tak to bylo dál, než co by měřil typický zahradní bazén. Keller nevěděl, jestli je to olympijský bazén, a nebyl si dvakrát jistý, jak velký vlastně je, ale rozhodl se, že mu prostě bude říkat obrovský.

Před lety slyšel o husarském kousku nějakých středoškoláků, kteří naplnili bazén ovocným želé, a přemýšlel, kolik kelímků toho želatinového dezertu bylo zapotřebí, a kde na to ti středoškoláci vzali. Napadlo ho, že naplnit tenhle bazén ovocným želé by stálo úplné jmění, ale když si někdo mohl dovolit takovýhle bazén, tak by ho peníze za želé asi nejspíš nemusely dvakrát pálit.

Na všech stolech byly řezané květiny, vypadaly stejně jako ty, co Keller viděl v zahradě. Něco na tom bylo. Když ti lidi mají plnou zahradu květin, proč by je kupovali v květinářství? Mohli si nařezat vlastní.

K čemu by ale bylo, uvažoval, znát jména všech keřů a květin? Nezpůsobilo by to jenom, že by se chtěl hrabat se v hlíně a sám se věnovat zahradničení? Do tohohle všeho se, sakra, nechtěl pouštět. Jeho byt byl všechno, co potřeboval nebo chtěl, a na zahradu už tam nebylo místo. Dokonce ani nikdy nezkusil vypěstovat třeba obyčejné avokádo z pecky a ani po tom vlastně nijak netoužil. Byl v bytě jedinou živou věcí, a tak to taky chtěl nechat. Všechno se takhle změnilo, když se začal považovat za zabijáka.

Takže hned zapomněl na večerní kursy na Hunteru a na vycházky do Brooklynu. Když se chtěl přiblížit přírodě, mohl se projít po Central Parku, a když neznal jména květin, zůstane při tom, že se on představí jim. A když

Kde je ten kluk?

Ten chlapec, co plaval. Kellerův společník v samotě. Kam se, k sakru, ztratil?

Bazén byl prázdný, hladina byla klidná. Keller viděl u vzdálenějšího kraje vlnky a k hladině tam vystupovaly bublinky.

Nezareagoval bez přemýšlení. Slýchal, že se to o takovýhle okamžicích říká, ale tak to nebylo, protože uvažoval a myšlenky měl úplně hlasité a jasné. Je tam dole. Je s ním zle. Topí se. V hlavě se mu ozýval hlas, který snad patřil Dot, jenž zoufale říkal: Kellere, proboha, dělej něco!

Postavil sklenici na stůl, shodil kabát, odkopl boty, spustil kalhoty a vykročil z nohavic. Před lety získal diplom Červeného kříže pro záchranáře a první věc, kterou tam člověka naučili, bylo to, že se má svléknout, než skočí do vody. Těch šest nebo sedm vteřin, které stráví svlékáním vlastních šatů, se mnohokrát vrátí v rychlosti a pohyblivosti.

Striptýzová šou ovšem neproběhla bez povšimnutí. Každý u bazénu věděl, co říct, jedna poznámka byla veselejší a lepší než druhá. Sotva je slyšel. Okamžitě byl ve spodním prádle a pak už opustil jejich území radovánek, rozrazil hladinu plochou šipkou a hnal se vodou, dokud se nedostal na místo, kde viděl bublinky, pak se potopil, oči doširoka otevřené a skoro nevnímal, jak ho do nich pálí chlór.

Hledal chlapce. Tápal, hledal, pak ho našel a natáhl se, aby ho zachytil. Odrazil se ode dna, plíce mu praskaly a letěl s ním vzhůru k hladině.

Lidé Kellerovi říkali různé věci, děkovali mu, gratulovali mu, ale on je skoro neposlouchal. Nějaký muž ho poplácal po zádech a nějaká žena mu podala sklenici brandy. Slyšel slovo „hrdina“ a uvědomil si, že se to ozývá úplně všude a že to patří jemu.

Do prčic.

Keller upíjel brandy. Pálila ho po něm žáha, a to svědčilo o jeho kvalitě. Po dobrém koňaku ho vždycky pálila žáha. Otočil se, aby se podíval na chlapce. Byl ještě malý, bylo mu tak dvanáct nebo třináct, měl vlasy vyšisované sluncem a byl lehce opálený. Teď už seděl, jak Keller viděl, a nevypadal, že by ho blízkost vlastní smrti nějak poznamenala.

„Timothy,“ ozvala se nějaká žena, „tadyhle ten pán ti zachránil život. Nechceš mu něco říct?“

„Díky,“ řekl Timothy, což se dalo očekávat. „A to je všechno, mladíku?“

„To stačí,“ usmál se Keller. Zeptal se chlapce: „Vždycky mě zajímala jedna věc. Opravdu ti proběhl před očima celý život?“

Timothy zavrtěl hlavou. „Chytla mě křeč,“ vyprávěl, „a bylo to, jako kdyby se mi z celýho těla udělal jeden velikej uzel a já nemohl vůbec nic dělat, abych ho rozmotal. A ani jsem nemyslel na topení. Jen jsem bojoval s tou křečí, protože to bolelo, a pak už jen vím, jak jsem byl tady nahoře a kašlal jsem a plival vodu.“ Zašklebil se. „Musel jsem vypít půlku bazénu. Jen na to pomyslím, cejtím zvratky a chlór.“

„Timothy,“ napomenula ho žena a obrátila oči v sloup.

„Je zapotřebí nazývat věci pravými jmény/’ vmísil se do rozhovoru starší muž. Měl hřívu bílých vlasů, výrazné bílé obočí a živé modré oči. V jedné ruce držel sklenici brandy a ve druhé láhev, se kterou se natáhl, aby dolil Kellerovu skleničku až po okraj. „‚Klaret je pro chlapce, portské pro muže, ale hrdinové musí pít brandy.‘ To napsal Samuel Johnson, i když jsem to možná trochu popletl.“

Mladá žena ho poplácala po ruce. „I kdybys to udělal, tati, určitě jsi pana Johnsona jen vylepšil.“

„Doktora Johnsona,“ opravil ji, „a těžko by se to někomu povedlo. Vylepšit ho, chci říct. ‚Pobývat na lodi je jako být ve vězení, a ještě se přitom člověk může utopit.‘ To taky řekl a pochybuju, že by se našel někdo, kdo by tuhle zkušenost dokázal okomentovat trefněji nebo by to řekl líp.“ Zářivě se ma Kellera usmál. „Dlužím vám víc než skleničku brandy a krásný citát z Johnsona. Tenhle malý rošťák, kterému jste zachránil život, je můj vnuk a je to drahokam ne pane je to přímo poklad mého srdce. A když se topil, my všichni jsme tu jen tak postávali kolem a smáli se a bavili. Vy jste si toho všiml a vy jste jednal, a bůh vám za to žehnej.“

Co na to říct? Keller přemýšlel. To je maličkost? No, to nic nebylo? Musela být nějaká vhodná věta a možná by ji vymyslel Samuel Johnson, ale on ne. Tak neřekl nic a jen se snažil, aby z toho všeho nevypadal moc nadutě.

„Ani nevím, jak se jmenujete,“ pokračoval bělovlasý muž. „Vlastně to ani samo o sobě není důležité. Nevím, jak se jmenuje polovička lidí, co tu dneska jsou, a vůbec mi nebude vadit, když při tom zůstane. Ale vaše jméno bych vědět měl, nemyslíte?“

Keller si mohl nějaké jméno jen tak vymyslet, ale napadlo ho jedině jméno Johnsonova životopisce a obdivovatele Boswella, a to dost dobře nemohl použít u někoho, kdo Johnsona citoval. Tak řekl jméno, pod kterým cestoval a kterým se podepsal, když se zapisoval v hotelu, a na které byl vystavený řidičský průkaz i kreditní karty v jeho náprsní tašce.

„Jmenuju se Michael Soderholm,“ odpověděl, „a ani vám nemůžu říct, jak se jmenuje ten člověk, který mě sem přivedl. Setkali jsme se v hotelovém baru a on řekl, že jde na party a že bude úplně v pořádku, když půjdu taky. Přišlo mi to trochu zvláštní, ale“

„Ale prosím vás,“ přerušil ho muž. „Přece se nebudete chtít omlouvat za to, že jste tady. Mého vnuka to zachránilo před hrobem z vody, ještě ke všemu plným chlóru. A zrovna jsem vám řekl, že neznám polovičku svých hostí, což ale neznamená, že by byli o to méně vítáni.“ Zhluboka se napil svého brandy a dolil obě skleničky. „Michael Soderholm,“ opakoval. „Jste Švéd?“

„Mám v sobě ode všeho trošku,“ improvizoval Keller. „Můj pradědeček Soderholm přišel ze Švédska, ale moji ostatní předkové jsou odevšad z celé Evropy, a krom toho jsem něco jako šestnáctinový indián.“

„Opravdu? A ze kterého kmene?“

„Cerokí,“ řekl Keller, když si vybavil jazzovou skladbu.

„A já jsem osminový Komanč,“ odpověděl muž. „Takže, bohužel, nejsme kmenoví pokrevní bratři. Zbytek mám z britských ostrovů, je to směs Skotů, Irů a Angličanů. Pravý Texasan. Ale vy nejste z Texasu, že?“

„Ne.“

„No, tak to se nedá nic dělat, jak se říká. Ledaže byste se sem rozhodl přestěhovat, a kde je psáno, že ne? Žije se tu dobře a je tu pěkně.“

„Táta si myslí, že by všichni měli milovat Texas stejně jako on.“ ozvala se žena.

„Ano, to je pravda,“ její otec pokračoval. „Jediná špatná věc na Texasanech je, že jsme takoví nudní patroni a na všechno máme dost času. Jen se podívejte, jak dlouho mi trvá, než se představím! Pane Soderholme, pane Michaeli Soderholme, jmenuju se Garrity, Wallace Penrose Garrity, a jsem dnes večer vaším vděčným hostitelem.“

No páni, pomyslel si Keller.

Večírek, záchrana života a tak dále, se udály v sobotu večer. Další den Keller seděl v hotelovém pokoji a díval se, jak Cowboyové porazili Vikingy gólem z pole v posledních třech minutách druhého prodloužení. Hráči běhali sem a tam, přihrávali si dopředu i dozadu, a komentátoři si pořád říkali, jaký je to skvělý a nádherný zápas.

Keller měl dojem, že ano. Bylo tam všechno, co má správný zápas mít, a nebyla to chyba hráčů, že se ho jejich hra vůbec nedotkla. Mohl se dívat na sport a taky to často dělal, ale skoro nikdy ho to nechytlo. Občas přemýšlel, jestli to nemá něco společného s jeho prací. Ta jednak spočívala v tom, že pravidelně rozhodoval o životě a smrti, tak jak by ho mohlo zajímat, jestli nějaký přeplacený požírač steroidů udělal tačdaun? A na druhé straně ho napadaly dost neortodoxní způsoby, jak řešit týmové problémy na hřišti. Když Emmitt Smith pořád překračoval obranou linii Minnesoty, Keller se přistihl, jak se diví, proč nenajmou někoho, kdo by toho hajzla picnul zezadu do hlavy, přímo pod helmu pokrytou hvězdami.

Přesto to bylo pořád lepší, než se koukat třeba na golf, to ale zase muselo být rozhodně příjemnější a snesitelnější, než ho hrát. Keller se nemohl sebrat a jít ven a pracovat, protože tam na něj žádná práce nečekala. Průzkumná výprava včerejšího večera byla jak lepší, tak i horší, než původně čekal. A co teď mohl dělat zaparkovat svůj pronajatý ford přes ulici od Garrityho domu a dávat pozor, kdo vchází a kdo vychází?

To nebylo zapotřebí. Nějak to překlepal a dorazil právě včas na nedělní večeři.

„Nechcete ještě brambory, pane Soderholme?“

„Jsou vynikající,“ pochválil je Keller. „Ale už opravdu nemůžu.“

„My vám ale přece nemůžeme říkat pane Soderholme,“ ozval se Garrity. „Říkám vám tak pořád jenom proto, že nevím, kdybychom si začali tykat, jestli máte radši Mika nebo Michaela.“

„Mika,“ vybral si Keller.

„Tak dobře, bude to Mike. A já jsem Wally, Miku, nebo W. P., i když mi taky pár lidí říká Mrož.“

Timmy se zasmál a zakryl si pusu oběma rukama.

„Ale nikdy mu to neřeknou do očí,“ doplnila ho žena, která Kellerovi nabízela brambory. Byla to Ellen Garrityová, Timmyho teta a Garrityho snacha, a Kellerovi se dostalo instrukce, že jí má říkat Ellie. Její manžel, chlapík s širokými rameny, který se statečně vysmíval počátečnímu stadiu plešatění, byl Garrityho syn Hank.

Keller si pamatoval Timothyho matku z předchozího večera, ale tehdy si nezapamatoval ani jak se jmenuje, ani v jakém je ke Garritymu vztahu. Byla to Rhonda Sue, Butlerová, jak pak vyšlo najevo, a každý jí říkal Rhonda Sue kromě jejího manžela, který ji oslovoval Ronnie. Jmenoval se Doak Butler a vypadal jako středoškolský atlet, který ale byl moc drobný a křehký, takže se nehodil pro profesionální kariéru, i když tuhle slabost postupně pilně doháněl.

Hank a Ellie, Doak a Rhonda Sue. A na vzdáleném konci stolu seděla Vanessa, Wallyho manželka, která ale zjevně nebyla matkou Hanka nebo Rhondy Sue ani nikoho jiného. Kellerovi připadalo, že by se dala považovat za Wallyho trofej, znak jeho úspěchu. Byla mladá, ne starší než Wallyho děti, elegantní a vypadala, že je z dobré rodiny, a dokonce měla tak skvělé vychovám, že skrývala nudu, kterou podle Kellera určitě cítila.

Tak to byli oni. Wally a Vanessa, Hank a Ellen, Doak a Rhonda Sue. A Timothy, který, jak ho ujistili, už zase plaval hned ten den odpoledne; vodní varianta toho, že člověk má hned vylézt zpátky na koně, když z něj sletí. Tentokrát neměl žádné křeče, ale celou dobu byl pod pečlivým dohledem.

Celkem jich bylo sedm. A Keller… Jinak Mike.

„Takže ty jsi tady služebně,“ řekl Wally. „A zůstal jsi tu trčet přes víkend, což je ta nejhorší část služební cesty, alespoň co mě se týče. Nestálo by za to letět zpátky do Chicaga?“

Seděli ve Wallyho pracovně, v pěkné místnosti táflované sukovitým pekanovým dřevem s polstrováním z červené kůže a s westernovým haraburdím na stěnách tady viselo cejchovadlo, támhle zase lebka dlouhorohého skotu. Keller přijal brandy a odmítl cigáro, ale když ucítil aroma Wallyho havana, došlo mu, že si to měl pořádně rozmyslet. Nekouřil, ale kouření cigára nebylo jen tak obyčejné kouření. Bylo to víc, skoro náboženský obřad.

„Připadalo mi, že by to byla hrůza,“ odpověděl Keller. Chicago jim uvedl jako bydliště Michaela Soderholma, i když podle řidičáku patřil do jižní Kalifornie. „Než bych doletěl tam a zase nazpátek…“

„Tak bys strávil víkend v letadlech. No, máme opravdu z pekla štěstí, žes tu zůstal. Rád bych ale vymyslel něco, aby to byl příjemný zážitek i pro tebe.“

„Ale to už se ti přece povedlo. Včera jsem byl na skvělém večírku a taky jsem si nějakou dobu připadal jako hrdina. A dneska večer tu sedím při báječné večeři s bezvadnými lidmi a nakonec dostanu skleničku vynikajícího brandy.“

Podle pálení žáhy zjistil, jak výborné je.

Wally pomalu pokračoval. „Víš, chtěl bych si tě najmout na nějakou práci.“

Koho chce, abych zabil? Keller to málem řekl, ale včas si uvědomil, že Garrity neví, Čím se živí.

„Ty mi neřekneš, pro koho děláš.“

„Ne, nemůžu.“

„Protože je to hrozně tajná práce. No, dovedu to respektovat a podle toho, cos říkal, soudím, že tady děláš na něčem, co se týká akvizic a fúzí.“

„Je to blízko.“

„A jsem si jistý, že to je dobře placené a určitě to děláš rád, protože jinak bys to nedělal. Takže, co mám udělat, abys toho nechal a začal pracovat pro mě? Řeknu ti jednu věc Chicago je fakt pěkné místo, ale nikdo, kdo se odtamtud kdy odstěhoval do Velkého D, teda Dallasu, nechodil kolem s kyselým obličejem, jak je tu všechno hrozné. Ještě tě dobře neznám, ale můžu říct, že jsi jeden z nás a Dallas je město pro tebe jako stvořené. Nevím sice, kolik ti platí, ale předpokládám, že bych je přeplatil a nabídl ti navíc hmotnou zainteresovanost v rostoucí společnosti s opravdu zajímavými možnostmi, co se týče kariéry.“

Keller poslouchal, rozumně přikyvoval a pak upil trochu brandy. Je to úžasné, myslel si, co se děje, když se o to člověk nijak nesnaží a taky nic neočekává. Bože, bylo to jak z filmu Horatio Algera Otrhaný Dick zastaví splašeného koně, zachrání dceru kapitána průmyslu a hned se stane prezidentem IBM s báječnou kariérou a skvělou budoucností před sebou.

„Asi si to cigáro přeci jenom dám,“ řekl.

„No tak, Kellere, nech toho,“ řekla Dot. „Znáš přece pravidla. Nemůžu ti to říct.“

„Ale je to docela důležitý,“ namítl.

„Jedna z věcí, který si klient kupuje,“ vysvětlovala, „je důvěrnost. To chce a my to zaručujeme. I kdyby náš agent na pláce „ „Agent na pláce?“

„To jseš ty,“ pokračovala. „Ty jseš ten agent a Dallas je to místo. I kdyby tě načapali, klienta nebude nic kompromitovat. A víš proč?“

„Protože agent na pláce o ničem ani nemukne.“

„Nemukne, přesně tak, to je to správný slovo,“ souhlasila, „a je sice jasný, že umíš mlčet, ale i kdyby ti ujela pusa, nemůžeš to potopit, když nevidíš, že voda stoupá.“

Keller se nad tím zamyslel. „Teď se nějak nechytám.“

„Jo, bylo to trochu složitější, že jo? Znamená to, že nemůžeš říct, co nevíš, Kellere, a proto se agent nikdy nedozví klientovo jméno.“

„Dot,“ řekl a snažil se, aby to znělo dotčeně. „Dot, jak dlouho mě znáš?“

„Celý věky, Kellere. Hromadu životů.“

„Hromadu životů?“

„Byli jsme spolu už v Atlantidě. Podívej, vím, že tě nikdo nechytí, a vím, že bys nemluvil, i kdyby se to stalo. Ale já ti prostě nemůžu říct, co já sama nevím.“

„Aha.“

„Správně. Myslím, že se tomu říká dvojitý krytí. Klient uzavřel dohodu s někým, koho známe, a ten člověk zavolal nás. Ale neřekl nám klientovo jméno, a proč by to taky dělal? Přemýšlej o tom, Kellere. Proč bys to vlastně měl vědět?“

Odpověď měl připravenou. „Nemusel by to ale být jen jeden člověk.“

„Cože?“

„Oběť má vždycky kolem sebe hromadu lidí a nejlepší způsob, jak to udělat, by mohl být takový jakoby skupinový plán, jestli mi rozumíš.“

„Dva za cenu jednoho.“

„Nebo tři i čtyři,“ řekl. „Ale jestli se z někoho z těchhle nevinných okolostojících vyklube klient, mohlo by to věci trochu zkomplikovat.“

„No, chápu, že bysme mohli mít problémy s vybráním doplatku.“

„Kdybych věděl najisto, že ten klient třeba odjel do Montany na ryby, nebyl by to problém. Ale jestli je tady v Dallasu“

„Tak by bylo dobře vědět, kdo to je.“ Povzdychla si. „Dej mi hodinu nebo dvě, jo? Pak se ozvi.“

Kdyby věděl, kdo je ten klient, klient by měl nehodu.

Musela by to být umělecká nehoda. Muselo by to vypadat dobře nejen pro policii, ale i pro toho, kdo by věděl o klientových záměrech. Místní prostředník, ten nápomocný neznámý, který dovedl klienta ke starému pánovi ve White Plains, a tedy ke Kellerovi, by se mohl celkem klidně začít nedůvěřivě vrtat v podezřelé smrti. To by se dalo čekat. Takže by to musela být zatraceně dobrá nehoda, ale Keller už pár takových zvládl. Stálo to trochu námahy a plánování, ale nebyla to neurochirurgická operace. Člověk prostě vymyslel způsob a v nejvhodnější chvíli udeřil.

Musel by na tom trochu zapracovat. Kdyby byl klient nějaký obchodní protivník z Houstonu, Denveru nebo San Diega, a v to raději doufal, musel by se vytratit tak, aby si nikdo nevšiml, že někam zmizel. Pak by klientovi pomohl k náhodné smrti a odletěl by zpátky do Dallasu, kde by se potloukal, dokud by ho z případu neodvolali. Do Houstonu, Denveru nebo San Diega by potřeboval ještě další osobní doklady, aby se moc nepředváděl s Michaelem Soderholmem, a taky by musel svou činnost pořádně zamaskovat před všemi zainteresovanými před Garritym, jeho vražedným sokem a možná, a to bylo ještě důležitější, před Dot a starým pánem.

Celkem to bylo daleko složitější (i když stravitelnější) než jeho druhá možnost.

Která znamenala vyřídit profesionálně zakázku a zabít Wallace Penrose Garrityho při první vhodné příležitosti.

Opravdu se mu do toho nechtělo. Jedl u jeho stolu, pil jeho brandy, kouřil jeho cigára. Taky od něj dostal pracovní nabídku. A nebyla to jen tak obyčejná práce, byla to velmi dobrá vedoucí pozice s velkou budoucností. Keller si toho večera, později, když plul ve výparech alkoholu a nikotinu, tiše snil o tom, že Wallyho vezme za slovo…

Sakra a proč ne? Mohl by dožít své dny jako Michael Soderholm a zabývat se nějakými neurčitými úkoly, na které by si ho Garrity najal. Nejspíš mu chyběly požadované zkušenosti, ale jak by asi bylo těžké se všechno, co by potřeboval, naučit za pochodu? Ať už by měl dělat cokoli, rozhodně by to bylo lehčí než lítat z města do města a zabíjet lidi. Mohl by se při té práci něco naučit. Mohl to odmítnout.

Ta fantazie měla asi tolik podstaty jako sen a taky se jako sen rozplynula, když se druhý den ráno probudil. Nikdo by ho nedal na výplatní pásku bez bližšího prozkoumání jeho minulosti a dokázala by ho znemožnit i ta nejzběžnější kontrola. Michael Soderholm existoval jenom na falešných dokladech v Kellerové náprsní tašce.

I kdyby nějak oklamal prověřování dosavadního života, i kdyby mu starý pán ve White Plains dovolil opustit jeden život a vejít do jiného, věděl, že by to stejně nefungovalo. Už jeden život měl. A ať už byl, jaký chtěl, padl mu jako ulitý.

Jiné životy byly lákavé. Třeba vést tiskárnu v Roseburgu, v Oregonu, bydlet v útulném domě s mansardovou střechou to bylo něco, s čím si pohrával, i když byl dál tím člověkem, kterým prostě musel být. Tenhle poslední sen byl jen jedním z řady.

Zašel si na sendvič a kávu. Vrátil se do auta a chvíli se projížděl kolem. Pak našel telefonní budku a zavolal do White Plains.

„Udělej jen toho jednoho,“ řekla Dot.

„Jak to?“

„Není na tom nic extra. Prostě udělej, na co tě najali.“

„Protože klient je tady ve městě. No, mohl bych s tím něco udělat, kdybych věděl, jak se jmenuje. Mohl bych zařídit, aby se do toho nenamočil.“

„Nech toho,“ zarazila ho. „Klient si přeje dlouhej a šťastnej život pro všechny zúčastněný kromě tý oběti. Možná že blízký lidi oběti jsou blízký a drahý pro klienta. To jenom hádám, ale je fakt důležitý, aby na to nedojel nikdo jinej. Kapišto?“

„Kapišto?“

„To je italsky, znamená to“

„Já vím, co to znamená. Jenom mi to prostě přišlo divný slyšet to od tebe. Ale jo, chápu.“ Vzdychl. „Celý se to může trochu protáhnout.“

„Tak to mám pro tebe dobrou zprávu. Čas není důležitej. Je jim jedno, jak dlouho to bude trvat, jen když to provedeš dobře.“

„Prý ti W.P. nabídl práci,“ řekla Vanessa. „Vím, že doufá, že ji vezmeš.“

„Myslím, že se prostě chtěl zachovat šlechetně,“ odpověděl jí Keller. „Byl jsem ve správnou dobu na správném místě, a on by mi rád udělal laskavost, ale myslím, že opravdu nečeká, že bych pro něj začal dělat.“

„Byl by rád, kdybys to udělal, jinak by ti to nikdy nenabízel. Prostě by ti dal peníze, auto nebo něco takového. A pokud jde o to, co očekává, no, W.P. všeobecně očekává, že dostane to, co chce. Protože tak to většinou chodí.“

Co kdyby to byla ona, kdo si střádal drobné do kasičky, aby se věci pohnuly? Člověk se nad tím prostě musel zamyslet. Byla opravdu pod vlivem Garrityho kouzla, omámená strachem z jeho moci, jak to na první pohled vypadalo? Nebo v tom všem jela jenom pro peníze a nebylo snad pod jejími uctivými poznámkami cítit ostří ironie?

Těžko říct. Těžko říct o kterémkoli z nich. Byl Hank opravdu loajální syn, na kterého vypadal, spokojený s životem ve stínu starého pána a se sbíráním drobků, které spadly pod stůl? Nebo byl v skrytu duše rozzlobený a ambiciózní?

A co zeť, Doak? Na povrchu vypadal, že je nadšený tím, jak se vyvinula jeho středoškolská fotbalová kariéra jeho práce pro tchána spočívala hlavně v tom, že hrál golf s obchodními partnery a po zápase s nimi popíjel. Ale co když ho uvnitř spalovala touha, jistota, že je předurčený pro větší činy?

A Hankova žena, Ellie? Kellerovi připadalo, že se na Lady Macbeth moc nehodí. Mohl si vymyslet scénáře, ve kterých měla ona nebo Rhonda Sue důvod, proč by chtěly mít Wallyho mrtvého, ale byly to takové sny, které se člověku zjevují, když se dívá na Dallas a snaží se uhodnout, kdo střelil na Džejára. Třeba to ani jedné moc neklapalo v manželství, Garrity třeba dával přednost svojí snaše, nebo ho možná trochu moc brandy dovedlo čas od času do ložnice vlastní dcery. Co když Doak nebo Hank flirtuje s Vanessou. Co když…

Rozhodl se, že o tom nemá cenu spekulovat. Mohl to takhle probírat kolem a kolem donekonečna, a stejně by se nikam nedostal. I kdyby se mu povedlo nějak vydedukovat, který z nich je klient, tak co? Když zachránil malého Timothyho, a proto se cítil zavázaný ušetřit jeho slepě milujícího dědečka, co by udělal? Zabil by chlapcova otce? Nebo matku, tetu či strýce?

Samozřejmě že se mohl prostě sebrat a odjet domů. Dokonce by to i dokázal vysvětlit starému pánovi. Nikdo neměl rád, když se odřekla práce z osobních důvodů, ale nebylo to nic, co by člověku nějak vyčítali. Když se z toho stal zvyk, tak to bylo něco jiného, jenže to nebyl Kellerův případ. Byl solidní profesionál. Možná trochu zvláštní, dokonce i podivínský, ale profesionál každým coulem. Dověděl se, co má udělat, a on to udělal.

Kdyby tedy měl osobní důvod vycouvat, bylo by jen fér, kdyby to řekl. Mohl klidně přijet domů, sedět na verandě a popíjet ledový čaj s Dot.

Prostě by zazvonil telefon a do Dallasu by jel někdo jiný.

Protože ať už se dělo cokoli, práce se udělat musela. Když si to nájemný vrah rozmyslel, rychle následovala výměna za jiného nájemného vraha. Kdyby nezmáčkl spoušť Keller, udělal by to někdo jiný.

Keller se vztekal. Za prvé to byla jeho chyba, že skočil do toho zatraceného bazénu. Měl se prostě koukat na druhou stranu a nechat toho mrňouse, ať se klidně utopí. O pár dní později by klidně vyřídil Garrityho, mohlo to vypadat jako sebevražda, jako přirozený následek zoufalství nad chlapcovou tragickou smrtí.

Ale ne, pomyslel si a zíral na sebe do zrcadla. Ne, tys to prostě udělat musel, musel ses zaplést. Musels být hrdina, k sakru. Musel ses svlíknout a ukázat, že sis zasloužil ten diplom Červeného kříže, starý kolik let.

Přemýšlel, co se s tím diplomem vlastně stalo.

Byl pryč, samozřejmě, jako všechno, co kdy měl ve svém dětství a mládí. Zmizel jako maturitní vysvědčení, skautský odznak, album se známkami, pytlík kuliček a sbírka baseballových kartiček. Nevadilo mu, že o ty věci přišel, nemařil čas tím, že by si přál je mít o nic víc, než by se chtěl do těch let vrátit.

Ale přemýšlel, co se s nimi stalo fyzicky. Například s diplomem. Někdo mohl zahodit baseballové kartičky nebo prodat sbírku známek. Ale diplom, to nebylo něco, co by se dalo jen tak vyhodit, a asi by si to těžko někdo koupil.

Mohl být zahrabaný na skládce nebo v haldě papírové veteše vzadu v nějakém krámku. Někdo ho třeba někdo zachránil a teď byl součástí rozsáhlé sbírky juniorských diplomů, uložené v albech a oslavované jako živoucí historie, pýcha a radost sběratele desetkrát podivínštějšího a tajemnějšího, než by Kellera kdy napadlo.

Přemýšlel, co cítí. Jeho diplom, jeho malé vítězství, které teď žije ve sbírce nějakého výstředního sběratele. Na jedné straně v tom byla jakási nesmrtelnost, že? Na druhé straně se by se dalo přemýšlet o tom, čí ten diplom vlastně vůbec je. Získal ho on za to, že instruktora otočil, chytil křížem přes hrudník a pak tu tíhu vytáhl po straně ven z bazénu. Bylo to jeho vítězství a bylo na něm jeho jméno, takže snad nepatřilo na bůhvíjakou zeď.

Když to vzal kolem a kolem, nemohl přijít na to, jaký pocit z toho vlastně má. Diplom, když už bylo po všem, byl jenom kus papíru. Ale důležité byly dovednosti a dost ho překvapilo, že se za celá ta léta nevy tratily.

Díky nim byl totiž Timothy Butler naživu. Pro chlapce to sice bylo fajn, Kellera z toho ale pořádně bolela hlava.

Později, když seděl nad šálkem kávy, Keller ještě trochu přemýšlel o Wallaci Penrosovi Garritym, muži, o kterém měl stále silnější dojem, že na světě nemá jediného nepřítele.

Co kdyby Keller nechal chlapce utopit. Co kdyby si prostě nevšiml, že se dítě ztratilo pod hladinou, jako si toho taky nevšiml nikdo jiný. Na vině by mohl být Garrity. Byla to jeho party, jeho bazén, jeho selhání, že nezajistil dohled. Nejspíš by se z chlapcovy smrti obviňoval sám.

Kdyby ho Keller zabil, bylo by to vlastně to nejlepší, co by pro něj mohl udělat.

Zachytil číšníkův pohled a zamával na něj, že chce ještě jednu kávu. Právě měl o čem přemýšlet.

„Miku,“ řekl Garrity, když k němu docházel s rukou napřaženou k pozdravu. „Promiň, že jsem tě nechal čekat. Telefonoval jsem s jedním člověkem, který má zálusk na můj pětiakrový kousek země na jižním okraji města. Potíž je v tom, že mu ho nechci prodat.“

„Chápu.“

„Ale pak existuje jiných deset akrů na druhé straně města, které bych mu s chutí prodal, ale on by je chtěl, jen kdyby na to přišel sám. Tak mi to s tím telefonem trvalo déle, než se mi to samotnému líbilo. Tak co bys teď řekl skleničce brandy?“

„Snad jenom malou.“

Garrity šel do pracovny napřed a nalil pití pro oba. „Měl jsi přijít dřív, na večeři. Doufám, že víš, že nepotřebuješ žádné pozvání. U našeho stolu pro tebe bude vždycky místo.“

„Dobře.“

„Vím, že o tom nemůžeš mluvit,“ pokračoval Garrity, „ale předpokládám, že se tvůj projekt tady ve městě vyvíjí dobře.“

„Pomalu, ale jistě,“ odpověděl Keller.

„Některé věci se nedají uspěchat,“ připustil Garrity, upil brandy a zamrkal. Kdyby na to Keller nečekal, možná že by klidně přehlédl stín, který přelétl přes tvář jeho hostitele.

Jemně se zeptal: „Bolí to moc, Wally?“

„Jak to víš, Miku?“

Keller postavil skleničku na stůl. „Mluvil jsem s doktorem Jacklinem. Vím, co se děje.“

„Ten syčák,“ procedil Garrity mezi zuby, „měl držet klapačku.“

„No, myslel si, že to je v pořádku, když se mnou promluví. Domníval se, že jsem doktor Edward Fishman z kliniky Mayo.“

„A že voláš kvůli konzultaci.“

„Tak nějak.“

„Opravdu jsem na té klinice byl,“ řekl Garrity, „ale aby si zkontrolovali výsledky, na to nepotřebovali volat Harolda Jacklina. Jenom potvrdili jeho diagnózu a řekli mi, abych si nekupoval dlouhohrající desky.“ Pohlédl stranou. „Řekli, že nemůžou s jistotou říct, kolik času ještě mám, ale že se tu bolest ještě nějakou dobu podaří zvládnout. A pak už ne.“

„Chápu.“

„A že si nějaký čas ještě podržím všechny svoje schopnosti. A pak už ne.“

Keller mlčky poslouchal.

„No, do háje,“ vzdychl Garrity. „Chlap chce chytit býka za rohy, ne? Rozhodl jsem se, že půjdu na procházku s pistolí a přihodí se taková malá lovecká nehoda. Nebo že budu čistit ručnici tady na stole a nechám ji vystřelit. Jenže ono se pak ukázalo, že prostě nesnesu pomyšlení, že bych se sám zabil. Nevím proč, nedokážu to vysvětlit, ale zřejmě už mám takovouhle náturu.“

Zvedl svou skleničku a zadíval se na brandy. „Je to zvláštní, jak lpíme na životě. Ještě něco řekl Sam Johnson, řekl, že není týdne v jeho životě, který by dobrovolně prožil znovu. Já prožil daleko víc dobrých časů než špatných, Miku, a dokonce ani ty špatné doby nebyly tak příšerné, ale myslím, že vím, co tím chtěl říct. Nechtěl bych nic z toho zopakovat, ale to neznamená, že je v nich jediná minuta, o kterou bych chtěl přijít. Nechci ani přijít o to, co mě ještě čeká, a myslím, že doktor Johnson na tom byl stejně. To nás drží, že? Chceme zjistit, co nás čeká za příštím zákrutem řeky.“

„Myslím, že ano.“

„Doufal jsem, že tak budu čelit konci lehčeji. Když nebudu vědět, kdy to přijde, ani jak nebo kde. A vzpomněl jsem si, že mi před lety jeden kamarád řekl, abych mu dal vědět, kdybych někdy potřeboval někoho nechat zabít. ‚Prostě mi řekni/ povídal a já se zasmál a tím to pro mě skončilo. Před měsícem, nebo tak nějak, jsem si našel jeho telefon a zavolal jsem mu a on mi dal jiné číslo, na které jsem měl zavolat.“

„A tys uzavřel kontrakt.“

„Takhle se tomu říká? Tak to jsem tedy udělal.“

„Sebevražda v zastoupení,“ přisvědčil Keller.

„A mám dojem, že ty jsi ten zástupce,“ řekl Garrity a upil trochu brandy. „Víš, napadlo mě to hned ten první večer, když jsem s tebou mluvil, jak jsi mi vytáhl vnuka z bazénu. Byl to jen záblesk a říkal jsem si, že je to směšné. Najatý vrah se jen tak neobjeví a nezachrání někomu život.“

„To se k němu nehodí,“ souhlasil Keller.

„A krom toho, co bys v první řadě na takovém večírku vůbec dělal? Nedržel by ses z dohledu a nečekal bys, až mě dostaneš o samotě?“

„Napadlo mě,“ řekl Keller, „že to nebude nic proti ničemu, když se poohlídnu kolem. A ten chlápek z hotelového baru mě ujistil, že se nemusím bát. ‚Dneska bude u Wallyho půlka města/ říkal.“

„A taky tu byla půlka města. Ale ty by ses stejně tehdy večer o nic nepokusil, nebo ano?“

„Probůh, to ne.“

„Pamatuju si, jak jsem si říkal, že tam snad žádný vrah není. Doufal jsem, že to nebude ten večer. Protože se mi ta party líbila a užíval jsem si to a nechtěl jsem o nic přijít. Ale tys tam byl a to bylo nakonec dobře, že?“

„Ano.“

„Zachránils chlapce před utopením. Číňani říkají, že když někomu zachráníš život, jsi pak za něj zodpovědný po zbytek svého života. Protože jsi zasáhl do přirozeného běhu věcí. Chápeš?“

„Ne tak docela.“

„Ani já ne. Kam se na ně hrabeme, když jde o jídlo nebo praní košil, ale na jiné věci mají občas dost divné názory. Samozřejmě, že by nejspíš řekli totéž o některých mých myšlenkách.“

„Nejspíš.“

Garrity se podíval na svoji skleničku. „Tys volal mému doktorovi. To sis musel potvrzovat podezření, které jsi měl už předtím. Jak jsi na to přišel? Už je mi to vidět na obličeji nebo je to znát na tom, jak se pohybuju?“

Keller zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem najít nikoho jiného, kdo by měl motiv. Nebo kdo by proti tobě něco měl. Ty jsi byl jediný, kdo zbyl. A pak jsem si vzpomněl, že jsem jednou nebo dvakrát viděl, jak ses bolestně zatvářil a snažil ses to skrýt. Tehdy jsem si toho sotva všiml, ale pak jsem o tom začal přemýšlet.“

„Myslel jsem si, že by to bylo jednodušší, než to udělat sám,“ řekl Garrity. „Říkal jsem si, že to prostě nechám na profesionálovi, aby mě překvapil. Byl bych jako starý jelen na kopečku, který nikdy nečeká kulku, a ona ho zasáhne, když je v nejlepším.“

„To je rozumný.“

„Ne, není. Protože ten jelen si nedomluví, že tam bude lovec. Jelen má pocit, že je tam sám. Nepřemýšlí každý den, jestli to už ksakru bude dneska. A neohlíží se pořád, jestli na něj odněkud někdo nemíří.“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Ani mě ne. Protože jinak bych nikdy nezavolal toho chlápka. Miku, co tu, k sakru, dneska děláš? Neříkej mi, žes sem přišel, abys mě zabil?“

„Přišel jsem ti říct, že to nemůžu udělat.“

„Protože jsme se spřátelili.“ Keller přikývl.

„Vyrůstal jsem na farmě,“ vyprávěl Garrity. „Na jedné z těch rodinných farem, které teď už skoro zmizely, a samozřejmě už není ani ta moje a říkám, že je to tak dobře. Ale pěstovali jsme si vlastní krávy a prasata, na maso, víš, a měli jsme vlastní dojnici i hejno slepic, které snášely vejce. A nikdy jsme těm zvířatům nedávali jména, tedy těm, která jsme se chystali sníst. Jméno měla dojnice, ale už ne býček, který se jí narodil. A svině se jmenovala Elsie, ale prasátka žádná jména nikdy nedostala.“

„Rozumím,“ přikývl Keller.

„Myslím, že člověk nemusí být Einstein, aby pochopil, že mě nemůžeš zabít, když jsi mi vytáhl Timmyho z bazénu. Natožpak potom, co jsi se mnou seděl u jednoho stolu a kouřil moje cigára. To mi připomíná, nedal by sis jedno?“

„Ne, díky.“

„No, tak co s tím provedeme, Miku? Musím říct, že se mi ulevilo. Připadám si, jako kdybych se celé týdny jenom pořád kryl před kulkou. A z ničeho nic jsem dostal nový poukaz na život. To chce panáka, ačkoli už jednoho máme, a tys skoro nic nevypil.“

„Ještě je tu jedna věc,“ upozornil ho Keller.

Když Garrity telefonoval, Keller vyšel z pracovny. Timothy byl v obýváku a lámal si hlavu nad šachovnicí. Keller si s ním zahrál a prohrál na celé čáře. „No, nemůžu vyhrát vždycky,“ vzdychl a položil krále.

„Chtěl jsem ti dát šachmat,“ řekl chlapec. „Za několik dalších tahů.“

„Viděl jsem, jak se to blíží,“ odpověděl Keller.

Vrátil se zpátky do pracovny. Garrity si vybíral cigáro ze skříňky. „Posaď se. Rozhodl jsem se, že budu kouřit tyhlety věci. Když mě nezabiješ ty, tak třeba tohle.“

„To nikdy nemůžeš vědět.“

„Zavolal jsem tam, Miku, a všechno je vyřízené. Chvilku to potrvá, než to proleze celým řetězcem, ale dřív nebo později ti zavolají a řeknou, že si to klient rozmyslel. Zaplatil plnou cenu a zrušil to.“

Trochu si povídali a pak chvíli seděli potichu. Keller nakonec řekl, že musí jít. „Měl bych být v hotelu, kdyby volali.“

„To ale potrvá několik dní, ne?“

„Asi ano,“ řekl, „ale nikdy nevíš. Když někdo zainteresovaný zavolá dál hned, tak to třeba bude trvat jenom pár hodin, než se mi to donese.“

„Odvolají tě a řeknou ti, že se máš vrátit domů. Vsadím se, že budeš rád, když budeš moct odjet.“

„Líbí se mi tu, ale máš pravdu, budu rád, až odjedu domů.“

„Říká se, že domovu se nic nevyrovná, ať je, kde chce.“ Garrity se opřel a dopřál si bolestnou grimasu. „Kdyby to už nebolelo víc než teď, tak bych to vydržel. Ale samozřejmě, že se to zhorší. Tak si řeknu, že tamtu bolest ještě snesu, jenže pak se to zhorší ještě víc.“ Na to se nedalo nic říct.

„Myslím, že poznám, až přijde čas něco udělat,“ pokračoval Garrity. „Ale kdoví? Třeba mě najednou vypeče srdce. Nebo mě přejede autobus, bůhví. Co když do mě uhodí blesk?“

„I to se může stát.“

„Cokoli se může stát,“ souhlasil Garrity. Vstal. „Miku, myslím, že už se nikdy neuvidíme, ale musím říct, že mě to docela mrzí. Opravdu mi s tebou bylo dobře.“

„Mně taky, Wally.“

„Přemýšlel jsem, víš, o tom, jaký asi bude. Ten člověk, co ho pošlou, aby to provedl. Nevím, co jsem čekal, ale tebe rozhodně ne.“

Podal mu ruku a Keller ji stiskl. „Dávej na sebe pozor,“ řekl Garrity. „A měj se dobře, Miku.“

V hotelu si Keller dal horkou koupel a v noci se dobře vyspal. Ráno šel na snídani, a když se vrátil, v recepci měl vzkaz: Pan Soderholm prosím, volejte do kanceláře.

Zavolal z budky, i když to bylo jedno, a byl opatrný, aby moc nejásal, když mu Dot řekla, že se má vrátit domů, že je úkol zrušený.

„Řeklas mi, že mám fůru času, kolik budu chtít,“ řekl. „Kdybych věděl, že ten člověk má tak naspěch“

„Kellere,“ skočila mu do řeči, „klika, žes počkal. On si to prostě rozmyslel.“

„Rozmyslel si to?“

„No, dřív to dělávaly spíš ženský, ale teď už máme úplnou rovnoprávnost, takže to znamená, že to může udělat každej. Ale dopadlo to dobře, protože zaplatil plnou cenu. Tak si z bot oklep prach Texasu a přijeď domů.“

„Provedu, ale možná se tu ještě pár dní zdržím.“

„Co?“

„Nebo dokonce tejden. Je to fakt pěkný město.“

„Neříkej mi, že máš svrbění se tam přestěhovat, Kellere. Tohle už jsem zažila.“

„Ne, nic takovýho, ale potkal jsem tu jednu slečnu.“

„Ach, Kellere.“

„No, je fajn. A když už nemám co na práci, tak proč bych si s ní párkrát někam nevyšel, ne?“

„Pokud se k ní nerozhodneš nastěhovat.“

„Tak fajn zase není,“ uklidnil ji a Dot se zasmála a řekla mu, že se nikdy nezmění.

Zavěsil a jezdil kolem, až našel kino, kde dávali film, na který se chtěl podívat. Další ráno si zabalil a odhlásil se z hotelu.

Odjel na druhý konec města, dostal pokoj v motelu, kde zaplatil hotově za čtyři dny dopředu a zapsal se jako J. D. Smith z Los Angeles.

Nepoznal žádnou slečnu, ani se s žádnou seznámit nechtěl. Ještě nebyl čas, aby odjel domů.

Nedodělal práci a čtyři dny by mu měly právě tak stačit, aby ji dokončil. Byl to čas, kdy by si měl Wallace Garrity zvyknout na myšlenku, že se nemusí krýt před imaginárními kulkami.

Ale nebylo to zas příliš dlouho na to, aby se bolest už nedala snést.

A někdy během těch čtyř dnů mu Keller dá dárek. Kdyby mohl, udělal by to tak, aby to vypadalo přirozeně třeba jako srdeční záchvat nebo nehoda. V každém případě to bude rychlé a bez varování, a pokud to jen trochu půjde, i bezbolestné.

A bude to nečekané. Garrity si ani nevšimne, že se to blíží.

Keller se zamračil, jak se snažil vymyslet, co provede. Bude to daleko složitější než úkol, který ho původně do města přivedl, ale mohl si za to sám. Tím, že se zapletl, tím, že vylovil chlapce z bazénu. Zasáhl do přirozeného běhu věcí. Měl úkol.

Tohle bylo to nejmenší, co mohl udělat.

KAPITOLA 9

KELLEROVO POSLEDNÍ ÚTOČIŠTĚ

Keller se natahoval po červeném karafiátu, ale zarazil se, aby si sáhl na zelený. Byl zářivě zelený. Připadalo mu, že to je nejspíš nějaká známka podzimu. Listy zčervenaly a zezlátly a květy zezelenaly.

„Je nabarvený,“ ozval se květinář, jako by mu četl myšlenky. „Začali je barvit pro Den svatého Patrika, to jich prodám nejvíc, ale pár jich chodí celý rok. Chtěl byste si jeden vzít a nosit ho?“

Opravdu by to chtěl? Keller o tom chvíli uvažoval, ale pak si uvědomil, že nemá na vybranou. „Ne,“ odpověděl. „Musí být červený.“

„Naprosto souhlasím,“ řekl mužík a vybral jeden z krvavě červených květů. „Jsem pro tradice. Zelený kytky. Na co, jak by asi tak včely rozeznaly květy od listů?“

Keller poznamenal, že to je dobrá otázka.

„A hned jsme u další. Máme ho dát přes knoflíkovou dírku a připíchnout ke klopě, anebo ho máme zastrčit do dírky?“

To byl tvrdý oříšek. Keller muže požádal o radu.

„To je těžký,“ přemýšlel květinář. „Ale já se na to dívám takhle. Proč byste měl knoflíkovou dírku na klopě, kdyby vám k ničemu nebyla?“

Keller ve vyžehleném obleku a vyleštěných botách a s rudým karafiátem v klopě nastoupil do vlaku na Penn Station. U stánku na nádraží si koupil společenský magazín GQ, který mu vydržel celou cestu až do Washingtonu. Tu a tam mu pohled sklouzl od časopisu na knoflíkovou dírku.

Bylo by zajímavé vědět, co v časopise soudili o problému knoflíkových dírek na klopách, ale nic tam o tom nepsali. Podle květináře, který na tom taky měl svůj podíl, se Keller neměl čím trápit.

„Květinu nemůže nosit každý muž,“ vysvětloval Kellerovi. „Na někom by vypadala moc frivolně, na jiném zase nabubřele. Ale na vás“

„To vypadá dobře?“

„Víc než dobře,“ řekl muž. „Nosíte ji s jistou elegancí. Nebo, dovolil bych si říct, se šarmem.“ Se šarmem, pomyslel si Keller.

O šarm ale nešlo. Keller se jenom řídil instrukcemi. Vezměte si určitou květinu, nastupte do určitého vlaku, stůjte před knihkupectvím B. Dalton na nádraží Union Station s určitým časopisem, dokud se vás klient to měl být podle všeho taky určitý muž nerozhodne kontaktovat.

Kellerovi to připadalo jako úplná ptákovina a dřív by starý pán takovou práci nevzal. Jenže ten teď nebyl ve své kůži, a něco jako tohle, maškaráda s rekvizitami a poznávacími znameními, bylo to nejmenší.

„Vezmi si tu kytku,“ řekla mu Dot v kuchyni velkého starého domu ve White Plains. „Vezmi si tu kytku, nes časopis „ „Chytni provaz, vytáhni plachtu, lá lá lá…“

„ a udělej tu práci, Kellere. Aspoň že už všecko neodříká. A co je vůbec na tý kytce tak špatnýho? Neříkej mi, že sis najednou vzpomněl na Thoreaua.“

„Thoreaua?“

„Napsal, že se máme vyhýbat práci, pro kterou si musíme pořídit nový šaty. Nikdy neřekl nic o karafiátech.“

Deset minut po poledni stál Keller na svém místě, s květinou v klopě a oháněl se časopisem. Vartoval tam jako cínový vojáček půl hodiny a pak odešel na záchod. Vrátil se a připadal si jako dezertér, chvilku se rozhlížel kolem, jestli na něj někdo nečeká, ale nikoho nenašel, a tak se postavil tam, kde stál předtím a trčel tam dál.

Ve čtvrt na dvě si zaskočil do rychlého občerstvení na hamburger. Za deset minut dvě našel telefon a zavolal do White Plains. Vzala to Dot, a než se zmohl na celou větu, řekla mu, aby se vrátil domů.

„Práce byla odvolaná,“ řekla. „Ten chlap zavolal a zrušil to. Jenže to už jsi musel bejt na půli cesty do D. C.“

„Stojím tu už od poledne,“ zuřil Keller. „A už toho mám plný zuby.“

„To by vadilo každýmu, Kellere. Aspoň sis vydělal pár babek. Měla to bejt půlka napřed…“

„Měla?“

„Chtěl se s tebou nejdřív sejít a zjistit, jestli si myslíš, že se to dá provést. Pak by zaplatil první půlku a zbytek by doplatil, až by to bylo všechno hotový.“

Hotový, jo, on z toho byl hotový už tak. Řekl: „Ale zrušil to, ještě než mě viděl. Má snad něco proti tomu, když má někdo šarm?“

„Šarm?“

„To ta kytka. Třeba se mu nelíbilo, jak ji nosím.“

„Kellere,“ povzdychla si. „Nikdy v životě tě neviděl. Zavolal sem kolem půl jedenáctý. Tys byl ještě ve vlaku. A stejně, na kolik způsobů se dá nosit kytka v klopě?“

„Neštvi mě,“ odsekl. „Kdyby nezaplatil nic napřed“

„Zaplatil. Ale ne polovičku.“

„Co teda zaplatil?“

„Zádnej poklad to sice není, ale poslal tisíc dolarů. Tvůj podíl není nic, za co by sis mohl bůhvíjak užívat, ale zase tě to stálo jenom chvíli poflakování, a na světě jsou lidi, který se dřou a mají za to pár šupů.“

„A vsadil bych se, že je to těší, když slyší, o kolik jsou na tom líp než ti chudáci v Somálsku, co chcípají hlady.“

„Chudáčku Kellere. Co se chystáš udělat teď?“

„Nasednout na vlak a jet domů.“

„Kellere, jsi v hlavním městě. Máš tam Smithsonovu instituci, tam je muzejí jak nastláno, tak si do nějakýho zajdi. Projdi si turistickou trasu po Bílým domě. Zabrzdi trochu a čuchej, jak voní ta kytka.“

Zavěsil a chytil nejbližší vlak.

Došel domů a pověsil si oblek, ale předtím se zbavil toho šarmu z klopy. Časopis už zahodil dříve.

To bylo ve středu. V pondělí ráno seděl v boxu v jednom z podniků, kde rád snídal, v řecké kavárně na Druhé avenue. Četl si Timesy a jedl talíř vajec se salámem, když se vedle něj ozval nějaký člověk: „Můžu si přisednout?“ Nečekal na odpověď a vklouzl na židli proti Kellerovi.

Keller se na něj podíval. Nezvaný host byl chlapík okolo čtyřiceti, na sobě měl tmavý oblek a kravatu, která se k němu nehodila. Byl čistě oholený a učesaný. Nevypadal jako otrapa nebo blázen.

„Měl byste v klopě nosit květinu,“ začal muž. „Dodává to, nevím, prostě něco.“

„Šarm,“ navrhl Keller.

„Vidíte, to je přesně to pravé slovo. Měl jsem to na jazyku. Šarm.“ Keller neřekl nic.

„Nejspíš přemýšlíte, co to má znamenat.“

Keller zavrtěl hlavou.

„Ne?“

„Myslím, že to časem vyjde najevo.“

Chlapík se zasmál. „Chladný zákazník. No, nepřekvapuje mě to.“ Sáhl pod klopu a Keller se oběma rukama chytil hrany stoly a čekal, že uvidí, jak se ruka vynoří se zbraní.

Místo toho se v ní objevila ploché kožené pouzdro, které muž otevřel a podal Kellerovi průkaz. Na fotografii byl obličej, na který se Keller díval přes stůl, a v průkazu bylo napsáno, že patří nějakému Rogeru Keithu Bascombovi, agentovi něčeho, co se jmenovalo National Security Resource.

Keller mu průkaz podal zpátky.

„Díky,“ řekl Bascomb. „Málem jste ten stůl na mě převrhl, viďte?“

„Proč bych to dělal?“

„No nic. Jste bystrý a to je dobře. Také mě to nepřekvapuje. Vím, kdo jste, a vím, co jste zač.“

„Prostě člověk, který chce dojíst svoji snídani.“

„A člověk, kterého evidentně neděsí všechno to povídání o cholesterolu. Salám a vajíčka! Musím říct, že vás obdivuju, Kellere. A vsadil bych se taky, že tohle je opravdová káva, že?“

„Za moc nestojí, ale je opravdová.“

„Já mám k snídani jenom celozrnnou ovesnou housku a splachuju ji kávou bez kofeinu. Ale nejsem tady kvůli soucitu.“ Ani já ne, pomyslel si Keller.

„Nechci z toho dělat zbytečné drama,“ řekl Bascomb, „ale je těžké se tomu vyhnout. Pane Kellere, vaše země potřebuje vaše služby.“

„Moje země?“

„Spojené státy americké. Tuhleta země.“

„Moje služby?“

„Přesně takové služby, kvůli kterým jste jel do Washingtonu. Myslím, že oba víme, o jaký druh služeb jde.“

„O tom bych se s várna mohl dohadovat,“ řekl Keller. „To byste mohl.“

„Ale nechám to být.“

„Dobrá, a já se vám na oplátku omluvím za tu kamufláž. Potřebovali jsme na vás dostat spojení a zjistit si o vás pár věcí.“

„Takže jste mě vyhmátli na Union Station a sledovali jste mě zpátky do New Yorku.“

„Bohužel to tak bylo, ano.“

„A zjistili jste si, kdo jsem a posvítili jste si na mě.“

„Skoro jsme vás strčili pod rentgen. Ano, přesně tak. Víte, Kellere, váš strýček by se rád vyhnul spojkám.“

„Můj strýček?“

„Strýček Sam. Nechceme vést všechno přes toho jaksejenjmenuje ve White Plains. Tohle je striktně důvěrná záležitost a on se nám do toho nehodí.“

„Takže chcete pracovat přímo se mnou.“

„Správně.“

„A chcete, abych udělal…“

„Abyste udělal to, co umíte nejlíp, Kellere.“

Keller snědl kousek salámu a trochu vajec a napil se kávy. „Myslím, že ne.“ řekl. „Co prosím?“

„Nemám zájem. I kdybych někdy dělal, co naznačujete, no, už to prostě nedělám.“

„Nechal jste toho.“

„Ano. A i kdyby ne, nedělal bych nic starýmu pánovi za zády, nepracoval bych pro někoho, kdo mě tahal na takovou šílenou karnevalovou výpravu s kytkou v klopě.“

„Ale měl jste ji,“ řekl Bascomb, „a vypadal jste přitom jako muž, který bez květiny v klopě v životě nevykročí z domu. Musím vám říct, Kellere, vy jste se narodil pro to, abyste nosil červený karafiát.“

„To je sice dobrý vědět,“ připustil Keller, „ale na věci to nic nemění.“

„No, to stejné platí pro vaši zdrženlivost.“

„Jak to?“

„Je dobré vědět, co cítíte,“ odpověděl Bascomb. „Je dobré dostat to všechno ven. Ale na věci to nic nemění. Potřebujeme vás a vy už v tom jedete.“ ·

Usmál se a čekal, že Keller začne něco namítat. Keller ho ale nechal čekat.

„Promyslete si to,“ navrhl Bascomb. „Přemýšlejte o státním návladním. Přemýšlejte o daňovém odboru ministerstva financí. Přemýšlejte o všech možnostech mocné někteří říkají, že až příliš mocné federální vlády semknuté proti jednomu naprosto bezbrannému a bezvýznamnému občanovi.“

Keller, i když nechtěl, o tom opravdu začal přemýšlet.

„A teď na to všechno zapomeňte,“ pokračoval Bascomb a odehnal to jako kouř. „A přemýšlejte o možnosti sloužit svému národu, která se vám právě naskytla. Nevím, jestli jste se někdy považoval za vlastence, Kellere, ale když se nad tím pořádně zamyslíte, předpokládám, že u sebe objevíte známky patriotismu, o kterých se vám ani nesnilo. Jste Američan, Kellere, a teď máte šanci udělat něco pro Ameriku a přitom si zachránit kůži.“

Kellerova slova ho překvapila. „Můj otec byl voják,“ řekl.

Zde kráčí ten, jenž duši nemá,

neb jeho ústa byla němá, když

říci měl: Hle, otčina má!

Keller zavřel knihu a odložil ji stranou. Verše Waltera Scotta byly citované v povídce, kterou četl na střední škole. Ten muž bez země byl

Philip Nolan a byl odsouzený bloudit zbytek života po celém světě, protože nevyužil šance zachovat se jako vlastenec.

Keller neměl povídku po ruce, ale našel si báseň ve slovníku citátů a teď tam v rejstříku hledal vlastenectví. Nejlepší, co našel, byla věta Samuela Johnsona. „Vlastenectví/’ prohlašoval dr. Johnson, „je poslední útočiště ničemů.“

Znělo to sice hezky, ale nebyl si jistý, že Johnsonovi úplně rozumí. Copak není ničema naprostý opak vlastence? Vlastenec by měl zkrátka jednoznačně patřit k těm hodným. Přinejmenším se věnuje službě národu a spoluobčanům a dost často končí tak, že se obětuje úplně a zemře, aby ostatní mohli žít v klidu a míru.

Co takový Nathan Hale, který litoval, že má pouze jeden život, jenž může věnovat národu. John Paul Jones, když prohlašoval, že ještě nezačal doopravdy bojovat. David Farragut, co bez ohledu na torpéda velel plout plnou rychlostí vpřed.

Skvělí chlapi, pomyslel si Keller.

Naproti tomu by měl být lotr ten špatný. Tak jak by mohl být patriot, nebo se k vlastenectví uchylovat?

Keller o tom přemýšlel a došel k závěru, že ničema, aby vypadal jako vlastenec, by se mohl uchylovat k tomu, že by halil sobecké činy do kabátu nesobeckosti. Bylo by to jakési falešné vlastenectví, kterým by zamaskoval své opravdové motivy.

Opravdový ničema přece nemůže být opravdový vlastenec. Nebo snad ano?

Když se na to podíval objektivně, musel si připustit, že on sám je taky nejspíš lotr. Moc se tak ale necítil. Připadal si jako obyčejný chlápek z New Yorku, který žije sám, jí po restauracích nebo si nosí hotové jídlo domů, pere v samoobslužnýh prádelnách a při ranní kávě luští křížovku v Timesech. Mučí si tělo v tělocvičně, navazuje s různými ženami vztahy, které nemohou dopadnout dobře, a chodí sám do kina. V tomhle městě je takových jedinců osm milionů, jejich příběhy nejsou většinou moc zajímavé, a on je jedním z nich.

Kromě toho, že mu sem tam zavolal muž z White Plains. Tak si zabalil tašku, nasedl do letadla a někoho zabil.

O tom se těžko dohaduje. Když se někdo chová takhle, je to ničema. A bašta.

A teď měl šanci být vlastenec.

Nemusel tak vypadat, protože se o tom nikdo nedoví, dokonce ani Dot a starý pán. Bascomb se o tom vyjádřil velice jasně. „Nikomu ani slovo a jestli se něco pokazí, systém je stejný jako v Mission: Impossible. Neznáme vás. Všechno jde jen na vaše vlastní triko, a pokud se někomu budete snažit namluvit, že pracujete pro tajnou vládní bezpečnostní službu, pouze se vám vysmějí. Když jim dáte moje jméno, řeknou, že o mně nikdy neslyšeli. Protože o mně opravdu neslyšeli.“

„Protože to není vaše jméno.“

„A taky byste se marně pokoušel najít National Security Resource v telefonním seznamu. Nebo kdekoli jinde, třeba v Kongresovém archivu. Opravdu se o nás málo ví. Ještě jste o nás neslyšel? O nás prostě neví vůbec nikdo.“

Keller si na tom nevyslouží žádnou slávu, bude to jenom pořádný risk. Tak to fungovalo, když pracoval pro starého pána, ale za to dostával alespoň pořádnou kompenzaci. Všechno, co ho čekalo za práci pro NSR, byl příspěvek na výlohy, a ani ten nebyl nijak vysoký.

Takže to nedělal pro slávu, ani pro peníze. Bascomb naznačil, že nemá na vybranou, ale vždycky měl možnost volby a on si vybral, že se do toho pustí. Proč?

Pro svou zemi, pomyslel si.

„Je mír,“ řekl Bascomb, „a stará sovětská hrozba už zmizela v propadlišti dějin, ale to ať vás neplete, Kellere. Země je v permanentním válečném stavu. Má nepřátele uvnitř i vně svých hranic. A někdy prostě musíme my udělat něco jim, než se jim povede provést to nám.“

Keller si zavazoval kravatu a zapínal sako a nepřipadal si při tom moc jako voják. Ale cítil se tak. Voják ve zvláštní uniformě, který se chystá posloužit vlasti.

Howard Ramsgate byl velký muž, měl široká ramena a na bezelstném obličeji s hranatou bradou mu seděl trvalý úsměv. Na sobě měl bílou košili, pruhovanou kravatu a kalhoty s nažehlenými puky, které patřily k šedému obleku se vzorem žraloci kůže. Sako viselo na věšáku v rohu kanceláře.

Když Keller vstoupil, vzhlédl. „Dobré odpoledne,“ pozdravil. „Máme dnes krásný den, že? Jsem Howard Ramsgate.“

Keller se mu taky představil, ale ne vlastním jménem. Ne že by se ho Ramsgate chystal někde vykládat, ale co kdyby měl puštěný kazetový magnetofon? Nebyl by to první člověk ve Washingtonu, který si odposlouchává vlastní kancelář.

„Rád vás poznávám,“ řekl Ramsgate a vstal, aby mu podal ruku. Nosil šle a Keller si všiml, že jsou na nich vyvedené kočky, různé druhy koček.

Když si člověk představuje vlastizrádce, pomyslel si, představí si tajnůstkářského malého mužíka v zašpiněném plášti do deště, který se plíží sklepem nebo se schovává v ošumělé kavárně. To poslední, co by člověk čekal, jsou šle s kočkami.

„Tak,“ pokračoval Ramsgate. „Vy jste objednaný? V diáři vás nějak nevidím.“

„Jen jsem sem náhodou zaskočil.“

„Dobrá. A jak se vám povedlo dostat se přes Janeane?“

To byla sekretářka. Keller si vyčíhal, až si udělá přestávku, a když odběhla na rychlou cigaretu, proklouzl dál.

„Nevím,“ odpověděl. „Nikoho jsem si venku nevšiml.“

„No, tak vás tady máme. A to je důležité, že?“

„Přesně tak.“

„Tak se tedy mrkneme na tu vaši past na myši.“

Keller na něj zíral. Jednou, během krátkého období psychoterapie, měl neobvykle živý sen o myších. Ještě pořád si ho pamatoval. Ale co proboha tenhle špión a zrádce

„Je to vlastně takový můj vlastní termín,“ vysvětloval Ramsgate. „Podle toho starého citátu vymyslete lepší past na myši a objeví vás celý svět. To je Emerson, viďte.“

Keller neměl ani potuchy. „Emerson,“ přikývl.

„Když je to takováhle věta, tak je skoro vždycky od Emersona kromě výjimek, když to řekl Benjamin Franklin. Solidní americký selský rozum, ten najdete u obou.“

„Přesně tak.“

„Jak to tak vypadá,“ řekl Ramsgate, „Američani už registrovali víc patentů na pastičky na myši než na cokoli jiného. Nevěřil byste, co všechno už lidi na ty malé hlodavce nevymysleli, existují nejrůznější nástroje, jak je chytat a vraždit. Samozřejmě,“ zatahal se za šle „ta nejlepší pastička na myši ze všech se stejně patentovat nedá. Má čtyři nohy a dělá mňau.“

Keller se přinutil zasmát.

„S pastičkami na myši jsem si už zažil své,“ pokračoval Ramsgate. „Jako každý jiný patentový právník. A každý den vidím něco nového. Spousta vynálezů, které to téhle kanceláře přijdou, nejsou o nic víc patentovatelné než kočka. Některé už vymyslel někdo jiný. Ne všechny z nich dělají to, co by měly, a ne všechny z věcí, které mají dělat, vůbec stojí za to. Ale některé z nich opravdu fungují, některé z nich jsou dokonce i užitečné a každou chvíli se něco takového objeví a přispěje ke zkvalitnění života v této naší nádherné zemi.“

Solidní americký selský rozum, pomyslel si Keller. Tato naše nádherná země. Ten člověk byl zrádce a měl tu drzost plácat jako politik při předvolebním projevu.

„Takže jsem vždycky zvědavý, když sem někdo přijde. Copak mi nesete?“

„Ukážu vám to,“ řekl Keller a obešel stůl. Otevřel kufřík a položil na stůl žlutý psací blok.

„Prosím, odpusťte mi,“ četl Ramsgate nahlas. „Odpusťte mi co?“

Keller mu odpověděl tím, že ho chytil okolo krku a držel dost dlouho na to, aby omdlel. Pak ho pustil, odtrhl z bloku vrchní list, zmačkal ho do kuličky a hodil do koše. Na dalším listě, který teď byl nahoře, byla už napsaná další podobná věta: „Je mi to líto. Prosím, odpusťte mi.“

Při podrobném zkoumání by to neobstálo, ale Keller usoudil, že pro vyšetřovatele to bude dost jednoduché. Když bude jen trochu chtít, bude to jasná sebevražda.

Přešel k oknu a otevřel ho. Přitáhl k němu Ramsgatovu židli na kolečkách, chytil muže v podpaží, zvedl ho na nohy a pak ho vyhodil z okna.

Židli vrátil zpátky, odtrhl z bloku i druhý list, taky ho zmačkal a odhodil do koše. Připadalo mu, že to takhle bude lepší žádné zprávy, jen čistý blok na stole a pak, až se podívají do koše, najdou dva koncepty dopisu, který se nakonec rozhodl nenechat.

Pěkný tah. Dopis budou muset trochu hledat, takže si ho budou o to víc všímat.

Když odcházel, u stolu už zase seděla Janeane a s někým se vybavovala po telefonu. Ani se na něj nepodívala.

Keller, už zase zpátky v New Yorku, začal každý z dalších pěti dnů četbou Washington Post ze stánku přes ulici naproti budově Spojených národů. První ráno v novinách nic nebylo, ale další den našel mezi nekrology článek o zavedeném washingtonském patentovém právníkovi, byla to jasná sebevražda. Keller se dověděl, kam chodil Howard Ramsgate do střední školy a kam na práva a přečetl si o pár vynálezech, kterým pomohl získat patent. Taky tam byla jména pozůstalých žena, dvě děti a bratr v Lake Forest, stát Illinois.

Nepsali tam ale o tom, že to byl špion a zrádce. Nepsali, že mu se skokem z okna někdo pomohl. Keller, usazený na židličce v kavárně, přemýšlel, co ještě věděli a nechávali si to pro sebe.

Další tři dny o Ramsgatovi nenašel ani zmínku. To samo o sobě nebylo podezřelé jak časté bylo další vyšetřování po sebevraždě nepříliš prominentního právníka? , ale Keller si všiml, že se snaží číst mezi řádky jiných článků a že se pokouší najít nějakou spojitost s Ramsgatovou smrtí. Jednoho lobbistu obvinili z nelegálních příspěvků na kampaň, nějaký japonský turista se připletl do přestřelky drogových gangů, v Kongresu probíhalo klíčové hlasování o rozpočtu kterýkoli článek se mohl nějak vztahovat k defenestraci Howarda Ramsgata. A on, muž, který to způsobil, by se o tom nikdy nedověděl.

Pátého rána, když se mračil nad menším skandálem ve starostově úřadě, Kellera napadlo, že by se měl zamyslet nad tím, jestli ho někdo nesleduje. Nepozoroval ho někdo od Ramsgatovy smrti? Nevšímal si někdo toho, že každý den nezačínal za rohem od domova s New York Times, ale o pět bloků dál s Washington Post?

Chvíli o tom přemítal a pak usoudil, že blázní. Jenže číst si každé ráno Washington Post byla taky pitomost. Před pár dny hodil do vody kámen a teď se tam pořád vracel a chtěl zahlédnout třeba i jen zdání kruhů na rovné hladině.

Odešel a noviny nechal v kavárně. Teprve za nějakou dobu mu došlo, proč se takhle choval.

Potřeboval tu záležitost nějak uzavřít. Když pracoval pro starého pána, tak mu potom zavolal, on ho poplácal po zádech, pak si zažertoval s Dot a pokud všechno klapalo, vyzvedl si peníze. To poslední bylo samozřejmě nejdůležitější, ale uznání bylo také důležité, patřilo to k sobě se vzájemným ujištěním, že práce je hotová k všestranné spokojenosti.

S Ramsgatem to takhle neprobíhalo. Nemusel podávat žádnou zprávu, s nikým si nezažertoval, nikdo ho nepochválil, jak dobře to provedl. Muži z Washingtonu se sevřenými rty si o něm možná povídali, jenže jemu se nedoneslo co. Bascomb měl možná radost z toho, jak to dopadlo, ale neozýval se, a taky ho nepoplácal po rameně.

Keller usoudil, je to tak koneckonců v pořádku.

Není právě tohle úděl vojáka, když splní úkol? Na jeho počest se neozvou žádné fanfáry, nebudou slavnostní vojenské přehlídky, žádné medaile. Zvládne to bez zpětné vazby i bez uznání a nikdy se nejspíš nedozví, jaké měly jeho činy reálné důsledky, ani proč ten úkol vůbec dostal.

Vyrovná se s tím. Dokonce z toho bude mít určitý pocit uspokojení. Nepotřeboval bubny a trubky, přehlídky ani medaile. Vedl život ničemy a jeho země ho povolala. A on jí posloužil.

Nikdo ho nepoplácal po zádech. Nikdo nezavolal, aby mu řekl, že to zvládl. Nikdo to neudělá a bylo to tak dobře. Čin, který udělal, služba, kterou vykonal, byla sama o sobě odměnou.

Byl voják.

Čas ubíhal a Keller si zvykl na myšlenku, že už o Bascombovi nikdy neuslyší. Pak stál jednoho odpoledne ve frontě u budky se zlevněnými vstupenkami na Times Square a někdo mu zaťukal na rameno. „Promiňte,“ řekl nějaký muž a podával mu obálku. „Myslím, že vám to upadlo.“

Keller už už říkal, že ne, ale když se na muže podíval, zarazil se. Bascomb! Ještě než se na něco zmohl, muž zmizel v davu a byl pryč.

Byla to obyčejná bílá obálka, pevně zalepená lepicí páskou. Nic na ní nebylo napsáno. Kdyby ji chtěl člověk poslat, podle váhy by na ni patřily dvě známky. Ale ani ty tam nebyly a Bascomb ji také poště nesvěřil.

Keller ji strčil do kapsy. Když přišel na řadu, koupil si lístek na večerní představení muzikálu z padesátých let. Napadlo ho, že by mohl koupit dva lístky a jeden schovat třeba ve vydlabané tykvi. Pak, až by se v osm hodin zvedla opona, Bascomb by seděl vedle něj.

Sel domů a otevřel obálku. Bylo v ní jméno a adresa na Pompano Beach na Floridě. Taky tam byly dvě fotografie z polaroidu, na jedné byli muž a žena a na druhé byl stejný muž, tentokrát sám, vsedě. Nakonec v obálce našel devět použitých stodolarovek z různých sérií a dvě padesátidolarovky.

Keller si prohlédl fotky. Na první pohled bylo jasné, že je mezi nimi několik let odstup. Na té, co na ní byl sám, vypadal muž starší a na čem to seděl nebyl to invalidní vozík? Kellerovi připadalo, že ano.

Chudák, napadlo Kellera, ale hned se vzpamatoval. Ten člověk si nezasloužil žádné slitování. Ten hajzl byl zrádce.

Tisícovka v hotovosti Kellerovi na výdaje nestačila. Musel zaplatit letenku do West Palm Beach, pak si musel najmout auto, zaplatit tři noci v hotelu, než se mu podařilo práci udělat, a pak tam zůstal ještě jednu noc, než mohl chytit ranní letadlo domů. Z pěti set dolarů, které dostal jako výdaje na nehodu Howarda Ramsgata, pořídil lístek na vlak, pokoj a dobrou večeři a ještě mu pár dolarů zbylo. Ale kvůli práci v Pompano Beach musel sáhnout do vlastní kapsy.

Ne že by to opravdu vadilo. Kdo by se staral o pár dolarů?

Mohl výdaje trochu zmenšit, kdyby se tam a zpátky dostal rychleji, ale ukázalo se, že operace bude trochu obtížnější. Zrádce jmenoval se Drucker, Louis Drucker, ale pro Kellera bylo jednodušší o něm přemýšlet jako o zrádci žil v domě pro seniory u pláže na Briny Avenue, přímo uprostřed Pompano Beach. Obyvatelé domu, což se dalo dost dobře předpokládat, byli středního až vyššího věku a zrádce nebyl zdaleka jediný, kdo se pohyboval na invalidním vozíku. Byli tu i lidé, kteří používali hliníková chodítka, a ti zdatnější kolem běhali o berlích.

Kellera ještě nikdy práce na podobné místo nezavedla, takže nevěděl, jestli jsou v každém takovém domově tak silná bezpečnostní opatření, ale dostat se sem bylo snad ještě těžší, než proklouznout do Pentagonu. V hale byl pořád zřízenec a výtahy a schodiště sledovaly bezpečnostní kamery.

Zrádce vycházel ven z budovy dvakrát denně, ráno a večer, na procházku po pláži. Vždycky ho doprovázela žena, asi tak o polovinu mladší, která odtlačila křeslo po tvrdém písku, pak si četla španělský časopis a vykouřila tak jednu nebo dvě cigarety, zatím on se slunil.

Keller zvažoval a pak zavrhl složité způsoby, jak se dostat do budovy. Fungovalo by to, ale co pak? Žena bydlela ve zrádcově bytě, takže by ji musel vyřídit taky. Žádné výčitky svědomí kvůli tomu neměl, protože věděl, že nehody civilního obyvatelstva jsou v moderním válečnictví nevyhnutelné a běžné, ale kdo mohl vědět, jestli ona je pouhý náhodný pěšák? Ne, pokud by jediná možnost, jak se zbavit zrádce, vedla přes ni, Keller by ji odrovnal bez přemýšlení.

Jenže dvojnásobná vražda je nehoda, která se vyšetřuje pečlivěji, a proč přitahovat zbytečnou pozornost? Když měl být obětí invalidní stařec, bylo daleko jednodušší nahrát to jako přirozenou smrt.

Mohl by tu ženu odlákat pryč? Mohl by tam během její nepřítomnosti nějak proklouznout? A pak, až by s tím byl hotový, by se dostal bez problémů a nepozorovaně zase ven, ještě než by se vrátila?

Přemýšlel o tom, mořil se s plánem, když vtom zasáhl Osud. Bylo okolo desáté, slunce se šplhalo vzhůru po východním nebi, a on poslušně šlapal v jejich stopách (tedy v jejích stopách, protože zrádcovy nohy se nikdy nedotkly země) asi tak míli po pláži. Zrádce teď seděl v křesle čelem k oceánu, hlavu zvrácenou dozadu, oči zavřené, kůži vystavoval slunečním paprskům. O několik yardů dál ležela na boku ona, na plážové osušce, kouřila cigaretu a četla časopis.

Dokouřila a nedopalek zamáčkla do písku. O několik okamžiků později usnula a časopis jí vyklouzl z prstů.

Keller ji chvilku nechal být. Podíval se nalevo a pak napravo. Poblíž nikdo nebyl a on chtěl tuhle šanci využít, když byli nejbližší lidé nejmíň padesát yardů daleko. I kdyby se dívali přímo na něj, neuvědomili by si, co se přímo před jejich očima děje. Obzvlášť když se vezme v úvahu, jak staré ty oči vesměs byly.

Postavil se za muže, jednou rukou zakryl jeho zrádná ústa, palcem a ukazováčkem druhé ruky mu zacpal nos a nechal ho bez vzduchu, dokud pomalu nedopočítal k číslu, které mu připadalo dost vysoké.

Když ho pustil, jedna zrádcova ruka se posunula stranou. Keller ji položil zpátky, takže muž vypadal, jako když spí a vyhřívá se jako ještěrka v horkém objetí slunce.

„Kdes byl, Kellere? Už ti volám jak dlouho.“

„Byl jsem pryč.“

„Pryč?“

„Vlastně na Floridě.“

„Na Floridě? A nebyls náhodou v Disney Worldu? Budu si moct potřást rukou, která si sáhla na Myšáka Mickeyho?“

„Jen jsem si chtěl trochu užít slunce a písku,“ vysvětloval. „Tak jsem jel na Gulf Coast. Na Sanibel Island.“

„A přivezls mi mušličku, Kellere?“

„Mušličku?“

„Prej tam mají úplně fantastickou perleť. Ostrov vybíhá do zálivu, místo aby se táhl rovnoběžně s pevninou, tak, jak by měl.“

„Tak, jak by měl?“

„No, tak to obyčejně je. Takže tam vlny nesou úplný hromady mušlí a lidi z celýho světa se tam sjíždějí, courají po pláži a sbírají je. Ale proč ti to všechno povídám? Ty ses odtamtud zrovna vrátil. Takže tys mi nepřivez‘ mušličku, že ne.“

„Musíš brzo ráno vstát, abys mohla pořádně sbírat mušle,“ řekl Keller, ale nebyl si jistý, jestli je to pravda. „Sběrači jsou venku už za úsvitu, jsou jako kobylky na poli ječmene.“

„Ječmene, hm?“

„Myslím jantarový vlny zrna. Stejně, co je mi po mušlích? Chtěl jsem prostě vypadnout.“

„Přišels o kšeft.“

„Ale,“ vzdychl.

„Nemohlo to čekat a nikdo neměl ani potuchy, kde zrovna jsi a kdy se vrátíš. Měl bys fakt radši zavolat, když se chystáš odjet.“

„Nenapadlo mě to.“

„No, proč taky? Nikdy přece neodjíždíš. Kdy jsi měl naposledy dovolenou?“

„Mám dovolenou většinu života. Přímo tady v New Yorku.“

„Pak bych řekla, že je nejvyšší čas, abys někam odjel kvůli něčemu jinýmu, než je práce. Nejspíš jsi tam taky měl společnost.“

„No…“

„To je dobře, Kellere. Proto jsem tě nemohla sehnat. Ale příště…“

„Příště ti dám vědět,“ slíbil. „A taky ti příště přivezu mušličku.“

Tentokrát se v novinách nepídil po ničem. I kdyby měli v Pompano Beach vlastní noviny, nedalo se čekat, že by byly k dostání ve stánku u budovy Spojených národů. Měli tam Miami Herald, ale nepočítal s tím, že by zrovna v Heraldu tiskli články pokaždé, když na sluníčku odejde nějaký stařík. A kdyby to dělali, v novinách by nakonec nezbylo žádné místo pro hurikány a zloděje aut.

A vůbec, proč by o tom měl číst? Splnil svou misi a zrádce byl mrtvý. Nic jiného vědět nepotřeboval.

**

Tentokrát to trvalo skoro dva měsíce, než se Bascomb znovu ozval. A obešel se bez jakéhokoli osobního kontaktu.

Místo toho u Kellera zazvonil telefon. Hlas na druhém konci patřil nejspíš Bascombovi, ale přísahat na to nemohl. Hovor byl krátký a hlas nebyl o moc hlasitější než hluboké mumlání.

„Zítra zůstanete doma,“ řekl hlas. „Přijde vám nějaký balíček.“

A druhý den ráno opravdu přišla prostřednictvím Federální expresní pošty plochá tvrdá obálka, ve které byla fotografie, kartička s natištěným jménem i adresou a svazek použitých stovek.

Bankovek bylo deset, zase tisíc dolarů, ačkoli adresa tentokrát byla v Auroře, ve státě Colorado, a to bylo i vzdušnou čarou dál než Pompano Beach. Nejdřív ho to namíchlo, ale když o tom popřemýšlel, usoudil, že na takovém nízkém platu přece jenom něco je. Když člověk přicházel o peníze pokaždé, co dělal tuhle práci, tím důležitější pak byla jeho vlastenecká oddanost. Nikdy se ho nikdo nebude muset ptát na motivy, protože bude jasné, že to nedělá pro prachy.

Poskládal bankovky a dal je do náprsní tašky a pak si dlouze a pečlivě prohlédl fotku nejnovějšího zrádce.

A zazvonil telefon.

Ozvala se Dot: „Kellere, jsem tu sama a v televizi nic není, akorát Sally Jessy Raphaelová. Přijeď sem a dělej mi společnost.“

Keller odjel vlakem do White Plains a pak se vrátil jiným zpátky do New Yorku. Zabalil si tašku, zavolal na aerolinky a vzal si taxíka na letiště JFK. Večer přistál v Seattlu, kde na něj čekal štíhlý mladík ve dvouřadovém hnědém obleku. Taky měl na hlavě měkký klobouk, díky kterému vypadal poněkud retro.

Mladík jmenoval se Jason vysadil Kellera u hotelu. Ráno se sešli v hale a Jason ho povozil kolem a ukázal mu nejrůznější zajímavá místa včetně Kingdome a Space Needle a potom i domov a kancelář muže, kterého měl Keller zabít. A taky sněhem pokrytý vrchol Mount Rainier, který bylo v dálce sotva vidět.

Dali si oběd v dobré restauraci v centru, při němž Jason spořádal ohromné kvantum jídla. Keller přemýšlel, kam se to do něj vejde. Nebyl na něm ani gram tuku.

Servírka jim zrovna dolévala kávu, když Jason řekl: „Vida, zrovna jsem si říkal, jestli jsme ho dneska nepropásli. Zrovna vchází. Šedý oblek, modrá kravata? Velký rudý obličej? Tak to je Cully Wilcox.“

Vypadal přesně jako na fotce. Nikdy nebylo na škodu mít s sebou někoho, kdo oběť identifikuje naživo.

„Je to tady ve městě velký zvíře na vysokým postu,“ řekl Jason a sotva při tom pohnul rty. „O to tvrdějc se pak padá, co.“

„Promiňte, prosím?“

„Jak se říká: Čím jsi vejš, tím tvrdší tě čeká pád.“

„Ach, ano.“

„Řekl bych, že se vám teď moc nechce mluvit. Nejspíš máte o čem přemýšlet, promyslet detaily a tak.“

„Myslím, že ano.“

„Nejspíš to tu bude chvilku trvat,“ řekl Dot. „Cíl je místní prominent.“

„Místní prominent, fakt?“

„Tak jsem to aspoň slyšel. To znamená větší bezpečnostní opatření po cestě tam a větší horko po cestě ven.“

„To je vždycky tak, když je někdo takhle nahoře.“

„Na druhou stranu, čím vejš jsou, tím tvrdějc padají.“

„Ať to znamená cokoli, je to tak. No, nepospíchej s tím, Kellere. Čuchej ke kytkám. Jen abys nám tam nezapustil kořeny.“

Do prčic, řekl si Keller.

Ztlumil televizi zrovna včas, aby nemusel poslouchat, jak si nějaký hezký mladý pár prozpěvuje, že v nějaké žvýkačce je dvakrát, dvakrát, dvakrát víc peprmintu. Zavřel oči a předělal si dialog na sebe. „Keller je zabiják na objednávku.“

„Ne, Keller je zabiják zrádců.“

„On je dva, dva, dva zabijáci v jednom…“

Připadalo mu, že žít už jen jeden život je někdy pořádná dřina. A daleko složitější pak bylo, když splývaly dva. Nemohl nechal ve štychu starého pána, nemohl odložit cestu do Seattlu, ale přitom potřeboval vyřídit zakázku pro Strýčka Sama v Coloradu. Jak dlouho může svou misi oddalovat? Jak dalece to spěchá?

Zavolat Bascombovi a zeptat se ho, to nemohl. Takže mu nezbylo než předpokládat, že to spěchá hodně.

Znamenalo to, že musí najít způsob, jak udělat dva, dva, dva kšefty najednou.

To tak právě potřeboval.

Byla neděle ráno, deset dní poté, co odletěl do Seattlu, když se Keller vracel domů. Tentokrát musel přestupovat v Chicagu a domů se dostal až hodně pozdě. Už večer před tím zavolal do White Plains, aby jim řekl, že práce je hotová. Vybalil si tašku, shodil ze sebe šaty, dal si horkou sprchu a padl do postele.

Další den odpoledne zazvonil telefon.

„Žádná jména, žádné kontakty,“ řekl Bascomb. „Chtěl jsem jenom říct, že to byla dobrá práce.“

„Ob.“ vydechl Keller.

„Není to náš obvyklý postup,“ pokračoval Bascomb, „ale i profesionál snese, když ho občas někdo poplácá po zádech. Udělal jste dobrou práci a měl byste vědět, že se to oceňuje.“

„To rád slyším.“

„A nemluvím jen za sebe. Vaší píle si cení na daleko vyšší úrovni.“

„Opravdu?“

„Vlastně na té úplně nejvyšší.“

„Na nejvyšší?“

„Žádná jména, žádné kontakty,“ opakoval Bascomb, „ale řekněme, že jste si vysloužil opravdovou pochvalu od jednoho muže, který je hodně nahoře.“

Zavolal do White Plains a řekl Dot, že je utahaný. „Přijedu zítra kolem poledne. Co ty na to?“

„Fajn,“ odpověděla. „Nachystám sendviče, Kellere. Uděláme si pěknej piknik.“

Zavěsil a nemohl se rozhodnout, co by se sebou měl provést. Najednou ho něco napadlo, a tak sedl na metro do Bronxu a pobyl pár hodin v zoo. Nebyl v zoo už celou věčnost a to bylo dost dlouho na to, aby zapomněl, že ho to tam rozesmutňuje.

Bylo to tak pořád, ale nevěděl proč. Nebylo to tím, že by mu vadilo vidět zvířata v klecích. Pokud mohl soudit, v zajetí se jim žilo daleko líp než v divočině. Žila déle a byla zdravější. Nemusela trávit polovinu dne tím, že by se snažila sehnat dost potravy a druhou tím, že by se pokoušela vyhnout tomu, stát se potravou pro někoho jiného. Bylo lákavé se na ně dívat a myslet si, že se nudí, ale nevěřil tomu. Nepřipadala mu znuděná.

Odešel odtamtud neskonale smutný a vrátil se na Manhattan. Najedl se v nové afghánské restauraci a pak šel do kina. Dávali western, jenže ne tu pravou hollywoodskou klasiku, na jakou by se díval raději. I když už byl doma, ještě se pořád nedokázal vyznat v tom, kteří chlápci byli ti hodní a kteří patřili k padouchům.

Další den Keller chytil ranní vlak do White Plains a poseděl nahoře se starým pánem čtyřicet minut. Když přišel dolů, Dot mu řekla, že je hotová čerstvá káva nebo ledový čaj.

Rozhodl se pro kávu. Ona už měla pro sebe nalitou vysokou sklenici ledového čaje. Seděli u kuchyňského stolu a Dot se ho zeptala, jak to šlo v Seattlu. Odpověděl, že to bylo v pohodě.

„A jak se ti líbilo v Seattlu, Kellere? Podle toho, co jsem slyšela, je to teď děsně módní město. Dřív to bejvalo San Francisco a teďje to Seattle.“

„Je to tam pěkný.“

„Nechtěl ses tam přestěhovat?“

Přistihl se, že uvažuje, jaké by to mohlo být, žít v třeba v některé přestavěné tovární budově okolo Pioneer Square, nakupovat jídlo na Pike Market a odhadovat podle viditelnosti Mount Rainier, jaké bude počasí. To ale neznamenalo, že by byl připravený zvednout kotvy a odstěhovat se tam.

„Ani ne,“ řekl.

„Prej to je skvělý místo na kafe.“

„Kafe tam berou hrozně vážně,“ připustil. „Možná až moc. Snobové kolem vína jsou dost hrozný, ale když jde o kafe…“

„A jaký je vlastně tohleto kafe?“

„Dobrý.“

„O co, že tomu ze Seattlu nesahá ani po paty. Ale prej tam mají úplně děsný počasí. Pořád jen prší, aspoň co jsem slyšela.“

„Prší tam hodně. Ale je to jemný déšť. Žádné průtrže.“

„Takže tam prší, ale neleje?“

„Tak nějak.“

„Myslím, že ti ten déšť dodal, co?“

„Jak to?“

„Déšť, den co den. A všechno to kávový snobství. Nemohls to vystát.“

Co? „Nevadilo mi to.“

„Ne?“

„Fakt ani ne. Proč?“

„No, zajímalo by mě,“ řekla a dívala se na něj přes okraj skleničky. „Zajímalo by mě, cos teda k sakru dělal v Denveru.“

Televize byla puštěná, ale zvuk byl vypnutý a běžel tam jeden teleshoppingový kanál. Nějaká žena s nepravděpodobnou rudou barvou vlasů předváděla šaty. Kellerovi nepřipadaly zrovna elegantní, ale číslo v dolním pravém rohu obrazovky rostlo a ukazovalo, že se divácky mohou ztrhat, aby si je objednaly.

„Samozřejmě, že bych mohla hádat, co jsi v tom Denveru dělal,“ říkala Dot, „a nejspíš bych ti mohla říct i jméno osoby, který jsi to provedl. Nechala jsem si od někoho poslat pár čísel Denver Post a hádej, co jsem tam nenašla. Článek o nějaký ženský odněkud z Aurory, nebo jak se to tam jmenuje, kterou potkal špatnej konec, a vsadila bych se, že jsou na tý věci tvoje otisky. Netvař se tak vyplašeně, Kellere. Ne opravdový otisky prstů. Mluvila jsem obrazně.“

„Jo, obrazně,“ opakoval.

„Vypadalo to jako tvoje práce,“ řekla. „A časově to taky klaplo. Sice tomu možná trochu chyběla tvoje obvyklá jemnost, ale nejspíš to bylo proto, žes musel hodně spěchat, aby ses vrátil do Seattlu.“

Ukázal na televizi a zeptal se: „Věřila bys, kolik těhle šatů už prodali?“

„Tuny.“

„Ty by sis takovýhle šaty koupila?“

„Ani za nic. Vypadala bych v tom jako pytel brambor, mají příšernej střih.“

„Myslel jsem jakýkoli šaty. Po telefonu, bez zkoušení.“

„Pořád nakupuju podle katalogů, Kellere. Je to stejný jako v krámě. Když to nevypadá dobře, můžeš to vždycky poslat zpátky.“

„A už jsi to někdy udělala? Poslalas něco zpátky?“

„Jistě.“

„On o tom neví, že ne, Dot? O tom Denveru?“

„Ne.“

Přikývl, váhal a pak se naklonil dopředu. „Dot, dovedeš zachovat tajemství?“

Poslouchala, jak jí vyprávěl celou tu historii, od chvíle, kdy se Bascomb poprvé objevil v kavárně, až po poslední telefonní rozhovor a odrecitoval jí přání hodně úspěchů od muže na vysokém postu. Když skončil, vstal a nalil si ještě trochu kávy. Vrátil se, posadil se a Dot řekla: „Víš, co mě teda úplně dostalo? ‚Dot, dovedeš zachovat tajemství?‘ Jestli já dovedu zachovat tajemství?!“

„No, víš, já“

„Kdybych to nedokázala, byli bysme všichni v pěkný kaši. Kellere, já zachovávám tvoje tajemství skoro tak dlouho, co ty nějaký tajemství máš. A ty se mě teď zeptáš“

„Já jsem se ale doopravdy neptal. Jak se říká tomu, když vlastně nečekáš odpověď?“

„Modlitba.“

„Řečnická otázka. Byla to řečnická otázka. Vždyť já vím, že dovedeš udržet tajemství.“

„A proto jsi mi tohleto nesvěřil. Za celý ty dlouhý měsíce.“

„No, myslel jsem, že tohle je jiné.“

„Protože to bylo státní tajemství.“

„Přesně.“

„Pst, jen pro vaše oči, přísně tajné. Záležitost národní bezpečnosti.“

„Hm.“

„A co kdybych se proflákla jako komoušská krysa?“

„Dot“

„Tak jak to, že se teď z čistá jasna dovím přísně tajný informace? Nebo je to fakt přísně tajný? Jinejma slovama, kdybych se nezačala ptát na Denver…“

„Ne. Stejně jsem se ti to chystal říct.“

„Dřív nebo pozdějc, chceš říct.“

„Dřív. Jak jsem včera volal a říkal jsem, že se chci zastavit až dneska, dával jsem si trochu času, abych si to promyslel.“

„A?“

„A rozhodl jsem se, že to chci s tebou probrat a taky že chci slyšet, co si o tom myslíš.“

„Co já si o tom myslím.“

„Přesně tak.“

„Teda, víš, co ti můžu říct hned, Kellere? Zatím jsem z toho poznala asi to, co si myslíš ty.“

„No?“

„A myslím, že je to asi tak to samý, co si myslím já.“

„Tak mi to řekni po lopatě, jo?“

„TAJDŮV a naprostá HOVAD…, sleduješ mě?“

„Jistě.“

„Musí to bejt pořádný číslo,“ řekla, „když dokázal dokopat chlapa, jako jsi ty, aby skákal, jak on píská. Ale dovedu si přestavit, jak se mu to mohlo povýst. Nejdřív tomu musíš chtít věřit. ‚Mladý muži, vaše země vás potřebuje.‘ A ty v tu ránu krágluješ kdovíjaký lidi za hubičku.“

„Za peníze na výlohy. Jenže je to vlastně nikdy nepokrylo, jen toho prvního.“

„To byl ten patentovej právník, co se chytil do vlastní pastičky na myši. Co si myslíš, že udělal, aby Bascomba proti sobě tak poštval?“

„Nemám ponětí.“

„A ten děda na vozejku. Víš, je to dobře, žes toho syčáka oddělal, Kellere, protože jinak by naše děti a vnoučata tutově vyrůstaly a nemluvily přitom jinak než rusky.“

„Nedělej to ještě horší.“

„To ti jenom vracím tu řečnickou otázku. Když už je po všem, myslíš, že je šance aspoň jedna k milionu, že je Bascomb právej?“

Přinutil se nad tím zamyslet, ale odpověď byla pořád stejná. „Ne,“ řekl.

„A co to ocenění z vyšších sfér?“

„Myslím, že to byl taky podfuk. Víš, už jsem toho měl plný zuby.“

„To si dovedu představit.“

„A pak se do toho zamotal ten člověk nahoře, ten velkej panák.“

„Kterej slízne smetanu, ale myslí na tebe.“

„Když o tom pak přemýšlíš, tak to prostě není možný. I kdyby někdo něco takového řekl, copak by to Bascomb pustil dál? A pak, když jsem se nad tím zamyslel…“

„Rána.“

„Hm.“

„No,“ řekla. „Tak co o tom Bascombovi víme? Nevíme, jak se jmenuje, ani kde bydlí, nebo jak se k němu dostat. Co nám zbejvá?“

„Zatraceně málo.“

„Nevím. Nepotřebujeme toho zase tak kór moc, Kellere. A něco přece jenom máme.“

„Co?“

„Známe tři lidi, který chtěl zabít. Tam začneme.“

Keller, v obleku s kravatou a s rudým karafiátem v klopě, seděl v tom, čemu by se podle něj nejspíš dalo říkat pracovna v rozlehlém ranči v Glen Burnie, stát Maryland. Měl puštěnou televizi se staženým zvukem a začínal si myslet, že to je snad jediný snesitelný způsob, jak se na ni koukat. Ticho všemu, dokonce i reklamám, dodávalo příjemný nádech tajemná.

Když uslyšel auto na příjezdové cestě, zdvihl hlavu a jakmile uslyšel klíč v zámku, zmáčkl dálkové ovládání, aby vypnul televizi úplně. Pak se posadil a trpělivě čekal, zatímco si Paul Ernest Farrar pověsil kabát v hale, donesl tašku s nákupem do kuchyně a prošel se po místnostech ve svém domě.

Když konečně došel do pracovny, Keller řekl: „Zdravíčko, Bascombe. Máte to tu pěkný.“

Keller, který vedl život ničemy, už ukončil životy jiných lidí nejrůznějšími způsoby. Pokud si ale dokázal vzpomenout, ještě nikoho nevyděsil k smrti. Chvilku to vypadalo, že Bascomb (rozený Farrar) bude první. Zbledl jako stěna, ustoupil dozadu a chytil se za srdce. Keller doufal, že ho nebude muset křísit.

„Klídek. Sedněte si přece. Mrzí mě, že jsem vás vyděsil, ale přišlo mi to jako nejlepší způsob. Žádná jména, žádné kontakty, ale přesto, že?“

„Co děláte v mém domě?“

„Nejdřív jsem luštil křížovku. Pak se se setmělo, a tak jsem si pustil televizi, ale bez zvuku a je to fakt o moc lepší, když nevíte, co říkají. Je to skvělé cvičení představivosti.“ Zaklonil se v křesle. „Šel bych s vámi na snídani, ale kdo ví, jestli na ni vůbec chodíte? Kdo ví, jestli si nedáváte svojí ovesnou housku a kafe bez kofeinu u borovicového stolu v kuchyni? Tak jsem si řekl, že přijedu sem.“

„Nemáte se se mnou vůbec setkávat,“ řekl Farrar přísně. „Za žádných okolností.“

„Nechte toho,“ zarazil ho Keller. „Nefunguje to.“

Farrar se tvářil, jako kdyby ho neslyšel. „Když už jste tady,“ řekl, „samozřejmě že si promluvíme. A dokonce se náhodou objevilo něco, o čem s vámi chci mluvit. Jen bych si vzal poznámky.“

Protáhl se kolem Kellera a sahal po jedné ze zásuvek stolu, když ho Keller popadl za ramena a otočil ho. „Sedněte si,“ nařídil mu, „než se znemožníte. Už jsem tu pistoli našel a vyndal z ní náboje. Nepřipadal byste si jako blázen, kdybyste mačkal spoušť a ono by to udělalo akorát cvakl“

„Nesahal jsem po pistoli.“

„Tak jste možná chtěl tohleto,“ řekl Keller a sáhl do náprsní kapsy. „Pas na jméno Roger Keith Bascomb, který vydala vláda Britského Hondurasu. A věřil byste, co se stalo? Díval jsem se na mapu a nemohl jsem Britský Honduras najít.“

„Teď je to Belize.“

„Ale na pasech si nechali starej název?“ Tiše hvízdl. „Hned vedle toho pasu jsem našel firemní leták. Nějaká parta na Kajmanských ostrovech nabízí to, čemu říkají fantastický pasy. Na ochranu, kdyby vás někde obtěžovali teroristi, co nemají rádi Američany. Věřil byste tomu ti stejní chlápci nabízejí i další druhy falešnejch dokladů. Pošlete jim šek a fotku a oni vás vybaví jako agenta National Resource Service. No, není to šikovný?“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

Keller si povzdechl. „Dobrá,“ řekl. „Tak vám to teda řeknu. Nejmenujete se Roger Bascomb, ale Paul Farrar. Nejste vládní agent, ale jste nějakej pucflek na Úřadě pro sociální zabezpečení.“

„To je jen zástěrka.“

„Býval jste ženatý,“ pokračoval Keller, „dokud od vás žena neutekla za jiným. Jmenoval se Howard Ramsgate.“

„Víte „ řekl Farrar.

„To bylo před šesti lety. To prozatím stačí.“

„Chtěl jsem najít správný způsob, jak to vyřešit.“

„Tak jste našel mě a přiměl jste mě, abych to udělal za vás. A ono to fungovalo, a kdybyste to tak nechal, byl byste v suchu. Jenže místo toho jste mě poslal na Floridu, abych zabil starýho člověka na vozíčku.“

„Louise Druckera,“ řekl Farrar.

„Vašeho strýce, bratra vaší matky. Neměl žádný vlastní děti a komu asi tak nechal prachy?“

„Jaký život strýc Lou měl? Byl to mrzák, nemohl se hýbat, žil na práškách proti bolesti…“

„Skoro bych si mohl myslet, že jsme mu udělali laskavost. Ta ženská v Coloradu bydlívala o dva domy pod vámi na stejný ulici.

Nevím, co provedla, že se dostala na váš seznam. Třeba vám dala košem nebo vás urazila, možná vám její pes čural na záhonky. Ale co na tom? Důležité je, že jste použil mě. Nechal jste mě honit se po celé zemi a zabíjet lidi.“

„A copak to neděláte?“

„Ale ano, a tomu právě nerozumím. Nevím, jak jste se dověděl, že máte zavolat na jedno číslo do White Plains, ale zavolal jste tam a to mě dovedlo na vlak s kytkou v klopě. Proč ta šaráda? Proč jste prostě nezaplatil peníze a normálně si to neobjednal?“

„Nemohl jsem si to dovolit.“

Keller přikývl. „Myslel jsem si, že by to tak mohlo být. Takže tady máme zneužití služeb. Nechal jste mě, abych to všecko zmáknul za pár drobáků.“

„Poslyšte,“ řekl Farrar, „rád bych se vám omluvil.“

„Opravdu?“

„Opravdu, čestně. Poprvé, s tím mizerou Ramsgatem, no, to byl jediný způsob, jak to udělat. Ty další dva jsem si pak mohl dovolit vám zaplatit patřičnou sumu, ale už byl mezi námi nějaký vztah. Vy jste pracoval, víte, z vlasteneckých důvodů, a tak mi připadalo bezpečnější a jednodušší to nechat tak.“

„Bezpečnější.“

„A jednodušší.“

„A levnější,“ dopověděl Keller. „Pro tentokrát prosím, ale jak si to představujete v dlouhodobé perspektivě?“

„Co tím myslíte?“

„No, co byste myslel, že se stane teď?“

„Nezabijete mě.“

„Proč si jste tak jistý?“

„Už byste to dávno udělal. Nebavili bychom se tu takhle. Něco ode mě chcete a myslím, že vím, co to je.“

„Jistě, poplácat po zádech od toho člověka nahoře.“

„Peníze,“ řekl Farrar. „Chcete to, co vám právem patří, peníze, které byste dostal, kdybych se nevydával za někoho jiného. To je ono, že?“

„Je to blízko.“

„Blízko?“

„To, co chci, je tohleto a ještě něco navíc. Kdybych byl z berňáku, říkal bych tomu dlužná pokuta a úrok.“

„Kolik?“

Keller řekl číslo, tak veliké, že Farrar jenom zalapal po dechu. Namítal, že mu to připadá trochu moc, a tak se handrkovali, dokud si Keller neuvědomil, že sumu snížil o třetinu.

„Většinu můžu sehnat, ale ne do zítřka. Budu muset prodat nějaké akcie. Koncem týdne, nejpozději začátkem příštího, můžu mít nějakou hotovost.“

„To je dobře.“

„A budu mít pro vás nějakou další práci.“

„Další práci?“

„Ta žena v Coloradu. Zajímalo vás, co jsem proti ní měl. Jednou něco řekla, takovou poznámku, ale o to nejde. Přišel jsem na to, jak to udělat, abych dostával peníze od lidí, co uzavřeli jednu vládní individuální pojistku. Byl bych totiž ten, kterému se říká sekundární obmyšlený. Je to dost komplikované, ale mělo by to jít jako po másle.“

„To je ale svinstvo,“ otřásl se Keller a vstal. „Víte, Farrare, jsem připravený počkat si asi týden nebo dva na ty peníze, zvlášť když mám vyhlídku na další práci. Ale rád bych dostal nějakou hotovost dneska jako zálohu. Musíte tu přece něco mít.“

„Podívám se, kolik mám v sejfu.“

„Dvaadvacet tisíc dolarů,“ řekl Keller, stáhl svazek bankovek gumičkou a odsunul je stranou. „To je kolik, pět a půl tisíce za kus?“

„Příští týden dostanete doplatek,“ ujistil ho Farrar. „Nebo alespoň podstatnou část.“

„Skvělé.“

„Stejně, kde dostanete pět a půl tisíce? Byli tři a tři je ve dvaadvaceti sedmkrát a jedna třetina. Tak to dělá“ zamračil se a počítal „sedm tisíc, tři sta třicet tři dolary za hlavu.“

„Opravdu?“

„A třicet tři centy,“ dodal Farrar.

Keller ze podrbal na hlavě. „To počítám špatně? Mně to dělá čtyři lidi.“

„Kdo je ten čtvrtý?“

„Vy,“ prozradil mu Keller.

„Kdybych chtěl čekat,“ řekl Dot další den, „myslím, že by mi dal pěknej balík. Ale ani náhodou jsem ho nechtěl nechat, aby ještě viděl východ slunce.“

„Protože kdo ví, co by ten hajzlík udělal.“

„Přesně tak,“ souhlasil. „Byl to amatér a blázen a už jednou mě naprosto oblbnul.“

„A jednou to stačí.“

„Úplně,“ souhlasil Keller. „Měl to všechno promyšlený, víš. Dostal se k záznamům sociálního zabezpečení a manipuloval s nimi. Mě by nechával zabíjet úplně cizí lidi, aby mohl inkasovat jejich pojistky. Úplně cizí lidi!“

„Ale ty přece normálně zabíjíš úplně cizí lidi, Kellere.“

„Pro mě jsou sice cizí,“ připustil, „ale ne pro klienty. Prostě jsem se rozhodl chytit vrabce do hrsti a ono z něj vypadlo dvaadvacet tisíc. Řekl bych, že je to lepší než nic.“

„Jo, ale stejně jsi to nebral jako práci, tys to dělal z lásky.“

„Z lásky?“

„Z lásky k vlasti. Ty jsi vlastenec, Kellere. Koneckonců, jde o tu myšlenku.“

„Když to říkáš.“

„Jo, a myslím to vážně. A taky se mi líbí ta kytka, Kellere. Nikdy bych si nemyslela, že jseš ten typ, který by ji měl nosil, ale musím říct, že k tobě pásne dobře. Vypadáš pěkně. Něco ti to dodává.“

„Šarm,“ řekl. „Co víc je potřeba?“

KAPITOLA 10

KELLER VE VÝSLUŽBĚ

„Do penze? Ty, Kellere?“ Dot se na něj podívala, zamračila se a zavrtěla hlavou. „Jsi možná trochu divnej patron. Ale jít do důchodu? To snad ne.“

„Uvažuju o tom,“ řekl.

„Ty jsi městskej kluk, Kellere. Co chceš dělat, vypadnout do Roseburgu v Oregonu? Pořídit si chatrč splácanou z jílu a větví?“

„Z větví?“

„Ale nic.“

„Je to docela pěkný město, ten Roseburg. Ale máš pravdu. Jsem Newyorčan. Zůstanu tady.“

„Jenže v penzi.“

Přikývl. „Spočítal jsem si to,“ pokračoval. „Můžu si to dovolit. Celá ta léta jsem si syslil prachy, takže mám na docela slušnou rentu. A nikdy jsem si nežil na vysoké noze.“

„Ale měl jsi přece výdaje. Všechny ty náušnice, co jsi kupoval pro to děvče.“

„Pro Andrii.“

„Pamatuju si, jak se jmenuje, Kellere. Nechtěla jsem to říkat, protože jsem si myslela, že by tě to mohlo ranit.“

Zavrtěl hlavou. „Vešla do mého života, chodila s mým psem na procházky a pak zase odešla.“

„A tvýho psa si vzala s sebou.“

„No, on vlastně taky přišel sám, takže klidně mohl zase jednoho dne sám odejít. Nějakou dobu se mi stýskalo po obou, ale teď už mi vlastně ani jeden z nich nechybí, takže musím říct, že jsem z toho vyšel docela dobře.“

„Vypadá to tak.“

„A nikdy jsem za ty náušnice neutrácel nějak horentní sumy. A co s tím mají společného náušnice?“

„To je pro mě záhada. Kellere, ještě čaj?“

Přikývl a ona dolila oběma. Seděli v čínské restauraci ve White Plains, půl míle od starého velkého domu na Taunton Pláce, kde žila se starým pánem. Keller navrhl, že si vyjdou na oběd a ona vybrala tohle místo. Jídlo bylo asi takové, jaké očekával; vypadalo docela čínsky, ale chutnalo předměstsky.

„Slábne,“ řekl. „Má dobré i špatné dny.“

„V poslední době těch dobrejch moc neměl,“ odpověděla Dot.

„Já vím. A mluvili jsme o tom, že dřív nebo později budeme muset něco udělat. Tak jsem o tom přemýšlel a připadá mi, že to, co musím udělat já, je jít na odpočinek.“

„Hodit ručník do ringu. Přestat inkasovat rány. Jít od válu.“

„Tak nějak.“

„A?“

„A co?“

„Jseš mladej, Kellere. Co budeš dělat se zbytkem života?“

„To samý, co dělám teď,“ řekl, „jenom nebudu odjíždět osmkrát nebo desetkrát do roka z města. S výjimkou těchhle krátkých přestávek bych mohl říct, že jsem na penzi už celá léta. Chodím do kina, čtu knížky, dřu se v tělocvičně, chodím na dlouhé procházky, taky někdy do divadla, občas si zajdu na pivo, sem tam se s někým na chvíli seznámím…“

„Kdo pak chodí s tvým občasným psem na občasný procházky.“ Podíval se na ni. „Věci se mají tak, že budu dělat to, co dělám pořád, prostě jen už nebudu brát žádnou práci.“

„Protože budeš v penzi.“

„Přesně tak. Co je na tom špatného?“ Přemýšlela o tom. „Snad by to mohlo fungovat.“

„Snad? Proč snad?“

„Ty věci, který děláš, totiž nejsou to, co děláš.“

„Cože?“

„No, cos říkal, jsou věci, kterejma se zabavuješ, když čekáš, než se ozve telefon. Jsou to věci, který děláš mezi zakázkama. Ale kdybys žádný zakázky neměl, kdyby sis nakonec zvyknul na myšlenku, že ten telefon nezazvoní, všecky ty ostatní věci by byly celej tvůj život. A to je prostě málo, Kellere. Zbláznil by ses.“

„Myslíš?“

„Na beton.“

„Tak trochu vím, jak to myslíš,“ připustil. „Práce mě vyrušuje, a když zazvoní telefon, většinou mě to vytočí. Ale kdyby už přestal zvonit nadobro…“

„Přesně tak.“

„No, do prčic,“ řekl. „Lidi přece pořád odcházejí do penze, někteří z nich svoji práci milovali a dřeli třeba i dvanáct hodin denně. Co oni mají a já ne?“

Odpověděla bez zaváhání. „Koníčky.“

„Koníčky?“

„Něco, co by tě úplně pohltilo,“ vysvětlovala, „a není taky ani moc důležitý, co by to bylo. Mohl by ses potápět, muškařit, hrát golf nebo vyrábět věci z makramé.“ Zamračila se. „Mohl bys něco udělat z makramé?“

„Nevím.“

„Tak jsem to nemyslela. Co vlastně přesně je makramé, nevíš náhodou? To není papírmaš, že ne?“

„Tak to se mě moc ptáš, Dot.“

„Není to něco, jak se vážou uzlíky? Máš ale pravdu, ptát se tebe není to pravý, protože ať už je to cokoli, tvůj koníček to není. Kdyby byl, tak by sis z toho mohl udělat chatku, ještě k tomu jílu a větvím.“

„A už jsme zase zpátky u těch větví,“ řekl, „a já pořád nevím, k čemu jsou. Do háje s nimi. Kdybych měl nějakého koníčka“

„Jakýhokoli koníčka, kterej by tě fakt bavil. Stavění modelů letadýlek, hraní na automatech, chování včel…“

„No, to by ze mě měl můj domácí fakt radost.“

„Prostě cokoli. Sbírej něco mince, knoflíky, první vydání. Jsou lidi, který sbírají různý druhy ostnatýho drátu, věřil bys tomu? Vůbec jsem neměla ponětí, že ostnatej drát může bejt různýho druhu.“

„Když jsem byl kluk, měl jsem sbírku známek,“ vzpomněl si Keller. „Zajímalo by mě, co se s ní asi stalo.“

„Jako kluk jsem sbíral známky,“ řekl Keller obchodníkovi se známkami. „Zajímalo by mě, co se s nimi asi mohlo stát.“

„To je, jako kdybyste přemýšlel, kam se poděly všechny ty roky,“ řekl muž. „Těžko byste je mohl znova zažít.“

„To máte pravdu. Přesto by mě zajímalo, jakou cenu by asi mohly ty známky po všech těch letech mít.“

„Tak to vám tedy klidně řeknu.“

„Opravdu?“

Přikývl. „Nejspíš budou naprosto bezcenné. Tak pět nebo deset dolarů, včetně alba.“

Keller si muže pořádně prohlédl. Bylo mu asi sedmdesát, měl stále husté vlasy a jasné modré oči. Na sobě měl bílou košili s vyhrnutými rukávy a v kapsičce měl zastrčeno pár per a nějaké filatelistické pomůcky, které Keller ještě po letech rozeznal pinzetu, lupu a zoubkoměr.

„Jak to vím?“ pokračoval muž. „Víte, už jsem viděl pár klukovských sbírek známek a není mezi nimi moc velký rozdíl. Bohatý kluk jste náhodou nebyl, že ne?“

„To těžko.“

„Takže jste nedostával tisíc dolarů měsíčně kapesného a půlku jste neutratil za známky? Pár takových jsem zažil. Byli to rozmázlém hajzlíci, ale dali dohromady docela pěkné sbírky. Jak jste tenkrát známky získával?“

„Známý mojí mámy mi nosil známky ze zámořské pošty, která jim chodila do kanceláře,“ řekl Keller a najednou toho muže před sebou viděl, poprvé po pětadvaceti letech. „A taky jsem nějaké známky kupoval a někdy jsem si vyměňoval duplikáty s ostatními dětmi.“

„Kolik jste nejvíc zaplatil za nějakou známku?“

„Nevím.“

„Dolar?“

„Za jednu známku? To nejspíš míň.“

„Nejspíš daleko míň,“ přikývl muž. „Většina známek, které jste koupil, byla nanejvýš za pár centů. Takovou tehdy měly cenu a mají ji pořád.“

„I po tolika letech? Tak mám dojem, že známky nejsou zase až tak dobrá investice, co?“

„Ne ty, které se dají koupit za drobné. Víte, ono nezáleží na tom, jak je známka stará. Běžná známka je pořád běžná a levná známka je vždycky levná. Vzácné známky, naproti tomu, jsou pořád vzácné a jen cenné známky získávají na hodnotě. Známka, která stála dolar dvacet před třiceti lety, může dneska stát dvakrát až třikrát tolik. Pětidolarová známka se může vyšplhat až na dvacet nebo třicet, možná i padesát dolarů. A tisícidolarová známka se dneska může prodávat za deset nebo dvacet tisíc, někdy i za víc.“

„To je zajímavý,“ divil se Keller.

„Opravdu? Protože já jsem jenom dědek, co rád povídá, a možná bych vám mohl říkat víc, než byste chtěl vědět.“

„Vůbec ne,“ odporoval Keller a opřel se lokty o pult. „Fakt mě to moc zajímá.“

„Takže, jestli chcete sbírat,“ řekl Wallens, „můžete na to jít nejrůznějším způsobem. Je tolik způsobů, jak sbírat známky, jako je jejich sběratelů.“

Obchodník se jmenoval Douglas Wallens a sídlil v jednom z posledních krámků se známkami v New Yorku, do kterých se vcházelo z chodníku. Zabíral přízemí úzkého třípatrového cihlového domu na Dvacáté osmé ulici přímo na východ od Páté avenue. Mohl si vzpomenout, vyprávěl Wallens, na doby, kdy byly obchody se známkami skoro v každém bloku ve středním Manhattanu, a když Nassau Street, daleko dole v centru, jich byla plná.

„Jediný důvod, proč jsem pořád tady, je, že mi ten barák patří,“ řekl. „Jinak bych si nemohl dovolit nájem. Ale vede se mi dobře, abyste mi dobře rozuměl, jenže dneska se všechno objednává poštou. A prodej v obchodech, no, vidíte sám. Nestojí to za řeč.“

Filatelie byla fantastická činnost pro volný čas, královna koníčků a koníček královen. Děti si stále plnily známkami začátečnická alba i když už v dnešní době počítačů méně. A dospělí muži, mladí i staří, lépe i hůř postavení, na ni pořád věnovali podstatnou část svého volného času i uvážlivě zvolenou část svého výdělku.

A je nespočet způsobů, jak sbírat.

„Hodně populární jsou flóra a fauna a další věci,“ vysvětloval mu Wallens. „Zvířata na známkách, ptáci na známkách, kytky na známkách. Hmyz jsou spousty sérií motýlů, kupříkladu. Místo toho, abyste pobíhal kolem se síťkou, sbíráte své motýly na známkách.“ Prohrábl krabičku s průsvitnými sáčky, aby mu to předvedl. „Tady máme některé opravdu atraktivní známky. Železnice na známkách, auta na známkách, obrazy na známkách můžete si pořídit vlastní galerii a mít ji v albu. Mince na známkách, dokonce i známky na známkách. Vidíte? Moderní známky s obrázky klasických známek z devatenáctého století. Pěkné, že?“

„A to si člověk prostě jen vybere?“

„Námět, tak se tomu většinou říká. A pro populární náměty vycházejí katalogy a existují kluby, do kterých můžete vstoupit. Můžete si navrhnout taky svoje vlastní album a můžete si dokonce vymyslet svůj vlastní obor jako třeba známky, které se vztahují k vašemu zaměstnání.“

Vrahové na známkách, pomyslel si Keller. Zabijáci na známkách. „Psi,“ řekl.

Wallens přikývl. „Taky dost populární námět, psi na známkách. Všechny rasy, co si jen dovedete představit… Tady to máme, dvacet čtyři různých psů na známkách za osm dolarů i s daní. Ale tohle asi koupit nechcete.“

„Proč ne?“

„To je pro děti k Vánocům. Opravdový sběratel by to nechtěl. Některé z těch známek jsou nízké hodnoty z kompletních sérií a dřív nebo později byste si stejně tu sérii musel koupit celou. A spousta z těchhle balíčkovaných známek jsou z filatelistického hlediska jenom šunt. Každá země teď vydává podivné známky, tiskne tuny barevného papíru, co se hodí tak akorát na tapety, které chce prodat sběratělům. Pak jsou zase země, kde se ročně nejspíš pošle sotva sto dopisů do ciziny, a ty vydávají stovky různých známek. Tisknou se a prodávají tady ve Státech, a nikdy neviděly světlo světa v Dubaji, Svatém Vincentu nebo Rovníkové Guineji či bůhvíkde, kde vzali vydání na sebe za část zisku z prodeje…“

Když odtamtud Keller odcházel, v hlavě mu bzučelo. Wallens mluvil víceméně bez přestání plné dvě hodiny a Keller zjistil, že mu úplně visí na rtech. Nebylo možné si to zapamatovat, ale zvláštní na tom bylo, že si to všechno chtěl zapamatovat. To bylo zajímavé.

Ne, bylo to víc než to. Bylo to fascinující.

Neutratil tam ani cent, ale přišel domů s plnou náručí čtení odnesl si tři poslední čísla filatelistického týdeníku, dvě poslední čísla měsíčníku a k tomu pár katalogů na aukce známek, které se konaly v posledních měsících.

Doma si uvařil konev kávy, nalil si šálek a sedl si s jedním z týdeníků. Článek na první straně se věnoval správné metodě ukládání lepicích známek. Na stránce „dopisů pro redakci“ si pár sběratelů vylévalo vztek na poštovní úředníky, kteří ničí sbíratelné známky tím, že je označí perem a inkoustem místo pořádného razítka.

Když se napil kávy, byla studená. Podíval se na hodinky a zjistil proč. Četl bez přestávky přesně tři hodiny.

„Je to zvláštní,“ řekl Dot. „Nepamatuju si, že bych se známkama strávil tolik času, když jsem byl kluk. Připadá mi, že jsem taky běhal hodně venku, ale měl jsem takový rozsah pozornosti, jako mají děti.“

„Asi tak jako vinná muška.“

„Ale musel jsem s tím trávit víc času, než si vzpomínám, a taky jsem to víc vnímal. Vidím známky, které si pamatuju. Můžu se podívat na černobílou fotku známky a vím, jakou má ve skutečnosti barvu. Vybavuje se mi to.“

„To jsi pašák, Kellere.“

„Hodně jsem se ze známek naučil, víš. Dokážu třeba popořadě vyjmenovat naše prezidenty.“

„V pořadí podle čeho?“

„Byla to taková série,“ vysvětloval. „George Washington byl první a byl na jednocentové známce. Ta byla zelená. John Adams byl na růžové dvoucentové známce a Thomas Jefferson byl na třícentové fialové a tak dále.“

„Kdo byl devatenáctej, Kellere?“

„Rutheford B. Hayes,“ řekl bez rozmýšlení. „A myslím, že ta známka byla červenohnědá, ale přísahat bych na to nemohl.“

„No, nejspíš nebudeš muset,“ uklidňovala ho Dot. „Aby tě husa kopla, Kellere. Nakonec to vypadá, jako by sis našel koníčka. Je z tebe tento, no, jaksetohonemjmenuje, filatelista.“

„Už to tak bude.“

„Myslím, že to je skvělý. Kolik známek už jsi nasbíral?“

„Žádnou,“ řekl. „Jak to?“

„Víš, musíš je kupovat, a než to uděláš, musíš se přesně rozhodnout, co vlastně chceš koupit. A to jsem ještě neudělal.“

„Aha. No, ale vypadá to, že jseš na dobrý cestě.“

„Říkal jsem si, že bych sbíral námětově,“ oznámil Wallensovi.

„Mluvil jste o psech, jestli si dobře vzpomínám.“

„Uvažoval jsem o nich, protože je mám rád. Měl jsem psa, jmenoval se Voják, asi tak ve stejnou dobu, jako jsem sbíral známky. Ale napadly mě taky jiné věci. Jenže mně na sbírání námětů něco vadí, je to takové, řekl bych…“

Wallens ho o tom nechal přemýšlet.

„Frivolní,“ řekl nakonec. Měl z toho slova radost a zajímalo by ho, jestli už někdy měl příležitost ho použít. Nejenže se člověk naučil prezidenty, jak jdou popořadě, ale ještě si rozšiřoval slovní zásobu.

„Znám některé sběratele námětů, kteří byli opravdu váženými a oddanými filatelisty. A taky měli docela vytříbený vkus. Ale musím s vámi souhlasit. Když sbíráte námětově, nesbíráte známky. Sbíráte to, co je na nich.“

„Přesně tak,“ souhlasil Keller.

„Není na tom nic špatného, ale není to zrovna obor, co zajímá vás.“

„Ne, není.“

„Takže byste nejspíš chtěl sbírat určitou zemi nebo skupinu zemí. Máte nějakou, která by vás trochu víc zajímala?“

„Rád si nechám poradit,“ pobídl ho Keller.

„Poradit. No, západní Evropa je vždycky kvalitní. Francie a kolonie, Německo a německé země. Benelux to je Belgie, Holandsko a Lucembursko.“

„Já vím.“

„Taky britské impérium je dobré nebo alespoň bylo, dokud existovalo. Teď jsou všechny ty dřívější kolonie nezávislé a některé z nich patří právě mezi ty nejhorší, pokud jde o vydávám bezcenných a nesmyslných známek po celých vagonech. My se taky zhoršujeme, když se tu tisknou dokonce i známky na počest mrtvých rockových hvězd.“

„Jak jsem četl ty časopisy, tak jsem měl chuť sbírat všechno, ale většinou ty nové známky…“

„Tapety.“

„Myslel jsem známky s postavičkama Walta Disneye?“

„Už nic neříkejte,“ zarazil ho Wallens a obrátil oči v sloup. Zabubnoval prsty na pult. „Víte, myslím, že vím, odkud asi pocházíte a mohl bych vám říct, co bych na vašem místě dělal.“

„Prosím, povídejte.“

„Sbíral bych celý svět,“ řekl Wallens a dostával se do varu. „Ale s omezením.“

„S omezením?“

„Ve světě vydali během posledních tří let víc známek, než co vyšlo za prvních sto let. Tak sbírejte prvních sto let. Známky z celého světa, období od roku 1840 do roku 1940. To jsou klasické emise. Jsou to opravdové známky, jedna jako druhá. Nejsou pěkné v tom smyslu, že by oslňovaly na pohled, jsou ryté, nejsou tištěné fototiskem a většina z nich je jednobarevná. Ale jsou to nefalšované známky, žádné tapety.“

„Prvních sto let,“ opakoval Keller.

„Víte,“ pokračoval Wallens, „já bych měl cukání natáhnout to o dvanáct let. 1840 až 1952, a tak byste zahrnul i emise s Jiřím VI. a těsně před Alžbětou byste skončil, což bylo zhruba v době, kdy britské impérium přestalo něco znamenat. A tak byste taky obsáhl celou válku i poválečná vydání, která jsou všechna filatelisticky velmi zajímavá a je požitek sbírat je. Sto let zní jako pěkně kulaté číslo, ale rok 1952 je opravdu nejlepší letopočet na to, udělat pod ním čáru.“

„Zní to fakt lákavě.“

Wallens navrhl, aby začal tím, že si koupí nějakou sbírku. Tak ušetří a začne. Dvě police v zadní místnosti obchodu byly plné sbírek, obecných i specializovaných. Předvedl mu třísvazkovou sbírku, známky celého světa zahrnující časový úsek 18401949. Prý žádné velké vzácnosti, povídal, jak listovali alby, ale byla tu spousta dobrých známek a v dobrém stavu. Katalogová cena celého souboru byla těsně pod padesáti tisíci dolary, ale Wallens ji ocenil na pět tisíc čtyři sta padesát.

„Mohl bych jít ještě níž,“ řekl. „Pět tisíc. Je to vážně dobrý kauf, ale na druhou stranu je to velký závazek pro člověka, který nikdy nezaplatil za známku víc jak deset nebo dvacet centů, maximálně třicet dva centy, když potřeboval poslat dopis. Možná si to budete chtít trochu rozmyslet.“

„Tohle je přesně to, co chci.“

„Je to pěkná sbírka a cena je slušná, ale nechci předstírat, že to je unikát. Na trhu je spousta takovýchhle sbírek a nebylo by špatné, kdybyste se trochu poohlédl i jinde.“

Proč? „Vezmu si to,“ řekl Keller.

Keller seděl u svého stolu, zvedl známku pinzetou, připevnil přeložený kousek lepicí pásky, které se říká falcká, na její zadní stranu a pak umístil známku do nového alba. Na Wallensovo naléhání si koupil pěknou sadu nových alb a systematicky tam přesunoval všechny známky ze sbírky, kterou si koupil. Nová alba byla daleko kvalitnější, ale nebyl to jediný důvod.

„Tak se s těmi známkami seznámíte,“ řekl mu Wallens, „a budou opravdu vaše. Jinak byste jenom přidával nové známky do sbírky někoho jiného. Takhle budete vytvářet svoji vlastní sbírku.“

Wallens měl samozřejmě pravdu. Bylo to zdlouhavé a úplně to člověka pohltilo, ale pořádně známky poznal. Předchozí vlastník někdy známku umístil špatně a Keller pak cítil velké uspokojení, když takovou chybu našel a napravil. Když skončil s přesunem všech zemí do nového alba, udělal si seznam, takže mu do něj stačilo jenom mrknout a věděl, jaké známky má a které potřebuje.

Teď byl u Belgie a dostal se až k Leopoldovi II. Známky, na kterých pracoval, měly připojené malé cedulky, které francouzsky a vlámský, v obou státních jazycích, hlásaly, že dopis nebude doručen v neděli. (Když člověk chtěl, aby ho doručili v neděli, cedulku musel odstranit a pak teprve mohl známku olíznout a přilepit na obálku.)

Několik Kellerových známek tuto nedělní cedulku nemělo, takže byly méně zajímavé, a Keller se rozhodl, že je co nejdřív vymění. Právě se chystal udělat si jejich seznam, když vtom zazvonil telefon.

„Kellere,“ řekla Dot, „vsadila bych se, že si zrovna hraješ se těma svejma známkama.“

„Pracuju na nich.“

„Dobře, tak pracuješ. A když už o tý práci mluvíme, co kdyby ses na mě přišel podívat?“

„Teď?“

„Jseš přece jenom filatelista na částečnej úvazek,“ připomněla mu. „V penzi ještě nejseš. Povinnost volá.“

Keller letěl do New Orleans a pak si vzal taxík do hotelu na okraji Francouzské čtvrti. Vybalil si a sedl si s plánem města a s fotografií. Byl na ní muž středního věku s hustými vlnitými vlasy, silně opálený a se širokým úsměvem, při kterém předváděl všech dvaatřicet bílých zubů. Na hlavě měl panama se širokou krempou a v ruce držel cigáro. Jmenoval se Richard Wickwire a zabil nejmíň jednu manželku, ale spíš dvě.

Před šesti lety se Wickwire oženil s Pam Shileenovou, dcerou místního podnikatele, který vydělal na síře a přírodním plynu. Po několika letech bouřlivého manželství se Pam Wickwirová utopila ve vlastním bazénu. Richard Wickwire nějakou dobu držel smutek a pak předvedl svou přetrvávající náklonnost k rodině Shileenových a oženil se s Paminou mladší sestrou Ráchel.

Druhé manželství bylo zřejmě taky problematické. Později dosvědčila Rachelina přítelkyně, že se chudák Ráchel bála o svůj život a vyprávěla jí, jak Wickwire vyhrožoval, že ji zabije. Seber se a dělej, říkal jí, nebo tě utopím stejně jako tvoji sestru.

Tedy, neudělal to. Místo toho vzal dranžírovací nůž z rodinné soupravy na barbecue a vrazil jí ho přímo do srdce. To byl alespoň závěr pitvy a důkazy byly poměrně přesvědčivé, jenže těch důležitých dvanáct lidí v porotě si nebylo tak jistých. První soud skončil, protože se porota neshodla, a při dalším soudu raději zvolila zproštění obžaloby.

Takže si Jim Paul Shileen dal pár panáků, nabil revolver a šel se podívat po svém zeťovi. Našel ho, oznámil mu, že je hajzl a vystřílel do něho zásobník. Jedna rána šla do ramene a druhá do boku, Wickwirovu společnici trefil do levé půlky a zbývajícími třemi kulkami zetě zcela minul.

Shileen se sám udal, ale obvinili ho jenom z napadení a pokusu o vraždu a zprostili ho všech obvinění, jenom od soudce dostal pořádné varování. „Jinými slovy,“ řekla Dot, „‚Vy jste to neudělal, tak si dejte bacha, abyste to neprovedl znova.‘ Takže on se na to znova nechystá, Kellere, a to je právě narážka na tvůj vstup na scénu.“

Wickwire se plně zotavil ze svých zranění a pořád bydlel ve stejném domě v Zahradní čtvrti, který sdílel nejdřív s Pam a pak pro změnu s Ráchel Shileenovou. Znovu se oženil, tentokrát si za třetí manželku nevzal mladou ženu, kterou postřelil Shileen, ale mladou krásku, co úplně náhodou seděla v porotě při jeho druhém soudu. Po střelbě za ním chodila do nemocnice a potom už šlo všechno samospádem.

„To střílení ho jasně vyplašilo,“ pokračovala Dot, „takže si pořídil pár goril, který bydlej v jeho domě a chovají se jako jeho kreditní karty.“

„Všude je tahá s sebou.“

„Nejspíš jo. Klient si myslel, že by to mohla vyřešit nějaká výbušnina, protože pokud jde o něj, klidně by se k tomu mohla připlést taky ta nová ženská i ty gorily. Myslela jsem si, že tě to nebude takhle lákat.“

„Ne.“

„Je to moc přetechnizovaný, moc hlučný a vůbec. Ty si to samozřejmě uděláš po svým, Kellere. Máš na to čtrnáct dní. Klient chce bejt za hranicema, až se to stane, a takhle dlouho bude pryč. Myslím, že jestli to vůbec dokážeš, dva tejdny by ti měly stačit.“

Obvyklý případ, řekl. A co si o tom myslí starý pán nahoře?

„Pokud neovládá telepatii, tak si o tom nemyslí nic. Vzala jsem ten telefon sama a dohodla jsem to taky sama.“

„Měl zase špatný den?“

„Vlastně to byl jeden z jeho lepších dnů, ale stejně jsem to vzala a nepustila dál a řekla si, proč mu dávat příležitost tenhleten kšeft zase zblbnout? Myslíš, že jsem to neměla dělat?“

„Vůbec ne,“ řekl, „není to žádný problém. Jediná potíž je ten Wickwire.“

„No, tak máš čtrnáct dní, abys to vyřešil. Nebo dokud nezavraždí manželku číslo tři, to podle toho, co se stane dřív.“

Keller studoval mapu a pak fotku. Na Wickwirovu adresu se zřejmě dalo dojít pěšky a měl dojem, že místo najde a neztratí se. Bylo pěkně a udělá mu dobře, když si trochu protáhne nohy.

Došel k Wickwirově rezidenci a zastavil se na protějším chodníku, aby si prohlédl dům. Snažil se vypadat nenápadně, ale nějaká žena, která tam prořezávala růže, si všimla jeho zájmu a ozvala se: „Tak tady bydlí. Ten vrah manželek.“

„Aha,“ řekl.

„Je to jenom otázka času, kdy se pokusí o hattrick,“ pokračovala a mávala vzduchem zahradnickými nůžkami. „Ta nová ženská se chová jako můra, co lítá kolem jeho plamene, víte? Když může bejt nějaká tak hloupá, prosím, ale člověk by nerad, aby si nějak ublížila, ale taky by nechtěl, aby rodila další jemu podobný.“

Keller řekl, že na tom něco je.

„Jo a ten tchán? Ne táta tý holky, myslím pana Shileena. No, to je džentlmen, ale snadno se rozruší, a tak se holt netrefil.“

„Třeba se mu to příště povede líp,“ řekl Keller ledabyle.

„Slyšela jsem ale, že zjistil, že jsou prostě věci, na který jeden nestačí. Tak šel a najal si nějakýho profesionála, nechal ho sem doletět až z Chicaga, ten prej se o to postará, asi nějakej gangster nebo co.“

Panebože, pomyslel si Keller.

Kellerovi se líbila procházka k Wickwirovu domu, ale čeho je moc, toho je příliš. Vrátil se do svého hotelu na St. Charles Avenue tramvají a na další návštěvu do Zahradní čtvrti další den ráno jel najatým pontiakem. Lepší půlku tří dnů nebo tu horší, kdyby se ho někdo zeptal strávil tím, že sledoval Wickwirův lincoln. Jeden z bodyguardů řídil, další měl v ruce pistoli a Wickwire seděl sám na zadním sedadle.

Kdybych byl opravdu z Chicaga, napadlo Kellera, tak bych to fakt udělal jako gangster. Musel bych jenom dojet na úroveň lincolna, stáhnout okýnko a napálil bych to automatem do jeho zadního bočního okýnka. Wickwirovo auto nejspíš nemělo vyztužené boční stěny a neprůstřelné sklo, takže by to šlo. Taky by to asi mohl nasypat to do těch dvou svalnatců na předním sedadle, když už by to dělal. Bum! Prásk! Tak teď vidíte, jak se vyřizují záležitosti ve velkém světě!

To ale nebyl jeho styl. Předpokládal, že by se mu s trochou štěstí povedlo najít někoho místního, kdo by mu mohl prodat nástroje pro práci, zbraň a munici, ale stejně, takhle věci prostě nedělal. Byl koneckonců z New Yorku. Takže měl sklony k tomu být trochu méně nápadný, ale s o to vytříbenějším stylem.

Kromě toho ať už si klient vymyslí, jak chce neprůstřelné alibi, policajty napadne, že si na to někoho najal. Takže čím méně profesionálně to celé bude vypadat, tím líp pro Jima Paula Shileena.

Keller se procházel po městě. Míjel bary, které nabízely pravý neworleanský džez, a restaurace, které se chlubily pravou neworleanskou kuchyní. Když za každou cenu trvají na tom, že je všechno autentické, tak to tak nejspíš není, říkal si. Začal ho lákat naháněč ze striptýzového klubu a Keller ho odehnal. Nechtěl poslouchat o pravých děvčatech s pravým poprsím.

Pak si uvědomil, že stojí před starožitnictvím a prohlíží si ve výloze náušnice. Otočil se a zamířil do hotelu.

V pokoji si pustil televizi a jako o život přepínal kanály. Pak ji vypnul, vzal si časopis, chvíli jím listoval a konečně ho odložil.

Problém byl v tom, že tu vůbec nechtěl být. Chtěl být zase doma a zabývat se svými známkami.

Takže prostě musel vymyslet správný přístup k Richardu Wickwirovi, rychle to vyřídit a jet domů. Vypadnout z New Orleansu a vrátit se k Belgii.

Zamyslel se nad tím znovu. Wickwire často vycházel z domu a gorily bral vždycky s sebou. Nová manželka ale většinou zůstávala doma. Takže by ji Keller mohl navštívit ve Wickwirově nepřítomnosti.

Když už by byl v domě, mohl by nacpat manželku do šatny, někde se schovat a počkat si, až se Wickwire vrátí a pak by ho zlikvidoval i s jeho bodyguardy, než by stačili mrknout. Bylo to ale dost těžkopádné, asi jako chicagská pizza. Musel existovat nějaký jemnější způsob… A vtom ho to napadlo.

Dostane se do domu. Narafičí nehodu manželky číslo tři. Vytáhne ji třeba ven zadem a utopí v bazénu. Nebo jí zlomí vaz a nechá ji ležet pod schody, jako kdyby z nich sletěla po hlavě. Přišel na nekonečné množství způsobů, jak ji připravit o život. Jak těžké by to mohlo být? Zřejmě měla instinkty pro přežití srovnatelné s lumíkem. A pak ať si to Wickwire vysvětluje.

Líbilo se mu, že to bylo skoro jako filmový scénář. Wickwire, který už zavraždil dvě manželky a vyvázl bez úhony od soudu, by dostal louisianskou oprátku za vraždu, co nespáchal, a za manželku, co nezabil. Pěkné.

Šel ven, aby si dal něco k jídlu, a pak se brzo vrátil do hotelu ke svému plánu. Pár věcí v něm ještě trochu vázlo hlavně to, že to celé bylo dost nejisté. Když se jim ho nepodařilo usvědčit předtím, kdy všichni v porotě věděli, že je vinen, tak proč by se z toho nemohl vykroutit teď? Ten mizera mohl mít z pekla štěstí úplně pořád. Nedalo se čekat, že se mu najednou přestane dařit.

Kromě toho klient zaplatil za to, že Wickwire zemře, a ne za to, že ho zavřou. Klient stárnul a neměl už moc času. Kdyby Wickwira nakonec usvědčili a kdyby dostal opravdu trest smrti, měl pořád dost peněz na to, aby se odvolací proces táhl donekonečna. Keller slýchal, že pomsta je pokrm, který nejvíc chutná studený, ale zase to nesmělo trvat moc dlouho, protože plesnivé jídlo už za moc nestojí. Shileenovi by pořádně zhořklo v ústech, kdyby ho Wickwire přežil.

Keller se rozhodl, že se bude muset zabývat něčím jiným a nechá podvědomí, ať se o to postará. Sáhl po filatelistickém týdeníku, který si s sebou vzal nejnovější vydání, teď už ho měl předplacený a listoval stránkami, dokud ho neupoutal článek o přerazítkovaných známkách. Přečetl si ho a pak ještě půlku jiného článku. Pak se narovnal v křesle a časopis odložil stranou.

Mám to, pomyslel si.

Ještě jednou si to promyslel, a tentokrát už nepřišel na nic, co by skřípalo. Bude to chtít speciální vybavení, ale nic, co by se nedalo sehnat. Tu věc sehnal už jednou předtím, v městečku v srdci Ameriky, a když se to dalo koupit v Muscatine, stát Iowa, o pár stovek mil dolů po proudu řeky to nemělo být o moc složitější.

Prokonzultoval to se Zlatými stránkami a našel pravděpodobný zdroj, ke kterému se dalo dojít pěšky. Zavolal tam a dověděl se, že mají, co potřebuje. Zavěsil a vyhledal si v seznamu motely a pak ho napadlo, že se mrkne ještě na něco jiného.

Obchodník byl podsaditý chlápek s kulatými zády, asi tak padesátník. Měl na sobě světle modrou manšestrovou košili s límečkem s knoflíčky, které se nenamáhal zapnout. Na šlích měl obrázky římských mincí, ale obchodoval jenom se známkami. Ve výloze měl profesionálně vyvedené oznámení, které hlásalo MINCE NEKUPUJEME ANI NEPRODÁVÁME.

„Nic proti mincím,“ řekl muž jménem Hildebrand. „Ale stejně tak neprodávám ani nekupuju žvejkačky. Jedinej rozdíl je, že si nemusím dávat do výlohy cedule, aby mi sem nelezli přežvýkavci. Nevím nic o mincích, nerozumím mincím, nemám k mincím žádnej vztah, tak proč bych s těma zatracenejma věcma měl kšeftovat?“

Kellerovy oči se samy od sebe zaměřily na šle. Hildebrand si toho všiml a zakoulel očima. „Ženský,“ povzdechl si.

Patrně čekal nějakou vhodnou odpověď, jenže Keller z toho zůstal úplně zaražený…

„Moje žena mi chtěla koupit kšandy,“ vysvětloval Hildebrand, „a myslela si, že se známkama by byly pěkný, protože je sbírám celej život a většinu života s nima obchoduju. Před pár lety mi koupila kravatu se známkama je na ní americká klasika Black Jack, převrácená Jenny, jednodolarová TransMississippi. Pěkný známky a kravata je taky pěkná, nosím ji, když si musím vzít kvádro, což není moc často.“

„Jasně.“

„Jenže prostě nemohla sehnat šle se známkama,“ pokračoval Hildebrand, „tak mi koupila tyhle, s mincema, protože podle ní to je skoro to samý. No, chápete to?“

„Panebože,“ vzdychl Keller.

„Celý ty léta a ona si myslí, že známky a mince jsou to samý. Ale co s tím naděláte, víte, jak to myslím?“

„Naprosto.“

„Ale jinak, co bysme si bez nich počali? Bez ženskejch, myslím. Nebo mincí, podle toho, ale „ vzpamatoval se, „už mlčím. Co pro vás můžu udělat?“

„Jsem tu obchodně a mám trochu času, a tak jsem si říkal, že bych se mohl podívat na nějaké známky.“

„Řek bych, že jste na správným místě. Co sbíráte, jestli se můžu zeptat?“

„Celý svět. Do roku 1952.“

„Hm, to jsou dobrý věci,“ řekl Hildebrand a byla v tom slyšet úcta. „Klasika. Mám toho spoustu, na co se můžete kouknout. Chtěl byste se podívat na nějaký konkrétní země?“

„Co třeba Rakousko? Tohle je jeden seznam, který mám náhodou s sebou.“

„Rakousko,“ opakoval si Hildebrand. „Tady máte židli, proč si nesednete? Mám pěkný zboží, čistý i razítkovaný. Včetně nějakejch ranejch známek, který je čím dál tím těžší sehnat, zvlášť, když je chcete. Mají mít falcky?“

„Ano,“ řekl Keller. „Lepím si je na známky.“

„Tak to jste můj člověk. Udělejte si pohodlí. Tady máte pinzetu, jestli ji nemáte s sebou.“

„Nenapadlo mě si ji vzít.“

„No, některý lidi to dělaj a mají pořád extra pinzetu v kufru, takže ji vždycky nosí s sebou. Ták, tady to máme Rakousko a tady máte obálky, taky rakouský. Koukejte se a kdybyste mě potřeboval, jenom zavolejte.“

„Pan Wickwire? Menuju se Sue Ellen. Sue Ellen Batesová.“

„Ano?“

„Asi si na mě nepamatujete. Z restaurace. Nosila sem vám koktejly a vy ste se na mě usmál.“

„Už mi svítá,“ řekl Wickwire.

„Říkala sem, jak sem celou dobu věděla, že ste nevinnej, a pak, dyž jsem přišla k vašemu stolu příště, vy ste mi dal kousek papíru. S vaším ménem a číslem.“

„To jsem opravdu udělal? Kdy to bylo, Sue Ellen?“

„No, už to ňákou dobu bude. Trvalo mi to tak dlouho, než sem sebrala kuráž, a pak sem byla chvíli pryč. Zrovínka sem se vrátila a bydlim v motelu, než si něco najdu.“

„Opravdu?“

„A teď si na mě ani nepamatujete. Sakra, já věděla, že sem měla zavolat dřív!“

„Kdo říká, že se na vás nevzpomínám? Osvěžte mi paměť, děvenko. Jak vůbec vypadáte?“

„No, sem blondýna.“

„Víte, tak trochu jsem si to myslel.“

„A sem štíhlá, jestli tomu, jak vypadám, teda spíš neříkáte plnoštíhlá.“

„Myslím, že si na vás začínám vzpomínat, maličká.“

„A je mi čtyřiadvacet a měřim pět stop sedm palců a mám modrý voči.“

„A nemáte nějaké tetování nebo piercing, kterého bych si mohl všimnout?“

„Ne, myslim, že to mě zrovna moc nebere. A máma by mě zabila.“

„No, mám dojem, že byste zasloužila nakousnout.“

„Cože, pane Wickwire?“

„To se jen tak říká. Víte, co by bylo fajn? Kdybych se s vámi mohl sejít, to by bylo to nejlepší, jak si osvěžit paměť.“

„Vy se se mnou chcete sejít v restauraci nebo tak něco?“

„To je trochu moc veřejné, Sue Ellen. A v mém postavení…“

„Aha, no jasně.“

„Vy bydlíte v motelu, Sue Ellen? A v kterémpak?“

„Haló, tady je Sue Ellen Batesová.“

„Kdo prosím?“

„Mý méno je Sue Ellen Batesová. Sem blondýna a mám dočista modrý voči.“

„Proboha,“ řekla Dot. „Kellere, kdy už z toho vyrosteš?“

„To by mě samotnýho zajímalo?“

„Ty máš jeden z těch přístrojů na měnění hlasu a já tě prosím, abys to odpojil. Zníš jako holka a ještě k tomu úplně pitomá.“

„Nechápu, jak něco takovýho vůbec můžeš říct?“

„Z každý věty to dělá otázku. Ale je to dobrý, to jo. Připadáš mi jako jedna z těch puberťaček, co si v nákupním centru nemůže vzpomenout, kde zaparkovala mámino auto.“

„No, ale jemu se to líbí.“

„Komu? Aha, už vím.“

„Sejdu se s ním pozítří. U mě doma.“

„A do tý doby ne?“

„Těžko se dostává z domova.“

„A bude to mít ještě těžší. No, aspoň jseš na místě a máš co na práci. Kdybys tam náhodou zkejsnul ještě dýl, určitě by ses zabavil.“

„To máš pravdu,“ řekl Keller.

„Austrálie,“ řekl prodavač. Byl o generaci mladší než Hildebrand a jeho obchod byl ve druhém patře kancelářské budovy na Rampart Street. „Mám dobrou sadu raných Klokanů, jestli je chcete vidět. A co takhle australské státy, když už jsme v téhle části světa? Queensland, Victoria, Tasmánie, Nový Jižní Wales…“

„Nemám s sebou na ně seznamy.“

„Tak jindy,“ řekl muž. „Tady je pinzeta, tadyhle máte zoubkoměr, jestli si chcete zkontrolovat perforaci. Kdybyste něco potřeboval, řekněte.“

„Provedu,“ odpověděl Keller.

Motel byl v Metairie. Před svým rozhovorem s Richardem Wickwirem zavolal Keller do motelu a vyzkoušel měnič hlasu na recepčním, když si zamluvil pokoj jako Sue Ellen Batesová. Pak tam zajel, zaplatil hotově na týden dopředu, nacpal do skříně a do prádelníku nějaké ženské šaty a rozházel postel.

Do pokoje se vrátil teprve asi hodinu před schůzkou Sue Ellen a Wickwira. Pontiac nechal na parkovišti o blok dál, vešel do pokoje a rozlomil pečeť na láhvi bourbonu. Nalil asi unci do každé z motelových skleniček, na jedné z nich vyrobil stopy po rtěnce a postavil je obě na noční stolek. Trochu bourbonu vylil na koberec, něco pak na křeslo a láhev nechal otevřenou na prádelníku.

Pak odemkl dveře a nechal je trošku pootevřené. Pustil televizi, naladil ji na talkshow a ztlumil zvuk. Teď začala obtížná část sedět a čekat. Měl si s sebou vzít ten filatelistický časopis. Už ho přečetl celý, ale klidně by ho mohl číst znovu. Vždycky se najde něco, co napoprvé přehlédl.

Wickwire měl přijít ve dvě. Za deset minut dvě zazvonil telefon na nočním stolku. Keller se na něj zamračil, pak zvedl sluchátko a řekl haló.

„To je Sue Ellen?“

„Pan Wickwire?“

„Možná se o pět nebo deset minut zpozdím, zlatíčko. Jen jsem vám to chtěl říct.“

„Počkám,“ řekl Keller. „Přijďte rovnou do pokoje.“

Zavěsil, odpojil měnič hlasu, a přemýšlel, co by asi tak dělal, kdyby ho předtím nezapojil. No nic, nemá přece cenu brečet nad nerozlitým mlékem.

Ve dvě deset se Wickwire ještě neobjevil. Ve čtvrt na tři se ozvalo zaklepání na dveře. „Sue Ellen?“ Keller neřekl nic. „Jste tam, Sue Ellen?“

Wickwire otevřel dveře. Keller, který čekal za nimi, ho nechal vejít úplně dovnitř. Člověk nikdy neví, kdo se může koukat.

„Sue Ellen? Děvenko, kdepak se schováváte?“

Keller ovinul paži okolo krku silného muže, chytil ho do kravaty a pevně držel. Přitom kopl do dveří, aby se zavřely. Wickwire nejdřív bojoval, zmítal se, ale pak v Kellerové objetí zvadl a v bezvědomí spadl dopředu.

Keller ho nechal dopadnout na zem, ustoupil a třikrát ho kopl do obličeje. Pak si vedle něj klekl a zlámal mu vaz. Svlékl ho do spodního prádla a ponožek, vyzvedl ho na postel a nalil mu většinu ze zbývajícího bourbonu do otevřených úst. Vzal židli a převrhl ji, polštář hodil na druhý konec místnosti, pootvíral zásuvky v prádelníku. Sbalil měnič hlasu, oblečení ze skříně a prádelníku a nezapomněl vzít Wickwirovu náprsní tašku a peněženku z kalhot.

Zamkl dveře a zajistil je na řetízek. Kukátkem ve dveřích nebylo nijak zvlášť vidět, ale přesto zahlédl něco, co vypadalo jako Wickwirovo městské auto, lincoln, zaparkované na úplném kraji jeho zorného pole. Byl si poměrně jistý, že tam jsou bodyguardi, kteří poslouchají nějakou příšernou hudbu z rádia a čekají, až jejich šéf sklátí nějakou holku.

Nebo naopak, řekl si Keller.

Otřel všechny předměty, na kterých mohl nechat svoje otisky, pak vylezl ven okénkem v koupelně a zamířil na parkoviště, kde nechal auto.

Keller se vrátil do hotelu, zabalil si kufr a zkontroloval letové řády. Nezdálo se mu, že by mělo cenu se tady dál potloukat. Práce byla hotová a podle svého skromného názoru to provedl docela pěkně a čistě.

Všichni budou mít dojem, že se nevyvedlo rande. Žena, která si říkala Sue Ellen Batesová, nalákala Wickwira do motelového pokoje, jenže se tam objevil její partner a chtěl z něj vymáčknout peníze. Došlo ke rvačce, při které Wickwire utrpěl zraném na obličeji a na hlavě a pak si zlomil vaz, náhodou nebo úmyslně.

Zřejmě měli ti dva komplicové tolik duchapřítomnosti, že se pokusili narafičit důkazy. Wickwira polili bourbonem, i když pitva žádný alkohol v těle neprokáže. Nenamáhali se po sobě uklidit, zůstali tam jen tak dlouho, aby mrtvolu okradli, a pak utekli.

Byly v tom sice drobné nesrovnalosti, ale Kellerovi nepřipadalo, že by se kvůli nim zbořil svět. Celkem vzato to byla smrt, která vypadala jako logický důsledek života, jaký Richard Wickwire v poslední době vedl a jak neworleanští policajti, tak obyvatelé si s radostí pomyslí, že vhodnější oběť by se hledala jen stěží. Když se to tak vezme, Keller si myslel skoro totéž.

Nacpal oblečení Sue Ellen do jedné tašky a telefonní měnič hlasu do druhé. Podle časem prověřené tradice kapsářů vhodil Wickwirovu náprsní tašku (bez hotovosti a kreditních karet) do poštovní schránky. Umělohmotné karty rozstříhané na neidentifikovatelné kousíčky šly do kanálu. Wickwirova sponka na bankovky ze stříbra a s monogramem byla identifikovatelná, takže si ji vezme zpátky do New Yorku a povede se mu ji ztratit tam. Pak už se s ní může stát cokoli někdo ji najde, prodá, roztaví nebo se dostane k někomu se správnými iniciálami.

Zatím ale byla plná peněz a ty teď patřily Kellerovi. Spočítal je dohromady s penězi z Wickwirovy náprsní tašky a celková suma ho překvapila; dělalo to skoro patnáct set dolarů.

Přemýšlel o Hildebrandovi, muži se šlemi a o rakouských známkách, které si od něj koupil. Měl jich tam ještě pár, které by si rád pořídil, hlavně nerazítkovanou první rakouskou známku, jednokrejcarovou oranžovou. Byl to chybotisk a v katalogu byla za čtrnáct set padesát dolarů. Hildebrand ji nabízel za tisíc a naznačil, že by za ni vzal i devět set, jenže Kellerovi to připadalo jako hrozná spousta peněz za známku, která se mu dokonce ani nevešla do alba. Mimoto mohl sehnat razítkovanou za desetinu ceny nerazítkované.

Přesto mu ta známka pořád ležela v hlavě. A teď, když na tom byl tak dobře…

Koneckonců, zpátky do New Yorku moc spěchat nemusel.

Asi o měsíc později zazvonil v Kellerové bytě telefon. Seděl u stolu a zaobíral se sbírkou. Pořád ještě nepřesunul všechny známky do nových alb, ale už pěkně pokročil, nedávno dodělal Švédsko a začal pracovat na Švýcarsku.

Zvedl telefon a ozvala se Dot: „Kellere, moc se dřeš. Myslím, že by sis měl dopřát dovolenou.“

„Dovolenou?“ zeptal se.

„Tady máš jízdenku. Pohni tou svou prdelí a ztrať se aspoň na tejden.“

„Na tejden?“

„Víš ty co? Tejden nestačí. Radši na deset dní.“

„Kam chceš, abych jel?“

„Sakra, je to přeci tvoje dovolená, Kellere. Mně je úplně putna, kam zmizíš.“

„Myslel jsem, že bys mohla mít nějaký nápad.“

„Jeď někam, kde je hezky,“ řekla, „do nějakýho pěknýho hotýlku, takovýho, kde se můžeš zapsat pod vlastním jménem.“

„Aha.“

„Kup si letenku.“

„Na své jméno,“ řekl.

„Proč ne? A zaplať to kreditkou, ať máš doklad kvůli daním.“

Keller zavěsil, opřel se v křesle a přemýšlel. Dovolená, proboha. Dovolenou si nikdy nebral, alespoň takovou, při které se cestuje. Jeho život v New Yorku byla dovolená, a když cestoval, byla to přísně pracovní záležitost..

Měl docela přesnou představu, co se děje, a rozhodně se v tom nechtěl vrtat. Teď si ale musel vybrat, kam pojede, a vypadnout tam. Tak kam?

Sáhl po posledním čísle filatelistického časopisu a prolistoval pár stránek. Pak zvedl telefon a zavolal na aerolinky.

Keller už byl v Kansas City několikrát. Práce mu tam šla vždycky hezky od ruky a vzpomínky na město měl pěkné. Pamatoval si, že jsou tam úplně posedlí fontánami. Pokaždé, když se tam dostal, narazil na nějakou novou. Měl pocit, že kdyby mělo každé město mít svoje téma, pak fontány nebyly úplně tak špatné. Rozhodně byly daleko sympatičtější než třeba komíny jaderných reaktorů.

Cestovat pod vlastním jménem a používat vlastní kreditní karty byl pro něj neobvyklý zážitek. Docela se mu to líbilo, připadal si ale zranitelný. Když se zapisoval v rekonstruovaném hotelu v centru, napsal nejen svoje jméno, ale i adresu. Koho by to kdy napadlo?

Jako penzista to bude samozřejmě dělat pořád. Není důvod, proč by ne. Pokud ovšem někdy někam pojede.

Vybalil si a dal si sprchu, pak se oblékl, uvázal si kravatu, vzal sako a vydal se do salonku ve druhém patře, aby si vyzvedl aukční katalog.

V místnosti bylo asi půl tuctu mužů, z nichž dva byli zaměstnanci firmy, která organizovala aukci, a další byli potenciální přihazovači.. kteří si přišli předem prohlédnout, co je zajímalo. Seděli u karetních stolků a pinzetami vytahovali známky z obálek z jemného papíru, prohlíželi si je pod kapesními lupami, kontrolovali zoubkování a čmárali si poznámky na okraje katalogů.

Keller si vzal katalog do pokoje. Vzal si s sebou svoje seznamy, měl jich celý svazek, sedl si a dal se do práce. Výstava trvala ještě druhý den, takže si tam znovu zašel a prohlédl si některé z položek, které si vyhlédl v katalogu. Měl svou vlastní pinzetu, se kterou mohl známky brát, a taky kapesní lupu, aby si je mohl prohlédnout.

Dal se do řeči s člověkem, který byl o pár let starší než on. Muž se jmenoval McEwell a na aukci přijel ze Saint Louis. Zajímal se výhradně o Německo a německé státy i kolonie. Nebylo tedy pravděpodobné, že by se během aukce jejich zájmy nad něčím střetly, takže byli rádi, že se seznámili. Při večeři si nad steaky povídali o známkách dlouho do noci a Keller se dověděl pár dobrých triků, jak se při aukci chovat. Cítil se vděčný a pokusil se zachytit účet, ale McEwell trval na tom, že se o útratu podělí. „Je to třídenní aukce,“ řekl Kellerovi, „a vy jste všeobecný sběratel s hromadami položek, které vás lákají. Schovejte si peníze na známky.“

Byla to opravdu třídenní aukce a Keller strávil na svém místě celé tři dny. První část byla americká, takže na nic nepřihazoval, ale i tak to bylo fascinující. Na většinu položek v aukci také přišly nabídky poštou a v sále se dražilo všechno, přesto ale dražba postupovala překvapivě rychle. Bylo dobře, že nejprve mohl jenom přihlížet, takže si zvykl, jak to na aukcích chodí.

Další dva dny se už do aukce zapojil.

Přivezl si s sebou dost peněz v hotovosti, víc než plánoval utratit, a hodně si také vyzvedl na svou Visa kartu. Když bylo po všem, seděl v hotelovém pokoji, nákupy měl rozložené po stole a radoval se z toho, co a jak levně získal. Přesto ale byl trošku nervózní, že utratil spoustu peněz.

Ten večer šel znovu na večeři s McEwellem a svěřil se mu se svými pocity. „Vím, co máte na mysli,“ přikývl McEwell, „já na tom byl stejně. Pamatuju si, když jsem poprvé zaplatil za známku přes tisíc dolarů.“

„To je hranice.“

„Pro mě ano. Řekl jsem tenkrát dražiteli: ‚Víte, to je spousta peněz/A on nato: ‚To je sice pravda, ale takovou známku si koupíte jenom jednou.‘“

„Takhle mě to nikdy nenapadlo brát.“

Zůstal v hotelu dál, i když aukce skončila, a každé ráno si při snídani četl New York Times. Ve čtvrtek našel článek, na který více méně čekal. Přečetl si ho několikrát a měl sto chutí zvednout telefon, ale rozhodl se, že to radši neudělá.

V Kansas City zůstal ještě další den. Pár hodin bloumal po galerii, ale moc nevnímal, na co se dívá. Zašel za pár obchodníky se známkami, jednoho z nich viděl na aukci, a utratil u něj pár dolarů, ale srdce v tom nebylo.

Další den si zabalil tašku a odletěl zpátky do New Yorku. Hned brzo ráno dalšího dne sedl na vlak do White Plains.

V kuchyni mu Dot nalila sklenici ledového čaje a ztlumila televizi. Kolikrát tu už byl, kolikrát tu už takhle seděl? Teď to ale bylo jiné. Tentokrát tu byli v celém velkém starém domě jen oni dva.

„Nemůžu uvěřit, že už není,“ řekl.

„O tom mi povídej. Pořád si říkám, že bych mu měla přinést tác se snídaní a noviny. Pak mi dojde, že už to nikdy nebudu dělat. Odešel.“

„Tolik let…“

„Odešel nám oběma, Kellere.“

„V novinách psali jenom, že to byla přirozená smrt. Nebyly tam žádné podrobnosti.“

„Ne.“

„Jenže já si myslím, že to nebylo tak úplně přirozený. Jinak bys mě neposílala do Kansas City.“

„Tak tam jsi jel? Do Kansas City?“ Přikývl. „Docela pěkné město.“

„Ale nechtěl bys tam žít.“

„Jsem Newyorčan, vzpomínáš?“

„Živě.“

„Přirozené příčiny/’ napověděl jí.

„No, a co by mohlo bejt přirozenější? Žiješ moc dlouho, z mozku se ti pomalu dělá kaše, začneš dělat chyby a nedá se na tebe spolehnout, co je teda pro člověka přirozená věc?“

„To bylo tak špatný?“

„Kellere,“ řekla, „před třema nedělema se tu objevil takovej novinář. Klouček, kterýmu ještě teklo mlíko po bradě, měl první kšeft pro místní noviny. Víš, myslela jsem, že sem přišel, aby mi prodal předplatný, ale ne, přišel udělat rozhovor se starým pánem.“

„Člověka by napadlo, že šéfredaktor pošle někoho zkušenějšího.“

„To nebyl nápad šéfredaktora,“ řekla, „ani toho kluka. Bůh mu pomáhej. A kdo teda zbejvá?“

„Chceš říct…“

„Rozhodl se, že už má nejvyšší čas, jestli chce stihnout napsat svý vzpomínky. Že už přišel čas vypovědět všechny příhody, říct, kde jsou zakopaný těla. A myslím opravdový těla, Kellere, a myslím doopravdy zakopaný.“

„Ježíš.“

„Viděl jeden komentář od tohohle kluka o nějakým středoškolským basketbalu a rozhodl se, že to je ten nejlepší člověk, se kterým by měl spolupracovat.“

„Proboha.“

„Mám pokračovat? Už jsem se dostala tak daleko, že jsem si byla jistá, že všechny hovory, který přicházejí, mi zvoní dole. A teď jsem si ještě musela dělat starosti s telefonama, který vyřizoval sám. Kellere, bylo to to nejtěžší rozhodnutí, jaký jsem kdy v životě musela udělat.“

„To si dovedu představit.“

„Ale co jsem měla dělat jinýho? Muselo se to udělat.“

„Nejspíš jo.“ Vzal svůj čaj a zase ho postavil, ani se nenapil. „Kdo to pro tebe udělal, Dot?“

„Kdo myslíš, Kellere? Znáš tu pohádku o slepičce?“

„Ne.“

„No, tak ti ji teď nebudu vyprávět celou, zkrátka nemohla nikoho sehnat, kdo by jí pomohl, takže si nakonec všechno udělala sama.“

„Tys…“

„Přesně tak.“

„Dot, proboha. Já bych to byl udělal.“

„Nechtěla jsem tě ani vidět v okruhu pěti set mil, Kellere. Chtěla jsem, abys měl alibi, který nikdo nerozbije. Jen pro případ, že by někdo věděl o našem spojení a rozhodl se zatřepat krabičkou a čekat, co vypadne.“

„Rozumím,“ řekl, „ale za těchhle okolností…“

„Ne. A musím říct, že to bylo jednoduchý. Bylo to to nejtěžší rozhodnutí, to jo, ale udělat to byla nejlehčí věc na světě. Dostal něco do kakaa, aby usnul a polštář přes obličej, aby se už neprobudil.“

„Zrovna tohle se při pitvě ukáže.“

„Jenom když nějakou udělají. V jeho věku? A pak, přišel jeho doktor a podepsal úmrtní list, a to je všechno, co potřebuješ. Nechala jsem ho spálit. Bylo to jeho poslední přání.“

„Opravdu?“

„Jak to mám vědět? Řekla jsem, že bylo, oni mi dali popel v plechovce, a jestli nějakej dobrák bude chtít udělat pitvu, tak mu řeknu, že už nemá, do čeho by řezal. Nevím, co mám, k sakru, udělat s tím popelem. No, určitě něco vymyslím. Není žádnej spěch.“

„Ne, není.“

„Víš, nikdy by mě nebylo napadlo, že budu muset něco takovýho udělat, ani jsem si nikdy nemyslela, že bych něco takovýho zvládla. Ale člověk nikdy neví, viď?“

„Ne.“

„Dost mi to leží v hlavě, ale myslím, že to přejde. Tohle taky přejde, že?“

„Budeš v pořádku,“ uklidňoval ji.

„Já vím. Teď už je mi dobře, aspoň pokud jde o tohle. Teď musím akorát vymyslet, co si počnu se zbytkem života.“

„Chtěl jsem se tě na to zeptat.“

Zamračila se. „Myslím, že prostě půjdu na penzi. Můžu si to dovolit. Ukládala jsem si peníze a on mi odkázal dům. Můžu ho prodat.“

„Asi má dobrou cenu.“

„Nejspíš jo. A pak je tady hotovost, kterou mi sice výslovně neodkázal, ale když jsem jediná, kdo o ní ví…“

„Tak ti patří.“

„Jasně. Takže je to dost, aby se z toho dalo vyžít. Dokonce si můžu dovolit trochu cestovat. Jet na okružní plavbu, dát si nohy nahoru a koukat se na svět z paluby lodi.“

„Ve skutečnosti se ale netváříš moc nadšeně, Dot.“

„No,“ řekla, „tak to bude asi proto, že nadšená nejsem. Daleko radši bych se držela svýho kopyta a jela dál.“

„Jako že bys zůstala tady, jo?“

„Proč ne? A taky v kšefte. Víš, stejně jsem to poslední dobou vedla sama.“

„Já vím.“

„Ale když ses rozhodl, že to zabalíš, znamenalo by to najít si jiný lidi, se kterejma bych pracovala, a ty, o kterejch vím, zrovna nejsou takový, že bych pro ně kór moc hořela. Tak nevím.“

„Nemůžeš pracovat s lidmi, pokud si s jimi nejsi stoprocentně jistá.“

„To vím. Podívej, asi bych to měla pověsit na hřebík. Musím se akorát řídit stejnou radou, jakou jsem dala tobě.“

„Najít si koníčka.“

„Přesně tak. S tebou to fakt fungovalo, že jo? Jsi naplno zažranej filatelista, a nechtěj po mně, abych to opakovala třikrát, je to hotovej jazykolam.“

„To bych si nedovolil. Tak to jsem já, dobrá, a co dál?“

„Vsadila bych se, že jsi dokonce našel obchodníka se známkama v Kansas City. Aby sis ukrátil čas, když jsi tam byl.“

„Vlastně jsem si kvůli tomu vybral Kansas City.“ Vyprávěl jí trochu o aukci. „Je to úžasný,“ řekl. „Sedíš vedle nějakýho chlápka v pytlovitých kalhotách a špinavém tričku, a on zvedne párkrát ukazováček a utratí padesát nebo sto tisíc dolarů za provizorní poštmistrovský známky.“

„No, ať je to co chce… Ne, nemusíš mi to vysvětlovat. Sbírání známek pro mě asi moc není, Kellere, ale myslím, že je bezvadný, když je to tvůj koníček. Myslím, že můžeme klidně říct, že jsi na penzi, že? A v plný polní, aby sis jí v klidu užíval.“

„No.“

„Co jako?“

„No, ne tak úplně.“

„Cože?“

„Je to totiž dost drahý koníček. Nemusí samozřejmě, můžeš si koupit tisíce známek po dvou nebo třech centech za kus, ale když to fakt myslíš vážně…“

„Leze to do peněz.“

„Jo,“ souhlasil. „Bohužel jsem za poslední měsíc nebo tak hrábnul dost hluboko do svého penzijního měšce. Utratil jsem víc peněz, než jsem čekal.“

„To nemyslíš vážně.“

„Potíž je v tom, že se mi to vážně líbí a čím víc to dělám, tím víc se toho učím. Rád bych za známky utrácel pořádné peníze.“

Pátravě se na něj podívala. „Takže to nevypadá, jako kdybys chtěl nakonec opravdu jít do penze.“

„Nemůžu si to dovolit. Už ne. A ani doopravdy nechci. Vlastně bych rád měl co nejvíc práce, protože vím, co s těmi penězi udělám.“

„Koupíš si známky.“

„Vím, že to zní hloupě, ale…“

„Ne, nezní. Zní to jako odpověď na dívčí modlitbu. Vždycky nám to spolu šlo, viď, Kellere?“

„Vždycky.“

„Víš, některý z těch lidí, o kterejch jsem uvažovala, by se těžko srovnali s tím, že by měli dělat pro ženskou. Ale nám to přece vždycky klapalo, ne?“

„Určitě.“

„No, můžu říct jedině díky bohu za sbírání známek. Co takhle další sklenici ledovýho čaje, Kellere? A můžeš mi třeba povědět i o těch poštovskejch provizorních známkách, jestli ti to udělá radost.“

„Poštmistrovskejch. A nebudeš o nich muset poslouchat. Já už radost mám.“

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1998

Copyright © 1998 Lawrence Block AU rights reserved Z anglického originálu Hit Man (First published by William Morrow and Company, Inc., New York, N. Y. 10019) přeložila © 1998 Eva Poskočilová Redakce textu: Ilona Staňková

Grafická úprava: Bohumil Fencl

Sazba: Studio PROXIMA, s.r.o., Praha 3, Velehradská 19 Jazyková korektura: BABYKA, Praha Tisk: CENTA, s.r.o., Brno, Vídeňská 113

První vydání v českém jazyce

ISBN 8072570072

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai