A n d r e w B r i t t o n

TEN EXULANT

1

TÁBOR HADÍS, ZÁPADNÍ DÁRFÚR

DUBEN

Pro necvičené oko mohli obyvatelé tábora Hadís vypadat jako kterákoliv skupina utečenců kdekoliv na světě, chumel ztracených duší spojených chudobou, pronásledováním a naprostým nedostatkem naděje. Nezkušenému pozorovateli také mohli připadat všichni až tragicky stejní. Ve skutečnosti však jednou z mála věcí, kterou měli společnou, byla jejich neutěšená existence.

Byla to podivná demografická směsice černých křesťanů z jihu, afrických muslimů ze severu a chudých Arabů ze slumů kolem Chartúmu. Byli mezi nimi příslušníci mnoha kmenů, což bylo v největší zemi Afriky, jíž chybí jednotná národní identita, nesporně mnohem důležitější než rozdíly v náboženství. Byli tu Dinkové, Masalitové nebo Furové. Byli tu také Bertiové, Bargové a Beni Džarrár.

Společné měli pouze příšerné okolnosti, které je svedly dohromady, nicméně na jedné věci se dokázali všichni shodnout: kdyby nebylo té ženy, americké ošetřovatelky – jejich život v táboře by byl živoucím peklem.

Skutečností bylo, že denně podstupovali boj o přežití i přes to, jakou jim ta žena projevovala oddanost a jak se jim snažila ulehčit jejich těžký osud. Dočasné lidské sídliště vzdálené asi kilometr od zpevněné cesty z Al-Geneina do Nijaly, hlavního města Jižního Dárfuru, se skládalo ze zhruba tří set narychlo postavených přístřešků. Většinu tvořily hrubé konstrukce z propletených větví obalené látkami, koberci a plastovými pytli na odpadky. Několik šťastných rodin, těch, které dorazily hned při vzniku tábora – se dostalo k velkým plátěným stanům dodávaným USAID, Agenturou USA pro mezinárodní rozvoj, UNICEF nebo Médecins Sans Frontiéres, organizací sídlící v Paříži a lépe známou jako Lékaři bez hranic.

Kolem celého tábora se táhl dva a půl metru vysoký plot, stejně hrubý a pomíjivý jako stany, jež měl chránit.

Tvořily ho nepromokavé plachty připevněné k dřevěným tyčím, v třímetrových rozestupech zapuštěným na dva metry do promáčené půdy. Vznikla tak poměrně stabilní konstrukce pro nouzovou bariéru. Na plotě nahoře byl kolem celého tábora natažen ostnatý drát. Za ním už nebylo nic, jen silnice a kilometry vyprahlé krajiny.

Nemocnice, jediná trvalá stavba uvnitř chatrného plachtového plotu, se zvedala jako ostrov ve velkém moři stanů. Byla to přisedlá přízemní budova z červenohnědých nepálených cihel. Každou z nich splácal pár pečlivých rukou, a pak je nechali usušit na nemilosrdném africkém slunci. Skromná budova měla střechu z vlnitého pocínovaného plechu, okna chránila průhledná fólie z umělé hmoty, která poskytovala částečnou ochranu před drobnými okřídlenými predátory, jejichž nálety mohly být stejně smrtelné jako úkladní vrahové, v této části světa běžní.

Jak mouchy, tak komáři mohli zabít zdravého pracovníka pomocné organizace jediným štípnutím, zvlášť pokud déšť přišel koncem července. Velká většina osazenstva tábora Hadís pak byla v mnohem větším ohrožení. Pokud nebyla zjištěna v raném stadiu, představovala malárie v táborech pro vnitřní utečence prakticky rozsudek smrti, mladí a velmi staří byli nejrizikovějšími skupinami. A na dlouhý seznam nezkrocených pohrom, kam patří spalničky, tuberkulóza a také nejhorší vrah ze všech, HIV retrovirus, který drží celý kontinent v železném stisku už několik desetiletí, lze přidat i africkou trypanosomiázu neboli spavou nemoc.

A samozřejmě tu byly chudoba a nevzdělanost. Hrozný a dlouhodobý nedostatek základní zdravotní péče, vzdělání a potravin

otevíral

doširoka

dveře

každé

trochu

životaschopnější chorobě přicházející ze stepí a lesů dále na severu.

Ošetřovatelka nikdy nepřestávala myslet na nebezpečí hrozící táboru, a proto na ni vždycky, když tiše procházela úzkou centrální uličkou rozdělující čtyřicet postelí v nemocnici, doléhal smutek. Stejný pocit měla vždy, když pomyslela na obrovské utrpení obyvatel Afriky. Na to, čím trpí stále, každou hodinu, každý den. Lily Durantová byla v Západním Dárfuru teprve šest měsíců, ale za tu dobu již viděla skutečnou hloubku utrpení, jakým její pacienti prochází. Nepochopila ho, ale viděla ho před sebou, kolem sebe, všude.

Pro Lily, to byl podstatný rozdíl. Chtěla těm lidem pomoct, ale netvrdila, že se s nimi ztotožňuje. Také nepředstírala, že chápe to, čím procházejí. Její odmítání nemělo žádnou souvislost se zápaďáckou arogancí, vlastně to byl její pravý opak. Pro Lily, byla situace jasná. Byla tu, aby pomáhala. Nikoliv proto, aby soudila, aby se vciťovala, nebyla tu proto, aby o tom filozofovala. Prostě aby pomáhala. Nic víc, nic míň.

Když došla na konec uličky, uslyšela zprava nějaký slabý hluk. Otočila se po zvuku, rychle se přesunula k lůžku a poklekla k tvrdé matraci. Její stehna a lýtka začala okamžitě bolestně protestovat, jako by jí chtěla připomenout, že je na nohou už dvacet hodin. Ona však bolest ignorovala a soustředila se na pacientku ležící před ní.

Předklonila se a prsty přejela po moskytiéře zahalující svíjející se tělo.

„Haló, Limyo. Badat lo kadai?” zašeptala. Ptala se nemocného děvčete, jestli něco nepotřebuje, v dialektu kmene Zaghawa. Byla to jedna z mnoha lokálních frází, které považovala za svou povinnost se naučit. Zvládnout všechny jazyky používané v táboře byl téměř nemožný úkol, ale zjistila, že i pár klíčových frází pomáhá překonat kulturní a jazykové rozdíly.

Potřebuješ něco? Všichni něco potřebovali. Víc, než jim kdokoliv mohl dát. Ale jedno bylo úplně nejhorší, totiž naprostá lhostejnost.

Lily měla pocit, že na odpověď čeká dlouho. Pak dívka bez varování krátce, pronikavě vykřikla a Lily projel tělem zachvěv strachu. Slepě hmatala přes moskytiéru po dívčině křehké ruce. Když ji našla, konejšivě ji stiskla. Teprve tehdy si uvědomila, že se dívce jen něco zdá, že se zamotala do husté pavučiny své hrozné minulosti.

Křičela a plakala ještě několik minut.

Po čase, jenž vypadal jako celá věčnost, nářek začal slábnout a nakonec ustal úplně.

Když se Lily ujistila, že dívka konečně usnula, zavřela oči a dlouze, unaveně si povzdechla. Byla duševně i fyzicky vyčerpaná a uvědomovala si, že se napětí začíná projevovat.

V okamžiku, kdy si to připustila, začala si současně vyčítat, že je tak slabá. Jakým právem si stěžuje na své bolístky, když lidé třebas v této místnosti přišli o tolik? Spící děvče, jež stále držela za ruku, bylo dokonalým příkladem příšerných věcí dějících se v této zemi.

Limyi Sanoasi bylo teprve šestnáct. Před týdnem přišla o matku, otce a dva mladší bratry, když jejich vesnici přepadly vládou podporované milice džandžavídů, jež terorizovaly nearabské obyvatelstvo Dárfúru. Jejich metody byly nechvalně známé. Znásilnění, mučení a vraždu považovaly za přijatelné prostředky pro vedení války, a protože měly podporu vládnoucí strany, nemohlo je nic zastavit.

Lily opatrně uvolnila svou ruku. Snažila se děvče neprobudit. Pak vstala a vydala se uličkou zpět k jedinému východu z budovy. U každé postele, všechny byly obsazeny, děkovala Bohu za relativní bezpečí tábora a za vnější plot. Jakkoliv byla ochrana poskytovaná tenkými plátěnými stěnami jen symbolická. Džandžavídi již dříve zaútočili na tábory násilně vysídlených utečenců, ale takové incidenty byly poměrně vzácné, protože znamenaly ostré diplomatické protesty proti režimu súdánského prezidenta Umara al-Bašíra.

Dokonce i Bašír, člověk, jenž byl v roce 2006 v čele seznamu deseti nejhorších diktátorů časopisu Parade, a o tři roky později obžalován Mezinárodním trestním soudem ze zločinů proti lidskosti, neměl velký zájem vyvolat vážné problémy s OSN nebo USA.

To se alespoň všeobecně předpokládalo. Osobně si Lily nebyla tak jistá. Ani ne před měsícem uvalily Spojené státy na severoafrickou zemi, jako důsledek žaloby Mezinárodního trestního soudu, přísné sankce. Kárná opatření se týkala nejvyšších úrovní súdánské vlády, nejvýznamnější pak byl postih ministra obrany, jehož bankovní účty ve Spojených státech byly zmrazený.

Al-Bašír odpověděl na zatykač Mezinárodního trestního soudu zdvořilými, i když vyhýbavými diplomatickými kanály, veřejný souboj s jeho 109

členskými státy bylo to poslední, co chtěl nebo potřeboval.

Avšak Spojené státy, jež členem Mezinárodního trestního soudu nebyly a dosud se snažily zbavit špatné reputace způsobené válkou v Iráku, to byla jiná historie, a vhodný cíl pro jeho vztek.

Několik měsíců po zavedení sankcí pronesl zuřivý projev, kterým je odsoudil. I když se zarazil těsně před vyhrožováním odvetou, nikdo nepochyboval, že je připraven udeřit na jedinou supervelmoc a poslat tak nepřímé, i když důrazné sdělení i Mezinárodnímu trestnímu soudu, a to, že jeho připravenost podřídit se zahraniční spravedlnosti je nulová. Nemínil se vzdát bez boje a vžil se do obvyklé, všeobecně známé role oběti, jež se musí bránit americkému surovci s imperiálními choutkami.

Otázkou v podstatě bylo jen to, jak a kde přijde první úder.

Zkušenosti z tábora Hadís Lily Durantové nicméně poskytovaly pohled mnohem větší blízkosti. Pro ni se obraz zúžil na malý utečenecký tábor uprostřed africké pustiny, dospívající dívku pronásledovanou mukami horečnatých snů a strachem, že nevyhnutelné šílenství útoku a odvety přijde a zadupe je do země.

Chladný vzduch noční pouště pronikal otevřenými dveřmi dovnitř a útočil na nekryté části velitelova obličeje a krku, zatímco stál ve ztemnělé budově a díval se, jak se jeho muži shromažďují na udusaném cvičišti před kanceláří. V

budově byla tma jako v pytli, ale světla v táboře zářila naplno. To znamenalo, že pro muže motající se po otevřeném prostoru byl neviditelný. Smáli se, vtipkovali a plácali se po ramenou. Byli plní života, a jak tak na ně koukal, nemohl se ubránit úsměvu. Cítil jejich vzrušení, a to mu připomnělo, jak se sám poprvé chystal na podobnou akci – když poprvé úspěšně zkoumal křehké meze vlastního charakteru.

Nemohl se zcela ztotožnit s vojáky před sebou, protože pro něj to nebyli skuteční vojáci, jen nesourodá sbírka zvířat propojená příslibem individuálních odměn.

Teď se díval, jak si opakovaně kontrolují zbraně, směsici ručních palných zbraní ze všech možných zdrojů: kalašnikovy z Ukrajiny, samopaly PP-19 zcizené v Afghánistánu a pušky FAL, vyrobené v Belgii, které zůstaly po krvavých občanských válkách v Libérii a Mosambiku.

Pár jich mělo AR-15, civilní verze M16 americké armády.

Jejich oblíbenými nástroji nicméně nebyly otlučené střelné zbraně, nýbrž nože, sekyrky a mačety, které jim visely v poutkách na páscích.

Stejně pestré jako jejich výzbroj bylo i jejich oblečení.

Pár jich mělo pouštní maskáče, jaké používaly americké ozbrojené složky. Toto oblečení mělo ve smíšené jednotce jistou prestiž. Ostatní na sobě měli policejní uniformy, teplákové soupravy nebo tričko a džíny. Stejně jako osadníky v táboře, které se chystali napadnout, spojovala je výhradně nutnost. Tito žoldáci s různým výcvikem a divokým temperamentem přijímali jistou malou míru disciplíny výměnou za vyhlídku na boj a bohatství. Věci oddanější a zkušenější mudžáhedíni s nimi sdíleli touhu po pozemském rabování, ovšem své materiální zisky se snažili podložit nekonečnou vděčností Nebes.

Byla to prostě pěkná směsice, jen co je pravda. Velitel však věděl, jak je udržet v lati a jak jim dát před plánovanou akcí motivaci, věděl, jaký elixír pije jeho otrhaná banda náboženských fanatiků, bezbožných nevěřících a psanců.

Jejich modlitby jim měly pouze zajistit, aby mohly sklidit odměnu za ničení, k němuž se chystali. Ten pocit zakusil už mnohokrát, a byl mu příjemný.

Teď už je spojovalo očekávání. Očekávání činnosti, do níž se pustí brutálně a bez zaváhání. Očekávání práce, kterou jim uložil, krve, kterou prolijí, a odměny, která, jak si byli jistí, bude následovat.

Jejich drsný smích se rozléval nocí a přeléval se přes tmavé budovy jako zvlněný příliv.

Velitel se snažil udržet si při pohledu na ně nadhled, i když sdílel jejich nakažlivé nadšení. Fasádu bylo nutné zachovat, aby se udržela křehká rovnováha moci panující v malé posádce. Ve svých rukou měl moc rozhodovat o životě a smrti a v jeho záměrech ho omezovalo jen pár věcí. Během pětiminutového telefonického rozhovoru mohl zpečetit osud stovky masalitských vesničanů. Stačil pouhý zdvořilý náznak, slovo zašeptané majorovi velícímu v Nijale, a mohl tucet dětí z kmene Dinka odsoudit k upálení. Byla to neomezená moc a on s ní nikdy nešetřil. Alespoň v tomto směru se dnešní noční práce nebude lišit od těch ostatních.

Ze zamyšlení ho vytrhl náhlý hluk a on prošel otevřenými dveřmi do chladného nočního vzduchu, kde byl zvuk blížících se dieselových motorů zřetelnější. Zachvěl se netrpělivostí a zamračil se. Přes všechny nepříjemnosti života přes den byla poušť v noci ještě nevlídnější.

Naštěstí nemusel čekat dlouho. Asi za minutu poté, co vyšel z budovy, se v dohledu objevila nákladní auta a zastavila vedle plochy sloužící k nástupům. Do vzduchu se zvedl oblak prachu a mísil se s pachem výfukových plynů, cigaretového kouře a nemytých těl. Ozvala se změť hlasů a nabuzení chlapi se šinuli k autům.

Velitelovo auto, vypůjčený bílý Mercedes-Benz, už čekalo před kanceláří. Řidič seděl za volantem a motor vrněl na volnoběh. Velitel k němu došel, otevřel dveře a vklouzl na zadní sedadlo. Zavřel za sebou dveře a přímo se třásl požitkem způsobeným teplým vzduchem proudícím z klimatizace. Pokynul řidiči a vůz se dal do pohybu; nákladní auta se za ním seřadila jako konvoj.

Když o čtyřicet vteřin později projížděla krátká kolona vozidel bránou, vytáhl velitel z hluboké pravé kapsy bundy polní uniformy satelitní telefon, zpaměti vyťukal číslo a přiložil si telefon k uchu. Po dvou zazvoněních se ozval mužský hlas.

„Jsme na cestě. Vypněte telefony a pošlete letadlo.”

V prvním okamžiku Lily nechápala, proč je vzhůru.

Dlouho ležela klidně a uvažovala, co ji asi mohlo vytrhnout z tak potřebného spánku. Na obličeji ji studil mrazivý vzduch, cítila teplo spacího pytle a moskytiéru pár centimetrů nad hlavou. Tábor byl překvapivě tichý, jen v dálce plakalo dítě. Všechno bylo, jak mělo být, jenže něco ji vytrhlo z nejhlubšího spánku, jaký zažila za celý poslední měsíc, a to už bylo podivné samo o sobě.

Ležela několik minut bez hnutí a naslouchala. I když neslyšela nic, co by se vymykalo normálu, nemohla ze sebe setřást pocit přetrvávající hrozby.

Vytáhla ruce ze spacáku, otočila se na levý bok a stiskla tlačítko na náramkových hodinkách, robustních alpinách, které jí dal strýc na rozloučenou. Ciferník jí prozradil, že jsou čtyři ráno, což znamenalo, že spala tři hodiny. Když zkontrolovala nemocnici, šla rovnou do svého stanu, jenž stál asi třicet metrů od hlavního vchodu do budovy. Mohla sice dostat postel uvnitř nemocnice jako táborový lékař a dvě další ošetřovatelky, ale vybrala si stan, protože nechtěla ubírat uprchlíkům už tak nedostatečný prostor uvnitř budovy.

Převrátila se na břicho, hlavu si přikryla polštářem a snažila se zahnat myšlenky, které jí bzučely v hlavě.

Doslova bzučely jako vosí hnízdo. Starosti jí dělala hrozná spousta věcí. Jako vždy chronický nedostatek potravin a dalších potřeb, a teď i znepokojivé údaje o výšce a váze dodané potravinovým střediskem. Včera večer se dověděla, že Fajsal, roční chlapec ze sousední vesnice Sirba, pořád ztrácí na váze i přes dodatečné příděly mléka a soustředěnou osobní pozornost zdravotníků z tábora. Když uvážila, jak rychle hubne, obávala se, že se nedožije konce týdne. Pořád nevěděla, jak jeho smrt vysvětlí rodičům. Před dvěma týdny je o jeho starší sestru, jedinou dceru, připravila úplavice. Jak by to měli pochopit? Jaká konejšivá slova má najít? Existují vůbec v slovní zásobě nějaká, která by mohla zmírnit takovou bolest a žal, jaké na ně zřejmě čekají?

Právě tento druh myšlenek nedokázala zastavit, ať se snažila sebeusilovněji. Ale bzučení v uších nepřestávalo, z čehož byla celá napjatá, až ji z toho rozbolela záda, a udržovalo ji vzhůru, ve zcela bdělém stavu na úzkém kavalci s pérovou vložkou uvnitř potemnělého stanu.

A pak si náhle uvědomila, že to bzučení není jakýsi podivný vnitřní projev přetažení a únavy. Když jí to došlo, podvědomě tu představu odmítla jako něco nemožného. O

táborech se předpokládalo, že jsou bezpečné. To jí řekli hned první den, kdy dorazila. Jenže hluk neslábl, byl stále hlasitější.

Lily se snažila ovládnout vzrůstající neklid. Vysoukala se ze spacího pytle, natáhla si kalhoty od flanelového pyžama a tlustý vlněný svetr a odhrnula chlopně na vchodu do stanu. Prolezla úzkým otvorem, postavila se na nohy a nevěřícně se rozhlédla. Okamžitě si uvědomila, že její dřívější obavy byly naprosto oprávněné. Desítky utečenců se pracně dobývaly ze svých provizorních ubikací a všichni hleděli nahoru, oči rozšířené strachem.

Sledovala směr, kterým se dívali, a okamžitě zpozorovala letadlo, černou, pomalu se pohybující skvrnu na hvězdami ozářeném nebi. Na okamžik si dovolila věřit, že je to pouhé dopravní letadlo, malá Cessna přepravující pracovníky pomocných organizací zpět do Abéché, třeba.

Nebo dodávku lékařských potřeb na každodenní cestě do Al-Geneiny. Zatímco zvažovala tyto možnosti, mohla slyšet, a cítit, kolem sebe narůstající paniku.

Utečenci už v sobě prostě neměli místo pro odmítání.

To z jejich vnitřní krajiny vymazala tvrdá zkušenost, která po sobě zanechala tvrdé, chladné přijímání reality. Oni věděli, co je to za letadlo. Přesněji řečeno, oni věděli, co přijde, a reagovali s neuvěřitelnou rychlostí. Stovky se jich hrnuly ven z chatrčí a někteří už utíkali, s dětmi a kousky majetku v náruči, do zadní části tábora.

Lily, ztuhlá strachem a hrůzou, zahlédla Becketta, táborového lékaře, jak klopýtá z budovy, batoh hozený přes rameno. Sledoval kroužící letadlo a dělal přitom jakousi pomalou piruetu, ústa otevřená dokořán. Pak se vrátil na zem a začal se divoce rozhlížet. Lily zprvu nechápala, co to dělá. Pak se rozběhl. Lily jen nevěřícně přihlížela, jak sprintuje v čele proudu lidí směrem k zadní části tábora. Dvě ošetřovatelky běžely jen pár kroků za ním.

„Hej!” křičela a snažila se, aby ji bylo slyšet navzdory všeobecné panice. „Hej, kam utíkáte?”

Běžela za třemi pracovníky pomáhajícími v táboře, ale stejným směrem běželo příliš mnoho lidí a ona se nedokázala prodrat davem. Křik byl ohlušující. Rodiče křičeli na děti, aby utíkaly rychleji, děti volaly po rodičích, kteří se jim ztratili v davu, a Lily vztekle řvala za prchajícími Američany. „Kam utíkáte?” zaječela znovu.

„Kam, kam utíkáte? Vraťte se!”

Jen plýtvala s dechem, už byli mimo doslech. Tiše zaklela, otočila se a vyrazila směrem k nemocnici. Cestou odstrkovala lidi. Tímhle směrem neběžel nikdo. Nemohla uvěřit tomu, co právě viděla. Beckett a dvě ošetřovatelky opustili své pacienty bez sebemenšího zaváhání. Plný rozsah jejich zbabělosti byl šokující, ale nejhorší bylo to, že věděli, jaké bude mít jejich počínání následky. Tím, že vzali nohy na ramena, nechali utečence napospas vrahům.

První bomba dopadla, když byla Lily pár metrů od vchodu do budovy. Třebaže ho čekala, výbuch jí téměř podrazil nohy. Kdesi vlevo vytryskl oheň a ona se otočila právě včas, aby viděla dvě těla vymrštěná do vzduchu. Zvuk k ní dorazil o zlomek vteřiny později, prázdná rána, jež jí zazněla ozvěnou v hrudníku. Když dobíhala poslední metry a než se vrhla otevřenými dveřmi do nemocnice, slyšela křik ozývající se ve vzduchu plném kouře.

Jakmile se ocitla uvnitř, uklidnila se, zoufale se rozhlédla a pokusila se v té scéně plné zmatku trochu vyznat. Někteří pacienti se pokoušeli utéct, ale většina na to neměla dost síly. Jakmile slezli z postele, zhroutili se na podlahu, a tam teď leželi. Část byla naprosto nehybná, ostatní se svíjeli a prosili o pomoc.

Došla k nejbližšímu, staršímu muži z kmene Fur, jenž se snažil vydrápat z moskytiéry, již měl omotanou kolem těla. Rychle ji z něj strhla a snažila se ho přitom uklidnit.

Pak ho zvedla z podlahy a opět ji překvapilo, jak snadné to je. Jen kosti potažené kůží, nemohl vážit víc než čtyřicet kilo.

Opatrně ho položila na prázdnou postel a přesunula se k dalšímu pacientovi. Zároveň, jak postupně pomáhala pacientům, si uvědomovala uši rvoucí zvuky přicházející zvenku, rachot dopadajících bomb byl dost hlasitý, aby přehlušil křik raněných, ale v krátkých hrozivých intervalech mezi jednotlivými výbuchy ten křik pořád slyšela. A také věděla, že i přes hrůzu leteckého útoku je to nejhorší teprve čeká. Až přestanou padat bomby, objeví se džandžavídi.

Spálí všechno, co jim přijde do cesty, a zabijí každého, kdo bude ještě naživu.

Jedna její část věděla, že její úsilí je zbytečné – všechno, co dělá pro tyto lidi, bude nakonec marné. I když si to uvědomovala, pokračovala v tom, co dělala. Nevěděla, jak dlouho. Pět minut, deset, čas se pro ni stal bezrozměrnou veličinou vydestilovanou do napjaté, horečné přítomnosti.

Protože byla tak zabraná do toho, co právě dělala, trvalo Lily chvíli než si uvědomila, že se cosi změnilo.

Zarazila se, vzhlédla a soustředěně naslouchala. Tichý, chvějící se hlas po její levici ji vrátil do reality. Otočila se.

Limya Sanoasi seděla vzpřímeně na posteli, malé ruce složené v klíně. Zlomenou levou nohu, jedno z mnoha zranění, jež utrpěla při posledním nájezdu na jejich vesnici, měla schovanou pod tenoučkou dekou. Ta byla stále hladká, zastrčená v rozích postele. Lily zarazilo, že se ani nepokusila utéct.

„Jsou to bomby,” zopakovala Limya anglicky. Její vážný obličej byl nepřirozeně klidný, jen její hlas naznačoval skutečnou úroveň strachu, jaký cítila. „Na ty čekáš.”

„Přestaly,” šeptala Lily.

„Ano. Letadlo je pryč a teď přijdou muži. Musíš utéct.”

Lily se na dívku dlouze zadívala. Intenzivně si uvědomovala zvuky přicházející zvenku. Slyšela smích milicionářů, občasnou palbu z ručních zbraní smíšenou se srdcervoucími výkřiky utečenců, kteří nestačili uprchnout.

„Nikam nejdu,” prohlásila nakonec. Udělala, co mohla, aby to vyznělo klidně a sebejistě, ale očima uhnula, když znovu promluvila. „Al-Bašír se, Limyo, bojí mé země. Bojí se naší armády. Neublíží ti, když se jim postavím, slibuju.

Netroufnou si –”

„Jsi na omylu,” přerušila ji dívka. Hlas měla tichý, ale jistý, a Lily náhle pocítila záchvěv pochybností. „Zabijou tě.

Zabijou všechny, a nic s tím nenaděláš. Měla bys odejít.”

Lily sice nespouštěla pohled z dívky, ale oči jí zeskelnatěly, jak se pokoušela rozumně, logicky zhodnotit své možnosti, aspoň přibližně, za těchto v podstatě šílených okolností. V určité rovině cítila primitivní, téměř neodolatelné nutkání prchat, a kvůli tomu se nenáviděla. Na druhé straně, co jiného vlastně mohla udělat?

Správná otázka, pomyslela si. Zůstala v kritických okamžicích, řídila se svými zásadami a snažila se pomoct.

Není to dost? Může opravdu zastavit, co se tu chystá? Nebo bude dalším jehnětem na porážce?

Limya zřejmě vycítila, co se jí honí hlavou. „Běž,”

zopakovala. Mluvila téměř šeptem a ve vytřeštěných, zvlhlých očích měla úpěnlivý výraz. „Prosím.”

Lily Durantová vrhla poslední zoufalý pohled na dveře, ale už se rozhodla.

„Nemůžu,” řekla tiše. Pohlédla dívce znovu do očí a tentokrát byl její pohled pevný. „Neopustím tě.”

Dívce se tváří mihl výraz bezedného smutku. Zavřela oči, sklonila hlavu a zamumlala několik slov v jazyce zaghawa. V tom okamžiku se ve dveřích objevily první postavy a zatarasily tak poslední únikovou cestu. Když je uslyšela, Lily se zhluboka nadechla, postavila se a otočila se k nim. Stačila se ještě rozkročit, když ji zasáhla první rána.

Neviděla ji přicházet. Prostě dopadla vysoko na pravou tvář a roztrhla kůži až na kost. Překvapená silou té rány, klopýtla dozadu a zvedla ruce k obraně. Nemělo to však smysl. Byli příliš silní.

Bití, které pak přišlo, bylo metodické a naprosto nemilosrdné. Fackovali ji, škubali za vlasy a strhali jí šaty.

Cítila ruce na prsou a snažila se vší silou uvolnit, pokusila se je odstrčit. Brečela vztekem a znechucením. Povalili ji na zem, pět, možná šest jich bylo na ní a kolem ní, mlátili ji, bylo jich příliš mnoho, aby mohla bojovat. Někde v dálce slyšela Limyu a několik dalších, jak je prosí, aby přestali, ale útok pokračoval, rány pěstmi na ni pršely shora, boty ji kopaly do žeber. I když se svět kolem začal ztrácet, nutila se zůstat při vědomí. Proč, nevěděla. Ale nějaký tvrdohlavý hlas uvnitř jí říkal, aby bojovala dál.

Otočila se na pravý bok a stočila se do klubíčka.

Snažila se ze sebe udělat menší cíl. Zdálo se, že je to jen ještě víc rozzuřilo. Obzvlášť záludný kopanec do kostrče způsobil, že se nechtěně prohnula v zádech a ruce a nohy rozhodila do stran. Ty se pohybovaly jako o vlastní vůli.

Útočníci rychle využili výhody. Jeden muž na ni padl a přišpendlil jí roztažené ruce a nohy k podlaze, ostatní se rozestavěli kolem a čekali, až přijdou na řadu.

V tom okamžiku chaos prořízl jediný výstřel. Ruce se odtáhly a muži, kteří ji drželi na podlaze, vyskočili. Pomalu ustupovali a jí se podařilo odsunout. Prudce kopala nohama a do dlaní se jí zarývaly třísky z hrubé dřevěné podlahy.

Sunula se dozadu, až narazila na zeď, ale to nebylo dost daleko, a ona se stále snažila posunout dál jako lapené, bezmocné zvíře obklopené divokou smečkou. Iracionálně se snažila dostat své tělo do pevného materiálu.

Trvalo jí chvilku, než si uvědomila, že za milicionáři vstoupil do nemocnice ještě někdo. Teď stál před ní, a i když měla napuchlé oči, rozeznala, že má na sobě uniformu podplukovníka súdánské armády. Cosi zamumlal přes pravé rameno. Objevil se další muž s digitální kamerou, kterou zaměřil na její obličej. Když byl spokojen se záznamem, řekl důstojníkovi pár slov v arabštině a ten odpověděl zamručením.

Lily si zakryla obnažená prsa rukama v okamžiku, kdy uviděla kameru, ale nezdálo se, že by si toho důstojník všímal.

V pravé ruce držel malý čtverec lesklého papíru. Dlouze se na ten papír zadíval, jako kdyby si ho ukládal do paměti.

Když se její mysl přizpůsobila nečekanému vývoji událostí, Lily došlo, že se dívá na fotografii. Přesunul pohled na její potlučený obličej se stopami slz a pečlivě ho studoval.

„Jste Lilith Durantová?”

Pořád se ještě snažila popadnout dech. „Ano,” řekla, když konečně mohla mluvit.

„Neteř amerického prezidenta?”

Na okamžik se Lily zdálo, že neslyšela správně. Pak na ni dopadla celá váha těch slov, a ona si okamžitě uvědomila, proč na tábor zaútočili.

Nějak se dověděli, kdo skutečně je. Dělala všechno, aby zůstala nenápadná, ale teď bylo jasné, že někde někdo, ona, nebo někdo jí blízký, udělal rozhodující chybu. Bylo to jediné možné vysvětlení a slova toho důstojníka potvrdila její nejhorší obavy. Přišli si pro ni a byli při tom ochotni zničit cokoliv a kohokoliv, kdo by jim stál v cestě.

Všechno, co se stalo v táboře, jeho zničení, vyvraždění spousty utečenců, zmasakrování těch nevinných mužů, žen a dětí, to všechno jim přivodila ona.

To všechno, všechno, co se stalo, byla její chyba.

Zavřela zděšeně oči, zdrcena náhlým poznáním. Cítila, jak se jí točí hlava, bylo jí špatně z pocitu viny, ale co se stalo, nemohla změnit, a nepomůže, když nad tím bude přemýšlet. Jediná věc, o kterou se může pokusit, je zachránit co nejvíc životů a začít s lidmi na okolních postelích.

Okamžik se dávala dohromady a pak otevřela oči.

Velitel se na ni upřeně díval.

„Prosím,” šeptala krvavými rty. „Ať to tady skončí.

Máte mě.”

Velitel nereagoval, ale mluvil plynně anglicky a ona věděla, že jí rozumí.

„Nemusíte to dělat,” tlačila na něho. „Tihle lidé vás nijak neohrožují. Tábor je zničený a lidi, kteří utekli, se nevrátí. Máte, co jste chtěl - “

„A co to podle vás je?” Nespouštěl z ní oči. „Podívejte se na mě dobře, slečno Durantová. Je můj obličej pána, nebo podřízeného?”

Lily na něj jen zmateně zírala a v duchu se usilovně snažila najít odpověď. Když se jí to nepodařilo, beznadějně zavrtěla hlavou. „Máte, pro co jste si přišel. Máte mě.

Nechte, prosím, ty ostatní naživu. Prosím.”

Podplukovník se tvářil, že její žádost pečlivě zvažuje, a Lily pocítila jiskřičku naděje.

„Obávám se, že to nemohu udělat.” Napřáhl ruku dlaní nahoru a Lily zoufale přihlížela, jak mu druhý muž podává velkou černou pistoli. Podplukovník ji potěžkal, a přitom se na ni dolů usmíval. „Nedělejte si starosti. Ti, kterým jste přijela pomoct, tu nebudou bez vás dlouho.”

Natáhl ruku s pistolí a Lily zavřela oči. Zjistila, že odpočítává. Nevěděla proč, snad aby se mohla na něco upnout, na něco jiného, než bylo bušení jejího srdce.

Poslední věc, kterou uslyšela, byl výkřik vzteku a beznaděje mladé dívky. Pak její svět přestal existovat.

2

CAMP DAVID, MARYLAND

Nad centrálním Marylandem bylo nebe stále ještě temné, když se Bell 206B Jet-Ranger hnal ustálenou rychlostí na sever nad mírně stoupajícím terénem vysočiny Blue Ridge. I když ve vrtulníku bylo místo pro čtyři pasažéry, na krátkém přeskoku z Langley do Camp Davidu v nejsevernějším koutě horského parku Catoctin tu byl jen jeden cestující. Pás si zapnul před pouhými dvaceti minutami, ale když se podíval na hodinky, zjistil, že už je téměř u cíle. Soukromé útočiště všech amerických prezidentů, počínaje Franklinem Delano Rooseveltem, bylo od Bílého domu vzdálené něco kolem 110 km a od místa, kde cestující nastupoval, to nebylo o moc dál. Když si uvědomil, jak blízko je přistání, tiše zanadával. Všechno šlo moc rychle a to nejhorší teprve mělo přijít.

Normálně by byl za krátký let vděčný, protože to nebylo obvyklé. Jako zástupce ředitele Ústřední zpravodajské služby byl Jonathan Harper zvyklý pracovat během přesunu, ať už to bylo na zadním sedadle vládního vozu nebo ve vzduchu v jednom z tryskáčů pro manažery patřících Agentuře. Tentokrát se však nedokázal na nadcházející setkání soustředit. A nešlo ani tak o nedostatek informací, které měl k dispozici, i když to samozřejmě celé věci neprospívalo. Prostě se pořád ještě nemohl vyrovnat se zprávou, kterou dostal před pouhou hodinou.

Jeho bezpečný telefon zazvonil dvě minuty po půlnoci.

O patnáct minut později Harper vyklopýtal ze svého třípodlažního domu na Embassy Row a nastoupil do černého Lincolnu Town Car, který už čekal s běžícím motorem u chodníku. Řidič ho zavezl přímo do ústředí Agentury na okraji Langley, kde už se otáčely dvojité rotory Jet-Rangeru.

V tom spěchu neměl Harper možnost úplně vstřebat to, co mu říkal noční dozorčí důstojník klusající vedle něho po asfaltu.

Zprávy už nemohly být horší. Utečenecký tábor v Dárfúru, ve kterém pracovala prezidentova neteř, byl vypálen do základů, což potvrdily obrázky ze satelitu pořízené před pouhými pěti minutami. Slyšeli nejméně od jednoho důvěryhodného svědka, že Lily Durantová byla při útoku zabita. Tato skutečnost musela být ještě ověřena, ale Harper nepochyboval, že je to pravda.

Zástupce ředitele pro operace v Langley volal Harperovi osobně, aby mu předal první část informace, a i když toho nebylo moc, Harper byl za to vděčný. SATINT – zpravodajské informace pocházející z družic, zřejmě jen potvrdil nejhorší obavy, ale aspoň se s tím dalo dál pracovat.

A hlavně to byla nezpochybnitelná zpráva. Harper nesnášel domněnky z jednoho prostého důvodu: Nemohl si je dovolit.

Státní zpravodajský stroj poháněly informace a vzhledem k tomu, co bylo v sázce, ty informace musely být pevné jako skála, všechny do jedné a pokaždé. To jasně vysvětlovalo obavy, které Harper měl z nadcházející schůzky. Neměl téměř žádné informace, se kterými by mohl pracovat, což znamenalo, že se dostane do velmi nepříjemné pozice, kdy ho budou informovat jeho vlastní nadřízení.

Nicméně největší starosti Harperovi nedělal nedostatek informací, nýbrž citový prvek, obsažený v této konkrétní situaci. Současnému prezidentovi sloužil skoro šest let a věděl o něm, že je to člověk chytrý, pečlivý a metodický.

Člověk, jenž nikdy nedovolil, aby jeho moc, nebo jeho hněv, ovlivnily jeho schopnost analyzovat a řešit jednotlivé problémy. Nepřicházel vždycky se správnými odpověďmi, ale Harper mu musel přiznat, že nikdy neztrácel přehled o celkové situaci ani základní povědomí o tom, že každé jeho rozhodnutí ovlivní miliony lidí. Ovšem Harper se nemohl zbavit obav, zda bude prezident schopen zůstat nad věcí za tak tragických okolností, a nepříjemného pocitu z možných následků, pokud to nezvládne.

Hlas v uchu ho přivedl zpět do současnosti. Byl to pilot a informoval ho, že zbývají tři minuty do přistání. Harper zmáčkl tlačítko na mikrofonu a potvrdil příjem, pak se zas opřel v křesle. Zavřel oči a třikrát se zhluboka nadechl v marné snaze vyčistit mozek. Věděl, že při setkání bude potřebovat klidnou mysl.

O několik minut později vrtulník s mírným zhoupnutím přistál. Ližiny se usadily na zmoklém asfaltu.

Harper počkal, až mu pilot dá signál, pak rozepnul pásy, sundal si sluchátka a sáhl po dveřích.

Z heliportu do prezidentské chaty Aspen Lodge na východní straně pozemku to byla krátká jízda. Jak černý Chevrolet Tahoe, s agentem Tajné služby za volantem, stoupal po příkré horské silničce, vyhlížel Harper ven deštěm smáčeným oknem. Toto byla jeho první návštěva prezidentské chaty, a tak, navzdory starostem, jež ho pronásledovaly, si najednou uvědomil, že ho ubíhající krajina zcela uchvátila. Vždy měl zájem o historii. Vlastně ji absolvoval jako vedlejší předmět na Boston College před nějakými dvaadvaceti lety, a zde bylo těžké necítit její dech.

Když minuli ubikaci velitele tábora, zabočili na vedlejší silnici a okamžitě narazili na kontrolní stanoviště.

Harper ukázal své doklady seržantovi námořní pěchoty, jenž tam hlídal, a ten si zavolal telefonem pro informace. Vzápětí byli propuštěni dál.

Aniž by byl požádán, řidič zmáčkl tlačítko a okno vyjelo nahoru. Pak tahoe poskočil kupředu a pneumatiky proklouzly na vlhkém povrchu. Po asi kilometru a půl se silnice mírně stočila doleva a objevila se Aspen Lodge.

Harpera jako první napadlo, že prezidentská chata nevypadá nic moc. Jasně osvětlené zdi byly z nahrubo otesaných prken natřených jednotvárnou šedou. Z černé šindelové střechy trčel komín z neopracovaných kamenů.

Samotné stavení se krčilo mezi okolními duby, javory a ořechy. Travnatý svah před srubem vedl k menšímu jezírku, na jehož obvodu rostlo rákosí a kosatce. Celkově mohl dům patřit komukoliv, kdo má trochu peněz a potřebuje se dostat pryč od ruchu ve městě. Že jde o něco víc, naznačovali agenti Tajné služby před oběma vchody do srubu a tmavé postavy pohybující se mezi stromy na přístupových cestách ke stavení.

Harper věděl, že tuto usedlost celoročně střeží asi stovka vojáků a námořníků, z nichž většina přicházela z řad námořnictva a námořní pěchoty. Když otevíral dveře a vystupoval z auta, uvažoval, jestli vědí, co se před necelými osmi hodinami stalo v Dárfuru. Když se podíval po členech prezidentské ochranky, všiml si zarputilosti na jejich tvářích, která se přidala k obvyklému kamennému výrazu, a došel k závěru, že přinejmenším tito lidé jsou do situace zasvěceni.

Dokonce i na deset metrů cítil Harper jejich vztek a zuřivost.

Osoba blízká prezidentovi zemřela za jejich služby a oni tomu nemohli zabránit. Jistě, bylo absurdní si myslet, že to mohli nějak ovlivnit, což samozřejmě věděli. Současně na Harpera velmi zapůsobilo jejich chování. Že to berou osobně, podle něj svědčilo o jejich oddanosti a profesionalitě.

Po schodech rychle scházel vysoký muž, jehož rysy byly kvůli osvětlení zezadu nezřetelné. Když přišel blíž, Harper ho okamžitě poznal. Joshua McCabe, pomocník ředitele Úřadu pro bezpečnostní výzkum, jeden z vysokých činitelů Tajné služby Spojených států. Harper s ním spolupracoval před několika lety, když chtěli zabránit útoku na život prezidenta. CIA., zvlášť jeden muž, sehrála rozhodující roli při zmaření atentátu, a Harper musel uznat, že McCabe nikdy nezapomněl na rozhodující roli Agentury při odvrácení katastrofy. Díky němu měl Harper snadnější přístup k prezidentovi než většina členů vlády. Ještě důležitější bylo, že McCabe mohl poskytnout vhled do prezidentovy nálady a způsobu myšlení a také objasnit jeho postoj v jednotlivých otázkách. Harper předpokládal, že právě proto pocítil takovou úlevu, když ho viděl scházet ze schodů.

„Joshi, jsem rád, že tě vidím.” Harper napřáhl ruku.

„Jen bych si přál, aby to bylo za jiných okolností.”

„Jsem na tom stejně,” odpověděl McCabe a potřásl mu rukou. „Musíme dovnitř. Cekají.”

Normálně by Harpera zarazil odměřený ředitelův tón.

Pohled na jeho obličej mu však prozradil, že se mu McCabe snaží něco sdělit. Uvědomil si, že jeho obavy ohledně prezidentova postoje byly zřejmě zcela oprávněné. To byla jediná věc, která mohla McCabem otřást do takové míry.

„Kdo je uvnitř?”

„Andrews a Stralen právě schůzují s prezidentem.

Thayer byl

„Stralen?” Harper se zamračil. Joel Stralen, nedávno jmenovaný ředitelem Agentury pro obranné zpravodajství, byl blízký osobní přítel prezidenta. Byl také velmi hlasitým oponentem CIA, již považoval za konkurenční agenturu.

Harper jeho postoj celkem chápal, protože každá federální agentura konkurovala těm ostatním v boji o co největší porci z federálního rozpočtu, ale ani kvůli tomu nebylo jeho nepřátelství méně otravné. „Odkud se tu vzal?”

„Nemám ponětí. Dorazil před patnácti minutami a šel rovnou dovnitř.” Byli pár metrů od hlavního vchodu a šli tak pomalu, jak jen to šlo. „Uvědomuješ si časový sled?”

Harper přikývl, ale popravdě o tom až doteď neuvažoval. K útoku na tábor v západním Dárfúru došlo před osmi hodinami, ve 2.00 ráno dárfúrského času. Súdán byl o osm hodin před Washingtonem. První zprávy se na americké velvyslanectví v Chartúmu dostaly až v šest hodin tamního času a dalších čtyřicet minut komusi trvalo, než si ověřil, že prezidentova neteř byla opravdu v napadeném táboře. Harper se podíval na hodinky a zjistil, že je půl druhé. To znamenalo, že prezident se to dověděl teprve před…

Ježíši. Harper potřásal hlavou, když mu došla celá časová souslednost. Prezident to věděl jen asi hodinu. Ne o moc déle, než to věděl on sám. Nebylo divu, že McCabe měl starosti.

„Ano, uvědomuju si čas,” potvrdil Harper. Byli pět metrů od hlavního vchodu a on se snažil ještě zpomalit. „Ví se něco o Lily Durantové?”

McCabe pomalu zakroutil hlavou. „Nic nového. Víš, jak jsme se to dověděli, že?”

Harper přikývl. Dostal svodku od nočního dozorčího v Langley během rychlé jízdy k rozjezdové dráze. Začalo to panickým telefonátem Grega Becketta, lékaře UNICEF

sloužícího v táboře Hadís, na americké velvyslanectví v Chartúmu. Harper se ještě bude muset podívat na přepis, ale už znal většinu toho, co proběhlo mezi Beckettem a šéfem velvyslanectví, který bral hovor osobně. Beckett utekl, když útok začal, ale celý průběh viděl z dálky. Asi hodinu po tom, co útočníci odtáhli, se do tábora vrátil se dvěma dalšími pracovníky pomocné organizace.

V nemocnici našli pozůstatky asi čtyřiceti lidí včetně Lily Durantové. Od té chvíle trvalo ještě asi hodinu, než začaly telefony fungovat, a tehdy Beckett zoufale volal na velvyslanectví.

„Měli jste možnost ověřit si to, co říkal Beckett, myslím, jestli někdo skutečně viděl její tělo?”

„Ještě ne. Zabere několik hodin, než se lidi dostanou na místo, ale nemáme žádný důvod pochybovat o tom, co nám řekl.”

Harper o tom vteřinu přemýšlel. „Ví to prezident?

Myslím, jestli opravdu ví?”

McCabe se náhle zastavil. Harpera to zastihlo nepřipraveného, ale taky se zastavil, otočil se a o krok se vrátil, aby pomocníkovi ředitele viděl do tváře.

„Myslím, že to ví,” prohlásil McCabe. Zdálo se, že váhá, ale už toho řekl až moc a nemělo smysl teď přestat.

„Nebere to dobře, Johne. Byli si velmi blízcí.”

Harper chvilku počkal, aby mohl vstřebat nepříznivou zprávu. Bylo to tak, jak se obával, a jen doufal, že nejde pozdě, aby zvrátil běh událostí. Svět byl komplikované místo a prezident to měl už tak dost těžké, když musel tyto složitosti při hledání odpovědi na brutální agresi zvažovat s chladnou hlavou. A jak se do rovnice dostanou city, nevyhnutelně to celou rovnici vyhodí do povětří. A Harper se nechtěl dostat do situace, kdy bude muset zastavit prezidenta

Davida

Brennemana

před

potenciálně

katastrofálním rozhodnutím založeným pouze na syrových vášních.

„Jak ji objevili?” uvažoval nahlas. Ať už to oni znamená kohokoliv. „Uniklo to na jejím konci, nebo na našem?”

McCabe stísněně pokrčil rameny. „To budeme zřejmě muset zjistit. Když se tam Lily rozhodla jet, prezident se jí to snažil rozmluvit. A když se mu to nepovedlo, udělal všechno pro to, aby se nedala vysledovat k němu. Myslím, že se ji snažil chránit, a přiznejme si, že to dlouho fungovalo.”

„Až doteď,” zamumlal Harper.

„Přesně,” přitakal McCabe. „Až doteď.”

Hlas měl nervózní, ale Harper si myslel, že je v tom ještě něco, nejen běžný stres vyvolaný okolnostmi. Že by Durantovou znal osobně? To by jistě vysvětlilo ležérní použití jejího křestního jména.

„Možná to bylo schválně, možná ne,” uvažoval McCabe, „ale někdo ji prozradil, a režim v Chartúmu toho využil –„

Harper ho přerušil. „Jak to víme?”

„Neříkám, že něco víme. Ale někdo za ní poslal ozbrojence a al-Bašír mává šavlí už celé měsíce. Není pochyb, že on je toho schopný.”

„Schopný ještě neznamená zodpovědný. Joshi, zatím to jsou jenom spekulace, což je dobré nanejvýš jako odrazový můstek. Ale je příliš brzo dělat nějaké závěry.

Musíme udělat krok zpátky a

„Hele,” přerušil ho McCabe a roztáhl ruce, „se mnou se nehádej. Já s tebou souhlasím a navíc mě přesvědčovat nemusíš.” Ztišil hlas a popošel blíž. „Prezident to musí slyšet od tebe, a musí to slyšet teď. Je toho až moc a Stralen věci nepomáhá. Přilívá oleje do ohně od chvíle, co dorazil.”

Harper přikývl. „Kde jsou?”

McCabe vážně potřásl hlavou a oba se vydali po schodech. Bylo zřejmé, že se mu zpátky nechce. „Ukážu ti.”

Harper pomocníka ředitele následoval předními dveřmi a ignoroval dva agenty stojící pod okapem. Ve vstupní hale byla tma, jako by i samotná stavba držela smutek, ale Harperovi se podařilo zahlédnout svůj odraz v zrcadle visícím nad mahagonovým odkládacím stolkem. Naštěstí se McCabe zastavil, aby si promluvil s jedním z agentů stojících opodál, a Harper mohl v zrcadle zkontrolovat svůj zevnějšek trochu důkladněji. Jeho oblek barvy námořnické modři od Brooks Brothers byl trochu pomačkaný a navlhlý na ramenou, kravatu měl špatně uvázanou. Prošedivělé hnědé vlasy měl připlácnuté na hlavě a na krku měl drobnou ranku, jak se řízl při holení. Drobné chybičky, usoudil.

Celkově vypadal tak úctyhodně, jak by dokázal kdokoliv jiný o půl druhé ráno.

McCabe mu pokynul a společně pokračovali dál dlouhou, slabě osvětlenou chodbou s jedinými dveřmi na konci. Před obývacím pokojem stál jeden agent, jenž zřejmě nebyl ve své kůži. Když se přiblížili, slyšel Harper za jednoduchými dřevěnými dveřmi zvýšené hlasy.

Zastavili se těsně před nimi a McCabe zase cosi zamumlal muži, který tu stál na stráži. Pak se otočil k Harperovi a zvedl tázavě obočí. Harper si narovnal kravatu a kývl, že je připraven.

McCabe zaklepal na dveře. Chvilku bylo ticho a pak se ozval hlas, zvoucí Harpera dovnitř.

3

CAMP DAVID

Podobně jako celá budova, i obývací pokoj byl plný stínů. Harper si pomyslel, že za denního světla musí být velkými okny na východní straně krásný pohled na údolí Monocacy. Teď, tak brzo ráno, nenabízela okna nic jiného než zastřený odraz vlastní místnosti. Jihozápadnímu koutu pokoje vévodil velký kamenný krb, jehož komín pokračoval do otevřeného prvního patra, a každý centimetr béžových zdí zabíraly zarámované fotografie bývalých prezidentů.

Koberec, dodaný státní správou, byl šedý a tlustý, nábytek „každý pes jiná ves” vypadal, jako kdyby ho koupili v garážovém výprodeji.

Harper si všechno toto okrajově uvědomoval, ale jinak se plně soustředil na tři další muže v místnosti, na jednoho obzvlášť.

Robert Andrews, ředitel Ústřední zpravodajské služby a Harperův bezprostřední nadřízený, seděl před krbem v křesle pro dva potaženém červenou kůží. Byl to mohutný muž s kudrnatými tmavými vlasy, oblečený ve svých obvyklých šatech od Ralpha Laurena. Zdvořile kývl svému zástupci, který přešel místnost do části určené k posezení.

Muž sedící po jeho levici byl generál Joel Stralen. Řediteli Agentury obranného zpravodajství bylo kolem padesátky a byl šlachovitý a opálený, s řídkým věnečkem šedých vlasů kolem hlavy, tenkými rty a hluboko posazenýma očima.

Jako obvykle měl na sobě modrou leteckou uniformu, sako měl ovšem přehozené přes opěradlo křesla. Harper oplatil Andrewsovi jeho nervózní, upjatý pozdrav, ale Stralena, který na něj hleděl s neskrývaným pohrdáním, ignoroval.

Místo toho přistoupil k muži stojícímu před velkými okny.

Kdykoliv jindy vypadal David Brenneman asi o deset let mladší než na svých skutečných pětapadesát. Ovšem ze zprávy, kterou právě dostal, zestárl mnohem víc, než to dokázal tlak úřadu. Prošedivělé hnědé vlasy měl neupravené, oči zarudlé a jeho ústa tvořila pevnou, rozzlobenou linku.

Když k prezidentovi přicházel, vycítil Harper zřetelně jeho náladu. Měl na sobě jen modré tepláky s odznakem své alma mater, univerzity Georgetown, stál rozkročený, ruce zaťaté v pěst měl volně svěšené jako boxer, který dostal ránu pod pás a čeká na další.

Harper si mohl jen představovat, jak se v daném okamžiku cítí. David Brenneman byl pravděpodobně nejmocnější člověk na světě, a přes to všechno dostal ránu, ze které se už asi nikdy nevzpamatuje. Co bylo ještě horší, nemohl udělat nic, čím by to napravil, navzdory obrovským prostředkům, jež měl k dispozici. Harper nedokázal říct proč, ale v těch teplácích působil ještě zranitelnější.

Brenneman byl prezidentem, to ano. Ale dnes ráno byl hlavně a nejvíce člověkem potácejícím se pod tíhou žalu.

Harper se zastavil a přinutil se podívat Brennemanovi do očí.

„Pane,” začal celý nesvůj, „upřímně lituji vaší ztráty.

Věřte mi, uděláme všechno, co je v našich silách, abychom našli lidi, kteří jsou za to odpovědní, a až je najdeme, nic nás nezastaví

„O čem to, sakra, mluvíte?”

Nejdřív si Harper neuvědomil, odkud ta slova přicházejí. Pak se otočil k mluvčímu. Stralen vyskočil z křesla a zíral na něj se směsí podrážděnosti a nevíry.

„Promiňte?” užasl Harper.

„Slyšel jste mě. O čem to mluvíte?” hulákal Stralen.

„My už dávno víme, čí je to dílo. Byl to jeden člověk a my přesně víme, kde ho najdeme. Jediná otázka je: Co s tím uděláme.”

Harper sklouzl pohledem ze Stralena na svého bezprostředního nadřízeného. Andrews neznatelně zakroutil hlavou a pohled upíral do vzdáleného kouta místnosti.

Zřejmě se nechystal postavit svému protějšku z DIA.

Harpera by zajímalo, jak dlouho byl schopen odolávat hrubé síle generálových výlevů, nebo jestli se o to vůbec pokusil.

„Pane, dovolte, abych vás s patřičnou úctou upozornil, že je příliš brzo dělat jakékoliv závěry o „Hovadina,” štěkl Stralen. „Víte moc dobře, že tohle spískal Bašír. Vrací nám ty sankce, co jsme mu vlepili minulý měsíc. Kdo jiný by to mohl být?”

Harper se zamračil. „Nemyslím, že je to pravděpodobné. Bašír je nebezpečný, ale určitě není duševně chorý. Proč by to dělal? Co by tím tak asi mohl získat?”

Stralen vrtěl hlavou. „Kdo ví?” odsekl. „Mezinárodní trestní soud na něj vydal zatykač, a zahnal ho do kouta.

Když se pokusil odjet na inauguraci Zumy jako prezidenta Jižní Afriky, varovali Bašíra, aby zůstal doma. Dokonce i ti zkorumpovaní zmetci v Ugandě si nad ním, přes diplomatické kanály, váhavě umyli ruce. Jako signatáři Mezinárodního trestního soudu by ho museli zatknout, kdyby se ukázal na jejich regionální konferenci.”

„A co z toho ho přimělo k odvetě vůči nám?” zajímal se Harper.

„Nevím, jak ten chlap myslí. Jestli vůbec myslí. Ale to je vedlejší. Jsou tu svědci.” Stralen na zdůraznění mlátil pravou pěstí do levé.

„Ten táborový doktor, Beckett, který hlásil útok jako první, sice utekl, když začaly padat bomby, ale neutekl daleko. Celé to viděl z dálky a přísahá, že viděl chlapa ve vojenské uniformě, jak vystupuje z bílého mercedesu.

Kromě toho tam bylo letadlo. Bez vládního povolení, kde se to letadlo vzalo?”

„Nevím,” odpověděl Harper opatrně.

Stralen přimhouřil oči. „Chcete mi říct, že podle vás v tom nemá prsty súdánská vláda?”

„Myslím, že může mít určitý podíl na vině.”

Stralen zase přimhouřil oči. „Co znamená ‚určitý podíl‘?”

„Chci tím říct, že Bašír financuje a cvičí džandžavídy prostřednictvím armády,” vysvětloval Harper. „Ale neřídí přímo operace v Dárfuru. To přenechal svým generálům. Je dost pravděpodobné, že o útoku vůbec nevěděl, a už vůbec ne o tom, kdo je v táboře.”

„To nemyslíte vážně.” Stralen se podíval na Andrewse, pak zase na Harpera, jako by hledal nějaké vysvětlení.

„Chcete nám opravdu tvrdit, že to byl omyl? Nějaká shoda okolností?”

„Ne, samozřejmě že ne. Tohle netvrdím. Prostě jen říkám, že to Bašír nemusel schválit,” trval Harper na svém.

„A co to letadlo? Nezapomínejme, že byly svrženy bomby,” upozorňoval Stralen.

„Nezapomínám.” Harper si povzdechl „Jenže tam je na černém trhu spousta munice a zbraní. V celé oblasti. Tanky, torpédové čluny

„Opakuji, Harpere, že to bylo bombardovací letadlo.

Podle infračervených satelitních záběrů F-7N. Co vám to říká?”

Harper neodpověděl. Letadla postavená v Číně získal Súdán koncem devadesátých let přes Írán a používal je k bombardování během tažení proti povstaleckým skupinám v poslední občanské válce. Což podle něho nedokazovalo vůbec nic.

Otočil se k prezidentovi. Poslední věc, kterou si přál, byly závody o to, „kdo dál doplivne”.

„Pane, vím že z vašeho pohledu je to zcela jasné. Ale nemyslím si, že máme dost důkazů, že Umar al-Bašír nařídil ten útok, a také si nemyslím, že jsme určili motiv. On musí znát následky pro sebe a svou vládu. Jít po vás osobně a tímto způsobem by bylo velice hloupé zejména v době, kdy je prakticky v obležení. Bašír je všechno možné, ale není pitomec. Nařídit vraždu vaší neteře by bylo projevem čirého šílenství.”

Harper se odmlčel. Těžce na něho dolehlo, když si uvědomil, že tady ta slova zazněla nahlas poprvé. Prezident dlouho nereagoval, zarudlé oči upřené na nějaký bod na zdi.

Když promluvil, byl jeho hlas nebezpečně tlumený.

„Je tu to letadlo, Johne. Nechoďme kolem toho jako kolem horké kaše. A ti lidé měli armádní uniformy,” řekl.

„Bašír armádu kontroluje. Jedna věc je, když přepadnou beztrestně nějakou vesnici. Ale pořád jsou bezpochyby na vodítku, dlouhém, možná, ale přesto na vodítku. Říkej si, co chceš, ale ti by neudělali nic, pokud by jim to on nedovolil.”

Harperem otřásla tichá zloba, která v prezidentově hlase zaznívala. Bylo jasné, že je o celé věci zcela přesvědčen. Harper dělal, co mohl, protože věděl, že teď se nesmí vzdát. Někdo prezidenta musel odvést od okraje propasti a bylo jasné, že Harper je jediný, kdo je ochoten se o to pořád ještě pokusit.

„Ano, ale to jen potvrzuje, co jsem řekl, pane. I kdyby zničili celý tábor, některým utečencům se podaří utéct. V

každém případě zůstanou nějací svědci, takže proč by Bašír takhle otevřeně ukazoval na roli vlády? Proč by dovolil, aby stopa vedla přímo k jeho prahu?”

„Aby poslal zprávu,” štěkl Stralen. „Není to zřejmé?

Prohlašoval, že něco udělá, když ministerstvo zahraničí zavedlo minulý měsíc sankce.”

„Tyhle štvavé projevy ale nepronášel poprvé,”

upozornil Harper, „a ani jednou za dvacet let nehnul prstem, aby svoje hrozby splnil. Co se změnilo teď?” Zástupce ředitele potřásl hlavou a podíval se opět na prezidenta.

„Pane, já opravdu netvrdím, že se Bašír na tom nepodílel.

Jen chci jasně poukázat na to, že potřebujeme znát všechna fakta, podívat se na všechny možnosti, než se rozhodneme pro nějakou akci.”

„A co se bude dít mezitím,” zeptal se Stralen tiše.

Harper se zase neochotně podíval na generála letectva.

„Chcete, abychom tu seděli na zadku, a Bašír se nám bude v Chartúmu vysmívat?” Stralen nehodlal ustoupit ani o píď. „Radovat se nad tím, že mu to prošlo? To navrhujete?”

„A co navrhujete vy>“ oplatil mu Harper otázku a upřel pohled do jeho studených modrých očí. Věděl, že překročil mez, ale couvnout už nemohl. Andrews už to udělal a někdo by měl tento rozhovor zarazit, než postoupí do mnohem nebezpečnější fáze. „Co navrhujete, abychom udělali místo toho, generále?”

„Já navrhuju,” vrčel Stralen, „poslat tam dvou nebo tříčlenný tým Delta, aby ověřil jeho polohu, a pak tomu zmetkoví hodit na hlavu JDAM. Já navrhuju, zbavit se ho jednou provždy.”

V místnosti zavládlo naprosté ticho. Harper se dlouze zadíval na nově jmenovaného šéfa DIA a nemohl se ubránit úvahám o tom, zda ten člověk vůbec chápe, co říká. Pak se otočil a podíval se na prezidenta. „Pane, prosím, řekněte, že o ničem takovém vážně neuvažujete.”

Brenneman se postavil tváří k oknu, ale ramena měl pořád napjatá, ruce stále u boků, sevřené v pěstí.

Neodpověděl a neposkytl Harperovi žádné vodítko k tomu, co si myslí. „Pane,” zkoušel to Harper znovu, „snažně vás prosím, abyste zvážil širší souvislosti. Umar al-Bašír je jistě bezohledný diktátor, ale je taky hlavou státu, prezident největší země v Africe.”

„A taky ho hledá Mezinárodní trestní soud,”

poznamenal Brenneman.

„A my jsme proti tomuto soudu neustále protestovali na základě toho, že jeho pravomoci omezují naši obecnou a vojenskou politiku, a že se vytvářejí celosvětová pravidla spravedlnosti, která mohou být v rozporu s našimi vlastními.

Bylo by velmi pokrytecké využít zatykač tohoto orgánu jako výmluvu pro likvidaci Bašíra.” Harper chvilku čekal, aby jeho slova měla čas proniknout do mysli osloveného.

„Musíme si uvědomit, že pokud Bašír zůstává uvnitř svých suverénních hranic, má prakticky imunitu před jakoukoliv žalobou. Nemůžeme legálně poslat vojáky, aby ho tam zatkli. A nemůžeme ho prostě zavraždit.”

„Takže mu to projde,” mumlal Brenneman. Pořád byl otočený k oknu. „Je to správné? Opravdu tohle navrhujete?”

Harper chvilku váhal s odpovědí. Uvědomil si náhle, že prezident ve skutečnosti neslyšel jediné slovo, které řekl, a to z jediného jednoduchého důvodu, nechtěl je slyšet. Byl ztracen ve svém vnitřním světě bolesti a smutku a zatím se soustředil na jediné, nejradši by kolem sebe mlátil. V

tomto směru mu Stralen poskytl přesně to, co chtěl – někoho, koho mohl obvinit a potrestat za smrt neteře.

Harper chápal, proč ho to přitahuje. Každého člověka by přitahovala vidina bezprostřední pomsty. Ale to z pomsty nedělalo ani rozumnou, ani správnou věc.

„Pane prezidente.“ To promluvil Andrews, a Harper se k němu trochu překvapeně otočil. Dal o sobě vědět poprvé od okamžiku, kdy jeho zástupce vstoupil do místnosti. „Při vší úctě, Jonathan má pravdu. Můžeme dojít k závěru, že Bašír je za to odpovědný, ale nemůžeme ho odpravit. To mezinárodní společenství nikdy nepřijme.”

„Koho zajímá, co přijmou nebo ne?” ozval se Stralen.

Na svůj protějšek ze CIA vrhl vzteklý, obviňující pohled. „O

to tady nejde, a my pro změnu nemáme důvod ohlížet se na světové veřejné mínění.” Svou pozornost přesměroval na Harpera. „A pokud jde o vaše poznámky o Mezinárodním trestním soudu, Na tu organizaci já zvysoka kašlu. Zatykač je fajn, ale vliv na naši reakci by neměl mít v žádném směru.”

„Tak dobře. Zapomeňme na soud,” připustil Harper.

„Při vší úctě, generále Stralene, uvědomujete si, že Súdán má v Mugladské proláklině odhadem zásobu dvou miliard barelů ropy? A že Rusko investovalo obrovské finanční a materiální prostředky do súdánského ropného průmyslu?

Dohody Purina s Chartúmem, jsou projevem jeho politického vlivu uplatňovaného přes Slavneft Stralen ho probodl pohledem. „Nepoučujte mě. O

Slavneftu vím všechno.”

Harper Stralenův pohled bez mrknutí opětoval a pokračoval s klidnou rozhodností. „Potom je vám tedy, doufám, jasné, že to není jen sedmá nebo osmá největší ropná společnost, ale taky že je zcela majetkem státu. A jistě si uvědomujete, že Rusové prostřednictvím Slavneftu utratili něco kolem dvou set milionů dolarů na rozvoj ropných polí Abyei ve středojižní oblasti Súdánu, přičemž součástí rámcové obchodní dohody, myslím, že tady se dá použít výraz spojenectví, je závazek Súdánu značnou část této investice použít na nákup ruských zbraní a vojenského vybavení. Vzhledem k tomu, co víte, asi nemusím dodávat, že Súdán už dříve zavedl precedens pro toto uspořádání ve svých vztazích s Čínou, která teď těží šestinu až čtvrtinu své spotřeby ropy z polí v západní části země. V tomto případě výměna rovněž zahrnovala zbraně. Hlavně ruční zbraně, i když existují zvláštní dohody o prodeji čínských útočných letadel a výcviku súdánských pilotů. A ujištění, že Peking zpracuje Radu bezpečnosti OSN ve všech otázkách odvety vůči Bašírovu režimu, včetně vyvražďování Dinků „Dost.” Brenneman se otočil nečekaně od okna. „To stačí. Nechci už nic slyšet.”

Všichni v místnosti zmlkli. Bylo jasně vidět, jak se prezident trápí. Kdyby to měl Harper odhadnout, tak jeho smutek překonával pouze jeho obtížně potlačovaný vztek.

„Pane, chápu vaše rozčilení,” pokračoval Harper rychle. Myslel jen na to, jak utnout Stralena, než napáchá ještě větší škody. „Přijměte mou omluvu, pokud se opakuji, ale jít rovnou po Bašírovi by byla obrovská chyba. Ani to nemůžu dostatečně zdůraznit. Takové počínání není schůdné ani zodpovědné –„

„Rozčilený?” Prezident na něj upíral prázdný, nechápavý pohled. Zástupce ředitele si okamžitě uvědomil, že mu něco v Brennemanově tónu před chvilkou uniklo a tím se dopustil kolosální chyby v úsudku. Než to mohl napravit, Brenneman pokračoval divadelně pobaveným tónem. „Mou neteř zavraždila banda divochů v jakési zemi třetího světa a vy si myslíte, že jsem rozčilený? Jste velmi chápavý, Johne. Děkuji vám, že jste mi osvětlil situaci.”

„Pane, já…”

Prezident zvedl ruku a zarazil ho, pak se zadíval do kouta místnosti. Z jeho výrazu bylo patrné, že vztek ovládá jen stěží. „To je prozatím všechno, Johne. Odešel byste prosím? Josh vás najde, kdybychom něco potřebovali.”

Harper otevřel ústa, chtěl napravit škody, ale nic ze sebe nedostal a bylo zřejmé, že Brenneman nepřipustí žádnou další diskuzi. Mrkl na svého šéfa, ale ten na něj hleděl se směsí frustrace, sympatií, a což bylo možná nejhorší, beznaděje. Nemusel se na Stralena ani podívat, aby věděl, že v generálových očích uvidí pravý opak.

Harper poznal, když prohrál. Se stále se prohlubujícím pocitem bezvýchodnosti přijal beze slova prezidentův příkaz, vyšel z místnosti a tiše za sebou zavřel dveře.

Když o chvilku později vyšel Jonathan Harper ven, pořád ještě pršelo, teplý, klidný déšť, který přicházel jakoby odnikud. Minul dva agenty na stráži, sešel ze schodů a pokračoval k příjezdové cestě. Podvědomě se snažil nechat prezidentský srub co nejdál za sebou. Zaklonil hlavu, pohlédl na prázdné černé nebe a zavřel oči. V hlavě mu hučelo, naprosto nevnímal pošmourné počasí, přestože mu déšť stékal po obličeji a sako měl už promočené skrz naskrz.

Co se právě stalo, ho zcela ohromilo. Davidu Brennemanovi radil už skoro šest let a nikdy toho člověka neviděl chovat se tak iracionálně. Jste velmi chápavý, Johne.

Dekuji vám, že jste mi osvětlil situaci. Harper litoval své nechtěné chyby při formulaci, ale ta pravděpodobně situaci nezhoršila, spíš jen odhalila její již existující katastrofální stav. Brenneman dovolil, aby mu smutek a vztek zatemnily úsudek, a Stralenova provokativní prohlášení, žádné nebylo podloženo ověřenými fakty, všechno jenom zhoršovala.

Harper ani nevnímal, jak dlouho tam už stojí, když se za ním ozval hlas. Otočil se a uviděl ze schodů scházet ředitele Andrewse a těsně za ním šel Joshua McCabe. Oba muži se zastavili na příjezdové cestě, aby si potřásli rukama.

I na tu vzdálenost Harper viděl, že jsou oba zaražení, ramena svěšená, jako kdyby je k zemi tlačilo společné neviditelné břemeno. Díval se, jak se McCabe otáčí a vrací do srubu.

Pak ředitel zvedl ruku směrem ke svému zástupci a mávl k tahoe zaparkovanému poblíž. Za minutku seděli oba uvnitř velkého vozu.

Harper zvažoval, že se omluví za škody, které napáchal, ale pak se rozhodl nechat na tom druhém, aby prolomil podivné ticho.

Ředitel vytáhl z vnitřní kapsy saka plátěný kapesník a metodicky si otíral déšť z obličeje. Když konečně promluvil, aniž by se podíval na svého podřízeného, byl jeho hlas tichý.

„Tam uvnitř jsi nám, Johne, nepomohl,” poznamenal.

„Vůbec jsi nám nepomohl. Svůj domácí úkol jsi udělal a já doufal, že to Brennemanovi dojde. Lepší by bývalo bylo, kdybys přestal, dokud jsi ještě mohl mluvit, a nechal mu nějaký čas, aby o tom přemýšlel. Tím, že jsi na něj tlačil, jsi nahrál Stralenovi přímo do rukou. Díky tobě vyzněl téměř rozumně. A teď jsme kvůli tobě zahnaní do obrany.”

Harper se kousl do jazyka, i když měl nutkání připomenout řediteli jeho nepatrný příspěvek k ostré diskuzi uvnitř srubu. Místo toho mlčky přitakal.

Andrews kývl. Soudě ovšem podle jeho podrážděného výrazu, domníval se zřejmě, že omluvy jeho zástupce jsou vše, jen ne upřímné. „Podívej, myslím, že se mi podařilo trochu ho uklidnit,” pokračoval. „Alespoň na chvíli.

Samozřejmě naším problémem je Stralen a ten nezmizí.

Pravděpodobně je pořád vevnitř a snaží se potlačit to, co jsem právě řekl já.”

„On nemá vůbec představu, o čem mluví,” vybuchl Harper. Předstíraný klid ho začal opouštět už při samotné zmínce o tom chlapovi. „Nemůžu uvěřit, že nechápe, jaké následky bude mít zabití hlavy státu, obzvlášť když nemáš neprůstřelné důkazy, které by takovou akci ospravedlňovaly.

Dnes se to prostě už nedělá.”

Andrews unaveně kroutil hlavou. „Nepodceňuj Stralena, Johne. Je to velmi chytrý člověk, který ví mnohem víc, než si myslíš. A má v rukou velkou moc. Na to bys neměl zapomínat. Přesněji, prezident mu naslouchá.

Nemůžeš s ním přestat počítat jen proto, že ho nemáš rád nebo s ním nesouhlasíš.”

„V tom to není, Bobe. Ten člověk je víc než nebezpečný. Slyšel jsi, co tam vevnitř říkal. Já prezidenta varoval před přetahováním s Rusy a Číňany a on udělá všechno, aby to smazal.” Harper potřásl hlavou. „Normálně by prezident vůbec o něčem tak šíleném neuvažoval. Prostě teď nechce poslouchat rozum, Je příliš zaujatý tím, co se stalo jeho neteři. Je v tom citově příliš zainteresovaný.”

Zdálo se, že ho ředitel neslyší. Vzdorovitě tiskl rty a tmavé oči upíral na sedadlo před sebou.

„Co se děje?” zeptal se Harper. „Ježíšikriste, ty mě ani neposloucháš.”

Andrews kroutil hlavou. „Omyl, slyšel jsem každé tvé slovo.”

„Pak přede mnou něco tajíš, Bobe. Protože normálně nemíváš výpadky jako ten před chvílí.”

Andrews seděl dlouho mlčky, pak se mu na tváři zase objevil ten výraz tísnivého zmatku, jako opona před divadelní scénou. Nakonec si těžce, dlouze vzdychl.

„Ministryně zahraničí je jen kousíček od toho, aby se přidala ke Stralenovi,” prohlásil a podržel palec a ukazováček kousek od sebe.

Harper na něj nevěřícně hleděl. „Brynn Fitzgeraldová?

To víš jistě?”

„Je to můj informovaný odhad. Mluvil jsem s ní, než jsem jel sem. Vlastně mi volala ona, když domluvila s prezidentem.”

„Musel ses zmýlit. Ona je jedním z nejrozumnějších lidí ve Washingtonu. Jak přišla najednou k takové cukatuře?”

„Nevím,” uvažoval Andrews nahlas. „Loajalita k prezidentovi? Nebo nějaký následný záchvat po tom, co ji v Pákistánu unesli, a přitom byla svědkem toho, jak jí chladnokrevně zastřelili dobrého přítele. Ať je to cokoliv, máme kolem nějak moc zamlžených úsudků.” Pokrčil rameny. „Pojďme to vzít popořádku, Johne. Ne, že bychom si mohli vybírat. Musíš si uvědomit, že prezident měl sotva hodinu na to, aby to celé vstřebal.

Kromě toho si myslím, že se mi povedlo trochu mu to rozmluvit. Aspoň prozatím. Nemusím připomínat, že to musíme velmi pečlivě sledovat. Kdyby se rozhodl udělat něco drastického, tak se nám to vrátí, ať už se na tom budeme podílet, nebo ne. Tak to bohužel chodí, a já nemám nejmenší chuť dovolit, aby Agentura odskákala něco, do čeho ho ukecal Stralen.”

„To rád slyším,” odpověděl mu Harper. Ulevilo se mu, když viděl, že se Andrewsovi vrací alespoň část rozhodnosti.

Bude ji potřebovat, jestliže se generál rozhodne nenechat věci na pokoji, a Harper měl velmi nepříjemný pocit, že ředitel má pravdu. Stralen je pravděpodobně pořád uvnitř a přesvědčuje prezidenta o své pravdě. „Takže, jak na to půjdeme?”

Ředitel chvíli přemýšlel. „Podle mého názoru je nejlepší způsob, jak situaci uklidnit, dát Brennemanovi toho člověka, který ten útok skutečně provedl. Oko za oko, abych tak řekl.”

„Souhlasím. A vzhledem k té kaši, do které se dostal s Mezinárodním trestním soudem, bude Bašír ochotný ho vydat bez dlouhého váhání. Koneckonců to bude nejlepší způsob, jak dokázat, že s útokem neměl nic společného, a příležitost k malému diplomatickému něco za něco.”‚

„Myslíš, že nás bude tlačit do vyjednávání se soudem?”

„Bašír bude chtít něco na oplátku za svou spolupráci.”

Harper pokrčil rameny. „Vsadím se, že mu karty do hry nebudou chybět.”

Andrews se tvářil skepticky. „Opravdu věříš, že v tomto nemá prsty? Protože abych pravdu řekl, nevypadá to pravděpodobně a prezidenta jsi taky nepřesvědčil.”

„Já prostě nevidím, jak by něco tak brutálního a přímého prospělo režimu v Chartúmu,” uvažoval Harper. „A Bašír určitě taky ne. Ví, jak zpracovat mezinárodní společenství. Vzpomínáš na jeho pouť do Mekky? A to se zatykačem Mezinárodního trestního soudu přišpendleným na zádech. A když se mu to nezdálo jako dost vzdorovité, tak jakmile odříkal své zbožné modlitby, zajel si na zasedání Arabského společenství na nejvyšší úrovni v Kataru. Stěžuje si, že rozhodnutí soudu jsou předpojatá vůči Afričanům.

Dovedeš si to představit? On je uprchlík před spravedlností.

A pak tu máš Kaddáfího, jak mu bratrsky potřásá pravicí a nazývá Mezinárodní trestní soud teroristickou organizací. A generální tajemník OSN se mezitím v rozpacích kroutí na pódiu.”

Andrews si vzdychl. „Tu společenskou událost si pamatuju. Vypadal jako Saddám v době své největší slávy.”

„A přesně tohle chci říct, Bobe. Ví moc dobře, co mu projde, a vražda prezidentovy neteře do toho nepatří. On to samozřejmě popře v každém případě, divím se, že to ještě neudělal. Ale určitě si uvědomuje, že bude muset ukázat dobrou vůli, dodat člověka, který to spáchal. A kterého my potřebujeme dostat do rukou, protože může zabránit tomu, aby se už tak špatná situace nevyhrotila ještě víc.”

„A co když se mýlíš?” zeptal se Andrews tiše. „Nebo se Bašír z nějakého důvodu rozhodne nespolupracovat? Co pak?”

Harper nad otázkami chvilku uvažoval, ale odpovědi už byly nasnadě. „Pokud se to dostane do takového stadia, nebudeme mít jinou volbu než toho člověka najít sami. Jinak bude mít Stralen přesně to, co potřebuje, aby dotlačil prezidenta ke špatnému rozhodnutí. Umar al-Bašír je možná ďábel, ale je to ďábel, kterého známe. Nemáme představu o tom, kdo číhá někde zákulisí, aby zaujal jeho místo.”

Andrewsovi trvalo chvilku, než to zvážil. „Já se nehádám, Johne. Ale víš, jak bude těžké najít jednoho muže v Súdánu? Nemáme ani jméno, o obličeji ani nemluvě. Jestli se Bašír rozhodne ho nevydat, kdo ho dokáže najít?”

„Myslel jsem, že to je jasné.”

Andrews se konečně pohnul a podíval se na podřízeného. Jeho pohled byl pevný a dokonale nečitelný.

,,Myslel jsem, že je mimo.”

„Je mimo. Byl mimo Agenturu už několikrát, ale nezabránilo mu to vrátit se, když jsme ho potřebovali. Pokud budeme nuceni zapojit se do toho naplno, rád bych, aby to na místě raději vedl on než kdokoliv jiný. A kromě toho, on už tam je.”

„V Africe?”

„Správně,” řekl Harper. „Posledních několik měsíců pracuje pro Blackwater.”

„Soukromá

bezpečnost?”

Andrews

vypadal

překvapeně. „Je to nějaká naše operace?”

Ministerstva obrany a zahraničí si pravidelně najímala na bezpečnostní práci, včetně ochrany zahraničních hodnostářů a vysoce postavených činitelů, soukromé firmy přes různé vládní agentury, včetně Úřadu pro bezpečnost diplomatické služby, který technicky spadal pod pravomoc zamini.

Harper pokrčil rameny. „Myslím, že šlo o přímou dohodu mezi Blackwaterem a vládou Jižní Afriky. I když to možná s námi konzultovali. Když jsem o tom naposled slyšel, velel mobilní bezpečnostní jednotce.”

Ředitel se zamračil. Zřejmě nebyl nadšen vyhlídkou, že se Ryan Kealey dostane zpátky do akce. „Myslíš, že ho k tomu přemluvíš? Když pro nás naposled něco dělal, tak ho málem zabili, a to nemluvím o tom ostatním.”

Harper rychle přikývl. „On se přidá, tak nebo tak.”

Zněl sebejistěji, než by měl, ale nechtěl dát řediteli možnost změnit názor. Nahlas ovšem nevyslovil, že Andrews má pravdu. Všechno záviselo na tom, co taktně popsal jako ostatní. Smrt Naomi Kharmaiové a její přetrvávající účinek na Kealeyho. To byla potenciálně největší překážka Kealeyho znovuzařazení do stáda, a Harper věděl, že až na to dojde, bude k tomu muset přistupovat s co největší opatrností. Se zřetelem na tento cíl si už zařídil schůzku v Baltimoru s někým, kdo by mohl být v tomto směru velmi užitečný.

Jistě, stále tu byla naděje, že do toho nebude muset Kealeyho zatáhnout, ale Harper nějak věděl, že se bez něho neobejdou. Otázka jen zněla, jak dlouho bude prezident odolávat Stralenoa jaký katastrofální směr nabere toto nepříjemné spojenectví.

4

JOHANNESBURG, JIŽNÍ AFRIKA ČERVEN

Bylo těsně po druhé odpoledne, když se Alex Whysall zastavil v jiskřivě bílém vestibulu soudní budovy a zády se zlehka opřel o vysoký mramorový sloup. Budova byla přecpaná reportéry, fotografy a politicky uvědomělými Jihoafričany. Všichni čekali na výsledek právě probíhajícího soudního řízem a napětí panující v prostorné hale se nedalo přehlédnout. Shromážděný dav narůstal od rána a teď místnost působila dojmem, že každým okamžikem praskne ve švech.

V samotné hale bylo nejméně sto lidí. Všichni povykovali, aby je bylo slyšet, a dalších přibližně tisíc se shromáždilo před budovou. Odtamtud hrozilo skutečné nebezpečí, to Whysall věděl, a když poslouchal skandující dav na druhé straně velkých prosklených dveří, podvědomě sevřel svůj Heckler & Koch MP5 pevněji. Samopal byl jeho primární zbraní a byl vybaven sklopnou opěrkou a rukojetí na předpažbí. Jako záložní zbraň měl berettu 9 mm v pouzdře na pravém boku, nicméně si uvědomoval, že pokud ji bude muset použít, tak už bude v pěkným srabu.

Samozřejmě šance, že věci zajdou až tak daleko, byly malé až nulové. On však musel být připravený na všechno, to patřilo k jeho práci.

Šestadvacetiletému Whysallovi před měsícem vypršel druhý tříletý úvazek u Námořní pěchoty Spojených států.

Během té doby sloužil jako rotmistr u 1. průzkumné roty. Ta měla základnu v Camp Pendletonu v Kalifornii. Jako průzkumník námořní pěchoty bojoval v Afghánistánu během operace Achilles. Operace vedená NATO měla v roce 2007

za cíl vyčistit jižní provincii Helmand od bojovníků Tálibánu. Byl vyznamenán Bronzovou hvězdou za bojovou činnost v tomto konfliktu a pořád ještě si pamatoval den, kdy mu velitel praporu medaili předával. Obzvlášť si pamatoval hrdost, již cítil, protože svou práci dělá tak dobře, že si vytoužené vyznamenání zaslouží.

V té době si nedokázal představit nic, co by dělal raději, a ochotně uvažoval o dalším turnusu. Pak si během návštěvy u rodičů všiml na Internetu reklamy soukromé bezpečnostní služby. Jednoduše řečeno, zarazila ho čísla.

Blackwater Worldwide, kdysi málo známá bezpečnostní agentura s vládními zakázkami za necelých sto pětadvacet tisíc dolarů, rozkvetla po 11. září 2001, útoku na Světové obchodní centrum. Společnost rozšířila své pole působnosti a bývalým příslušníkům elitních jednotek americké armády nabízela šestimístné sumy. Jako dlouholetý příslušník průzkumu, končící svůj úvazek, byl Whysall ve velmi výhodné pozici, aby na této příležitosti vydělal. A tak po dlouhém uvažování došel k závěru, že peníze, skoro čtyřikrát vyšší roční příjem, než měl v aktivní službě u námořní pěchoty, jsou příliš velkým lákadlem, než aby je nechal ležet. Jeho druhý úvazek končil o pár měsíců později, a jakmile dostal propouštěcí papíry, podepsal jednoroční kontrakt s Blackwaterem.

Očekával nasazení v Iráku, a nějakou dobu to vypadalo, že to bude jeho budoucí působiště. Pak, když byl na dvoutýdenním firemním výcvikovém kurzu v močálech Great Dismal Swamp v Moyocku v Severní Karolíně, podepsal Blackwater lukrativní smlouvu s vládou Jižní Afriky na ochranu prezidenta Jacoba Gedleyihlekise Zumy a vedoucích činitelů jeho strany, Afrického národního kongresu. Vedoucí společnosti začali okamžitě přesouvat zdroje a týden po skončení výcviku seděl Whysall v letadle do Johannesburgu. K jeho překvapení na něj na letišti čekal vedoucí PSD, neboli ochranné skupiny osob, ke které byl přidělen. Jeho překvapení z nečekané zdvořilosti se nicméně změnilo v naprostý úžas, když si uvědomil, kdo je ten muž před ním.

Whysall tušil, že o Ryanovi Kealeym ví tolik jako kdokoliv jiný, což znamenalo nic moc. Ale stačilo to.

Bývalý armádní důstojník sloužil ve 3. skupině speciálních sil, SFG, od roku 1995 do roku 2001 a své nasazení – poslední v armádě Spojených států, skončil v hodnosti majora. Předtím sloužil u 10. SFG ve Fort Carsonu v Coloradu. Taky se šuškalo, že byl členem elitní 1. SFOD

Delta, i když tuto fámu nedokázal nikdo potvrdit. Známé nicméně byly jeho úspěchy v posledních několika letech. V

tomto období pracoval pro Ústřední zpravodajskou službu jako nezávislý spolupracovník.

Na Whysalla hned tak něco neudělalo dojem, ale životopis Ryana Kealeyho byl víc než působivý, a velice ho potěšilo zjištění, že pod ním bude pracovat v Johannesburgu.

Během pobytu v zařízení Blackwateru v Moyocku si Whysall začal klást otázky týkající se úrovně, na kterou byli přicházející nováčci cvičeni. Oproti obecnému přesvědčení nebyli všichni zaměstnanci Blackwateru pracující v bezpečnostní branži vysloužilci ze speciálních jednotek.

Někteří dokonce neměli vůbec žádné vojenské zkušenosti.

Jiní zase měli velmi podezřelou minulost. Jeden člověk, se kterým Whysall prošel výcvikem v Moyocku, byl Chilan a vykládalo se, že sloužil za krutého režimu Augusta Pinocheta koncem osmdesátých let.

Whysall byl rád, že PSD, k níž byl přidělen do Johannesburgu, žádný z těchto problémů nemá. Ať už ty historky o něm byly pravdivé nebo ne, Kealey věděl, jak řídit ochranku. To samo o sobě Whysallovi téměř stačilo jako potvrzení, že Kealey sloužil v jednotce Delta, protože bezprostřední ochrana osob nepatřila do výcvikového programu žádné složky vojenských sil s výjimkou Bezpečnostní stráže námořní pěchoty, která byla přidělována na velvyslanectví Spojených států po celém světě a také do Bílého domu.

Hlasitý řev uvnitř soudní budovy vrátil bývalého mariňáka do přítomnosti. Narovnal se a zkoumal dveře do hlavního sálu. Byl zvědavý, co se uvnitř stalo. Rychle mrkl na hodinky a usoudil, že na vynesení rozsudku je příliš brzo.

Na druhé straně pochyboval, že by se porota dlouho radila, protože případ byl celkem jasný. To vysvětlovalo, proč tady vůbec, spolu s dalšími sedmi členy blackwaterské prezidentské ochranky, byl.

David Joubert, současný obžalovaný, byl dlouholetý přítel prezidenta Zumy, jeho obchodní partner a pravá ruka v době, kdy byl, za minulého prezidenta Thabo Mbekiho, Zuma viceprezidentem Jižní Afriky. I když pocházeli ze stejného kmene Xhosa a kamarádili spolu od dětství, Zuma se od Jouberta distancoval krátce poté, co Zumu obžaloval v roce 2005 úřad vrchního státního žalobce, nejvyšší justiční orgán Jižní Afriky, ve dvou případech korupce a po pár letech ještě přidal podvod, vydírám a praní špinavých peněz – obvinění, jež na něm ulpívala, i když o čtyři roky později vyhrál prezidentské volby a odstavil Mbekiho, který tento úřad držel od doby, kdy z něj odešel Nelson Mandela.

Mnozí, včetně Whysalla, byli přesvědčení, že Joubert je

obětní

beránek.

Nepřekonatelná

chudoba

a

nezaměstnanost sužující Jižní Afriku, a celý kontinent – často vedly k tomu, že se osud afrických politiků točil jako na obrtlíku. Než byl zvolen do parlamentu, byl Zuma populistická ikona, člověk, který měl za sebou odbory a sliboval, že do země přivede nové podniky a pracovní příležitosti. Ale Whysall byl už v dostatečném počtu chudých zemí světa, aby věděl, že naděje a zoufalství lidi oslepují natolik, že nevidí skvrny na šatech svého vyvoleného zachránce.

Obvinění proti Zumovi vycházela z jeho spojení s Sabirem Sajchem, durbanským podnikatelem, odsouzeným za

podplácení

vysokých

důstojníků

jihoafrického

námořnictva, čímž získal několik lukrativních zakázek, včetně stavby čtyř fregat třídy Valour, kde cena činila přes jednu a půl miliardy randů, tedy sto padesát milionů eur za každou. Další žaloby spojovaly Sajcha, a v návaznosti Zumu, s jistou francouzskou zbrojovkou. V tomto stadiu úřad žalobce prohlásil, že Sajch přijal úplatky od zbrojařů pro Zumu, jenž neprozřetelně pokračoval v propírání těchto peněz přes některé z největších jihoafrických bank. Nakonec dostal Sabír Sajch patnáct let za mřížemi a krátce nato úřad vrchního státního žalobce začal sbírat důkazy, které bude potřebovat, až formálně Jacoba Zumu obžaluje.

To bylo před čtyřmi roky, a problém spočíval v tom, co se událo od té doby. Navzdory tomu, že byl obžalován a jen taktak před volbami zproštěn viny z trestného činu znásilnění, Zuma si našel solidní základnu v jihoafrické levici, již rozčaroval Mbekiho zvyk ignorovat názory, které nebyly v souladu s jeho vlastními, jakož i to, že trvale odmítal řešit problémy rozsáhlé chudé části společnosti.

Zumova popularita byla tak velká, že si ho ANC zvolil v roce 2007 do svého čela, čímž fakticky ukončil Thabo Mbekimu jeho pobyt v prezidentském úřadu. Jedinou překážkou byla sbírka trestných činů, ze kterých byl Zuma obžalován, ale žaloby byly zamítnuty pro procesní pochybení, čímž mu byla konečně otevřena cesta k moci.

Whysall nedokázal říct, jestli zamítnutí bylo výsledkem legitimního, i když příhodného, technického opominutí, nebo důsledek tichého odhalení, že Mbeki vyvíjí nátlak na úřad žalobce, aby jeho hlavního konkurenta zneuctil a zavřel. Oboje se vykládalo, ale on neměl chuť pohroužit se kvůli pravdě do bažiny africké politiky. Věděl a chtěl vědět jen tolik, kolik toho potřeboval ke své práci.

A teď věděl, že voličstvo, které vyneslo Zumu na vrchol, bylo rozčarováno ani ne po roce jeho prvního období v úřadu. Zima v Jižní Africe trvá od května do září, a tu poslední poznamenalo obzvlášť kruté, mrazivé počasí. S

miliony bezdomovců a dalšími miliony žijícími v nevytápěných chatrčích docházelo ke stávkám a demonstracím dělníků v chemickém průmyslu a stavebnictví a státních úředníků, dožadujících se vyšších mezd a lepšího bydlení pro své rodiny. Když se kola průmyslu kvůli stávkám prakticky zastavila a zemí se šířil nepokoj, vrátil se Zuma do své rodné provincie KwaZulu-Natal a snažil se své nejvěrnější stoupence přesvědčit, aby s ním měli trpělivost.

Nebylo proto překvapivé, že obvinění z korupce zase vyplavala na povrch. Zumovy opakující se problémy znamenaly novou příležitost pro jeho oponenty. Pokud znovu zapadne do soudních procesů, jeho kariéra prezidenta, na kterou mnozí vsadili své vlastní kariéry a reputace, náhle a definitivně skončí, stejně jako vláda a státní správa, a to v tom nejhorším možném okamžiku. A nejvíc nakonec na všechny ty politické a soudní machinace doplatí obyvatelé Jižní Afriky.

Whysall opět nevěděl, jestli jsou nejnovější obvinění pravdivá. Mnozí oddaní Zumovi tvrdili, že je to „Mbekiho pomsta”, a byli přesvědčeni, že mohl kout pikle za scénou.

Jediná věc byla jistá, totiž že Zuma má tentokrát tajný trumf, elektronickou a papírovou stopu, kterou údajně objevil a která dokazovala, že jednám se Sajchem, do kterých se údajně Zuma zapletl, vedl ve skutečnosti jeho celoživotní přítel David Joubert, který byl jmenován šéfem celostátní

policie.

Je

tento

důkaz

skutečný?

Vykonstruovaný? Předhodil Zuma Jouberta vlkům, aby se vyhnul dalšímu vlastnímu procesu? Pro Whysalla to bylo příliš zašmodrchané a on si s tím nemínil lámat hlavu.

Nakonec to nebyla jeho věc. Blackwater Worldwide byl morálně neutrální, apolitický a nezainteresovaný v čemkoliv kromě ochrany klienta.

Poznámka pod čarou: Takový byl i Whysall. Pro něho se měly věci takto: Lidé ze Zumova okolí se obrátili na Blackwater, právě když začínal proces se Joubertem. Zjistilo se, že několik vedoucích činitelů v prezidentově ochrance jsou bývalí příslušníci policie Jižní Afriky a jsou hluboce oddáni Joubertovi. Když tento znepokojivý fakt vyšel najevo, rozpustil Zuma svou ochranku a dal přednost nezávislé bezpečnostní agentuře. Vzhledem k úspěchu, jejž vykázala při ochraně Paula Bremera v Iráku, byl Blackwater Worldwide první na seznamu.

Stále nebylo známo, jestli Joubertovi příznivci v jihoafrické policii představují skutečnou hrozbu, ale pro Blackwater to bylo jednoznačně výnosné. Vysocí představitelé společnosti byli šťastní, že můžou podepsat kontrakt, a po složení podstatné zálohy objednavatelem začali okamžitě dávat dohromady bezpečnostní profil jihoafrického prezidenta. Zuma měl nyní k dispozici osmičlenný tým, dále pět obrněných vozidel a vrtulník Bell pro vzdušnou podporu. Whysall věděl, že konvoj zatím čeká v podzemní garáži, jejíž vchod uzavřela místní policie, a vrtulník bude přivolán, jakmile bude rozsudek nad Joubertem oznámen.

Co se stane dál, bylo ve hvězdách. Obrovskému davu venku bylo většinou jedno, co bude s Joubertem. Mnozí byli skalní přívrženci Mbekiho, ostatní rozčarovaní stoupenci Zumy. Podstatná skupina lidí tvrdila, že celý proces má pouze odvést pozornost od Zumovy nepoctivosti a Joubert se na tom ochotně podílí.

Pro tým Blackwateru to znamenalo jen větší zmatek.

Zakrátko se otevřou dveře soudní místnosti a oni budou mít potenciálně nebezpečnou situaci, kterou budou muset zvládnout.

Whysallovu pozornost náhle upoutal známý a on si rychle upravil sluchátko vysílačky Motorola pro bezpečné spojení v pravém uchu. „Tady Whysall. Slyším.”

„Whysalle, Kealey. Co se děje u tebe?”

Whysall se rychle rozhlédl kolem a snažil se odhadnout náladu davu. Věděl, že Ryan Kealey seděl uvnitř soudní síně, jen kousek od jihoafrického prezidenta. Zuma trval na tom, že se posledního dne procesu zúčastní osobně, a navzdory veškerému úsilí se Kealeymu nepodařilo mu to rozmluvit.

„Lidi tady začínají být podrážděný,” odpověděl Whysall. „A na náměstí před pár minutami dorazily další policejní jednotky. Šest dalších aut a asi patnáct policajtů, celkem patnáct a osmdesát, ale nemám ponětí, jestli jsou to přátelé, nebo nepřátelé. Jinak není co hlásit.”

„Fajn. Buď připravený. Porota právě přichází. Zajisti, ať jsou všichni připravení na přesun. Konec.”

„Rozumím. Konec.”

Whysall okamžitě předal informaci ostatním členům týmu, pak se zase soustředil na dav, co se motal kolem. Asi za pět minut uslyšel na druhé straně dveří do soudní síně hluk. Whysall věděl, že ten zvuk znamená, že Zuma v hlavní místnosti ukončil svou výpověď.

Kolem něho začaly desítky reportérů okamžitě bojovat o pozice a strkaly přitom mikrofony a kamery přes vymezující šňůru. Za novináři shromážděný dav čumilů a protestujících se tlačil dopředu, takže se již úzký průchod ze síně ke vchodu do soudní budovy stále víc zužoval.

Whysall studoval chaotickou scénu se vzrůstajícími obavami. Nechápal, proč sem vpustili veřejnost. To znamenalo bezpečnostní noční můru i přes kontrolní body a detektor kovů umístěný u hlavního vchodu. Uvnitř to bylo zlé, ale venku ještě desetkrát horší. Johannesburská policie sice postavila zátarasy na obou koncích Von Brandis a Kerk, dvou ulic protínajících se před soudní budovou, ale soustředila se jen na provoz vozidel. Neudělala prakticky nic, aby zabránila shromáždění nezvládnutelného davu, a Whysall byl přesvědčený, že policie nebude těmto lidem v ničem bránit, až oni budou muset budovu opustit, zejména po tom, co se odehrálo v hlavní zasedací síni.

Jacob Zuma právě svědčil proti šéfovi jihoafrické policie. Když se některým stoupencům Jouberta podařilo dostat do Zumovy ochranky, bylo možné, dokonce pravděpodobné, že mnozí policisté hlídající budovu soukromě podporují část davu nepřátelskou k prezidentu Zumovi. Že se policie nebude všemi silami snažit zajistit Zumovi bezpečný odchod, napadlo Whysalla až teď.

Podvědomě se tomu vyhýbal v rámci své snahy nepřemýšlet o záludnostech jihoafrických záležitostí. Jenže toto byl případ, kdy klientův vztah s jednou částí státního aparátu měl přímý vliv na jeho bezpečí.

Whysall věděl, co to bude znamenat, pokud má pravdu, a rozhodl se své pochybnosti předat výš. Zrovna když se chystal promluvit, sluchátko se se zapraskáním probudilo k životu.

„Všem příslušníkům v hale, držte se kolem šňůry.

Jdeme ven.”

Whysall okamžitě potvrdil zprávu a pak naslouchal, jak ho zbytek týmu následuje. Za třicet vteřin byl na pozici a pozoroval mohutného policistu přede dveřmi do soudní síně, jak zvedá vysílačku k ústům. Muž zamumlal pár slov a ustoupil na jednu stranu mohutných dubových dveří. Dveře se otevřely ven a dva policisté v civilu je rychle zajistili ke zdi. Vzápětí dav propukl v řev a Zuma s doprovodem vyšel z místnosti do vstupní haly.

5

CHARTÚM, SÚDÁN

Walter Reynolds, šéf zastupitelství USA v Súdánské republice, stál u malého zamřížovaného okna v rohu své kanceláře a usrkával horkou černou kávu. Dnes to byla jeho dvanáctá. Rozhlédl se po centru Chartúmu, chaotické směsi šedohnědých budov a olivově zelených stromů, doplněné kupolemi mešit a v pozadí se tyčících bytovek na Barlaman Avenue. Vše rozdělovaly dva toky Nilu, dusil se vztekem, stejným hořkým hněvem, který pocítil vždy, když začal uvažovat o vyhlídce na další dva roky v této parné díře v Severní Africe.

Reynolds přebíral funkci chargé ďaffairs před deseti měsíci, krátce poté, co opustil své minulé působiště v Pobřeží slonoviny, ale už měl tohoto místa plné zuby.

Popravdě chtěl odjet už v den, kdy sem dorazil, a nebylo to jenom kvůli horku.

Za těch třicet let v zahraniční službě Reynolds pochopil, jak obrovská je ve skutečnosti kulturní propast mezi Spojenými státy a zbytkem světa. Vždycky se snažil docenit kulturní zvyky zemí, do nichž byl vyslán, i když je osobně považoval za nechutné. Také se poučil, že to, čemu se říká „přijatelné” společenské chování, se může v jednotlivých zemích velmi lišit. Dělal všechno, aby to považoval za normální, a většinou se mu to dařilo.

Koneckonců to patřilo k diplomacii. Občas to vyžadovalo určitý předstíraný zájem, nebo souhlas, a těmi Reynolds dokázal úspěšně zakrýt vnitřní znechucení. Během služby v Súdánu zjistil, že tady to musí dělat mnohem častěji než obvykle.

Tak to alespoň vypadalo před otřesnými událostmi ze 4. dubna. Po barbarském útoku na tábor Hadís se všechno změnilo a Reynolds už necítil nutkání, ani potřebu – maskovat své skutečné pocity. Během posledních dvou měsíců přestaly náhle diplomatické vztahy mezi Spojenými státy a Súdánem v podstatě existovat. A až do včerejšího odpoledne čekal Reynolds na nevyhnutelné zavolání z ministerstva zahraničí, které jeho, jeho manželku a zbytek personálu velvyslanectví přivede domů. Soukromě se podivoval, proč se s evakuací tak otálí. Teď se začal obávat, že nikdo nezavolá.

Walter Reynolds byl jedním z mála lidí, kteří věděli o pobytu Lily Durantové v Západním Dárfúru, a také o jejím, přísně střeženém, vztahu k prezidentovi. Věděl o tom od samého začátku. Setkal se s ní jen jednou, v den, kdy sem přiletěla. To bylo před osmi měsíci. Setkání bylo kvůli utajení velmi krátké, ale přesto zjistil, že je to velmi milá, i když poněkud naivní mladá žena. Že se dobrovolně rozhodla pro tak nevděčnou práci, vyvolalo jeho upřímný obdiv, protože sám navštívil tábory v Západním Dárfúru a dobře věděl, jak hrozné tam panují podmínky. Nejen pro uprchlíky, ale stejně tak pro dobrovolné pracovníky.

Vědomí, že si někdo opravdu zvolí život v takové špíně a bídě, aby mohl pomáhat jiným, velmi podpořilo jeho víru v lidstvo, která prudce upadala od okamžiku, kdy přijel do Chartúmu. Starosti mu dělal pouze očividný nezájem Durantové o své vlastní bezpečí. Zdvořile, nicméně rozhodně smetla ze stolu jeho varování i přes to, co se stalo Johnu Granvillovi, vysoce postavenému činiteli USAID, kterého v Chartúmu zavraždili před několika lety spolu s jeho súdánským řidičem. Reynolds jí k tomu příběhu namaloval barvitý obraz, aby jí vnutil představu o nebezpečí při práci v tak nestabilním prostředí. Ale nepřesvědčil ji.

Přesto se nemohl neobdivovat její houževnatostí, i když se o ni v duchu bál.

Hluboce litoval toho, že měl nakonec pravdu, a ať se snažil sebevíc, nedokázal ten hrozný den vymazat z paměti.

Dodnes si mohl vybavit každé slovo toho šíleného telefonátu od George Becketta, doktora působícího v táboře v Západním Dárfuru. Beckett byl očitý svědek událostí a také první, kdo oznámil, co se stalo. Když poslouchal, jak lékař popisuje, co viděl, snažil se Reynolds přesvědčit sám sebe, že to není pravda, buď se Beckett strašně zmýlil, nebo je to z jeho strany nějaký hloupý vtip. Jenže strach a šok obsažený v hlase mladšího muže nenechávaly místo pochybám, a zanedlouho zjistil, že ho ten pocit neklamal.

Doktor byl možná zbabělec, jenž utekl při prvním náznaku nebezpečí, ale mluvil pravdu.

Beckett zavolal v 6.00 místního času a do poledne měli všechny důkazy, jež potřebovali. I když mu to jeho spolupracovníci tvrdě rozmlouvali, odletěl Reynolds osobně do Západního Dárfuru, aby identifikoval tělo Durantové. Od té doby nezažil noc, kdy by klidně spal. I když měl několik měsíců, aby se s tím vyrovnal, věděl, že to, co viděl ve spálených troskách tábora Hadís, ho bude pronásledovat do konce života. Pohrdal hlavními členy súdánské vlády už před tím, než vstoupil na tu pekelnou scénu, a než se jeho letadlo vrátilo do Chartůmu, nenáviděl je všechny z hloubi duše…

každého

jednotlivého

ministra,

generála,

provinčního guvernéra, každého, kdo se kdy rozhodl podporovat obludný režim Umara al-Bašíra.

A to bylo ještě před tím, než viděl tu pásku.

Dostala se do oběhu dva dny po útoku. Údajně tak dlouho trvalo, než byly kopie doručeny adresátům. Později bylo zjištěno, že žádná nebyla doručena přímo. Al-Džazíra, kontroverzní arabská zpravodajská televizní stanice sídlící v Kataru, odvysílala nahrávku jako první. Brzo následovaly Syria Satellite, Tunisia National Television a NBN v Libanonu. Ani ne hodinu poté, co ji Al-Džazíra vysílala poprvé, objevila se nahrávka na somálské TV. Ve snaze trumfnout konkurenty, TV stanice v Mogadišu pustila záznam na Internet, čímž celému světu umožnila sledovat poslední příšerné okamžiky života Lily Durantové.

Reynolds se pokusil na záznam podívat, protože nevěřil, že to může být tak hrozné jako to, co viděl na vlastní oči v táboře. Mýlil se. Celý záznam trval necelou minutu, ale i se staženým zvukem se vydržel dívat na slepou hrůzu a naprostou beznaděj v očích Durantové jen patnáct vteřin a pak to musel vypnout. Co bylo ještě horší, její nahota potvrzovala, čeho se každý obával od začátku. Její mučení zašlo mnohem dál než k pouhému bití. Pitva provedená o tři dny později v Námořním zdravotním středisku v Bethesdě v Marylandu potvrdila, že Lily Durantová byla před smrtí opakovaně znásilněna. Nepřekvapilo, že příčinou smrti byla střelná rána, kterou utrpěla těsně před koncem pásky.

Rozhořčení veřejnosti po zveřejnění nahrávky bylo ohromující, zejména ve Spojených státech, kde byl David Brenneman uprostřed svého druhého období v úřadu. Jeho podpora mezi voliči byla v nejlepším případě vlažná, avšak skutečnost, že jeho neteř zavraždili tak brutálním, dramatickým způsobem, se dotkla něčeho hluboko v americké duši, unavené z války v Iráku a hospodářských zmatků doma, vyvolala pocit morálního rozhořčení, jenž sjednotil zemi tak, jak nebyla jednotná od 11. září.

Nebo možná celonárodní rozhořčení nemělo ani tolik co do činění s morálkou, jako s potřebou dát průchod pocitům uprostřed nesčetných těžkostí, jež na lidi doléhaly.

Možná to byla celonárodní očista od beznaděje, jež následovala po rekordním zavírání továren, nezaměstnanosti a nekončících hrozeb zvenčí. Jeden den provede Severní Korea zkoušky nukleárních raket jako zřejmé pohrdání mezinárodním odsouzením, další den je Írán začne stavět ve svých zařízeních, a mimochodem, Ameriko, tvé akcie jsou bezcenné, Detroit šel do pekel a tvůj přístup k úvěrům byl přeražen.

A teď byl na americkém občanovi spáchán nejhnusnější zločin, na občanovi, jenž byl na humanitární misi, na krásné mladé ženě, jež mohla být děvčetem od vedle, ale náhodou to byla neteř nejvyššího voleného činitele země. A pachatelem byla zahraniční hlava státu, považovaná v civilizovaném světě za vyvrhele, postava nenáviděná, kterou si každý hnusí jako Usámu. Tím, že znal zodpovědného zločince, získal americký národ jasný terč pro svůj hněv a podle toho taky reagoval.

Jak zněla ta stará písnička Rolling Stones? Ta patřila k nejoblíbenějším v době Reynoldsových studií. Rape, murder, it’s just a shot away.

Ano, pomyslel si, stačí tak málo. Pomyslel si, že národ, který potřebuje vidět krev, našel vhodný terč pro svůj hněv.

Jistě. To by bylo dost cynické vysvětlení, a jemu se nějak podařilo vyhnout se mu, přestože viděl do zákulisí globální politiky a důvěrně znal manévry, které probíhají za scénou, Prostě člověk, jenž zarputile věří v to lepší v lidské přirozenosti.

Reynolds se napil kávy a uvědomil si, že by měl něco sníst, aby se káva vsákla, i když dnes neměl vůbec chuť k jídlu, znamení jeho vzrůstající nervozity. Už teď cítil, jak ho v žaludku pálí kyselina, a věděl, že než si půjde lehnout, bude ho trápit nevolnost. Nespavost, špatné sny a píchám v konečcích prstů při náhlých půlnočních návštěvách koupelny, to všechno byly doprovodné znaky oddanosti kariérního diplomata jeho práci.

Povzdechl si. Ať světlomí doma poháněla jakákoliv síla nebo více sil, nikdo zřejmě nepochyboval o tom, že viníkem je Umar al-Bašír. Průzkum uspořádaný časopisem Newsweek dva týdny po události ukázal, že 84 procenta Američanů věří, že súdánský diktátor nařídil útok osobně. Z

toho neuvěřitelná 92 procenta byla přesvědčena, že to udělal s plným vědomím, kdo bude vybraným cílem. Bašír zuřivě odmítal jakoukoliv účast na celé věci, ale to se dalo očekávat. Celkem jeho slovo nemělo mimo Súdán žádnou váhu.

Reynolds byl znalec historie a byl přesvědčený, že v týdnech po smrti Durantové měl David Brenneman k dispozici víc síly a moci než kdykoliv jindy během svého prezidentství. Byla to globální podpora, jež mu dávala bianko šek, možnost provést zničující útok na súdánskou vládu bez ohledu na následky. Ale šokující bylo, že Brenneman neudělal prakticky nic, aby využil politické atmosféry. Nedošlo k žádným odvetným útokům, k žádným hrozbám odplatou, žádným dalším sankcím, prostě vůbec nic. Ještě podivnější bylo, že nikdo nevysvětlil, proč prezident odmítá konat. Nevydal žádné prohlášení, kromě běžného odsouzení súdánské vlády za její roli při etnických čistkách v Západním Dárfúru, a v týdnu po útoku neřekl nic o svém vztahu k Lily Durantové, která byla jediný cizí státní příslušník, jenž při nájezdu zemřel.

Tváří v tvář nevysvětlitelnému tichu se zcela otrávená sedmá velmoc uchýlila k hledám vysvětlení alternativními kanály. Lou Samberg, tiskový mluvčí Bílého domu, byl stejně zdrženlivý, pokud šlo o komentáře, jako ostatní čelní představitelé okruhu kolem prezidenta. Stručně řečeno: neexistovalo vysvětlení, proč prezident dovolil, aby súdánské vládě prošla vražda jeho vlastní neteře. Když ticho pokračovalo a bylo stále jasnější, že se nic nestane, došlo k nevyhnutelnému. Všeobecné sympatie k Brennemanovi, vyvolané jeho osobní ztrátou, se začaly drolit a stejně tak jeho podpora ve veřejnosti. Nyní, dva měsíce po té tragické události, nastaly nejtemnější dny jeho prezidentství.

Reynolds dopil zbytek silné kávy, odvrátil se od okna a sedl si za stůl. Bezmyšlenkovitě přehlédl zaprášenou místnost přeplněnou knihami a hromadami nepřečtených složek. Bojoval vnitřní boj. V konečné fázi je prezidentův souhlas pro Američany intimní záležitost. Nešlo ani tak o nějakou jeho konkrétní politiku, ale spíš o jeho charakter. V

jistém směru nemohl Američanům vyčítat, že Brennemana opouštěli. Nakonec, jak mohl někdo očekávat, že budou podporovat člověka, jenž se nepostavil za vlastní rodinu?

Ještě důležitější pak byla otázka, že pokud není ochoten jednat kvůli jedné osobě, jak se na něj dá spoléhat, až bude v sázce život stovek, tisíců nebo milionů Američanů?

To byly správné otázky, ale Reynolds, který se s Brennemanem setkal při několika příležitostech, se pořád nedokázal smířit s tím, že by to novináři pochopili správně.

Nemohl přijmout myšlenku, že Brenneman obětoval památku své neteře, a to hlavně proto, že nic v jeho minulosti, včetně úsilí, jaké věnoval splnění předvolebních slibů a ochoty neohlížet se na průzkumy veřejného mínění a vzepřít se protivníkům, aby překonal washingtonskou setrvačnost, snahu nic neměnit, nenaznačovalo, že uhne před banditou jako Umar al-Bašír bez boje. Současně však měli důkazy všichni na očích a zkušený diplomat musel připustit, že to nevypadá dobře. Brennemanova nečinnost zjevně mluvila sama za sebe, a dokonce i Walter Reynolds, jeden z neochvějných prezidentových stoupenců, musel zvažovat, zda znalci nemají pravdu. Možná ten člověk ztratil odvahu.

Jak tu tak seděl a stísněně hleděl na stůl, rozmrzele a rozzlobeně se podíval hodinky. Muž, na něhož čekal, měl zpoždění, ale Reynolds předpokládal, že to patří k jeho výsadám. Konečně, někdo ve funkci politického poradce nemusel být dochvilný u nikoho, a už teprve ne u opotřebovaného starého diplomata s příšernou dietou, odporem k tělesnému cvičení a pasem, jenž to dokazoval. V

posledních měsících se začal Reynolds oblékat do příliš velkých sportovních bund, špatně padnoucích kalhot, aby se do nich vešla jeho tělesná schránka. Z jeho pohledu nebyl důvod ke znepokojení, protože on a jeho protějšek na zdejším ministerstvu zahraničí spolu pořád nemluvili. Byl to souboj nervů, který patrně hned tak neskončí, a protože byl Reynolds celý den zalezlý ve své kanceláři, nebyl důvod nějak zvlášť dbát na správné oblečení.

Alespoň to byl běžný stav věcí. Dnes, jako projev úcty k postavení záhadného návštěvníka, vyvinul určité úsilí, aby svůj vzhled učinil elegantnějším. Teď měl na sobě sněhobílou košili k obleku a tmavě modrý oblek z česané příze s vyleštěnými klopami. Vše doplňovala šarlatová kravata. Cítil se krajně nepohodlně, kravata ho dusila a nějak podle tajemných léčitelských postupů zřejmě přispívala ke zhoršení jeho stavu, ale se třiceti lety státní služby za sebou Reynolds věděl, kdy je čas trochu se předvést, a toto byla jedna z oněch vzácných příležitostí.

O nastávající návštěvě se dověděl předešlý den. Když se ve dveřích objevila jeho sekretářka a sdělila mu, že má na drátě Scotta Lintona, Reynolds se usmál a s úlevou si oddechl. Ještě než zvedl telefon, věděl, co bude následovat.

Linton byl těžká váha, pomocník ministra pro konzulární záležitosti na ministerstvu zahraničí, a jeho telefonát mohl znamenat jedinou věc. Ambasáda Spojených států v Súdánské republice se bude zavírat a zaměstnanci opustí zemi. S Lintonem na telefonu to vypadalo, že dlouhé čekání je u konce. Prezident se konečně rozhodl konat.

Avšak když zvedl telefon, nebyl na lince Linton. Místo toho ho jakýsi mladý muž požádal, aby chvilku počkal.

Mluvit s ním chtěla Brynn Fitzgeraldová, ministryně zahraničí. Reynolds, jenž z toho byl v šoku, ze sebe pracně vykoktal pár slov jako odpověď na pozdrav. Ale ještě než to mohl napravit, přešla Fitzgeraldová přímo k věci. Zítra dorazí do Chartúmu člověk, kterého matně popsala jako, uvozovky dole, prezidentova konzultanta, uvozovky nahoře, a ona bude Reynoldsovi vděčná, když se k němu bude během jeho pobytu v zemi chovat s největší zdvořilostí.

Délku pobytu nijak neupřesnila, její slova přesně zněla: návštěva s otevřeným koncem.

I když Fitzgeraldová vyjádřila tuto žádost velmi zdvořile, zanechala v Reynoldsovi výrazný pocit, že návštěvu konzultanta není radno brát na lehkou váhu.

Zastřená řeč jako kdyby jen potvrzovala tento dojem.

Podobně jako další instrukce, které již Fitzgeraldová podala mnohem pevnějším hlasem. Reynolds měl udržet návštěvu konzultanta v naprosté tajnosti. Nikomu nesměl o jeho návštěvě nic říct, ani pořizovat jakékoliv záznamy o jeho příjezdu na ambasádu, případně jeho odjezdu. Reynolds, jenž neměl ani chuť, ani možnost odporovat, ochotně s podmínkami souhlasil a Fitzgeraldová pak okamžitě telefonát ukončila. Jemu pak nezbylo, než zbytek dne dumat nad podivným rozhovorem a co by to mohlo znamenat pro něj a jeho sedmdesát zaměstnanců.

I když si dokázal vymyslet spoustu možností, uhádnout přesný účel konzultantovy návštěvy v Súdánu se mu nepodařilo.

Nenapadalo ho nic, co by vyžadovalo takové utajení či telefonát od někoho tak vysoko postaveného jako Brynn Fitzgeraldová. Ve skutečnosti byla celá událost tak podivná, až začínal mít dojem, že se mu to zdálo.

To však přece jen nebyla pravda. Ve dveřích zase stála sekretářka a snažila se upoutat jeho pozornost.

„Ano, Joyce?” zeptal se, třebaže vlastně věděl, o co jde.

„Vaše tři hodiny jsou tady, pane. Jde nahoru.”

Reynolds přikývl a utáhl si kravatu. Pořád neměl žádnou představu o tom, proč konzultant cestoval takovou dálku a co vlastně může chtít. Jenže teď nebyl čas dělat si s tím starosti. Cekal už dost dlouho a odpovědi bude mít za okamžik.

„Fajn, hned jak přijde, pošlete ho dovnitř.”

6

BALTIMORE, MARYLAND

Dům z červených cihel sloužil Allison Dearbornové, doktorce psychologie a pedagogiky, současně jako domov i jako kancelář. Stál v baltimorské čtvrti Bolton Hill, vzdálený krátkou jízdu od velkého viktoriánského dómu a věží nemocnice Johna Hopkinse, kde v polovině devadesátých let dokončila svou stáž. Stáž následovala po praxi na klinice Mayo, a doktorka nyní pracovala jako smluvní klinický psycholog u Johna Hopkinse. Mezitím pracovala pět let ve Washingtonu, D. C. u CIA jako poradce pro vyšetřování, vyhodnocování a krizové situace, avšak, když Agentura zjistila, jak mimořádně schopná je terapeutka, poslední oblast specializace jí už zabrala většinu času. V úřadu i mimo něj.

Když své místo v roce 2008 opouštěla, trvala Allison na tom, že důvodem je její obecnější zaměření a že se chce dostat k širšímu okruhu akademických studií. Byl to takový jednoduchý, přímočarý důvod, který jí šel hladce z úst, a nadřízení ji nemohli příliš přemlouvat, aby své rozhodnutí zvážila. Sny a touhy jsou nepostižitelné, nehmatatelné, a proto je těžké v nich hledat nějaké mezery. Kdyby řekla pravdu, totiž že je prostě unavená, objevil by se příval různých návrhů a doporučení, které by musela odpálkovávat jedno po druhém. Vezměte si na čas volno, snižte zátěž, a co takhle kdybychom přesunuli část zjevně obtížných a složitých případů na jiné terapeuty, než si dobijete baterie?

Mezitím vás jisté můžeme poslat na víc konferencí.

Zařídíme, abyste mohla víc cestovat tady i v zahraničí. Řím, například. Byla jste už v Říme? Nebo Miláno. Nebo naše pařížská expozitura. Na jaře. Když od břehů Seiny zní okouzlující hudba a bulváry se linou vůně.

Allison vždycky oceňovala, jak si jí v Agentuře vážili.

Také ovšem věděla, že je to zasloužené. Procento úspěšnosti měla vysoké, to znamenalo, že většina jejích pacientů plnila i nadále své povinnosti, protože snižovala počty těch, kdo chtěli odejít. Její šéfové by se proto mohli přetrhnout, aby jí vyhověli, pokud by chtěla zůstat. Tím si byla jistá, protože to už udělali v minulosti. Avšak v době, kdy odcházela, neměla chuť kličkovat mezi jejich přihrávkami, ať už byly jakkoliv dobře míněné.

A tak prohlásila, že potřebuje změnu kvůli svým soukromým plánům, jež jsou odlišné od její dosavadní práce, a nechala to tak. Pečlivě se vyhnula zmínkám o upřených pohledech pacientů a co to pro ni znamená, když se vpijí do jejích očí, ty pohledy, které vydají za mnohasvazková díla o ohních hořících v duši a vypovídají o skrytém vzteku, pocitu viny, úzkosti a některých hrůzách, nočních můrách, jaké se už ani slovy vyjádřit nedají. Také se nezmínila o bezesných nocích, kdy se trápila nad každým ze svých pacientů a hrozila se toho, co se stane, když udělá malou chybu v odhadu nebo na okamžik poleví v pozornosti. Bylo tu mnoho případů s agresivními sklony, hluboce usazeným pocitem viny, ztrátou identity, často doprovázenou drogami nebo alkoholem. Někteří se po návratu z nějakého zahraničního pekla snažili znovu aklimatizovat. Jiní pracovali v utajení a snažili se udržet si vnitřní rovnováhu mezi svými tajnými životy a čestnými, otevřenými vztahy s rodinami a přáteli.

Krátce před odchodem z Agentury se jí dostala do rukou studie letectva, v níž stálo, že víc než polovina letců nasazených v zahraničí, kteří spáchali sebevraždu, docházela na regulérní sezení s psychology. Měla neblahý pocit, že čísla v CIA budou stejná, ne-li vyšší. I když ona osobně měla štěstí, že nikdy žádného pacienta neztratila, mluvila s řadou velmi schopných odborníků na duševní zdraví, pracujících v organizaci, kteří to štěstí neměli, zato měli výčitky světlomí kvůli těm, jež se jim nepodařilo zachránit.

Dávala si sice pozor, aby své myšlenky před nimi nevyjádřila nahlas, ale vždycky se snažila pochopit, podobně jako jistě i oni, které klíčové body v něčí zpovědi přehlédli. A proč.

Tato otázka ji pronásledovala během celé doby, kdy pracovala v Agentuře. Cvokařům hrozily obsesivní obavy stejně jako každému jinému a Allison během častých bezesných nocí pronásledovala možnost, že nebude na vteřinku dávat pozor ve chvíli, kdy někdo odhalí temný, bolestivý kout své duše. Stačilo mrknutí, zrovna když se nějaká zraněná podstatná část osobnosti vynoří, jako zubatá podvodní příšera ze svého skrytého doupěte, a ona se nazítří probudí a v novinách se dočte, že si k hlavě přiložil svůj glock a zmáčkl spoušť nebo se předávkoval nějakým koktailem uklidňujících léků na předpis anebo ho našli oběšeného v nějakém levném motelovém pokoji u vedlejší silnice. Anebo naložil manželku, děti a nového domácího mazlíčka do auta, se kterým pak sjel z útesu.

Allison věděla, že ji jako terapeutku s jejími pacienty spojuje pouto lidskosti, a pro některé to vlastně bylo záchranné lano. Ale také chápala, že pro nejvýbušnější povahy to může být nástražný drát. Když s nimi jednáte, není přijatelná ani nepatrná chybička, a nebezpečí podle ní spočívalo v tom, že sebemenší pochybení může mít velmi smutné následky. Třeba jste si náhle uvědomili, že jste zapomněli poslat včas splátku úvěru. Zamkli jste si klíče v autě. Zapomněli jste ráno otevřít dvířka pro kočku. Nebo se objednat k dermatologovi kvůli malému výrůstku na očním víčku.

Allison se musela často zabývat tím, že v Agentuře si lidé prostě nepřipouštěli, že by mohli mít psychologické problémy. Zhoršovalo se to od samého začátku, ale skutečné napětí plynulo z toho, že v sázce byli lidé.

Vstoupila do své kanceláře v prvním patře s výhledem na topoly a dlážděné chodníky podél Murielle Lane. Vysoká štíhlá blondýna něco přes třicet, vlasy stažené do francouzského drdolu, s malými diamantovými peckami v uších. Na sobě měla polo-tričko s dlouhými rukávy od Ralpha Laurena a pletený kabátek v ladící šedé barvě, vlněné kalhoty od obleku s rozšířenými nohavicemi a modré semišové otevřené lodičky na podpatku. Zastavila se, nalila si hrnek silné italské, na ohni pražené kávy a pak rychle přešla od kávovaru a posadila se za velký dubový stůl.

Starožitné nástěnné kyvadlové hodiny po její pravici, pravé schwarzwaldky, a sehnala je, světe div se, v garážovém výprodeji u své neteře v Oak Creeku ve Wisconsinu – ukazovaly tři čtvrtě na deset. Jonathan Harper se měl na jejich narychlo domluvenou schůzku dostavit za patnáct minut. Pokud nezměnil zvyky, bude tu za deset minut, jestli ovšem nenastala katastrofální dopravní zácpa na okruhu Capital Beltway.

Dopila kávu a byla připravená na chvilku čekání. Už nějakou dobu si na své dny u CIA ani nevzpomněla. Ona už taky od Harperova posledního zavolání uběhla nějaká doba, i když byl formálně stále v její péči. Když se ohlížela na svých osm let u Agentury, připadalo jí smutně ironické, že zpravodajci vypracovali obsáhlé zprávy o hlavních příčinách úmrtí v každé zemi a oblasti světa, ani nemluvě o těchto údajích pro skoro všechny profese, ale opomněli se věnovat svým vlastním problémům tohoto typu. Pokud vás zajímá, co bere lidem životy v Bělorusku, Alžírsku nebo na Indickém subkontinentu, dá se tato informace okamžitě vytáhnout z databází, stačí pohnout myší a kliknout. Sáhnete do interkontinentálního pytle se vším možným pro kteroukoliv z těchto informací a Agentura vám může připravit, a obvykle také připraví, stohy materiálů o tom, kdo umírá na dětskou leukémii nebo stářím, na genetické poruchy nebo kontaminanty životního prostředí, pandemie, dopravní nehody, násilí, a tak dále a tak dále, včetně vlastního přičinění. CIA tyto analýzy zahrnuje do celkové zpravodajské mozaiky, na jejímž základě pak v otázkách zahraniční strategie a politiky radí diplomatům a nadutým generálům a hlavám států, ale jako organizace se pořád nenaučila dívat se dovnitř. Nebo, jak to Allison řekl jeden z kolegů vědců, jenž na toto téma napsal bílou knihu, když jde o udržování mentálního zdraví zaměstnanců, dusí se Agentura evoluční únavou.

Když ponecháme stranou jeho nafoukaný způsob vyjadřování, byl jeho popis přesný v tom, že CIA byla na prvním místě z vládních agentur, jejichž pracovníci příliš často naskakovali na expres do pekla k sebevraždám a depresím. A toto nechvalné prvenství držela už delší dobu; těsně po ní následovaly FBI, místní policejní sbory, všech pět součástí ozbrojených sil a ten terč obstarožných vtípků jako ať-prší-či-svítí-slunce, Americká státní pošta, která, čistě technicky vzato, funguje jako soukromý podnik a spadá tak do jiného šuplíku. V posledním desetiletí, kdy byli agenti stále častěji nasazováni v zemích jako Írán, Afghánistán a dalších pekelných dírách, kde se vedla válka proti teroru a kde bída, nemoci a zvěrstva různých ozbrojených banditů byla rozšířená skoro jako vzduch, přerostl počet depresí a sebevražd všechny meze. Podle nejnovějších studií dosahoval počet sebevražd dvou třetin počtu agentů, kteří zemřeli při výkonu služby. Úředně, protože v jejich úvahách nebyla ta dělicí čára zas tak zřetelná. Přesně podle výroku, jenž se přisuzuje Benjaminu Disraelimu: „Existují lži, proklaté lži a statistiky.”

Allison samozřejmě nešlo o čísla, ne v konečné fázi. Z

toho, co už věděla z těsného kontaktu s agenty, kteří se vrátili z terénu nebo se zúčastnili tajných operací, šlo o stres a traumata, jež nebyly o nic méně vražedné než kulky.

Ten den, kdy Allison podala rezignaci, její vedoucí oddělení Edward Rockland se ji upřímně snažil přesvědčit, aby zůstala, a nabídl jí, že ji v rámci Ředitelství pro zpravodajskou činnost převede na analytickou a výzkumnou práci, kde bude mít příležitost konzultovat s vysokými tvůrci státní politiky. Když jeho nabídku odmítla, požádal ji, ať si aspoň promluví se zástupcem ředitele pro řízení a služby Personálního úřadu a umožní mu, aby se jí pokusil odchod rozmluvit. Rockland byl opravdu slušný člověk a o své lidi se staral dobře, a tak souhlasila, i když byla přesvědčená, že i on, stejně jako ona, považuje druhou schůzku za pouhou formalitu. Vyslechla ho s povinnou úctou, jeho chlácholivý tón však jasně dokazoval, že ani on nepochybuje o pevnosti jejího rozhodnutí.

Allison přišla na sezení s ředitelem se stejně uctivým, nicméně nezvratným postojem, i když doplněným větší odtažitostí. Psychologicky i citově už byla dávno venku a při jeho výkladu dokázala myslet jen na starou báseň Williama Blakea „Tygr”, a zvlášť několik veršů, které se jí neustále vracely: V hloubi, kde v nebesích planul oheň očí tvých? Na čích perutích se vznese? Která ruka plamen snese?

Předtím než se rozhodla odejít z Agentury, si uvědomila, že nedokáže dál trávit dny snahou odhadnout oheň v očích nejvíc zničených operativců. Žár byl příliš velký a přesah do jejího běžného života příliš náročný.

Jenže to mělo velký háček. Za dvaatřicet let od svého příchodu na svět císařským řezem v srdci Ameriky pochopila Allison, že skoro vždycky je tu nějaký háček. A ten její vycházel z jejího nitra.

Co to jenom říkávala o ironii? Odmítala si to připustit, ale provázelo ji to po celý život a přivádělo k šílenství, jako neposlušný pejsek, jehož vodila na dlouhém vodítku a neustále si stěžovala, že ji neposlouchá. Protože paradox, kterému nedokázala uniknout, ten, který se snažila nebrat v úvahu, když si formulovala únikovou strategii z Ústřední zpravodajské služby, a pak ho vytěsnila z hlavy ve snaze obalamutit samu sebe, a to ne jednou, ale hned dvakrát, spočíval v tom, že sice cítila uspokojení, když pomáhala lidem řešit jejich obtížné psychologické problémy, a své povolání si zvolila právě z tohoto důvodu, ale zároveň ji přímo fascinovala vyhlídka na řešení případů, jaké jiní považovali za těžké nebo vyloženě neřešitelné.

I když teď trávila většinu času výzkumem a přednáškami na univerzitě v Charles Street, zjišťovala, že jí chybí možnost pomáhat lidem v nouzi, a tak postupně začala přijímat vybrané pacienty z Agentury.

Jonathan Harper byl první z nich, a u něho si uvědomila, že může vzít i několik dalších, aniž by ji opět přepadlo nervózní napětí vyvolávající trvalou těžkou nespavost, kterou trpěla několik posledních měsíců v Agentuře. A přitom se jednalo o pouhou šťastnou náhodu.

Bylo by ji uzemnilo už to, kdyby ji o pomoc osobně požádal někdo v Harperově postavení, ale neuvěřitelná, divoká náhoda tomu chtěla, že k propojení došlo přes jeho manželku Julii. S tou se Allison setkala za svého působení na klinice Mayo v Rochesteru v Minnesotě dávno předtím, než poprvé o nějakém Jonathanu Harperovi vůbec slyšela nebo vkročila do Langley. Hezká žena, mírně při těle, s vřelou povahou a mateřskými sklony, pracovala na klinice jako vrchní sestra a byla o hodně starší než Allison. Svedla je dohromady pacientka s rakovinou prsu, která se rozhodla využít poradenství přímo na klinice. Julie prostě byla typ kvočny, která neustále bere mladší pod svá křídla, obzvlášť zelenou psychiatričku na stáži, která se musela rozhodovat, jestli si koupí zeleninu, nebo zaplatí splátku na studentskou půjčku. Julie ji jednoho večera po zdlouhavém sezení pozvala k sobě na večeři. Kromě toho, že byla příjemná, inteligentní společnice, se z ní vyklubala také vynikající kuchařka. Mladou ženu, jež považovala nepřipálené topinky za velký úspěch, když už si vůbec mohla dovolit takový přepych, jako byla návštěva supermarketu, neodolatelně přitahovala.

V té době Allison věděla, že Juliin manžel vykonává nějakou citlivou práci pro vládu a občas tráví delší čas v zahraničí na, jak se Allison domnívala, diplomatických misích. Avšak ani ona, ani nikdo jiný na klinice Mayo neměl ani tušení, že je v CIA, což si on samozřejmě přál. Nebo, lépe řečeno, si to vyžadovalo blaho jeho i jeho rodiny.

A na pečlivém utajování náplně jeho práce se nikdy nic nezměnilo. Pro velkou většinu Američanů zůstával Harper neznámý.

Jako zástupce ředitele Agentury byl druhým nejmocnějším mužem v organizaci. Jednotlivci v jeho pozici se nenechávali fotografovat pro noviny, ani se neobjevovali s politickými hlavouny v sobotních rozstřelech v televizi.

Patřil mezi ty nenápadné. Mezi ty, kdo zajišťovali bezpečí země z pozadí. Anonymita byla základní součástí jeho životopisu. Ovšem mezi členy zpravodajské komunity byl Harper známou postavou, a to nejen jako člověk blízký prezidentovi, ale také jako ten, kdo pomohl odhalit plánovaný atentát na některé z nejmocnějších vůdců světa.

To by samo o sobě stačilo na trvalé ozdobení většiny kariér, jeho úspěchy však pocházely už z konce osmdesátých let, kdy za železnou oponou provedl několik smělých operací studené války, včetně jedné, o které osobně vyprávěl Allison. Při ní visel na ližinách vrtulníku Black Hawk a pořizoval fotografie starověkých thráckých horských přechodů přes Starou planinu. A to bylo jen součástí operace, při níž propašoval komunistického přeběhlíka i s rodinou z bulharské Sofie. Přitom překonal kilometry kamenitým, zalesněným terénem až k místu setkání s ponorkou třídy Sturgeon na břehu Černého moře.

Allison se pousmála. Kdyby tu historku slyšela od kohokoliv jiného než od Harpera, velice silně by o ní pochybovala.

Je nutno zdůraznit, že o jeho záhadné kariéře neslyšela od Julie při pobytu na klinice Mayo ani slovíčko. Ani později, když nastoupila u Johna Hopkinse, přestože celá ta léta byly občas v kontaktu. Teprve když se na začátku svého působení u Agentury představovala zástupci ředitele Jonathanu Harperovi, napadly ji možné souvislosti, ani tehdy si svým podezřením nebyla jistá, dokud se nezúčastnila večeře ve Washingtonu, na které byli oba Harperovi hosty a dorazili ruku v ruce.

Pořád by ji ovšem ani ve snu nenapadlo, že by ji legendární Harper vyhledal jako terapeutku. Nikdy na něho nehleděla jako na člověka z masa a kostí, jako na ty ostatní.

Až před zhruba dvěma lety došlo na nepředstavitelné.

Allisonin úsměv zmizel, když si vzpomněla na podrobnosti přestřelky, která ho téměř stála život. Stál na prahu svého domu po ranním běhu, kdy se trochu rozcvičoval, zatímco Julie chystala uvnitř snídani. A přímo tam na prahu jeho domu v General‘s Row Harper vražedkyni ani nezahlédl, dokud poprvé nevystřelila. Kulka mu prolétla hrudním košem a udělala díru do pravé plíce.

Dvě další kulky skončily v jeho paži, když se k ní instinktivně otočil čelem. Bylo štěstí, že se v tom okamžiku otáčel, jinak by ho zasáhly přímo do prsou a způsobily mnohem větší škody. Takhle čtvrtý projektil ráže 0.22 z její zbraně těsně minul jeho srdce, a její chystaná pátá střela by byla bývala smrtelná.

Zachránil ho vůz metropolitní policie D. C., který náhodou projížděl ulicí Q. Policista ve voze zaslechl zřetelné zvuky střelby, prudce zastavil a otevřel dveře právě v okamžiku, kdy chtěla žena postřeleného Harpera dorazit.

Začal vytahovat zbraň, což sice odvedlo její pozornost od oběti, jenomže na to doplatil, protože ho jednou ranou zabila. Byl na místě mrtvý. Mezitím Julie zaslechla hluk, vyběhla na práh a manžela v bezvědomí zatáhla dovnitř.

Harper později zjistil, že než dorazila ambulance, skoro na celou minutu ztratil vitální funkce. Kdyby Julie nezahájila resuscitaci a nepoužila ručníky a tlak, aby zastavila krvácení, zemřel by přímo ve své předsíni, kde by vykrvácel na koberec. Později vtipkoval, že sňatek se zdravotní sestrou mající zálibu v drahých špercích a oblečení konečně přinesl nějaké dividendy.

Kromě Juliiny resuscitace a schopných záchranářů mu život zachránil hlavně rozruch na ulici. Dav shromažďující se před domem donutil atentátníci k útěku. Bohužel jí to taky umožnilo ztratit se v ranním pěším provozu. Navzdory zátarasům, kordonům a poplachu na letištích, a taky mohutnému nasazení policistů, které washingtonská média přirovnávala, co do geografického rozšíření a nasazených mužů, k lovu na Johna Wilkese Bootha, jenž spáchal atentát na prezidenta Lincolna, se jí podařilo zmizet.

Asi měsíc po Harperově propuštění z nemocnice nechala Julie Allison zprávu v hlasové schránce, aby čekala „v nejbližších dnech” jeho telefonát. Měl zlé sny, v noci se probouzel zpocený a náhle ho přepadal nervový třas. Měl chorobný strach o Julii, znervózněl, kdykoliv opustila sama dům, a ještě neklidnější byl, když byl sám doma. Nějakou dobu přesvědčoval Julii, že to přejde. Ona však věděla, že bez profesionální pomoci to nepůjde.

Jak se ukázalo, trvalo nikoliv pár dnů, nýbrž pár týdnů, než se Allison ozval. Což ji nijak nepřekvapovalo. Pracovala s muži od CIA už dlouho, jejich zpozdilý chlapácký étos, nelogický stud plynoucí z toho, že si spojují trauma se slabostí, se zranitelností, nebo dokonce se zbabělostí, předpokládaná vina za všechno špatné, nad čím ovšem nemají sebemenší kontrolu. To byla pevná součást „podnikové kultury” v Agentuře, již bylo obtížné, a někdy nemožné, potlačit.

Harper měl štěstí, protože manželčino tvrdohlavé přesvědčování se nakonec neminulo účinkem. I jemu se však musela přiznat snaha. Naslouchal, připustil, že má problémy a měl odvahu s nimi něco udělat.

Allison si nad kávou povzdechla, setřásla myšlenky a podívala se znovu na hodiny. Deset padesát jedna. Začínalo to vypadat, že Harperův zvyk chodit dříve se nakonec přece jen změnil.

Domácí telefon zabzučel, což vyvolalo její úsměv. S

představou náhodného vesmíru dokázala žít. Ale předhoďte jí několik symbolických konstant, nic, co by se dalo ocejchovat jako nezbytné, a mohla se ve svém prostředí uvelebit mnohem spokojeněji.

Zmáčkla tlačítko. „Martho, řekněte panu Harperovi, ať jde rovnou dál,” požádala recepční a zvedla se z křesla, ještě než Martha stačila říct jediné slovo.

Za okamžik vstoupil Harper. Prošedivělé vlasy měl pečlivě zastřižené a v konzervativním šedém obleku od Brooks Brothers se šedočervenou proužkovanou vázankou, bílou košilí a lakýrkami vypadal štíhlý a fit.

„Dlouho jsme se neviděli, Johne.” Napřáhla k němu ruku.

Položil aktovku a uchopil vřele její ruku do obou svých. „Až moc dlouho,” souhlasil. „Julie tě pozdravuje.

Chtěla dát dohromady slezinu, pozvat pár nejbližších přátel na koktejl. Ale víš, jak to chodí…”

„Všichni máme spoustu práce,” konstatovala Allison a pomyslela si, že oba vědí, že doba společenských styků s Julií je pryč. Zůstala jen přání k Vánocům a občas rychlý pozdrav po telefonu. Přes veškerou snahu jejich blízké přátelství skončilo ve chvíli, kdy se Allison stala terapeutkou jejího manžela a ten jí svěřoval důvěrnosti, o které se nemohl dělit s nikým jiným včetně manželky, a někdy s ní zvlášť ne. Allison toto čekala, přicházelo to s povoláním. V okamžiku, kdy souhlasila, že pomůže Harperovi s duševním uzdravením, věděla, že její odpovědnost lékaře bude mít přednost nejen před dlouholetým přátelstvím s jeho ženou, ale bude možná vyžadovat, aby toto přátelství obětovala.

„Dáš si kávu?”

Harper rychle zakroutil hlavou. „Snažím se omezit příjem kofeinu,” vysvětloval. „Moje dávka je šest hrnků před polednem.”

Zasmála se. „Tak málo?”

„S výjimkou pondělí, středy a pátku.”

„A co víkendy?”

„Dva šálky ke snídani, nanejvýš. Zbytek dne skotská s vodou.”

Allisonin úsměv se roztáhl. „Předpokládám, že pokrok je holt pokrok.”

Harper mlčel. Ukázala mu na kožené křeslo, sama obešla stůl a sedla si naproti němu.

„Takže jak se máš?”

„Osobně dobře.” Aktovku si přesunul na klín.

„Profesionálně mám problémy.”

Pozorně se na něj zadívala. „Nevzpomínám si, že bys mezi tím někdy vedl ostrou čáru, Johne.”

Pokrčil rameny. „Jak jsi říkala. Udělal jsem pokrok.”

Allison studovala rysy jeho tváře ve slunečním světle, které oknem za ní proudilo do místnosti. Dívala se na drobné vějířky vrásek kolem očí a úst, kterých si nevšimla, když vešel.

„Když jsi mi včera volal, říkal jsi, že ode mě něco potřebuješ. Na kterou stranu té nové čáry to patří?”

„Té se starostmi. Jak ses už asi dovtípila.”

„Má to něco společného se Súdánem?”

Ostře na ni pohlédl. „Jsi pěkně mazaná.”

„Ani ne,” opřela se. „Čtu noviny, sleduju zprávy ze Súdánu. A právě teď má monopol na všechny titulky, dokud se nedostaneš na společenské a sportovní stránky.”

Odmlčela se. „Je celkem jasné, že na prezidenta ze všech stran dači, aby provedl odvetný úder. Předpokládám, že kromě tlaku veřejnosti na něj ještě mnohem víc dači jeho poradci. Taky předpokládám, že patříš k lidem, kterým naslouchá.”

„To je sporné.” Harper pokrčil rameny. „Přidal jsem se k menšině, Allie.”

„Můžeš mi to nějak vysvětlit, aniž bys vyzradil státní tajemství.“

„Obecně,” vysvětloval Harper, „to znamená, že jsem prosazoval trpělivost. Ovšem po tom, co se stalo jeho neteři, ji David Brenneman s Umarem al-Bašírem nemá. A ani se mnou.”

„Mám takový pocit, že ta tvá menšina opravdu není moc početná.”

Harper se střízlivě usmál. „Má metr devadesát a váží asi devadesát kilo,” řekl. „A taky má přátelskou povahu.”

„Souhlasila by s extra praženou kávou?”

„Myslím, že se ho budeš muset zeptat jako analytik,”

opáčil Harper. „Bude-li mít ovšem právě teď na výběr, tak dá přednost rozhovoru s tebou jako s přítelem.”

Allison se zatvářila zamyšleně. „Poslouchám, Johne.”

Zhluboka se nadechl. Allison si všimla, že pevně svírá aktovku v klíně, prsty roztažené a vtlačené do černé kůže.

„O Ryanovi Kealeym jsi slyšela?”

„Samozřejmě. Pokud mě paměť neklame, tak jsi ho naverboval, není-liž pravda?”

„Paměť ti slouží,” přiznal jí Harper.

Allison přikývla. „Strávila jsem v Langley skoro deset let,”

připomněla. „Za tu dobu si vzpomínám jen na jednoho operativce, který se dostal jako hlavní téma do večerních zpráv. I když je pochopitelné, že přestřelka v ulicích New Yorku může mít takovéto výjimečné důsledky.”

Harper se uchechtl. „Připouštím, že Kealey měl sklon jednat nepřehlédnutelně.”

„Minulý čas?”

„Pokud jde o Agenturu, tak ano,” odpověděl Harper.

Allison zvedla obočí. „Byla jsem mimo, to je pravda.

Ale tohle mě překvapuje.”

„Kdybys ho znala, nedivila by ses. Kealey je, no věřím, že správné slovo je neortodoxní. To k němu občas přitáhne pozornost. Ale on ji nikdy nevyhledával. Nebo se nesnažil připisovat si zásluhy.”

„Můžeš mi prozradit, proč vypadl ze hry?”

„No, už od začátku byl váhavý hráč. A dost toho zažil.

Dost toho nosí v sobě.”

„To není zas tak neobvyklé,” poznamenala Allison.

„Většinu času v Agentuře jsem věnovala pokusům ulehčit lidem od zbytečné zátěže. Avšak předpokládám, že to platí o každém praktickém lékaři.”

Harper seděl s nohou přehozenou přes nohu. „Pořád se ptám, Allie, Proč jsi vypadla fy?”

„Je to opravdu důležité?”

„Může být, abys to pochopila.”

„Kealeyho jednání?”

„A taky důvod, proč jsem sem dnes ráno přišel, abychom si promluvili.”

„Což se, předpokládám, týká Kealeyho.”

Pomalu přikývl, čekal a hleděl jí do očí. Allison po chvilce pokrčila rameny.

„Každá mysl je kus složitého stroje. Když některý nefunguje, jak by měl, a ty se chystáš v něm vrtat, měl by sis být sakra jistý, že se ti netřesou ruce. Je to seriózní práce, ať už dotyčný přišel proto, že má problémy v osobních vztazích, se sebejistotou nebo fóbii z davů, klaunů, jízdy autem nebo slepic.” Prsty na stole si propletla ještě těsněji.

„Ale nechci si tady zahrávat s metaforami, Johne. A tak, abych se vrátila k tvé otázce, V Agentuře je každý případ vysoce rizikový. Měla jsem prostě pocit, že začínám být unavená. A v takové situaci začínají lidi dělat chyby.”

Harper se na ni mlčky zadíval a zlehka bubnoval prsty na tašku. „Přišla jsi o někoho?”

„Lumpům to prochází, pacienti umírají. Když zachraňuješ životy, vždycky dojde na ztráty.”

„No, abych řekl pravdu, to není zrovna odpověď na to, na co jsem se ptal.”

Allison se tváří mihl úsměv. „To ti bude muset stačit, Johne.” Ukázala bradou na aktovku. „Takže, co to tam máš, že sis už málem ušoupal konečky prstů, a jak se to týká laskavosti, o kterou chceš požádat?”

Harper vrhl pohled na své ruce a zamračil se, jako kdyby se dopustily porušení subordinace. Pak se jí zase podíval do tváře.

„Souvisí to s tím, o čem jsme mluvili, když jsem přišel.

Jde o Súdán, prezidenta Brennemana a tvůj postřeh, že odveta je na spadnutí,” vysvětloval. „Už jsem ti řekl, že v tomto okamžiku by to byla chyba. Nemůžu ti říct, proč si to myslím, a ani co je nezbytné, aby se tomu předešlo…”

„Nicméně doufáš, že se ti to podaří.”

Opět seděl mlčky, tvářil se soustředěně a kolem očí se mu objevily vrásky, kterých si Allison už všimla dříve, jen byly větší a hlubší. „Hodně riskuju, když se o tom s tebou bavím, Allie. Je nutné podívat se na některé věci, které jsou pod rozlišovací schopností určitých lidí. A jsem přesvědčený, že Ryan Kealey je jediný, kdo by to dokázal.”

„Ptal ses ho, jestli má o tu práci zájem?”

„Ještě ne. A můžu ti zaručit, že ho mít nebude. Ale pokusím se ho přesvědčit. Znamená to strávit v letadle patnáct hodin a uletět třináct tisíc kilometrů, ale to je v pořádku. Ale až se tam dostanu, budu mít jen jednu šanci to zkusit.”

Allison přemýšlela. Nebyla žádný matematický génius.

Jednoduché sčítání jí však nedělalo problém.

„Ty chceš, abych ti vytvořila jeho profil,” zase ukázala bradou na tašku. „Na základě, jakých informací?”

„Jeho psychologických posudků a životopisu. Ty složky sahají zpátky daleko před jeho příchod do Agentury.

Všechno o všem v životě Ryana Kealeyho.” Zvedl aktovku z klína a položil ji na stůl. „Je tam všechno. Chci, aby sis to přečetla a vyhodnotila. A abych byl zcela otevřený, Allie, nechci další psychologický profil. Já od tebe potřebuju vědět, jak zmáčknout správné knoflíky. Tahat za drátky, manipulovat s ním, jak to jen bude možné. Cokoliv, co ho dostane zpátky na palubu.”

Napřímila se, zavrtala se do něj pohledem a úplně ztuhla.

„Bože, Johne, tohle je nanejvýš bezzásadové.

Uvědomuješ si, kolik etických kódů bych měla kvůli tobě porušit?”

Harper se jí bez mrknutí díval do očí. „Pár jsem jich porušil sám. Vlastně jsem jich pár rozbil na padrť, jen abych se dostal k těm složkám. A spoustu dalších, když jsem přišel sem, abych to s tebou probral.”

Ticho.

„Jestliže budu souhlasit,” začala Allison, „pak to budu dělat bez světlomí.”

„Ne, Allie, to nebudeš. Je tu několik důvodů. Prvním je Kealey. Není to tak, že ho prostě Agentura ztratila. On ztratil sám sebe. Nevím, jak to jinak říct. Směr, kterým se teď vydal, není dobrý. Je to směr, kterým můžeš jet dlouho, ale pak stejně dojde ke srážce vlaků.”

Expres do pekla. Allison se podívala na Harpera, jako by ho podezírala, že se při přípravě na tento rozhovor napíchl na její myšlenky. „A tvůj další důvod?”

„Pokud mám pravdu, a budu úspěšný, pak možná pomáháš zabránit obrovskému, zcela zbytečnému ničem.

Pro mě jsou nejdůležitější americké životy. Ale my mluvíme o lidech v Africe i jinde. A o možné eskalaci na úroveň, na kterou nechci ani pomyslet.”

Vrtěla hlavou. Nechtěla tomu uvěřit, nechtěla to přijmout. „Johne, byla bych ráda, kdybys byl trochu konkrétnější.”

„To ani nemusím. Podívej se na cizí vlády, co mají své zájmy v Súdánu. Čína, Rusko. Staří známí a velcí. Pak tu máš Bašírovy muslimské kamarádíčky, kteří se těší, jak ho budou podporovat.” Odmlčel se. „Tys použila výraz ‚odvetný úder‘. Z definice plyne, že to znamená vrátit ránu.

Ale na chvíli se zamysli nad tím, co to bude znamenat, pokud si Spojené státy k odplatě vyberou nesprávný cíl.”

Znovu nastalo ticho, tentokrát delší a dusnější. Allison cítila, jak to na ni doléhá, jako hroutící se gravitace uvnitř černé díry. Silou vůle se nadechla a pokusila se vstřebat všechno, co Harper řekl. Při tom se snažila do toho vnést nějaký řád a dát si to do souvislostí.

Trvalo věčnost, než mohla vydechnout.

„Já nejsem spasitel světa, ne v tom smyslu jako ty,”

prohlásila nakonec. „Já to beru po jednom člověku, rozumíš?”

Harper na ni pohlédl. „Ano, rozumím.”

Přikývla a snažila se obrovskou tíhu, co na ni naložil, přesunout jeho směrem.

„Dobře,” pravila odhodlaně. „Jestli uzavřu smlouvu s tebou, ďáblem nebo vámi oběma, musím být schopná s tím žít. Možná to nebude snadné a určitě se to neobejde bez trvalých výčitek a lítosti. Ale na oplátku po tobě chci, abys mi umožnil udržet si trochu sebeúcty. A možná i zachránit někoho jiného.”

Harperův výraz prozradil, že okamžitě pochopil.

„Kealey,” řekl. „Chceš Kealeyho.”

„A tvůj slib, že budu mít příležitost pomoct mu, až skončí se zachraňováním světa.” Allison znovu kývla. „Bůh mi pomáhej, jestli to bude hraničit s psychologickou manipulací. Dostaň ho sem, ke mně, a já ho připravím na schůzku s tebou. A pak se pokusím najít si způsob, jak s tím budu žít.”

Harper se chvíli nepohnul, pak se předklonil a natáhl k ní ruku. Když ji Allison uchopila, jen ji sevřel a stisk neměl tak vřelý, jak by mít měl. Ne, pomyslela si, ne teď. A možná už nikdy.

Věděla, že Harper ucítil to zamrazení, když zase stahoval ruku. Vstal.

„Promluvíme si brzo?” zeptal se.

„Jak jen to bude možně.”

Harper přikývl, otočil se a šel ke dveřím. V půlce místnosti se ještě zastavil. „Dovol ještě jednu otázku,” zeptal se přes rameno. „Pokud ti to nevadí.”

Jen pokrčila rameny.

„Jaké je lékařské označení strachu ze slepic?”

Allison se na něho podívala a podařilo se jí se slabě usmát. „Alektoofobie.”

Harper zamručel. „Budu se snažit si to zapamatovat, abych mohl oslnit hosty, až se nám s Julií konečně podaří uspořádat ten večírek.”

Allison jen seděla s rukama na tašce, kterou Harper nechal ležet na stole. Neměla co říct a jen se dívala, jak vychází z místnosti.

7

JOHANNESBURG

Jak se dalo čekat, vydal se jihoafrický prezident rovnou k oddělujícímu provazu, kde už novináři netrpělivě čekali na jeho prohlášení. Z místa kde stál, viděl Whysall Kealeyho, jenž kráčel pár kroků za Zumou. Očima neustále přejížděl po davu a hledal něco, co se vymyká z normálu, ale jinak byl jeho obličej naprosto bez výrazu. Když to Whysall uviděl, potřásl hlavou ve zdráhavém obdivu. Při své dřívější práci se pod palbu dostal nejednou a nijak ho to nevystrašilo, alespoň ne výrazně. Teď se mu silně potily dlaně a každý sval v těle měl napjatý, až ho bolel.

Kealey na druhé straně vypadal až nepřirozeně klidně, jako by se ho rozruch kolem naprosto nedotýkal. I jeho pohyby byly plavné a uvolněné, takže pro pozorovatele bylo obtížné všimnout si, jak pečlivě volí svou polohu vzhledem k chráněné osobě. Většina lidí by si toho nevšimla, ale Whysall si uvědomil, že Kealey není nikdy vzdálen od Zumy víc než dva metry. Zbraň v pouzdře na levém boku měl pažbou otočenou dopředu, aby ji mohl snáz uchopit pravou rukou. Byl v perfektní pozici, aby poskytl okamžité krytí, aniž by fyzicky zasahoval do prostoru těsně kolem afrického vůdce.

Whysall se díval, jak se Kealey zastavil pár kroků za Zumou a posunul se trochu vlevo, aby lépe viděl na dav během prezidentovy řeči. Dav se trochu utišil, když si Zuma vzal několik listů papíru od jednoho ze svých poradců, přičemž mu kývnutím vlídně poděkoval. I jeho nejzavilejší odpůrci přestávali skandovat svá hesla. Jejich pošklebky se postupně ztišily, zatímco Zuma, zdánlivě vůbec nevnímající své okolí, studoval rukou psané poznámky. Pak, když bylo v místnosti úplné ticho, si nasadil brýle na čtení, zvedl svou majestátnou hlavu a začal číst.

„Dámy a pánové, příslušníci tisku, mám radost, že vám mohu oznámit, že dnes na vašem Vrchním soudu v Johannesburgu byl dán průchod spravedlnosti…”

Před soudní budovou se dav rozrostl na bezmála patnáct set studentů, odborářů a nezaměstnaných dělníků.

Prohlášení, které mělo očistit Zumu a potopit jeho starého přítele a důvěrníka, bylo přečteno pod přísahou, a když se tato zpráva rozšířila, zdánlivá soudržnost mezi účastníky demonstrace se naráz vypařila a došlo ke zběsilým střetům.

Lidé mávali pěstmi, šlapali po sobě, na druhé straně náměstí vzplálo auto. Výkřiky strachu a bolesti se mísily se skandovanými hesly spílajícími prezidentově vládě a dalšími, která vládu naopak vynášela do nebe. Mezitím se policie snažila marně udržet dav od prezidenta a zároveň jeho jednotlivé části od sebe. Lidé se hrnuli ven přes chodník a rozzlobeně tlačili na chatrné kovové zátarasy, které byly vztyčeny před sedmi hodinami na křižovatce ulic před budovou. Současně policejní kapitán velící zásahu zoufale volal na velitelství metropolitní policie, aby mu povolili použít všechny zastrašující prostředky, jež nezpůsobí smrt.

Ve všeobecném zmatku si nikdo nevšiml mladého muže, jenž přistoupil k policejnímu vozu zaparkovanému u chodníku na Kerk Street, asi 50 metrů od soudní budovy.

Mladík vylovil z kapsy klíč, stejný klíč, co mu jeho švagr – seržant u jihoafrické policie a dlouholetý přívrženec Davida Jouberta, předal den před tím. Sáhl na zadní sedadlo a nahmatal igelitovou tašku z obchodního řetězce CNA, kterou mu tam švagr nechal. Tašku vytáhl z auta a rychle zkontroloval obsah. Spokojeně zaklapl automatické zamykání a zavřel za sebou dveře. Několik vteřin kontroloval svou polohu na ulici a snažil se uklidnit si nervy.

Pak se vydal k parkovacím garážím na vzdálené straně soudní budovy. Nákupní taška se mu kývala v pravé ruce.

Deset minut po skončení projevu k tisku v hale johannesburského Vrchního soudu prezident Jacob Zuma prošel se svou malou suitou ocelovými dveřmi na betonové prostranství parkoviště ve čtvrtém patře. Plochu předtím zkontroloval Alex Whysall se čtyřmi muži. Automobilová kolona už čekala, celkem pět vozů s běžícími motory v jinak opuštěné garáži. Celé patro parkoviště bylo vyklizené noc předtím a všechny vozy, které tam ještě zůstaly byly odtažené ráno. Takové bezpečnostní opatření určitě nezískalo Zumovi v soudní budově žádné nové příznivce, ale Kealey trval na svém a šéf Zumova štábu Steve Oliphant se nakonec zdráhavé přidal.

Ryan Kealey následoval svého svěřence dveřmi a pokračoval po hladkém betonu. Soudní budova sousedila s vícepodlažním parkovištěm, a tak slyšel zvuky nepokojů na křižovatce Von Brandis a Kerk. Hluk sílil s každým krokem, který udělal, byl stále blíž a nebezpečnější. Dál už Kealey nemohl přehlížet riziko pro muže, jehož měl chránit.

Zrychlil krok a přiblížil se k Jihoafričanovi.

„Pane, mohl bych s vámi na okamžik mluvit?”

Jihoafrický prezident se na místě zastavil a otočil se k němu. Prosba ho zřejmě trochu překvapila, ale přikývl a poodešel kousek stranou od čekajících aut. Kealey ho následoval a rychle mu sdělil své obavy.

Když skončil, Zuma zamyšleně přikývl. Podíval se pozorně na šéfa své ochranky a přemýšlel, nikoliv poprvé, co ho sem přivedlo. Samozřejmě to mohly být jen peníze, a u většiny nájemných osobních strážců by to taky považoval za hlavní důvod.

V případě Kealeyho mu nicméně tento závěr nějak neseděl.

Američan byl středně vysoký, štíhlý a opálený, s dlouhými zplihlými černými vlasy, které, být o něco delší, už by se daly považovat za nevhodné pro tuto práci. Jako obvykle měl oblečenou vybledlou černou polo-košili, vyžehlené světlehnědé kalhoty a na nohou odřené, draze vypadající pohorky. Byla to uniforma společná všem členům ochranky. Na rozdíl od svých spolupracovníků však Kealey neměl automatickou zbraň. Místo toho byl ozbrojený pouze pistolí ráže 9 mm v pouzdře na levém boku tak, aby mohl tasit přes tělo. Byl stejně nenápadný, jako byl výkonný – tolik už Zuma za ty dva měsíce zjistil, a nutno říct, že se mu ulevilo. Na začátku očekával mnohem viditelnější přítomnost a byl trochu rozladěn, neřkuli zklamán, když Blackwater poslal Kealeyho a jeho lidi.

Jak se nakonec ukázalo, dokázalo mu osm tichých profesionálů nejen zajistit bezpečí, ale také držet se přitom pozoruhodným způsobem v pozadí. Ve skutečnosti byli natolik nenápadní, že si jihoafrická média zatím ani nevšimla, že svou osobní bezpečnost svěřil soukromé americké firmě. Nevěděl, jak dlouho to vydrží, ale byl to pořád příjemný, i když nečekaný přínos k celé situaci.

Současně však zůstával pro Zumu Kealey záhadou, což bylo pořád poněkud znepokojující. Nevěděl, kdo ho přesvědčil, aby podepsal smlouvu s Blackwater Worldwide.

Ten člověk byl v americké zpravodajské komunitě skutečnou legendou, a navzdory velké snaze CIA se jeho vládě nepodařilo zcela utajit plný rozsah jeho zásluh o národní bezpečnost. Zuma si nejednou lámal hlavu nad tím, co donutilo mladého Američana odejít, ale zatím nedošel k žádnému pravděpodobnému závěru. Předpokládal, že to nějak souvisí s ustaraným výrazem v očích mladého muže, i když by se nikdy neodvážil zeptat. Jednoduše řečeno mu do toho nic nebylo a vlastně to ani nebylo důležité. Opravdu ho zajímaly pouze jeho schopnosti a ty byly bezesporu na výši.

Američan pořád čekal na odpověď. Zuma si povzdechl, mrkl na hodinky a řekl: „Jaké mi dáváte jiné možnosti, pane Kealey, když uvážíme, že tu nemůžu přešlapovat celý den a čekat, až policie udělá svou práci?”

„Máme tu vrtulník pro podporu odstřelovačů na cestu zpátky do Pretorie. Je jen pro čtyři, ale můžeme tam vmáčknout celkem sedm lidí a zbytek odjede auty později, až policie dostane věci pod kontrolu.”

“Pokud to dostanou pod kontrolu, pane Kealey. Víte, jak jsem na tom u řady z nich po dnešním procesu.”

Kealey zabručel. „Prověřil jsem si kapitána metropolitní policie, který to má dnes na povel. Není to žádný Joubertův fanda a myslím, že mu můžeme celkem věřit. Říká, že oblast dostanou pod kontrolu tak během čtyřiceti minut nebo dřív.”

„Bude tam místo pro mého poradce?”

Kealey koukl po šéfovi štábu, jenž si dával aktovku na zadní sedadlo čtvrtého obrněného vozidla, bílé Toyoty Land Cruiser. „Bude tu muset zůstat, pane. Je mi líto, ale nemůžu vás nechat s méně než šesti členy ochranky. Nařízení společnosti.”

Zuma se na mladšího muže zamračil. Něco v jeho hlase, když říkal „nařízení společnosti”, vedlo jihoafrického politika k závěru, že společnost nebo její nařízení neleží Kealeymu ani v patě. Dokonce i slovo pane znělo z jeho úst jaksi urážlivě. Na druhé straně tam stál a sděloval mu svůj poctivý, nepředpojatý názor, a to si zasloužilo určitou úctu a zvážení. Zuma byl člověk praktický a svého blaha si cenil víc než formálnosti svého úřadu.

Pečlivě to promyslel. Obvykle neváhal, měl-li poslechnout Američanovu radu týkající se jeho osobního bezpečí. Jenže tentokrát nutně potřeboval něco probrat se svým šéfem štábu.

V Kapském Městě měl být za dva dny. Měl tam promluvit k Národnímu shromáždění v souvislosti s rozpočtem, jejž předložil přede dvěma měsíci. Potřeboval každou minutu od tohoto okamžiku do projevu, aby zpřesnil svou pozici a vyjasnil argumenty, a to převážilo při jeho rozhodování.

„Je mi líto, ale s panem Oliphantem před sebou máme moc práce a nepočká to. Chápu, že je tu určitá hrozba, ale jsem si jistý, že vaši lidé ji dokážou zvládnout. Můžeme tedy jít?”

Kealey zaváhal, ale prezidentova slova jasně vyjádřila, že rozhodnutí je konečné. „Ano,” řekl. „Jsme připravení na přesun.”

Následoval svého šéfa do obrněného SUV, ve kterém vzadu už seděl Steve Oliphant, a Zuma si k němu přisedl.

Řidič, bývalý člen přepadového oddílu honduraské armády, za prezidentem Jižní Afriky zavřel dveře a Kealey mezitím přešel na stranu spolujezdce. Cestou se podíval Alexi Whysallovi do očí a kývl na páté auto, také Land Cruiser.

Whysall pokývl a dal se do pohybu stejně jako zbytek týmu.

Bouchala dvířka od všech aut a ten zvuk se odrážel od chladných betonových zdí parkovací garáže. Kealey vlezl do čtvrtého auta, zavřel za sebou dveře a řidič ho za pár vteřin následoval.

Ramón Flores se ohlédl a zvedl obočí. Kealey zdvihl prst, čímž mu naznačil, že potřebuje jednu minutu. Zapnul radiostanici a provedl rychlou kontrolu spojení. Když se přesvědčil, že vše je v pořádku, dal prvnímu vozidlu rozkaz k jízdě. Flores následoval za pár vteřin a pět aut zahájilo krátkou jízdu dolů na ulici.

Mládenci zabralo skoro deset dlouhých minut, než se procpal hustým, bouřícím se davem, a během té doby dvakrát málem ztratil nákupní tašku. Šmátrající ruce několikrát chytily tenký igelit a jeden muž se mu ji pokusil vyškubnout, ale těla kolem nich změnila v poslední chvíli polohu. Mladík využil setrvačnosti, aby se dostal z dosahu útočníka, kterého rychle pohltilo okolní moře vlnících se rukou a nohou. Jako zázrakem zůstala taška během tvrdých zkoušek neporušená. Teď, když nepozorovaně proklouzl kolem jednoho z povalených zátarasů, začala se mu igelitová ucha zařezávat do dlaní, jak byla taška těžká, a přerušila krevní oběh do zpocených prstů. Bolest byla silná, ale on se ji podvědomě snažil potlačit. Věděl, že si nemůže dovolit sebemenší nepozornost.

Vchod do garáže byl asi deset metrů daleko a mladík úzkým průhledem mezi betonovými patry zahlédl na druhém podlaží odraz slunce od bílé barvy. Přes ohlušující řev rozvášněného davu neslyšel zvuk motorů, ale poznal, že vozidla vyjíždějící z garáže jsou ta, na která čeká. Sklopil zrak k přízemí a pokračoval v přesunu, vědom si toho, že policisté za jeho zády pořád neúspěšně bojují a snaží se dav zadržet. Zatím nepoužili plyn, ale mladík věděl, že na plyn dojde, stejně jako věděl, že nakonec policisté dav zvládnou.

Podle něj to nebyla vina policistů, i přes brutální sílu, již používali, aby zlomili odpor davu. Nakonec jeho vlastní švagr teď bojoval, aby potlačil násilí, přestože osobně podporoval projoubertovskou frakci. Obě skupiny si neuvědomovaly, že chtějí v podstatě totéž, ale mladík to věděl a byl připraven konat v zájmu obou skupin.

Brána na přízemí parkovacích garáží se už zvedla, tak jak to řekl švagr. Mladík kolem betonové konstrukce neviděl žádného policistu, ale věděl, že tam jsou. Zrychlil krok, sáhl do tašky a nahmatal vypínač z plastu. Sebral odvahu a stiskl ho, pak se rozběhl, dusal po sluncem ozářeném betonu.

Koutkem oka zahlédl policistu v ochranném obleku používaném při potlačování uličních nepokojů, jak na něho křičí, aby zůstal stát. On ho ale ignoroval a sprintoval dál.

Těžká taška mu bolestivě narážela do nohy.

První toyota se objevila bez varování, její lesklý nátěr odrážel bílé zimní slunce. Těžké auto prudce zabočilo doprava na Von Brandis, ulici přímo před garážemi, a druhý Land Cruiser následoval necelých pět metrů za ním.

Teenager běžel dál, oči upřené na rychle jedoucí kolonu.

Bouřící dav byl jen vzdálený, tlumený hluk, policistovy hlasité rozkazy jen nesmyslné drmolení v uších. Veškerá jeho pozornost patřila zářícím bílým autům před ním.

Čtvrtá toyota právě zatáčela, když mladík spodním obloukem hodil nákupní tašku. Okamžitě se otočil a utíkal pryč. Vražedný obsah tašky sklouzl po asfaltu a zastavil se autům v cestě. Policista kluka srazil o zlomek vteřiny později, hlavou mu praštil o zem tak, že mu na třech místech prorazil lebeční kosti. Mladík byl už mrtvý, když bomba, kterou hodil, vybuchla pod kolem u spolujezdce v pátém a posledním vozidle kolony Blackwateru.

Kromě řidiče byl Alex Whysall v posledním Land Cruiseru sám. Řidič mladíka běžícího k autu zahlédl, hned jak projeli pod bránou. Varovně vykřikl, když ten Afričan hodil nějaký předmět směrem k autu. Mladík se okamžitě otočil a začal prchat, ale uběhl jen pár metrů, než s ním policista praštil o zem. Ani Stiles, ani Whysall neviděli nic z toho, co se dělo dál. Oči obou mužů byly přilepené na bílou nákupní tašku, jež právě sklouzla pod předek jejich auta.

Stiles zareagoval instinktivně, zaklel a strhl volant prudce doprava. Šlápl na plyn ve snaze odjet od neznámého předmětu, ale už bylo pozdě. Vzápětí toyotou zakymácela silná exploze, zvedla předek celého půl metru nad asfalt a utrhla přední nápravu. Po celé věčnosti dopadlo auto se zaduněním zpátky na zem a oba muže to prudce vrhlo dopředu.

Několik vteřin byl Whysall tak omráčený, že nedokázal plně pochopit, co se stalo. Matně si uvědomoval horečný radioprovoz ozývající se z radiostanice připevněné na palubní desce, stejně jako řev vzteklého davu před soudní budovou, necelých třicet metrů západně od místa, kde stáli.

Předním sklem nic neviděl, protože po výbuchu bylo neprůhledné. Bočním okénkem však zřetelně rozeznával policistu stojícího mezi jejich nepojízdným vozidlem a vlnícím se, rozvášněným davem. Část davu zpozorovala nový cíl v podobě kouřícího SUV a příslušníků ochranky uvězněných uvnitř, odtrhla se od celku a vyrazila s novým elánem.

Stiles ležel bezvládně, hlavu opřenou o z části rozbité boční okénko na své straně. Whysall k němu natáhl ruku, zatřásl mu ramenem a promluvil pár slov, ale muž nereagoval. Whysall si odepnul pás a posunul se, aby Stilesovi zkontroloval puls. Předloktím při tom uvolnil airbag, jenž se nafoukl v okamžiku výbuchu nálože. Tep měl Stiles pravidelný a silný. Whysall si uvědomil, že řidiče do bezvědomí poslal náraz hlavy na zpevněné sklo.

Whysall si vydechl úlevou, rychle zhodnotil situaci a zkontroloval svá zranění. Necítil, že by něco nebylo v pořádku, kromě natažené krční páteře. K tomu došlo, když předek vozu dopadl zpět na vozovku. Věděl ovšem dobře, že šok a adrenalin dokážou dočasně zamaskovat bolest ze skoro každého zranění, bez ohledu na jeho závažnost. Ovšem rychlá vizuální kontrola neukázala žádné problémy, a on tu nemohl prostě jen sedět a čekat na pomoc. Dav už se dal do pohybu a nevypadalo to, že by ho policie dokázala zadržet nadlouho.

Proč, krucifix, nepoužijí slzný plyn? Na co sakra čekají? Zdrženlivost uplatňovaná jihoafrickou státní policií a johannesburským

policejním

ředitelstvím

nedávala

bývalému mariňákovi smysl, zvlášť po tom, co se právě stalo. Policisté přesně věděli, čí kolona byla napadena. To byl vlastně od začátku hlavní důvod, proč měli kontrolovat dav. Když se znovu podíval, viděl, že většina policistů tvořících kordon má plnou výbavu proti demonstrantům: helmy z kompozitů, hrudní pancíře, černé gumové pendreky a průhledné zaoblené štíty. Tak proč jejich kapitán nedá rozkaz k použití odstrašujících prostředků?

Whysall si vzpomněl na předešlé obavy. Vypadalo to, že měl pravdu. Policejní kapitán zřejmě nepatřil ke stoupencům prezidenta, ale toho úředníka, jenž byl právě odsouzen. To vysvětlovalo, že k útoku vůbec mohlo dojít.

Whysall přemítal, jestli někdo nedostal špatnou informaci – jestli třeba někomu neřekli, že Zuma bude v posledním vozidle, nebo to ten muž, který hodil bombu, prostě nestihl.

Nějak se mu nezdálo, že by šlo o skutečný útok na prezidentův život, protože bylo předem téměř jisté, že bude neúspěšný. Jenže to nic neměnilo na tom, že on a Stiles v tom jsou teď až po krk, uvězněni v nepojízdném autě, žádná úniková cesta a nepřátelský, několikatisícový dav.

Whysall sáhl před sebe na sluchátka a zmáčkl tlačítko vysílání. Jen doufal, že rádio pořád funguje, a modlil se, aby policie nějak ten dav zvládla. V duchu pochyboval, že mají sebemenší šanci přežít několik příštích minut.

V tom okamžiku zbývající čtyři vozidla prezidentské kolony uháněla na východ po Pritchard. Byla asi kilometr východně od soudní budovy. Kealey viděl explozi, ale Floresovi nařídil, ať jede dál. Samozřejmě by ze všeho nejradši zastavil a pomohl mužům v posledním autě, ale nebyl ochoten riskovat tolik životů, šéfův na prvním místě – aniž by věděl nějaké podrobnosti o hrozícím nebezpečí.

Viděl pouze jasný záblesk vzadu za nimi, což mohlo být cokoliv, i když následující tlaková vlna byla dost silná, aby ho přesvědčila, že auto s Whysallem a Stilesem utrpělo pravděpodobně při výbuchu těžké škody.

Snažil se těm dvěma dovolat, ale bez úspěchu. Což mohlo znamenat jen jednu ze dvou věcí: buď jim během útoku vyřadili rádio, nebo byli muži v posledním autě zranění tak vážně, že nemohli odpovědět. Kealey jen doufal, že to není druhá možnost. Snažil se nevnímat rozruch na zadním sedadle a zavolal znovu, tentokrát pilotovi helikoptéry Bell bzučící sto padesát metrů nad nepojízdným SUV. Už předtím nařídil pilotovi, ať zůstane nad parkovací garáží a sleduje, jak se situace vyvíjí.

„Air One, co se děje tam dole?”

„Tady Air One, uvnitř vozidla nevidím žádný pohyb.

Navíc to vypadá, že policajti na zemi ty lidi už moc dlouho neudrží.”

V rádiu zapraskalo. Následovala nesrozumitelná slova.

„Uf, Greenwald žádá o povolení zasáhnout, přepínám.”

„Nepovoluji,” štěkl Kealey. Bruče Greenwald byl střelec na palubě vrtulníku, absolvent věhlasné snajperské školy americké armády a bývalý odstřelovač losangelského policejního oddělení. Z LAPD odešel před dvěma lety v hodnosti seržanta. Byl to dobrý člověk a skutečný profesionál, ale Kealey si uměl velmi dobře představit, jak se věci vymknou z rukou, když mu dá zelenou. Kromě toho střelba do davu jen víc rozzuří demonstranty a lidi z Blackwateru uvízlé v autě vystaví ještě většímu nebezpečí.

„Není na co střílet. Jsou ti lidi aspoň ozbrojení?”

Následovalo krátké ticho. Kealey si dokázal představit, jak Greenwald přehlíží dav dalekohledem na pušce, pátrá po nějaké zbrani a asi doufá, že nějakou objeví.

„Nikoliv,” přišla váhavá odpověď.

„Fajn, Air One, řekni mu, ať nestřílí, a hlas mi, pokud se dav dostane k autu, přepínám.”

„Provedu, Air One, přepínám.”

Kealey se okamžitě pokusil dovolat poškozenému vozidlu, ale nikdo neodpověděl. Zatím projížděli obchodní čtvrtí směrem na jih. Po stranách rušné ulice se tyčily mrakodrapy. Provoz je donutil zpomalit, ale Flores uměl vyhledávat skuliny v provozu, a tak se rychle blížili k M2.

Kolem nich probleskla modrá značka. Kealey zahlédl bílá písmena a uvědomil si, že minuli svou odbočku, a okamžitě se otočil k řidiči.

„Co to děláš?” dožadoval se vysvětlení. „Řekl jsem ti, abys jel do Marshalltownu. Jedeš špatně.”

Budova provinční vlády Gautengu stála na ulici Simmonds v Marshalltownu, necelé dva kilometry západním směrem od johannesburského Vrchního soudu. Krátká konzultace s mapou dovedla Kealeyho k závěru, že to bude nejlepší místo, kam odložit do bezpečí Zumu a jeho poradce, než se vrátí pro Stilese a Whysalla. Za normálních okolností by jihoafrického politika vysadil na něj bližší policejní stanici, ale vnitřní instinkt ho před tímto nápadem varoval.

Podle pilota Air One jednotky státní policie dosud nepoužily odstrašující prostředky proti bouřícímu se davu, což Kealeymu připadalo jako dobrý důkaz, že někteří policisté – možná i samotný kapitán, patří k příznivcům muže, kterého Zumovo dnešní svědectví před Vrchním soudem prakticky pohřbilo.

Flores kroutil hlavou. Pevně tiskl rty a po tmavém, větrem ošlehaném obličeji mu stékaly kapky potu. Obratně manévroval v hustém provozu. „Nevrátíme se tam.”

„O čem to sakra mluvíš?”

„Znáš pravidla. Něco se podělá, my vyvezeme ven chráněnce. Stiles a Whysall jsou v tom sami. Není důvod, proč riskovat čtyři lidi kvůli záchraně dvou.”

„Jdi do prdele,” odsekl Kealey. Věděl, že se Hondurasan odvolává na to, co ho učili ve výcvikovém táboře v Moyocku. Politika Blackwateru byla „dostat pryč X” nebo se z ostřelovaného prostoru dostat co nejrychleji, pokud bylo vozidlo zasaženo při útoku ze zálohy. Jinými slovy to bylo „každý za sebe”. Jenže Kealey neměl ani v nejmenším v úmyslu držet se tohoto pravidla. ,,Nemám ani ponětí, jak to chodí v té tvé armádě, Floresi. Já ty kluky tam vzadu nenechám v žádném případě. Otoč auto. Hned.”

Flores trhl volantem, aby se vyhnul červenému opelu, který před nimi náhle zastavil. Šlápl na plyn a proletěli křižovatkou. Za nimi se ozvalo zuřivé troubení. Nájezdová rampa na M2 byla pár set metrů před nimi a odtud vedla, to Kealey věděl, rychlá, rovná silnice do Pretorie. Mezi nimi a dálnicí už byla jen jedna křižovatka, a jakmile se dostanou na nájezdovou rampu, už nebude cesty zpátky. Dva muži zaseknutí u soudu, dva muži, za které byl zodpovědný – jako by už byli mrtví.

„Ne,” zopakoval Flores. Hlas s těžkým přízvukem měl tvrdý a neponechával žádný prostor pro diskuzi. „V žádným případě. Mizíme odsud a to je konečná. Kdo si sakra vůbec myslíš, že seš? Seru na to, cos dělal pro CIA., Kealey. Toto není Agentura a ničemu tu vlastně nevelíš. Nedonutíš mě Slova mu zamrzla v hrdle a instinktivně sundal nohu z plynu. Tři vedoucí vozidla okamžitě poskočila vpřed, jako by se neviditelný řetěz, který je spojoval, náhle přetrhl.

Kealey vytáhl svou berettu 92FS a držel ji u Floresova levého spánku.

„Otoč to,” pravil nevzrušeně. Nevnímal zaražené ticho na zadním sedadle, kamenný pohled soustředil výhradně na muže sedícího vedle. „Jedeme do Marshalltownu, pak se vrátíme pro naše lidi. Otoč to, okamžitě, nebo tě zastřelím, vykopnu z auta a udělám to sám. Rozumíš?”

Flores váhal, ústa mu pracovala naprázdno. Oči měl stále upřené na cestu před sebou, ale bylo jasné, že myšlenky má pouze na zbraň přitisknutou ke své hlavě. Oba muži se ztratili v patové situaci a vůbec nevnímali dopravu kolem, opožděné ustrašené a zmatené výkřiky ze zadního sedadla, ani to, že zbývající tři vozidla už dorazila na M2 a byla v podstatě mimo obraz.

Přestože Flores sundal nohu z plynu, jeli dál. V

polovině křižovatky zachytil Flores koutkem oka nalevo rozmazanou skvrnu a instinktivně otočil hlavu. Než mohl Kealey zareagovat, najelo další auto do toho jejich, zničilo levou stranu předního nárazníku a vyhodilo je z jízdního pruhu. Obrněný Land Cruiser se stočil doprava a ujel ještě pár metrů, než narazil do zadní části minibusu. Kealey na sedadle poskočil, utahující se pás mu vymáčkl vzduch z plic.

Pravou rukou uhodil do palubní desky a beretta mu vypadla.

Na okamžik bylo všechno černé a po srážce zavládlo podivné ticho.

Kealey ho setřásl, zasténal a sáhl pod sedadlo. Hledal zbraň, již upustil v okamžiku nárazu. Téměř současně nějaký muž zařval rozkaz v jazyce Xhosa, jednom z mála dialektů, jež Kealey rozeznal. Pak vypukla střelba, kulky bušily do obrněného vnějšího pláště vozidla.

Když dopadly první kulky, Kealey se ohnul a zkroutil tělo pod úroveň oken. Pocítil strach a uvědomil si, že srážka nebyla žádná náhoda. Byla to past a zafungovala dokonale.

Zadní doprovod byl obratně odstraněn, vrtulník byl stále ještě vzadu u soudu, spolu s nehybnou Whysallovou toyotou, ostatní auta už po M2 rychle mířila k Pretorii.

Byli sami, útočila na ně přesila a byli dokonale nechránění.

A nikdo jim nepřijde na pomoc.

8

CHARTÚM

„Než začneme,” prohlásil konzultant, když se ponořil do pohodlného křesla naproti svému hostiteli, „chtěl bych vám poděkovat, že jste mě přijal tak narychlo. Vím, že tady jsou události poněkud hektické a vy musíte mít na seznamu spoustu jiných záležitostí. Chci jen, abyste věděl, že si cením vašeho času. O vaší pohostinnosti nemluvě.”

Přátelsky se usmál a zvedl šálek kávy, který právě podala hostitelova sekretářka Joyce, sedící vedle v místnosti. Šlo o jakýsi náznak přípitku.

Walter Reynolds, jenž strávil větší část dopoledne čtením Washington Postu on-line a proplachováním vnitřností kávou, sebou při poděkování téměř trhl. Teď si ve svém úhledném obleku, škrtící kravatě a vyleštěných klopách připadal jako podvodník ještě víc než obvykle.

Setřásl to však ze sebe a zvedl svůj šálek, aby odpověděl na přípitek. Bylo to neobvyklé gesto. Nemohl vzpomenout, že by to někdy někdo prováděl s něčím jiným než s alkoholem, který byl ovšem v Súdánu, této bohabojné a genocidní republice, obzvlášť obtížně k sehnání. To také přispívalo k jeho trvalé nespokojenosti.

Reynolds si povzdechl, usrkl horkou tekutinu a svůj zrak ani na okamžik nespustil z muže sedícího naproti.

Musel si přiznat, že konzultant nebyl takový, jak očekával. Reynolds si nebyl jistý proč, ale pár věcí tu bylo, včetně věku. Na člověka s tak dobrými styky byl mladý…

ne víc než třicet šest, třicet sedm a to mu spíš přidával.

Tmavé vlasy, černé nebo hodně tmavohnědé, byly trochu naolejované a ostříhané nakrátko tak, že bylo vidět ustupující čelo. Na mladistvém vzhledu mu to však kupodivu neubíralo. Obličej měl spíš úzký, ale otevřený a přátelský, hlavně kolem očí a úst. Brýle s ocelovou obrubou mu seděly na dlouhém nose a přispívaly k všeobecnému dojmu zasmušilé inteligence.

A to Reynoldse zarazilo. Konzultant nějak neodpovídal obvyklému typu. Nebyl hlučný, blahosklonný a nevyžadoval pozornost. Neměl tučný, arogantní obličej příslovečného zákulisního manipulátora, nýbrž obličej seriózního vědce.

Mohl to být kongresman na vzestupu nebo chirurg v jedné z lepších nemocnic. V mládí mohl být kapitánem šachového týmu nebo debatního klubu na jedné z prestižních univerzit, kterou bezesporu absolvoval.

Reynolds líně přemýšlel, na kterou asi chodil. Že by Harvard, první volba bohatých mladých Ameriky? Možná Princetone? Yale? Možná se mýlím, pomyslel si Reynolds.

Možná se vypracoval od nuly. Možná chodil na Brown.

Starý diplomat odložil šálek a svou pozornost obrátil k dokumentu na stole. Byl to doporučující dopis, doručený diplomatickou poštou před několika minutami. Načasování bylo výjimečné, ale v žádném případě to nebyla náhoda – dorazilo asi minutu před tím, než se host objevil v předpokoji. Reynolds zvedl horní polovinu jediné stránky a pomalu přejel po dvanácti řádcích hutného textu, i když dopis četl již několikrát. Za okamžik jeho oči dorazily k podpisu na konci. Tam se zastavily. Byly tam celkem čtyři podpisy a představovaly některé z nejmocnějších lidí v americké vládě, mezi jinými i ženy, jež mu volala včera.

Reynolds jen obdivné potřásl hlavou. Byl to pozoruhodný dokument v mnoha směrech, v první řadě pravomocemi, jež dával mladému muži naproti. Na první pohled se zdály být téměř neomezené, i když si Reynolds musel připomínat, že formulace v dopise nejsou zcela jednoznačné a mohou být interpretovány několika způsoby.

Za třicet let v zahraniční službě už viděl několik překvapivě neurčitě formulovaných vládních dokumentů a tento nebyl výjimkou. Ale pořád, vidět tyto podpisy a na jednom kusu papíru…

Vzhlédl a vykouzlil na tváři úsměv. Konečkem prstu přehnul list ručního papíru. „Vaše doporučení, pane Landisi, jsou velmi působivá. Vlastně se jim nedá nic vytknout.”

Mladý muž se při tom jméně musel usmát. Což nebylo na závadu. Starému diplomatovi to bude připadat jako odpověď na jeho gesto. Ze začátku to nebylo snadné a párkrát se málem prozradil, ale teď už si zvykl, že mu tak říkají.

James Landis. Tuto identitu měl přesně třicet dní a s každým uplynulým týdnem to bylo snazší. Šéf zastupitelstva si myslel, že do země přijel dnes, hlavně proto, že to si také měl myslet. Ve skutečnosti Landis vstoupil do Súdánské republiky před měsícem, a to na Chartúmském mezinárodním letišti pod jménem Harold Taylor, jen další jméno na jedno použití, kterého se zbavil spolu s příslušným falešným pasem, jakmile splnilo svůj účel.

Jen dostat se do Súdánu bylo skoro tak nebezpečné jako věci, jež dělal později. Sám by dával přednost přijet do země na nějakém vzdáleném přechodu v západní části země sousedící s Čadem, ale většina jich byla uzavřená kvůli zesilujícím bojům o naftová pole a přečerpávací stanice v Západním Dárfúru. Pár kontrolních míst, která zůstala otevřená, bylo natolik nestabilních, že pro každého člověka ze Západu se pokus o přechod rovnal sebevraždě, dokonce i pro muže s tak výjimečnými a ojedinělými schopnostmi.

Proto se musel smířit s přímým letem do Chartúmu, kde bylo dohlížejících úředníků a kamer mnohem víc. Bylo v tom určité riziko, ale celnicí prošel hladce a o čtyřicet minut později zničil veškeré stopy samotné existence nějakého Harolda Taylora. Pas, řidičský průkaz státu New York, ošoupaný členský průkaz videopůjčovny v Albany a několik kreditek na stejné jméno, vše shořelo vzadu na zahrádce domu jeho jediného kontaktu v hlavním městě.

Další zastávka na cestě, další svlečená kůže.

Od těch prvních, nejistých dnů se jeho síť rozrůstala překvapivě rychle. Hlavně díky vazbám jeho kontaktu v Chartúmu a okolí. Samotné plánování zabralo týdny strávené u stolu v budově Harryho S. Trumana ve Washingtonu, D.C., sídle Ministerstva zahraničí USA. Ve zvukotěsné místnosti v přízemí on a střídající se příslušníci desetičlenné skupiny prostudovali vše, od síly disidentských skupin v republice až po velitelskou strukturu súdánské armády. Zdlouhavé strategické schůzky se téměř nedaly vydržet, i když věděl, jak důležité eventuálně budou tyto informace pro jeho vlastní zdraví. Teď už Landis pokročil daleko v operační části plánu, ale do tohoto okamžiku pouze chystal scénu. Posunoval kousky na místo. Další etapa bude rozhodující. A taky mnohem nebezpečnější. Rizika probírali dlouho a podrobně. Dělal to nejen on, ale i lidé, kteří ho tímto úkolem pověřili. Úkol byl největší a nejdůležitější výzvou v jeho kariéře. Po mnoha debatách došli k závěru, že rizika jsou přijatelná.

Jedním z těchto rizik byl muž sedící naproti němu.

Problém pocházel, jak Landis věděl, z doby před pětadvaceti lety. Walter Reynolds, tehdy mladší úředník s ekonomickým zaměřením, pracoval na americké ambasádě v Asunciónu v Paraguayi. Tehdy někam založil zapečetěné nabídky amerických stavebních firem. Bylo jich celkem pět a soutěžily o zakázku na stavbu čtyřproudového silničního mostu přes řeku Paraná. Zakázka měla cenu kolem deseti milionů dolarů. Týden po zmizení nabídek se zčistajasna objevila japonská firma a získala zakázku s cenou pouze o dvacet tisíc dolarů nižší, než byla nejbližší nabídka amerického zájemce.

Nikdy se neprokázalo, že se ztracené dokumenty dostaly do nesprávných rukou, ale to nehrálo roli. Ke škodě už došlo a někdo to musel odskákat. Hlavně tento incident způsobil vykolejení Reynoldsovy kariéry v zahraniční službě. A kvůli němu dostal punc člověka, kterému nelze důvěřovat, pokud jde o důležité informace. Fígl spočíval v tom, jak si Landis uvědomoval, říct mu přesně to, co potřeboval vědět, ani o slovo víc. Nakonec Reynoldsovi možná dovolí vidět celý obrázek, ale určitě ne teď a možná ne dřív, než bude vše hotovo.

Šéf zastupitelstva mluvil dál, cosi o nutnosti udržet otevřené komunikační kanály mezi různými diplomatickými úřady. Tohle Landis slyšet nechtěl. Předklonil se a přerušil staršího muže milým úsměvem a mávnutím ruky.

„Pane, rozumím tomu, co máte na mysli, ale obávám se, že teď na to prostě nemám čas.” To byla částečně pravda.

Měl ve městě domluvenou řadu setkání a ty mu zaberou větší část odpoledne. Hlavně však nechtěl být na ambasádě déle, než bylo nezbytně nutné. „Potřebuji, abyste mi řekl jednu věc, pak bych vás mohl informovat trochu podrobněji.

Jestli vám to takto vyhovuje, můžeme pokračovat.”

Ten člověk se tvářil podezíravě. Landis mu to nemohl vyčítat, kdyby byly role obrácené, cítil by se stejně.

„To záleží na tom,” odpověděl Reynolds opatrně, „co potřebujete slyšet.”

Landis ukázal na dokument na stole. „Pane, věříte, že je to zákonný dokument? Přesněji, souhlasíte s podmínkami uvedenými v tom dopise a jste ochoten se jimi řídit?”

Starý diplomat se opřel v křesle a upjatě se usmál.

„No, to záleží na okolnostech, že? Věřím, že vám, pane Landisi, ty podmínky vyhovují. Ten dokument vám dává dost velké pravomoce. V podstatě z vás dělá mého nadřízeného.”

„Ano, dělá,” odpověděl Landis neutrálně. Dal by osobně přednost neurčitější formulaci, ale Reynolds měl pravdu a bude lepší, když bude posloupnost vedení chápat hned od začátku. Tím by se mohli vyhnout pozdějším sporům. „Ale ptám se znovu. Jste ochoten se těmto podmínkám podřídit? Protože pokud ne, pak musím ihned opustit budovu a párkrát si zavolat.”

Úsměv z tváře staršího muže zmizel. „To zní jako hrozba.”

Landis věděl, že Reynolds myslí na ty čtyři podpisy pod doporučujícím dopisem a co tito lidé mohou udělat s jeho kariérou.

„Nikoliv, pane,” odpověděl klidně. „Zdaleka ne. Já jen upozorňuji, že tím, že jste dokument viděl, víte toho už poměrně hodně a to by mohlo mou práci tady ohrozit. Pokud nebudete ochoten spolupracovat, budu muset opustit zemi a zařídit to jinak. Jistě chápete logiku takového postupu.”

Reynolds to chvilku zvažoval. Pak souhlasně přikývl.

„Jestliže budu souhlasit s vašimi podmínkami,” mluvil pomalu, „řeknete mi, o co tu běží?”

„Ne, pane.” Landis se snažil, aby v jeho slovech zazněla lítost. Jako kdyby to nebylo na něm, aby rozhodl.

„Nemůžu a neřeknu. Časem se vše dovíte, slibuju. Teď ale potřebuju jen vědět, jestli jsme na stejné lodi. Pokud však uvažujete, že těmto lidem zavoláte,” ukázal na podpisy ve spodní části dopisu, „nikam nás to nedostane. Jak se v tom dokumentu praví, po dobu operace mám plné velení na místě. Řeknou vám totéž, jen pravděpodobně méně uctivě.”

Diplomat zvedl svůj šálek a dlouze se napil. Přemýšlel.

Usoudil, že slovo operace mluví samo za sebe. Naznačovalo dlouhý, možná nebezpečný úkol a on si uvědomil, že muže naproti sobě špatně odhadl. Navzdory jeho naprosto nevýraznému zjevu konzultant zjevně nebyl člověk pracující za kancelářským stolem. Bez ohledu na to, co chtěl v Súdánu dělat, Reynolds nepochyboval, že v tom John Landis bude až po krk, a pokud se nemýlil, pak to pro Reynoldse a sedmdesát jeho podřízených znamenalo jediné.

Položil šálek a podíval se na mladšího muže.

„Nevracíme se domů, že ne?”

„Ne, pane Reynoldsi, obávám se, že ne. Ambasáda nebude vyklizena a diplomatické vztahy nebudou přerušeny.

Ale něco se tu bude muset změnit a ubezpečuju vás, že ty změny budou k lepšímu. Takže mohu počítat s vaší spoluprací”

Reynolds stále váhal, ale taky v podstatě neměl jinou možnost, a navíc, to si musel přiznat, byl docela zvědavý.

„Ano, můžete.”

„Fajn.” Landis se usmál. „A teď, co od vás budu potřebovat.”

*

O deset minut později se konzultant vynořil ze dveří výtahu v přízemí velvyslanectví. Přešel po ošoupané podlaze plné vstupní haly a ignoroval letmý pohled desátníka námořní pěchoty, jenž tam stál na stráži. Cestou k hlavnímu vchodu se snažil obejít neklidný dav a v uších mu znělo tlumené hučení osmdesáti lidí stojících ve frontě na víza nebo podání žádosti o ně. Na rozdíl od lidí ve frontě měl dobrou náladu, která se každým krokem ke dveřím zlepšovala. Schůzka se šéfem ambasády netrvala ani patnáct minut a leccos se na ní podařilo vyřídit. Zajistil si Reynoldsovu pomoc, nejen při převodu finančních prostředků, ale také s ubytováním personálu, pokud to bude zapotřebí. Ambasáda byla teď posledním útočištěm, nejen pro něj, ale i pro jeho aktiva, z nichž většina byli súdánští státní příslušníci, a doporučující dopis, z kterého byl od začátku nervózní, i když chápal, že je nezbytný, byl teď jen hromádkou šedého popela v ocelové plechovce na odpadky vedle Reynoldsova psacího stolu.

Navzdory jeho varování před tím, jak to dopadne, Landis nepochyboval, že šéf ambasády visel na telefonu do Washingtonu vzápětí poté, kdy on opustil místnost. Co staršímu muži řekl, byla pravda. Bez ohledu na to, komu Reynolds zavolá, nedoví se o nic víc, než co mu sdělil on.

Vlastně podle toho, komu bude volat jako prvnímu, mu nejspíš bude řečeno nevybíravými slovy, aby se stáhl a držel hubu, což Landisovi vyhovovalo. Během schůzek na ministerstvu zahraničí se nejvíc probíraly následky selhání – co se stane, pokud se všechno zvrtne.

Shodli se na tom, že největším ohrožením celé operace je možný únik informací. Jako obvykle rozsah takto vzniklých škod závisel na tom, kde k úniku dojde. Například únik na lokální úrovni, neúspěšné verbování možná, nebo to, že někomu z místních spolupracovníků vyklouzne nějaká poznámka před někým, kdo patří k Bašírovu režimu, by znamenal Landisovu smrt a likvidaci jeho sítě. Unik ve Washingtonu by znamenal jeden z největších skandálů od aféry Irán-Contras.

Zdejší opozice proti Bašírovi byla početná, ale také vnitřně rozdělená, s řadou soupeřících frakcí. Bylo zde hnutí Spravedlnost a rovnost. A Jednotná fronta odporu vedená Bahrem Idrissem Abú Gardou, zástupcem šéfa JEM, než se rozkmotřil s jeho zakladatelem Chalílem Ibrahímem – kterého dnes považovala řada bývalých stoupenců za stejného oportunistu a demagoga, jako je Bašír. Pak tu samozřejmě byla Osvobozenecká armáda súdánského lidu s Abdelem Wahídem an-Núrem v čele a frakce Minnawi, a další.

Muž, jenž si říkal Landis, si vůbec nedokázal představit, že by se v americké vládě našel někdo, kdo by měl odvahu tlačit tyto skupiny do spolupráce nebo by si vůbec myslel, že taková koalice není z říše snů. Ale historie už viděla podivnější souputníky, jak usilují, i když nejsou zcela jednotní, o společný cíl.

Vzhledem k možnému dopadu, zvlášť v politické oblasti, Landis nikdy nepředpokládal, že se dostane tak daleko. Předpokládal, že někde v průběhu operace někdo ztratí nervy, a do určité míry to čekal stále. Nicméně nechtěl ztrácet čas plánováním této eventuality. Pokud se vlivní lidé rozhodnou celou věc zastavit, on se jen tak nestáhne. I když bude neúspěšná, operace stále může skončit jako malá poznámka pod čarou historie. Pokud úspěšná bude, bude považována za jednu z nejodvážnějších, jaká kdy byla naplánována a dovedena ke zdárnému konci.

Landis se nepovažoval za ješitného člověka, ale vyhlídka, že bude přímo u toho, na ostré hraně dějin, ho vzrušovala způsobem, jaký dosud nepoznal, a nepřál si nic jiného než to dovést do konce, bez ohledu na to, jak to dopadne.

Když se blížil k hlavnímu vchodu, zpomalil, změnil směr a dal se k několika nenápadným dveřím v nejvzdálenější zdi vstupní haly. Stejně jako všechny ambasády a konzuláty USA, byla i budova v Chartúmu zajišťována oddílem námořní pěchoty Spojených států.

Všichni prošli speciálním výcvikovým programem Skupiny zajištění velvyslanectví Námořní pěchoty Spojených států, umístěné v Quanticu ve Virginii. Bod Jedna, bezpečnostní středisko pro celou ambasádu, byl vedle hlavního vchodu, kde měl odrazit případný útok z ulice. V malé horké místnosti se Landis setkal s velitelem oddílu. Reynolds mu už volal a zmatený, nicméně ochotný seržant od mariňáků měl už příslušné materiály zabalené a připravené. O minutu později vyšel Landis hlavním vchodem na odpolední slunce.

Přes pravé rameno měl přehozený olivově zelený ruksak.

Vůz, zaprášený černý Ford Escort, čekal na ulici Alího Abdel Latifa s běžícím motorem. Auta seřazená ve frontě za ním troubila, muži v turbanech se vykláněli z okének a vyřvávali na řidiče nadávky v arabštině. Ten zaparkoval tak, že mu zadek trčel do ulice, přesně, jak mu Landis řekl.

Landis viděl, že odvádění pozornosti funguje dokonale. Během toho zmatku byly všechny oči upřené na auto překážející v cestě a žádné si nevšimly štíhlého Američana sestupujícího po schodech velvyslanectví.

Jakmile sešel na ulici, zabočil Landis doprava a začal se proplétat mezi chodci. Sel rychle ke křižovatce u Univerzity Dvou Nilů, kde ho za dvě minuty vyzvedne muž v escortu.

Spokojen s tím, co viděl na ulici, přehlédl jediného člověka, který se nedal zmást, také Američana, stoupajícího po schodech, po kterých on právě sešel dolů. Neviděl, že se muž zastavil, otočil a díval se za ním. Pozoroval ho, ještě když Landis zahnul za roh a zmizel z dohledu. Pak zakroutil hlavou, pokračoval v chůzi a vešel do budovy. Jakmile otevřel dveře, ucítil příjemný závan chladného vzduchu.

Seth Holland byl úředně veden v organizačním schématu velvyslanectví jako manažer zodpovědný za rozpočet a zdroje z Ústavu pro podporu zahraniční politiky pomocí v oblasti bezpečnosti. V souladu s tímto vznešeným titulem byla jeho kancelář ve čtvrtém patře velká a bohatě zařízená, s francouzskými okny, jež se otevírala do vnitřního dvora. Byl to typ kanceláře, která by v době nepřítomnosti rozpočtového manažera patřila šéfovi pracoviště CIA v Chartúmu. Bylo příznačné, že tuto pozici Holland, veterán s dvaceti lety praxe v CIA za sebou, právě zastával.

Na rozdíl od muže zodpovědného za ambasádu, Hollandovi po útoku v táboře Hadís práce prudce přibylo.

Avšak když nastoupil do výtahu a dloubl do příslušného tlačítka, nemyslel na hlášení o vzrůstající povstalecké aktivitě v pohoří Nuba nebo náhlém, nevysvětlitelném nárůstu protibašírovkých demonstrací, které se začaly objevovat po městě. Místo toho myslel na tmavovlasého muže s ruksakem, jehož zahlédl na schodech. Zejména ho pronásledovaly dvě otázky.

Kdo je ten člověk a kde jsem ho už viděl?

9

JOHANNESBURG

Před parkovací garáží na ulici Van Brandis se situace vyvíjela od špatné k ještě horší. Kordonem policie, jež nemohla nebo nechtěla dál zadržovat dav, proběhlo několik set ječících lidí, z nichž mnozí soustředili svou pozornost na poškozenou toyotu a dva muže uvězněné uvnitř. Auto bylo obklopeno ze všech stran a divoce s ním kolébali ze strany na stranu. Do dveří a oken mlátili klacky, kovovými nohami od židlí i holýma rukama, ale těžce obrněný vnějšek vozu zatím zuřivému útoku odolával.

Na předním sedadle vedle řidiče pracoval Alex Whysall a horečně se snažil opravit rádio, i když měl podezření, že problém není v jeho vysílačce. Motor nenastartoval, což nebylo nic divného vzhledem k síle výbuchu pod vozidlem. Ale ani se nepokoušel protočit, což by svědčilo o tom, že mimo provoz je baterie. I když samotnou baterii obklopovaly další ocelové pláty, výbuch mohl zpřetrhat kabely. To by vysvětlovalo, proč nemohli navázat spojení s ostatními vozidly v koloně, protože rádio bylo napájeno přímo z baterie. Whysall se sice pokusil dovolat do ostatních aut přenosnou vysílačkou, ale ta neměla potřebný dosah. Stručně řečeno, byli zcela odříznuti od zbytku týmu.

Jediná věc, jež pracovala v jejich prospěch, byl vrtulník, který se vznášel jihozápadně od jejich polohy, víceméně přímo nad ulicí Kerk. Whysall předpokládal, že vše hlásí Ryanu Kealeymu, vedoucímu PSD, ale neměl žádnou možnost dát mu vědět, že jsou naživu. Hloupé bylo to, že svůj mobil půjčil ráno jinému členovi týmu a zapomněl si ho od něho vzít zpět. Jen doufal, že někdo je na cestě, aby je dostal ven, a to rychle. Nebude trvat dlouho a dav přijde na to, jak se dostat do vozu, a jakmile k tomu dojde, dlouho se neubrání.

Na křižovatce, těsně u M2 směrem na sever, se dostal druhý poškozený Land Cruiser pod těžkou palbu. Kealeymu se sice podařilo najít svou devítimilimetrovou pistoli, ale byl nepříjemně zkroucený ke straně, hlavu naraženou na dveře u spolujezdce. Narovnal se a zařval na muže na zadním sedadle, ať se skrčí, a pak se podíval na Ramóna Florese.

Hondurasan ležel na volantu, tlusté paže mu bezvládně visely podél těla.

Kealey slyšel kulky dopadající na zadní okno, ale pancéřové sklo zatím drželo. Věděl, že by mělo odolat kulkám z pušky ráže 7,62 mm. Cokoliv těžšího projde skrz a dlouhotrvající útok menším kalibrem bude mít nakonec stejný efekt. V žádném případě zde nemohou jen tak sedět a čekat, až přijde pomoc. Musí se okamžitě hnout z místa.

Motor stále běžel. Kealey nevěděl, jestli je vozidlo řiditelné, nebo ne, ale byl jen jeden způsob, jak to zjistit.

Přesunul se na prostřední tunel, nahnul se k Floresovi, ohnul ho doprava a šlápl levou nohou na brzdu. Sáhl za sebe a neohrabaně rozjel auto dozadu, aniž by se tam díval. Pak nohu přesunul na plyn. Auto poskočilo dozadu a převrátilo nějaký předmět, jejž neviděl, načež začalo nabírat rychlost.

Kealey slyšel venku křičet lidi a matně si uvědomoval, že někteří uskakují z cesty, ale ignoroval je, stejně jako dva muže natažené na zadním sedadle. Díval se přes opěradlo řidiče a vytočil se kolem dvou nehybných vozidel, pak prudce trhl volantem doleva a dostal auto do směru, odkud přijeli. Po prudkém manévru vozidlo s kvílením zastavilo.

Teď získal Kealey jasný výhled na dva policejní landrovery, z nichž jeden měl viditelné poškozený předek.

Auta byla bílá s modrými pruhy a nápisy a světelné rampy na obou blikaly, když sirény byly vypnuté. Parkovaly asi třicet metrů daleko a rychlé počítání ukázalo šest mužů.

Čtyři z nich už sprintovali k poškozenému SUV

Blackwateru, dva se vraceli do landroverů a zřejmě očekávali honičku. Všichni měli na sobě standardní oblečení jihoafrické policie, a když Kealey viděl polní uniformy, zaváhal, i když věděl, co musí udělat. Setřásl to ze sebe, zasunul berettu do pouzdra a sáhl po kovové skříňce schované pod sedadlem. Odklopil zámky, otevřel víko a objevily se součásti Fabrique Nationale FNC Para.

Skrčil se na sedadle, konečky prstů plácl do dolního okraje zpětného zrcátka a naklonil ho tak, že viděl zadním oknem, aniž by vystavoval horní část těla. Pak, aniž by odtrhl oči od blížících se policistů, složil po hmatu samopal, zasunul závěr do horního pouzdra, než horní a dolní pouzdro zaklapl na místo a zajistil je přední a zadní závlačkou.

Zajistil závěr v zadní poloze a zasunul na místo plný zásobník a posunul závěr dopředu, čímž se do komory dostal první náboj ráže 5,56 mm.

Zprava se ozvalo tlumené zasténání a on otočil hlavu, aby zjistil zdroj. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že Flores přichází k sobě, i když byl pořád zhroucený na volantu. Jak se na něj Kealey díval, Hondurasan zasténal znovu a zvedl trochu hlavu. Z úst mu po neholené čelisti stékal tenký pramínek krve.

„Floresi!” křikl Kealey.

Hondurasan sebou zavrtěl, ale neodpověděl.

„Floresi, vzbuď se! Tak se vzbuď, do prdele! Musíme se pohnout! Floresi/”

Řidič neodpovídal. Pohyb na okraji zorného pole upoutal Kealeyho pozornost. Okénkem za řidičem, přímo nad nataženým tělem Jacoba Zumy, uviděl Kealey dva policisty od jihoafrické policie, kteří na ně nalíčili past.

Afričané byli pět šest metrů od Land Cruiseru. Oba muži měli zvednuté samopaly připravené ke střelbě. Jeden křičel cosi, čemu Kealey přes sklo nerozuměl. Z ústí samopalu vyšlehly plameny a sklo v okně na straně řidiče zneprůhlednělo. Zvuky výstřelů následovaly ve zlomku vteřiny a i uvnitř vozidla byly tak hlasité, že šéf prezidentova štábu začal panicky křičet.

Kealey stále řval na Florese a mezitím příslušníci jihoafrické policie pokračovali ve střelbě, až vyprázdnili zásobníky se třiceti náboji. Většina kulek zřejmě zasáhla Floresovo okno, které se už částečně pod náporem palby vyboulilo dovnitř. Kealey viděl, že dlouho nevydrží, a pochopil, čeho chtějí útočníci docílit. Soustředí-li se na tuto jedinou část vozidla, zničí neprůstřelné sklo mnohem rychleji než při náhodné palbě do všech oken auta. Byla to rozumná strategie a rovněž skýtala nejlepší možnost, jak toyotu znehybnit. Auto zjevně už nikam neodjede, když bude řidič mrtvý.

Velmi rychle jim docházely možnosti a nebyl čas na přemýšlení. Veden pouze instinktem, chytil Kealey Florese za levé rameno a trhl jím zpátky do sedadla. Hondurasanova hlava se odrazila od opěradla, ale zůstal vzpřímený, obličejové svaly mu pracovaly, jak se snažil probrat. Kealey se přes něj nahnul, přiložil ústí FNC k okénku u řidiče a zmáčkl spoušť. Jednosměrně odolným sklem, jedinou ohebnou vrstvou polykarbonátové fólie Macroclear pronikla jediná kulka.

Rána z pušky byla uvnitř Land Cruiseru neuvěřitelně hlasitá a zafungovala tam, kde nepomohl křik. Flores se s trhnutím probudil, prudce otevřel oči a začal mávat rukama, jako by se chtěl bránit. Než mohl cokoliv udělat, Kealey vrazil ústí samopalu do malé díry, kterou prostřelil sklo, a chvíli hlavní viklal ze strany na stranu, aby ji protlačil malým otvorem. Když ji dostal skrz sklo, nahnul se vlevo a ramenem se opřel o volant, který mělo vozidlo na pravé straně. Polohu svého cíle neviděl přesně kvůli poškozenému oknu, ale mířil obecně ve směru policistů a vystřelil půl tuctu kulek rychle za sebou. Když vystřelil naposled, byl dočasně ohluchlý z výstřelů v uzavřeném prostoru.

Stáhl se a vyškubl ústí FNC z okna. Flores na něho řval, tvář zkřivenou vztekem, bolestí a zmatkem. Jenže Kealey neslyšel jediné slovo. Ukazoval mu předním sklem a křičel na Florese, ať jede. Jako by měla podpořit jeho stanovisko, na okénko u řidiče dopadla další dávka z automatu. Flores tam vrazil rychlost. Byla to samozřejmě spíše instinktivní reakce než poslušnost rozkazům, ale to bylo Kelaeymu jedno. Důležité bylo jen to, že jsou v pohybu a míří pryč z vražedné zóny.

Přední sklo bylo jedno z mála dosud nepoškozených a poskytovalo tak Kealeymu dobrý výhled. Zvonění v uších už začalo polevovat, když ukázal na nadcházející boční ulici a zařval na Florese, aby tam zahnul. Kupodivu Hondurasan uposlechl a trhl volantem prudce doprava.

Auto se zakolébalo a Kealey se zkroutil tak, aby viděl do zadního okénka na řidičově straně. Horní polovina skla byla sice zamlžená od palby, ale pod ní uviděl policisty běžící zpět k landroverům. Obě auta se k nim rozjela.

Kealey byl zklamaný, že se netrefil, když střílel ven z auta.

Všichni čtyři muži, kteří byli mimo auta, se pořád pohybovali, i když se zdálo, že jeden při běhu kulhá, volnou ruku měl přitisknutou nahoře na levé stehno, černý obličej zkroucený bolestí. Když je sledoval, uvědomil si Kealey, že k toyotě běží v rojnici. Takticky to bylo chytré, protože tak snížili pravděpodobnost, že je zasáhne střelba z auta, na které útočí, ale teď měli dál ke svým vozidlům. Floresův rychlý start jim poskytl malý náskok, ale ten nebyl delší než dvanáct vteřin, a Kealey věděl, že ho musí využít chytře.

Zabočili a výhled na útočníky náhle nahradil pohled na červenou cihlovou zeď. Nebyl tu chodník a na obou stranách se tyčily obytné domy. Zdi jako by se tlačily do úzké ulice.

Asfalt pokrývaly odpadky, pohozené hnijící dřevěné bedýnky a další smetí. To všechno je zpomalovalo. Byli tu také chodci, a když se Land Cruiser hnal uličkou, tiskli se ke zdem domů, Flores ležel po celou dobu na klaksonu, aby se vyhnuli zrychlujícímu SUV.

Flores vyřvával otázky a dožadoval se vysvětlení, ale Kealey ho neposlouchal. Oči měl upřené na cestu před nimi.

Místo, kde se ulička napojovala na další ulici, částečně blokovalo nesprávně zaparkované auto a další vozidla byla zaparkovaná, nárazník na nárazníku, na protější straně ulice.

Střelil pohledem do zpětného zrcátka, zjistil, že je pořád sklopené, a rychle ho upravil. V tom okamžiku v něm zahlédl první ze dvou landroverů, jak zahýbá do uličky.

Zadní okénka měl stažená a muži se z nich odvážně vykláněli a snažili se dostat do výhodné pozice, aby mohli střílet na prchající vozidlo. Ozvalo se několik výstřelů, a i když žádný nezasáhl Land Cruiser, Kealey věděl, že s pronásledováním nepřestanou. Útokem na kolonu Jacoba Zumy vsadili nejen své kariéry, ale také své životy, a David Joubert nebyl v postavení, aby je ochránil, pakliže pokus selže.

To poslední byla u Kealeyho spekulace, ale bylo zcela zřejmé, že jsou svému bývalému šéfovi bezvýhradně oddáni.

Kdokoliv to přepadení plánoval, dospěl zřejmě k závěru, že jediný způsob, jak zajistit Joubertovi svobodu, je zabít Zumu, a vzhledem k pocitům převládajícím v Jihoafrické republice musel Kealey uznat, že to byl slušný plán. Bude-li Zuma z cesty, jeho nástupce se může rozhodnout ukončit soudní proces anebo ho nechat doběhnout jako ukázku správného soudního řízení a po vynesení rozsudku může projevit svou mírnost.

Slušný plán, to jo. Jenže mohl fungovat, pouze pokud se policisté dostanou k jeho chráněnci, a Kealey neměl v žádném případě v úmyslu jim to dovolit.

Bohužel setřást je se snadněji řeklo, než provedlo.

Strategie, která se nejvíc nabízela, byla dostat se k vládní budově v Marshalltownu, ale tam budou nekrytí při přechodu z auta do budovy. Místní policejní stanice byly také mimo z celkem pochopitelných důvodů. Kealey věděl, že jsou tu asi lepší možnosti, jenže pronásledovatelé bezpochyby znali město lépe než on a on si dlouhou honičku nemohl dovolit. Začal si prohlížet špatně zaparkovaný peugeot na konci uličky. Neměl čas na dlouhé úvahy, a tak se rozhodl.

„Floresi, najeď do toho auta. Kousek před přední kolo, pak se stoč prudce doleva. Jakmile vyjedeš z uličky, zastav, ale dej pozor, aby nás ti chlapi,” ukázal přes rameno na vozy za nimi, „v té chvíli neviděli. Já vystupuju.”

„Cože? Tys musel přijít o

„Floresi, prostě najeď do toho auta,” řval Kealey. „

Udělej to!”

Hondurasan sprostě zaklel, a když byl peugeot asi dvacet metrů daleko, prudce trhl volantem doprava a zamířil na přední nárazník sedanu. Celní mříž těžkého SUV byla srovnaná s předním kolem peugeotu na straně spolujezdce, když do něho narazilo v rychlosti pětašedesát kilometrů v hodině. Kealey zamrkal, zavřel oči a zapřel se. Náraz jím hodil dopředu, ale tělo uletělo jen asi pětadvacet centimetrů, než se s trhnutím zastavilo. Ctyřbodový bezpečnostní pás mu přejel po už tak odřeném hrudníku a vymáčkl mu vzduch z plic. Zvuk následoval okamžitě. Z nějakého důvodu exploze skla svým vysokým tónem přehlušila mnohem větší, uši trhající rachot hlavního nárazu. Peugeot odlétl z jejich dráhy. Toyota se odrazila doleva a pokračovala vpřed.

Když přeskakovali nejbližší obrubník, Kealey slyšel muže na zadním sedadle křičet. Prostá váha auta dopadla na už tak poničené tlumiče a zranitelný podvozek skřípal po asfaltu a do vzduchu vyhodil spršku oranžových jisker. Flores nadával, protože ztratil kontrolu nad vozidlem, které klouzalo doprava. Pak přešel do smyku, aniž by se dotkl brzdy, a Kealey otevřel oči právě včas, aby viděl další vůz přímo před nimi, s bledou, vystrašenou ženou za volantem.

Najeli do druhého auta a ozvala se další prudká exploze skla a kovu. Auto to zatlačilo bokem po asfaltu a do vozů zaparkovaných u chodníku. Lidi se hnali do úkrytu, hlavy si chránili rukama a Land Cruiser se zastavil, přičemž motor téměř vypověděl službu. Nastalé ticho způsobilo, že křik a nářek zněly hlasitěji, ale ne na dlouho. Osmiválec se svými 380 koňmi se s řevem probudil k životu ve chvíli, kdy Flores dupl na plyn a současně ručkoval po volantu, aby auto stočil doleva. Poskočili vpřed, vozidlo se dřelo o poškozený sedan té ženy s příšerným skřípotem, který byl nějak horší než zvuky předešlých nárazů. Neujeli ani pět metrů a Kealey, který s každým nadechnutím dostával do plic více vzduchu, chytil Florese za rameno a zachraptěl: „Tady zastav.”

Tentokrát se Hondurasan s odmlouváním neobtěžoval.

Dupl na brzdu a kola se zablokovala. Auto sklouzlo a po pár vteřinách stálo. Kealey si už mezitím uvolnil bezpečnostní pás a hned rozrazil dveře. V pravé ruce svíral FNC Para, vykročil na chodník pokrytý úlomky skla a rychle střelil pohledem zpět k ústí uličky. I přes křik slyšel nepřerušované vytí blížících se landroverů, ale ty se na ulici ještě nedostaly.

Určitě lepší bylo, že peugeot, do kterého vrazili u ústí uličky, se otočil do ulice a prakticky zastavil provoz směrem na sever. Pořád ještě měl čas.

Podíval se přes rameno a řekl: „Nechám ty dveře otevřené. Popojeď takových deset metrů a zůstaň stát. Ať uděláš cokoliv, dej pozor, aby se ty dveře nezavřely, a nevystupuj z auta. Závisí na tom jejich životy,” ukázal palcem na dva africké úřední činitele na zadním sedadle.

„Pochopil?”

Flores přikývl, ale Kealey to souhlasné gesto neviděl, protože už byl v pohybu. Hondurasan odjížděl a Kealey přešel ulici, aby se dostal naproti ústí uličky. Ignoroval při tom výkřiky a obviňující ukazováčky obrácené jeho směrem. Zastavil se uprostřed pruhu směřujícího na jih, zvedl FNC k rameni a vystřelil dlouhou dávku do boku černého BMW zaparkovaného vedle uličky. Výstřely měly kýžený efekt. Každý, kdo ještě před okamžikem na něho řval a ukazoval, začal křičet a utíkat. Lidé prchali na všechny strany. Ironií bylo, že střelba od něj vlastně odpoutala pozornost. Chodci se teď soustředili na jedinou věc, svou záchranu.

Otočil se a běžel k řadě vozů zaparkovaných u chodníku v pruhu směřujícím na jih. Nebylo tam místo, aby se prosmýkl mezi nimi, takže se rozběhl k otlučenému modrému mercedesu sedanu a pochromovaný nárazník použil jako odrazový můstek. V okamžiku, kdy se jeho noha dotkla chodníku na druhé straně vozu, pokračoval v pohybu a klusal na sever, sice rychle, ale stále stejnou rychlostí.

Normálně by šel krokem, aby nepoutal pozornost, jenže tady se dalo splynout s davem, jen když bude utíkat, protože chaos na ulici se blížil k vrcholu. Pušku v pravé ruce tiskl z vnější strany k noze, ústím k zemi. Zbraň tak byla mimo dohled, jak jen to bylo možné. Vepředu viděl Land Cruiser po své levé straně. Zastavil v pruhu na sever, z pomačkané kapoty unikal mrak páry. Díky vhodnému zátarasu, jejž vytvořil Flores, když narazil do zaparkovaného peugeotu, nebyla mezi ústím uličky a Land Cruiserem Blackwateru žádná auta.

Kealey nevěděl, jestli se už policejní vozidla objevila v uličce, ale nemohl riskovat a otočit se. Chtěl shodit pletenou košili s dlouhým rukávem, protože pod ní měl tričko jiné barvy, čímž by se stal méně nápadný, pokud policajti byli dost chytří, aby si prohlíželi chodce. Jenže svléknout vnější vrstvu oblečení by znamenalo pustit z rukou zbraň. Nemohl riskovat, že se někdo pokusí mu ji vyrvat z rukou.

Pravděpodobnost, že k tomu dojde, byla malá a jemu by nedělal problém si ji vzít zpět od kohokoliv, kdo by se o to pokusil, ale rvačka, i když by byla velmi krátká a jednostranná, by mohla přitáhnout nežádoucí pozornost, a tady byla každá pozornost nežádoucí.

Lepší možnost se objevila vzápětí. Ve snaze opustit místo co nejrychleji, někteří chodci zahazovali nákupní tašky, kabelky a další věci. Kealey si prohlížel věci kolem sebe, až zahlédl zmačkanou modrou baseballovou čapku.

Aniž by změnil krok, sklonil se a sebral ji. Nasadil si ji a kšilt stáhl hluboko do očí.

Pištění pneumatik za ním ohlásilo příjezd policejních landroverů. Kealey sklonil hlavu a otočil se doprava.

Mezitím vozidla rychle projela po jeho levici, se skřípěním zastavila asi pět metrů od SUV Blackwateru. Zatím si ho nevšimli a on okamžitě zrychlil, doufal, že se mu podaří zmenšit mezeru, než začnou s akcí. Byl asi šest metrů od zadního landroveru, když se dveře na obou autech rozletěly a objevili se čtyři policisté.

Řidiči opět zůstali ve vozech, zatímco se ostatní vysoukali na chodník. Bez zaváhání vytáhli zbraně a začali pálit na zadní okno toyoty. Kealey, i když byl za nimi, viděl přesně ten okamžik, kdy si uvědomili, že jsou otevřené dveře na straně spolujezdce. Jeden z nich, pravděpodobně vůdce, začal zuřivě mávat rukou nahoru a dolů, jako by sekal, univerzální znamení pro zastavení palby. O několik vteřin později palba z automatických zbraní ustala, včetně její ozvěny odrážející se od okolních budov, a chaotickou scénu opět ovládl křik civilistů v panické hrůze.

Kealey stále utíkal. Oči měl upřené na policisty, kteří teď všichni hleděli doleva a pátrali po člověku, jenž zřejmě prchl z ostřelovaného vozidla. Kealey hledal mezeru mezi zaparkovanými auty, a přitom se k němu přihnala mladá žena, ječela a k hrudi si tiskla batole. Aniž by se na ni přímo podíval, Kealey si přehodil pušku do levé ruky, chytil ji za paži pravou a prudce ji otočil. Zmatená žena se ani nepokusila o odpor, když ji strkal několik kroků před sebou, pak ji strčil do otevřených dveří kavárničky. Jak se otáčel, zazdálo se mu, že ji několik rukou chytilo a zatáhlo hlouběji do bezpečí místnosti, ale nebyl si tím jistý. Už se obracel, aby opět sledoval své cíle.

Čtyři policisté pořád ještě prohledávali vozy zaparkované na druhé straně ulice. Zjevně došli k závěru, že kdokoliv opustil auto Blackwateru, vyhledal nejbližší úkryt.

Ten závěr byl přirozený a Kealey počítal s tím, že právě k takovému dojdou. Teď přicházel, neviděn, zezadu, a právě když se chystal napadnout svůj první cíl, probudilo se k životu sluchátko v uchu a na chvilku ho vyrušilo.

„Kealey, kde jsi, do prdele?” Byl to Flores. Zřejmě propadal panice, slova chrlil v nesrozumitelné směsi angličtiny a španělštiny. „Jsou u nás, a jsou ozbrojený až po zuby. Estoy saliendo de aquí! Slyšíš mě? Si no puedo manejar en otra parte, yo saldré de este camión y „Nehýbej se,” zasyčel Kealey. Byl bez sebe vzteky.

Ten chlap otravuje v rozhodujícím okamžiku. „Není kam odjet, Floresi, protože auto je zablokovaný, a pokud vystoupíš, seš mrtvej muž, chápeš to? Zabijou tě, než došlápneš na chodník, takže se, do prdele, nehejbej.”

Hondurasanovu odpověď neslyšel, ale ani nemusel.

Byla to jen další palba vyděšených výhrůžek a vzteklých požadavků. Přesto to odvádělo pozornost, a tak si sluchátko vytrhl ucha. Zvedl pušku, zavrhl nápad přiblížit se ještě víc a rozhodl se, že krytí za zaparkovanými vozy je lepší. A taky neměl čas. Policisté ztráceli zájem o prohledávání a jeden přestal úplně. Ten se pomalu plížil k zadním dveřím na řidičově straně Land Cruiseru. Zbraň měl připravenou, krčil se pod okrajem okna. Dělal všechno, aby se dostal k toyotě nepozorovaně, a zřejmě mu to vycházelo. Kealey si nemyslel, že by si Flores policisty všiml ve zpětném zrcátku.

Právě míjel stříbrný Ford Ikon, napravo měl lahůdky.

Když minul přední sklo fordu, zastavil se, napřímil a našel svůj první cíl. FNC neměla teleskopické hledí, ale na vzdálenost pěti šesti metrů mu bohatě stačilo hledí kovové.

Právě když policista nejblíž k Land Cruiseru sahal po klice, vypálil Kealey dávku tří kulek do temene jeho hlavy. Muž začal padat, ale Kealey už otočil plynule hlaveň vlevo a našel svůj druhý cíl. Současně přepnul FNC na jednotlivé rány a zmáčkl spoušť.

Dvě rány do hrudi složily policistu, jenž se právě otáčel směrem ke Kealeymu. Třetímu policistovi se skoro podařilo zvednout svou zbraň, když ho kulka zasáhla do spodní části krku a udělala mu díru v průdušnici. Cukl mimoděk spouští své R5 a tuctem kulek vyvrtal klikatou čáru do betonu. Přitom klopýtl dozadu. Levá ruka mu vylétla k dírce v krku, a když zády narazil na mercedes kupé, pronikla druhá Kealeyho kulka do jeho horního rtu a utrhla mu zadní část lebky. Střechu auta postříkala sprška krve, úlomků kostí a mozkové tkáně. Muž se ve spirále zhroutil na zem a jeho bezvládné tělo přitom utrhlo zpětné zrcátko. Dopadl na ně, jednou sebou ještě škubl a zůstal ležet bez hnutí.

Kealey se už snažil krýt. Čtvrtý policista na ulici se schoval za kufr zaparkovaného vozu a teď odtamtud střílel po Kealeym. Byla to ovšem panická střelba a mířila moc vysoko. Kealey, zády opřený o ikon, se díval, jak kulky dopadají na přední stěnu lahůdkářství a štípají červené cihly nad výkladní skříní. Úhel, stejně jako nakupení kulek, mu prozradily, že policista pravděpodobně střílí přes kapotu auta, takže nemá ponětí, kam jeho kulky letí.

Kealey to riskl, otočil se bokem a postavil se, čímž vystavil horní část těla. Zvedl FNC k rameni, ale bylo to tak, jak si myslel. Čtvrtý policista nebyl vidět, zato jeho ruce ano. Držel samopal R5 nad kapotou červené fiesty a slepě pálil přes ulici. Kealey se posunul doleva a soustředil se na policejní vozidla. Oba řidiči dosud seděli za volantem.

Kealey se loktem opřel o kapotu jednoho mercedesu třídy M, zamířil na řidiče prvního SUV a chystal se vystřelit.

V okamžiku, kdy se mu podařilo zamířit na cíl, řidič rozrazil dveře a začal vylézat z landroveru. Protože byl volant na pravé straně, policista se dokonale rýsoval proti svému vozu a Kealey dvakrát stiskl spoušť. Obě kulky zasáhly muže doprostřed hrudníku. Na řidičově obličeji se objevil šok, sáhl po dveřích, ale to už se mu podlomily nohy. Klesl na kolena, pak přepadl obličejem na chodník a jeho zbraň zazvonila o zem kousek od těla. Už se nepohnul.

Druhý landrover se rozjel dozadu a na střeše mu modře blikala světelná rampa. Kealey auto ignoroval, třebaže zahlédl vyděšený výraz řidiče, když ho SUV míjelo. Místo toho měl stále na mušce Ford Fiestu zaparkovanou šest metrů od něj severozápadním směrem. Policista svou zbraň schoval a Kealey mohl jen spekulovat, že za autem znovu nabíjí. Své náboje pečlivě sledoval a věděl, že jich vystřílel třiadvacet ze třiceti, které měl v zásobníku, včetně dlouhé dávky, kterou rozehnal chodce. Měl víc než dost munice na to, aby dokončil práci, již začal, pokud bude střílet s rozmyslem.

Pořád ještě čekal, až se ukáže policista schovávající se za fiestou, když zpozoroval pohyb napravo. Otočil se, čekaje novou hrozbu, a viděl, jak se otevírají dveře u řidiče Land Cruiseru. Tiše zaklel, když viděl z vozu vylézat Florese s Glockem 19 v ruce. Hondurasan se otočil a opatrně se plížil podél vozidla, glock v natažené ruce. Snědý obličej mu ztuhl v podivném výrazu, jakési kombinaci potlačovaného strachu a naprostého soustředění.

Kealey pozoroval bývalého honduraského vojáka se vzrůstajícím vztekem a nevírou. Měl nutkání zařvat rozkaz, nařídit tomu chlapovi, aby se vrátil do auta, ale pud sebezáchovy mu v tom zabránil. Podíval se k fiestě, ale policista byl pořád schovaný. Druhý hlídkový vůz pořád velkou rychlostí couval a Kealey se po něm podíval právě včas, aby viděl, jak se řidič zoufale pokouší auto otočit.

Zjevně se snažil s SUV vrátit zpět do uličky, ale začal zatáčet příliš brzy a ozvalo se hlasité zařinčení, když zadek vozu narazil do rohu obytné budovy, přičemž urazil kus zdi z červených cihel. Motor okamžitě vysadil a policista se marně snažil znovu nastartovat.

Byl to neuvěřitelně snadný výstřel, víc to připomínalo vraždu než regulérní přestřelku, ale Kealey tuhle bitvu nezačal a teď nemínil zaváhat. Vstal, přesunul se k zadní částí mercedesu a vyklonil se za roh. Mírně pokrčil kolena, pravé rameno si opřel o mercedes a do čelního skla nepojízdného landroveru vystřelil dávku tří nábojů. Viděl, jak sebou řidič v sedadle trhl a pak se zhroutil doprava. Bylo jasné, že jeho kulky našly svůj cíl, ale vystřelil ještě jednu krátkou dávku, pro jistotu. Když odezněla ozvěna, uslyšel, jak ho volá Flores. Neodpověděl, protože nechtěl vyzradit svou polohu, i když si uvědomoval, že jeho poslední dávky to asi stejně udělaly. Místo toho se dál plížil kolem mercedesu třídy M, sklopnou opěrku své FNC pevně zasazenou v rameni.

Zbývá jedna kulka, pomyslel si. Jedna rána a jediný cíl. To jsem si tu munici moc nešetřil. Vyklonil se za zadní blatník a rychle zhodnotil situaci. Flores už vyšel na otevřený prostor. Pomalu kráčel se zvednutou puškou a hledal cíle. Kealey okamžitě upravil náměr víc doleva a pátral po posledním policistovi, jenž přežil, ale ten ho předběhl. Za červenou fiestou se napřímil a zvedal R5 do palebné pozice. Mířil na Floresův hrudník. Řidič Blackwateru zpozoroval nebezpečí a mávl svým glockem doprava, oči doširoka otevřené, jenže už byl v nevýhodné pozici. Kealey viděl celou scénu jasně a poslední kulku vystřelil na policistu v okamžiku, kdy ten zmáčkl spoušť.

Kealeyho kulka zasáhla muže do pravé strany hlavy a na místě ho zabila, ovšem až poté, co policistova jediná rána našla svůj cíl. Flores sebou při nárazu trhl, udělal několik potácivých kroků a padl na zem.

Kealey okamžitě opustil úkryt za mercedesem a vyrazil k němu. S úlevou zjistil, že Hondurasan není vážně zraněný, protože se mezitím už snažil posadit. Tvář měl zkroucenou bolestí a levou ruku si tiskl na pravé rameno. Glock, ze kterého nevystřelil, ležel o kousek dál.

Když k němu Kealey doběhl, dřepl si a odtáhl Floresovi ruku od rány. Ignoroval jeho polovičaté pokusy ho odstrčit. Vysokorychlostní střela ráže 5,56 mm pronikla do pravé části hrudníku nad prvním žebrem a pod vnější hranou klíční kosti. Soudě podle malého množství krve, nezasáhla žádnou z hlavních tepen v oblasti a také žádný důležitý orgán, protože v této části těla žádné nebyly. Kealey zraněného obešel, aby zkontroloval záda, kde našel výstřel, jenž byl výrazně větší než vstřel. Z polohy rány Kealey usoudil, že kulka prošla středem Floresovy lopatky, než opustila tělo. Nebylo to smrtelné zranění, ale prve se zmýlil.

Bylo to vážné zranění. Bolest bude silná a každou minutou bude zesilovat. Flores se musí okamžitě dostat do nemocnice.

Jak odezníval šok po průchodu střely tělem, začínal Hondurasan sténat bolestí. Kealey už uvažoval o dalších přesunech. Rychle se rozhlížel a ignoroval přitom vzdálené vytí blížících se sirén. Normálně by tu policejní posily byly už dávno, ale velká část městského policejního sboru se zřejmě zaměřila na soudní budovu na Van Brandis a Kerk a okolní ulice. Uvážíme-li probíhající pouliční nepokoje před johannesburgským Vrchním soudem, nepřekvapovalo, že trvalo tak dlouho, než se na scéně objevily zálohy. Když si to Kealey uvědomil, došla mu další věc. Pokud policisté, kteří je přepadli ze zálohy, měli původně sloužit u soudní budovy, vysvětlovalo by to, že měli automatické zbraně. A jestli vyfasovali R5 pro kontrolu davu, pak také pravděpodobně vyfasovali i nějaké odstrašující prostředky bez smrtícího účinku, jaké měla policie použít v okamžiku, kdy bylo napadeno Whysallovo vozidlo při výjezdu z garáže.

Podíval se na první policejní landrover, jenž stál s běžícím motorem těsně za Land Cruiserem. Dveře na jeho straně byly otevřené, řidičovo tělo leželo na obličeji o kousek dál. Pod hrudníkem začínaly potůčky tmavě červené krve a pomalu stékaly po mírně svažující se ulici. Když si ho Kealey prohlížel, všiml si, že má na sobě standardní zimní vybavení jihoafrické policie: černé kanady, šedé polní kalhoty a kabát barvy námořnické modři přes šedou košili s krátkým rukávem. Na modré baseballové čapce, ležící vedle hlavy, byla zlatá hvězda jihoafrické policie a jeho zbraň – standardní USP-9, odpočívala pár centimetrů od jeho nehybné pravé ruky. Nic nenaznačovalo, že se nejedná o běžného policistu Jihoafrické policejní služby, kromě…

Zbraň, uvědomil si Kealey. USP-9 nebyla standardem.

Takže pokud tito muži nejsou příslušníci jihoafrické policie, kdo jsou?

Jakmile mu tato otázka vytanula na mysli, odklusal Kealey k tělu, aby si ho lépe prohlédl. Když zvedl zbraň, zjistil, že měl pravdu. Byl to Heckler&Koch USP-9. Účinná 9mm ruční zbraň, již si vybraly do výzbroje před několika lety jednotky zvláštního určení jihoafrické policie. STF byly elitním útvarem jihoafrické policie. Přibližně odpovídaly týmům SWAT ve velkých amerických městech jako New York nebo Los Angeles, jen STF byly mnohem výběrovější.

V policejní organizaci, zahrnující 130 000 policistů v celé zemi, jich k váženým jednotkám „Task Mag” patřila jen necelá stovka. Z toho důvodu Kealey pochyboval, že by všech šest policistů patřilo k STF, ale ať už to bylo jakkoliv, napojení na STF vysvětlovalo obrovskou palebnou sílu, kterou měli atentátníci při svém pokusu k dispozici.

Policejní sirény se blížily. Když Kealey otočil hlavu, uviděl blikající světla. Přes dvoutónové sirény slyšel bouchání dvířek a křik mužských hlasů. Pochopil, že se přijíždějící policisté rozhodli pokračovat pěšky, protože ulici na sever blokovala opuštěná auta. Předpokládal, že lidé z aut utekli, když začala střelba, ale naneštěstí náhodný zátaras – jakkoliv byl užitečný předtím, nezpomalí příliš postup nově příchozích. Kealey věděl, že jim nebude trvat dlouho, než se dostanou k Land Cruiseru, který stál jen asi dvě stě metrů od jejich současné pozice. Když vzal v úvahu auta překážející v cestě, usoudil, že on a ostatní mají tak padesát vteřin, aby zmizeli ze scény. Zkontroloval si hodinky, označil čas a dal se do pohybu.

Oběhl zadek landroveru, otevřel zadní dveře a udělal rychlou inventuru. V zavazadlovém prostoru bylo plno oblečení, jak civilního, tak policejních uniforem, a taky šest krabic munice, čtyři spotřebované zásobníky, rezervní pneumatika a plná taktická vesta se znakem oddělení jihoafrické policie. Popadl vestu a zmáčkl postupně všechny kapsy, hledal válcový tvar granátu se slzným plynem proti demonstrantům. Ve čtvrté kapse nahmatal správný tvar, a tak roztrhl suchý zip a zkontroloval obsah. Uvnitř byly dva granáty. Vytáhl si první a přečetl označení, zjistil, že je to to, co hledá. Do každé kapsy si strčil jeden granát a rozběhl se k zadním dveřím Land Cruiseru. Sáhl na kliku a zaklel, když zjistil, že je zamčeno. Než aby muže uvnitř přesvědčoval, aby mu otevřeli, raději oběhl rozbitou čelní mříž SUV na stranu spolujezdce, kde byly pořád dveře dokořán. Bouchl do automatického zamykání, udělal dva kroky vpravo a vzal za kliku.

Jihoafrický prezident ležel pořád natažený na zadním sedadle, stejně jako jeho pomocník Steve Oliphant. Když Kealey otevřel dveře, oba zvedli opatrně hlavu. Zřejmě je překvapilo, že tam stojí.

Kealey se obrátil na toho důležitějšího: „Pane, budeme se muset pohnout. Není to tu bezpečné, Musíme hned vyměnit auta.”

Zumovi spadla čelist, ale nevyšel z něho ani hlásek.

Kealey neměl čas na diskuzi. Popadl tedy Jacoba Zumu oběma rukama a vytáhl ho z auta. Prezident vypadal příliš vyděšeně, aby nějak reagoval, ale Oliphant začal okamžitě řvát a protestovat. Šmátral rukama a snažil se chytit Kealeyho za paži, nařizoval mu současně, aby staršího muže pustil. Kealey ho ignoroval, uchopil Zumu za paži a opatrně, ale pevně ho vedl zpět k landroveru. Vstrčil ho na zadní sedadlo, když se přihnal poradce, obličej zkřivený rozhořčením a hněvem. Než se vzmohl na slovo, Kealey ho chytil za klopy saka, otočil ho a praštil s ním o bok SUV.

„Co si sakra myslíte, že děláte?” blekotal Oliphant.

Snažil se odtrhnout Kealeyho ruce, ale neměl sílu nebo páku. „Dejte ruce pryč! Nemáte právo „Zavři hubu, do prdele! Musíme se odsud dostat.

Čemu na tom nerozumíš?”

Poradce otočil hlavu směrem k zvuku sirén. „Nikam nemusíme chodit,” protestoval vztekle. „Brzy tu bude policie. Musíme tu zůstat a

„Policie udělala tohle\” zařval Kealey a ukázal na zpustošené okolí. Uvědomoval si, že se Oliphant snažil posledních deset minut držet hlavu dole, ale to těžko mohlo vysvětlit jeho ignoranci.

Poradce nicméně zmlkl a postupně se přestával vzpírat.

Rozhlížel se kolem sebe s otevřenými ústy.

„Nechápete to? Napadla nás policie Afričan potichu pohyboval ústy, ale neměl co říct, a Kealey využil ticha, protože věděl, že nebude trvat dlouho.

„Podívejte, v jednom jste měl pravdu,” mluvil rychle, „další přicházejí, ale my nemůžeme zjišťovat, na čí straně stojí, takže toho nechte a vlezte do auta. Odjíždíme. Hned.”

Kealey povolil stisk na mužově saku a tentokrát už Oliphant poslechl. Bez dalšího odmlouvání vklouzl na zadní sedadlo vedle svého šéfa. Kealey za nimi zabouchl dveře a utíkal pro Florese. Hondurasan pořád ležel tam, kde upadl, a krvácel. Nejdřív se Kealey lekl, že ztratil vědomí. V

takovém případě by jeho další úkol byl téměř neproveditelný. Když však k němu dobíhal, viděl, že Flores je při vědomí, i když jen taktak.

„Jdeme,” popoháněl ho Kealey a sklonil se k němu.

Flores otevřel oči, ale nereagoval.

„Pojď. Musíme odsud.” Kealey podstrčil svou pravou paži pod Floresovu levou, pak uchopil jeho bezvládnou levou ruku a zvedl ho do sedu. „Připravený?”

Hondurasan slabě přikývl. I malý pohyb způsobil, že mu z obličeje na košili s dlouhým rukávem začal kapat pot.

Ta už byla nasáklá krví a potem.

„Tak jo,” řekl Kealey. „Jedna, dvě…”

Na tři se zvedl a vytáhl Florese nahoru. Vyžádalo si to všechnu jeho sílu. Flores byl o patnáct centimetrů vyšší a o skoro pětačtyřicet kilo těžší než on. Věc komplikovalo to, že Hondurasan už byl zesláblý ze šoku, způsobeného ztrátou krve. Pokusil se jít sám, ale i tak ho musel Kealey během krátké cesty k landroveru z větší části podpírat.

Páté dveře byly stále zvednuté. Kealey se otočil vlevo a snažil se dostat Floresovo pravé stehno na úroveň zadního nárazníku. Pak ho postrčil nahoru a dopředu a zraněného umístil do nákladového prostoru plného různých krámů.

Raději by ho posadil na přední sedadlo vedle řidiče, ale dostat tak velkého chlapa do menšího prostoru by byl problém a času už taky neměli nazbyt. Když Kealey zabouchl zadní dveře a přecházel k místu řidiče, potvrdilo se mu to nejjasnějším možným způsobem. Nejbližší policista byl zřetelně vidět směrem na sever, pouhých čtyřicet metrů od něj, a dva další byli pár kroků za ním. Všichni tři měli vytažené služební zbraně. Ten v čele vykřikoval jeho směrem nějaké rozkazy, ale Kealey mu stejně nerozuměl, protože křik přehlušoval zvuk sirén. Ne že by mu to zvlášť vadilo.

Kealey si uvědomil, že k němu doběhnou dřív, než se mu na zpátečku podaří vrátit se do uličky, a tak sáhl do pravé kapsy a vytáhl jeden granát se slzným plynem.

Překročil tělo příslušníka speciálních jednotek, kterého zabil jen před pár minutami, a skrčil se za dveře u řidiče. Držel se pod okrajem okna, palcem odklopil pojistnou páčku a vyškubl hlavní pojistnou závlačku. Udělal krok zpět a hodil granát přes dveře. Mířil na bod asi tři metry před blížícím se policistou. Aniž by čekal na dopad granátu, vklouzl za volant a zavřel dveře.

Jakmile byl v autě, neztrácel ani vteřinu. Nevšímal si Floresova bolestného sténání vzadu a rychle zkontroloval přihrádku, jestli tam není plán města. Jak se prohraboval papíry, jedním uchem poslouchal digitální rádio Tait umístěné mezi sedadly a nastavené na příslušný kanál.

Policisté si podávali informace v rychlé, složité směsi angličtiny a afrikánštiny. Snažil se ve frenetickém čtyřsměrném provozu rozeznat nějaké informace. Zachytil několik klíčových slov, ale zaznamenal v jejich hlasech hlavně vztek a frustraci. Ze zkušenosti věděl, že napětí může mít jen jeden důvod, druhá vlna jihoafrických policistů pořád hledá způsob, jak se dostat k Land Cruiseru Blackwateru. A pokud je tomu tak, pak je ulička za landroverem prázdná a jemu to skýtá přinejmenším jednu volnou únikovou cestu.

Prohledávám přihrádky na rukavice vzdal a zkusil druhou nejpravděpodobnější možnost. Sáhl nahoru a sklopil stínítko. Do klína mu vypadla složená mapa a dále roztrhané obálky a hrst vizitek. Rozložil mapu a tenký papír položil na volant. Prstem sjel k M2. Hledal jejich poslední známou polohu. Když ji našel, studoval okolní ulice a snažil se zjistit, kudy jeli.

Bylo to dost těžké vzhledem k rychlosti, kterou se pohybovali, ale byl si skoro jistý, že původní past byla nastražena na křižovatce ulic Groud a Main. To bylo šest bloků směrem na východ od Carlton Center, jež tvořilo východní okraj Marshalltownu. Pokud měl pravdu a oni pak ujeli tři bloky na sever, než vjeli do uličky, jsou…

Kealey sledoval cestu prstem a skončil na End Street přímo pod nadjezdem M2. Usoudil, že právě tam jsou teď, a rychlý pohled do bočního zrcátka ukázal, že má pravdu. Za nimi viděl dlouhý oblouk poschoďové dálnice. Betonovou tepnu podpírala dlouhá řada masivních sloupů stáčejících se pozvolna na jihozápad. I když silnice sama působila impozantním dojmem svou délkou a výškou, zastínily ji sousedící budovy, většinou obytné a nejméně desetipatrové.

Spokojený, že ví přesně, kde je, vrátil se Kealey k mapě a začal hledat nejbližší zdravotnické zařízení. Našel ho rychle.

Nemocnice MBS stála v městské změti Doornfontein deset bloků severně v Regionu 8. Pár vteřin trvalo zapsat do paměti trasu, jen občas zalétl pohledem k přednímu oknu.

Pak si uložil do paměti možné objížďky, pokud by narazili na policejní zátarasy. Nemocnice byla jeho prvním a nejdůležitějším cílem. Pokud se mu podaří tam dojet, bude tam moct bez výčitek nechat v péči službukonajících lékařů nejen Florese, ale také Zumu a Oliphanta. Věděl, že Zumovo blaho má přednost před vším ostatním, ale neměl nejmenší chuť ponechat osudu Whysalla a Stilese před parkovacími garážemi na ulici Kerk. Ne, pokud mohl něco udělat pro záchranu jejich životů.

Vyhlédl ven a zjistil, že granát, který hodil před čtyřiceti vteřinami, fungoval podle předpokladu a mezi ukradeným landroverem a blížícími se policisty uvolňuje ošklivý šedobílý hustý dým. Sám se dostal do mraku slzného plynu několikrát a věděl, jak nepříjemné mohou jeho účinky být. Policisty, kteří se ocitnou v jeho blízkosti, začne pálit nekrytá kůže, nosy jim ucpou hleny, krk hleny a sliny. Je pravděpodobné, že nedokážou otevřít oči, a o tom, že by našli cestu k Land Cruiseru zaparkovanému těsně před autem, jež právě zabavil Kealey, ani nemluvě.

Pohled na oblak kouře byl uklidňující, stejně jako to, že cestu skrz ten mrak musí policisté teprve najít. Měl ještě jeden granát, a pokud k Whysallovu nepojízdnému autu dorazí v příštích pár minutách, mohl by rozehnat dav na dost dlouho, aby dva zaměstnance Blackwateru dostal pryč.

Úspěch nebyl příliš pravděpodobný, ale lepší něco než nic, a jako vedoucí oddílu jim dlužil alespoň ten pokus.

Odstrčil mapu na sedadlo spolujezdce, zařadil zpátečku a ohlédl se přes rameno. S očima upřenýma na zadní okno přidal plyn. SUV poskočilo zpět a prudce zrychlovalo.

Peugeot, jejž před pár minutami nabourali, stále blokoval provoz severním směrem, čímž mu poskytl čistý průjezd k ústí do uličky. Jediný problém byl druhý policejní landrover, který zadkem narazil do cihlové zdi pod podivným úhlem, a mrtvý řidič za volantem. Prostor mezi předkem SUV a opuštěnými auty směřujícími na jih byl nepatrný, jen asi dvě stě patnáct centimetrů, a Kealey věděl, že tudy v žádném případě neprojedou. Jenomže jinou možnost neměl. Oči upřené na malou mezeru, sešlápl plyn až na podlahu.

Jak měl pozornost soustředěnou na zadní okno, nejen slyšel, ale i viděl, jak Oliphant křičí, ještě předtím, než zaslechl výstřel. Trhl hlavou dopředu a uviděl čerstvou díru v předním okně, právě když další kulka prolétla narušeným sklem, a zaryla se do horní částí sedadla spolujezdce. Když viděl, kam druhá kulka vletěla, nemohl si nevzpomenout, kam chtěl původně posadit Florese. Myšlenku zahnal, přinutil se nevšímat si policistů střílejících na předek vozidla a soustředil se na zadní okno a rychle se blížící mezeru.

Vteřinu předtím, než se dostali do úzkého místa, Kealey zjistil, že šířku odhadl velmi špatně. Mezera neměla ani sto padesát centimetrů, ať už do ní vjede jakkoliv, budou se muset srazit s aspoň jedním stojícím autem. Instinktivně se přikrčil a sáhl levou rukou přes prsa. Hmatal po volně visícím bezpečnostním pásu. Podařilo se mu ho chytit a pevně stisknout právě ve chvíli, kdy došlo k nárazu. Pravá zadní strana landroveru zasáhla druhý vůz a obě auta se zvedla do vzduchu. Zadní kola se zběsile otáčela a marně se snažila najít oporu. Pak zadní část SUV bez varovaní dopadla na zem a strhla Kealeyho zpět do sedadla. Pořád se pohybovali dozadu, když předním sklem proletěly další kulky. Hlavně zvuk střelby pomohl Kealeymu se vzpamatovat. Instinktivně šlápl na plyn a volant strhl vlevo, aby je dostal z linie palby.

Teď dočasně palbu blokovalo druhé policejní auto, ale zároveň blokovalo i jejich únikovou trasu. Kealey do něj tvrdě najel a narazil mu do boku, sešlápl plyn na podlahu a odsunul vůz stranou. Když si tak vytvořil prostor pro manévrování, zařadil rychlost, přidal plyn a uhnul doprava.

Jakmile byli zpátky v uličce, zpomalil. Jel skoro krokem a podíval se přes rameno. Lidi utíkající před vozidlem z místa masakru ignoroval.

„Všichni v pořádku? Zasáhli někoho?” zeptal se.

Steve Oliphant zvedl hlavu, pak se roztřeseně posadil.

Byl napůl omráčený a příliš zmatený, než aby mohl hned odpovědět, ale Kealey si ho prohlédl a neviděl nic, co by naznačovalo, že by byl zraněný.

Kealey ukázal na Jacoba Zumu nataženého za předními sedadly na podlaze. „Zkontrolujte, jestli je v pořádku,” přikázal Oliphantovi.

Oliphant poslechl a Kealey zavolal dozadu na Florese, ale nedostal odpověď. Uvědomil si, že Hondurasan nemohl přežít poslední srážku bez zranění, protože byl nejblíže místu kontaktu obou vozidel. Muselo to s ním házet po celém zadku auta. Jestli nebyl v bezvědomí v okamžiku srážky, pak byl určitě mimo teď a to byla ta nejlepší možnost. Na tu nejhorší nechtěl ani pomyslet.

Oliphant něco řekl a Kealeymu trvalo vteřinu, než jeho slova rozšifroval. Když se mu to podařilo, vzrůstající beznaděj nahradil pocit úlevy. Zuma to přečkal bez škrábnutí. „Tak jo,” řekl jim. „Mizíme odtud. Zůstaňte dole, dokud vám neřeknu.”

Oliphant přikývl a sjel na podlahu. Nacpal se do úzkého prostoru mezi sedadly. Zřejmě něco řešili, protože Zuma zvedl hlavu, aby svému poradci odpověděl, ale hned ji zase sklonil. Kealey slyšel, jak se pohybují, i když jejich reakci na svůj příkaz neviděl, protože šlápl na plyn a šátral po sluchátku, jež si před pár minutami vyndal z ucha.

Jakmile si ho zastrčil zpátky, uslyšel zoufalý hlas Jeffa Venory, pilota vrtulníku Blackwateru. Skočil mu bez váhání do řeči a pilot se za zlomek vteřiny znovu ozval, hlas podbarvený vztekem a téměř neovladatelnou panikou.

„Kealey, sakra, kde jsi do prdele byl? Volám ti už „Jen mi řekni, co se děje,” přerušil ho Kealey. „Ten tyjátr si nech.”

Krátká odmlka a Kealey cítil, jak Venora polyká to, co měl na jazyku. „Vozidlo je stále nenarušené, ale situace se zhoršuje. Nedokážu odhadnout, jak dlouho ještě budou odolávat, přepínám.”

„Ozvali se Whysall nebo Stiles?”

„Neozvali se, rádio jim museli vyřadit při útoku, přepínám.”

„Dobře…” Kealey vteřinu přemýšlel, než dojeli na konec uličky. Strhl volant doprava a v duchu si procházel trasu. Policejní landrover uháněl na sever po Banket Street, rychloměr se blížil k šedesáti kilometrům za hodinu.

Nemocnice byla vzdálená osm bloků a od ní to bylo pět minut k soudní budově. „Zůstaň na pozici, Air One. Já je odtamtud dostanu.”

„Cože?” Nevíra v pilotově hlase byla hmatatelná.

„Musel ses zbláznit! Jsou obklíčení ze všech stran…

Nedostaneš se ani k autu, že bys je vytáhl ven, na to zapomeň.”

„Já je odtamtud dostanu,” zopakoval Kealey.

Neobtěžoval se potvrdit Venorova slova, i když v hloubi duše věděl, že pilot má asi pravdu. Bez ohledu na překážky to musel zkusit. „Zůstaň, kde jsi. Budu tam, jak nejrychleji to půjde.”

10

CHARTÚM

Seth Holland seděl ve své spoře osvětlené kanceláři a díval se sklíčeně na obrazovku počítače. Myší pomalu projížděl stránku a před očima mu vyskakovaly obličeje patřící do jedinečného, tajného společenství. Za oknem padal soumrak, na město se snášel tmavý purpurový opar, ale Holland prostě z konce pracovního dne neměl potěšení.

Byl hluboce sklíčený a pozdní hodina s tím neměla co dělat.

Odpověď, kterou hledal, měl na dosah ruky. Věděl to, věděl to vlastně už celé hodiny, ale teď se k ní dostával.

Jeho trpělivost, i za nejlepších okolností přelétavá, už byla dávno spotřebovaná.

Identita muže s ruksakem ho žrala celé odpoledne od okamžiku, kdy ho Holland zahlédl na schodech velvyslanectví. Začalo to jako mírná zvědavost, jako takové svědění, co nechce přestat. Doufal, že se toho zbaví, a proto se odebral od vchodu přímo do své kanceláře ve čtvrtém patře, kde pak volal vnitřní linkou do několika různých oddělení. Doufal, že bude mít odpověď v několika minutách, kolik už obvykle taková věc vyžadovala. V tomto případě mu však předpoklad nevyšel. Všude ho odbyli a teď, po šesti hodinách, se ta počáteční prostá zvědavost změnila v úplně jiné zvíře. A nezvládnutelné.

Teď už jen nechtěl odpověď. On ‚potřeboval odpověď.

Když začal pátrat, přinutil se odsunout předsudky.

Nakonec celá věc mohla být naprosto nevinná. Toho člověka, nebo někoho, kdo je mu podobný, mohl potkat někde v minulosti čirou náhodou, a když ho uviděl znovu, prostě to vyvolalo vzpomínku. Tuto možnost nemohl vyloučit, ale vyvolávala v něm divný pocit, a za těch dvacet let u Ústřední zpravodajské služby se naučil věřit svým pocitům. Od okamžiku, kdy se setkali před budovou, mu všechny jeho instinkty říkaly, že to pochází z mnohem důležitější úrovně paměti, profesionální úrovně, avšak protože si nebyl jistý, byl nucen zvažovat všechny úhly, včetně těch, co vypadaly nepravděpodobně.

Tak jeho pátrání začalo: všemi směry. A od základu.

Velká většina lidí přicházejících na ambasádu zde byla za běžnými úkony: záznam narození, výměna pasu, žádost o víza nebo ověření dokumentů. Proto také jako prvnímu volal Holland službukonajícímu konzulárnímu úředníkovi. Trvalo mu třicet vteřin, než vysvětlil, co chce, a fax se objevil za pár minut. Byl to seznam všech mužů, kteří se dnes objevili v kanceláří v přízemí, doplněný relevantními osobními informacemi.

Holland dokázal vyloučit rovnou pět jmen prostě proto, že přišli až poté, co neznámý subjekt opustil budovu, a devatenáct dalších proto, že byli buď moc staří, nebo moc mladí. Další čtyři vypadli, protože nebyli běloši, takže Hollandovi zůstalo třiašedesát jmen. Ty nechal projít databází v Langley, ke které měl dálkový přístup ze svého počítače. Patnáct minut po dotazu dostal odpověď. Žádné z jmen nebylo označeno, alespoň ne v záznamech Agentury, což znamenalo, že se s těmi lidmi nesetkal pracovně. Jinými slovy byl ten seznam bezcenný, slepá ulička.

Neúspěch Hollanda neodradil. Zavolal úředníkovi pro styk s veřejností. Byla to jen taková rána naslepo, protože oddělení mělo jen pět zaměstnanců na plný úvazek, ale Holland chtěl být důkladný. Kancelář nikdo to odpoledne nenavštívil. Následoval telefonát na politicko-ekonomický úsek a informační středisko o zdrojích, a taky nepřinesly ovoce. V té době se již Holland začínal ptát sám sebe, jestli něco nepřehlédl, a už nedokázal popřít, že v něm narůstá znepokojení.

Po dvou hodinách lovu v kalných vodách se rozhodl, že by krátká pauza mohla osvěžit jeho paměť. Řekl sekretářce, aby mu nepřepojovala hovory, skopl boty, lehl si na gauč v kanceláři, zavřel oči a nechal paměť zabloudit zpět k tomu setkání. Promítal si v duchu obrázky, tak jak se mu vybavovaly, a snažil se soustředit na to, co viděl. A co vlastně viděl) Ten muž se ničím neodlišoval od tisíců dalších. Milionů dalších, možná. Vysoký, štíhlý, tmavovlasý třicátník. Měl brýle s ocelovými obroučkami, modrou sportovní bundu, šedé kalhoty, ruksak jako z armádního výprodeje. Na tom obrázku nebylo nic divného.

Holland prudce otevřel oči. Nic na tom obrázku nebylo divného, až na ten ruksak. Protože ten vůbec nezapadal!

Posadil se a pak vyskočil jako čertík ze škatulky, když se mu rozsvítilo. Ten pytel byl divný. Čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější. Proč by člověk v obleku nesl vojenský pytel? To nešlo dohromady. Což Hollanda vedlo k úvaze, Jestliže ho neměl celou dobu, kde ho tedy vzal?

Odpověď byla nasnadě. Velvyslanectví bylo plné mariňáků, kteří k takovému vybavení měli volný přístup.

Jenže proč by mu někdo dával svůj pytel? A důležitější bylo, co bylo v tom pytli, když mu ho dával?

S těmito otázkami v hlavě zvedl Holland telefon a zavolal na stanoviště č. 1 v přízemí. Chtěl velitele oddílu, ale byl informován, že ten právě skončil službu a odešel.

Holland u službukonajícího svobodníka nechal vzkaz, aby mu velitel zavolal, okamžitě. To bylo přede dvěma hodinami a zatím ani slovo.

Holland si unaveně protřel oči, vstal a došel k oknu.

Chvilku tam postál a studoval výhled. Nebe mělo sytý odstín rudofialové, barva rychle přecházela do uhlově černé a soumrak vrhal dlouhé stíny přes vnitřní zdi dvora. Pod oknem zahlédl tmavou postavu zachumlanou proti rychle pronikajícímu chladu. Objevil se plamínek sirky, když si dotyčný zapaloval cigaretu. Pak se přiblížila další postava.

Další záblesk, další cigareta. Spolupracovníci, předpokládal Holland, výměna drbů u chladiče na vodu na konci směny.

Záviděl jim ten druh kamarádství, jaký může existovat pouze mezi sobě rovnými. Holland neměl na velvyslanectví nikoho na své úrovni a vzhledem k tomu, že jeho práce nedovolovala probírání pracovních problémů na veřejnosti, nebyl tu nikdo, s kým by si bez zábran popovídal.

Znamenalo to velmi osamělou službu. A co bylo ještě horší, do konce služby v Chartúmu mu zbývalo ještě celých osm měsíců.

Bylo by to bývalo mnohem snazší, kdyby ho doprovázela manželka, ale ta bez váhání odmítla. Její rozhodnutí zůstat v Miami se ho hluboce dotklo. Tehdy velmi nemoudře vyletěl, řekl jí, že je sobecká a tvrdohlavá a pár dalších věcí, jež se nedají opakovat. Tato obvinění vedla k hořké hádce, které velice litoval. Podobně jako jiná zaměstnám vyžadující dlouhé pobyty mimo bydliště a dlouhá odloučení, zpravodajská práce doléhala těžce na rodiny. Rozvodovost byla u zaměstnanců CIA vysoká, někde mezi šesti až sedmi procenty jen v operačním ředitelství, a Holland neměl nejmenší chuť přispět k této depresivní statistice. A navíc teď mu bylo jasné, že měla celou dobu pravdu. Severní Afrika, a Súdán zvlášť – nebyla místem pro západní ženu a děti. Co se stalo Lily Durantové v táboře Hadís, bylo dostatečným důkazem.

Kromě Jakea, jejich pětiletého syna, byla Jen jediným dobrým, stabilním bodem v jeho životě a on v žádném případě neměl v úmyslu nechat tento bod zmizet. Slíbil si to, když letěl sem, a ten slib nezapomněl. Jen doufal, že ona ví, jak je mu to líto. Několikrát se omluvil po telefonu a zdálo se, že ona to přijala, ale u ní se to dalo vždy těžko odhadnout. Blížily se její narozeniny, Holland předpokládal, že pokud ještě v sobě chová nějaké nepříjemné pocity, mohl by je nadobro rozptýlit správný dárek. Při poslední cestě do středu města si všiml masivního zlatého náhrdelníku a ten by to mohl zaručit, pokud byl ovšem pravý…

Zarazil se a téměř se své naivitě zasmál. Vzhledem k tomu, že chartúmské súky byly plné zrádných a nenasytných obchodníků, to byl úsměvný předpoklad. Něco tam koupit mohlo skončit jediným způsobem: jedním velmi šťastným obchodníkem a jednou velmi naštvanou manželkou.

Telefon na stole zacvrlikal a přitáhl ho zpět do současnosti. Otočil se od okna, došel třemi rychlými kroky ke stolu a zvedl sluchátko. „Holland.”

„Pan Holland? Tady seržant Sadowski. Řekli mi, že jste se mnou chtěl mluvit.”

Holland zavřel oči a před sebou sevřel vítěznou pěst.

„Ano, seržante. Správně. Děkuju, že jste mi zavolal tak rychle, a je mi líto, že vás ruším na vycházce do města…

Vím, že se tam nedostanete často.”

„Nic se neděje, pane. Co pro vás můžu udělat?”

Muž z CIA si všiml vojákova hlasu. Byl klidný, chladný a trochu zvědavý, což znamenalo, že má problém.

Sadowski zřejmě neměl ponětí o tom, kdo je, a soudě podle jeho úsečného tónu, neměl nejmenší chuť prokazovat nějaké službičky finančnímu manažerovi střední úrovně.

Technicky byla mariňákova nevědomost dobrou zprávou. Tak by to totiž mělo být. Identita místního šéfa CIA byla na každé ambasádě velmi přísně utajená.

Normálně by to byla úleva zjistit, že jeho krytí přečkalo velmi důkladné zkoumání zevnitř, ale tady mu utajení moc nepomůže. Potřeboval odpovědi, ale neměl prakticky žádnou páku, jak se k nim dostat. Holland si uvědomoval, že aby odpovědi získal, musel by přinést profesionální oběť, a v takovém případě by se k Jen a Jakovi vrátil mnohem dříve, než předpokládal.

A to by, jak v duchu naznal, nemusela být tak špatná věc.

„Seržante Sadowski, rozumím tomu správně, že jste měl službu na stanovišti jedna toto odpoledne od nula šest nula nula do čtrnáct nula nula? Je to tak správně?”

„Ano, pane. Správně.”

Holland si v seržantově hlase všiml ostražitosti. „Měl jste, řekněme, od dvanáct nula nula do konce své služby nějaké návštěvníky? Kdokoliv, kdo nespadá pod velení?”

Následovala pauza plná napětí a šéf CIA pochopil, že tlačil moc. „Pane Hollande, obávám se, že vám tuto informaci nemohu podat. A upřímně nechápu, co je vám po tom.”

„Já vám řeknu co, seržante

„Pane, já, ne

„Ne, poslouchejte,” přerušil ho Holland. „Podle vašich informací jsem rozpočtový manažer DISAM tady v Chartúmu. To vám řekli, správně?”

Na druhém konci drátu nastalo ticho a Holland věděl, že na to šel správně. „Takže vám oznamuju, že to není pravda. Nepracuju pro tu organizaci.”

Krátká pauza na zvážení. „Takže pro koho pracujete, pane Hollande?”

„Slyšel jsem, že jste chytrý chlap, seržante. Nechám na vás, abyste na to přišel sám.”

Následovalo další dlouhé ticho. Holland naslouchal v telefonu seržantovu dýchám, téměř vycítil okamžik, kdy to tomu druhému došlo. Netrvalo to ani půl minuty.

„Budu potřebovat nějaký důkaz toho, co tvrdíte, pane, než vám cokoliv řeknu. A to za předpokladu, že vám vůbec mám co říct.”

„Podívejte…” Holland to nechtěl řešit po telefonu.

„Víte, kde sedím?”

„Ano,” odpověděl Sadowski. „Čtvrté patro, místnost čtyři nula dva.”

Hollanda nepřekvapilo, že ten člověk ví, kde sedí.

Nejméně jednou za měsíc Stráž námořní pěchoty pořádala sérii cvičení, známých jako „Reak,” což byla zkratka z „Reakce”. Každá „Reak” začínala nějakou simulovanou mimořádnou událostí, jakou byl požár, bombová hrozba nebo nepokoje před ambasádou: Po té se stráž shromáždila v určené Reakční místnosti, kde byly uskladněné zbraně, komunikační prostředky a další základní potřeby a kde také dostali instrukce přímo od velitele oddílu. Jako člověk zodpovědný za tato cvičení musel samozřejmě znát velvyslanectví jako svou dlaň.

„Teď jsem tady,” pokračoval Holland „Nevadilo by vám zastavit se tady na pár minut? Slibuju, že to pro vás nebude ztráta času.”

Krátká pauza, zatímco to Sadowski zvažoval, a šéf pracoviště CIA zjistil, že zadržuje dech. Nakonec Sadowski řekl: „Uvidíme se za pět minut.”

Holland si pomalu oddechl s ulehčením. „Děkuju, seržante.”

Spojení se přerušilo a Holland zavěsil sluchátko. Jak tam tak potmě stál, uvažoval, jestli se právě nedopustil vážné chyby v úsudku. V podstatě řekl seržantovi od námořní pěchoty pravdu. Byl zodpovědným agentem CIA na ambasádě. Ne tak tolika slovy, samozřejmě, ale v podstatě to bylo jasné, a člověk se Sadowského zkušenostmi těžko mohl nepochopit, v čem tkví podstata. Teď věděl, že to na ambasádě ví jen pět lidí. Včetně čtyř agentů, kteří mu přímo podléhali a předávali informace pouze jemu. Byly to informace, pro které by stovky, možná tisíce arabských fundamentalistů v zemi s potěšením vraždily.

Holland setřásl přetrvávající pochybnosti. V očích svých zaměstnavatelů právě spáchal neodpustitelný hřích, ale nějak v něm přetrvávalo přesvědčení, že udělal správnou věc. Neuměl by vysvětlit, jak to ví, ale identita muže na schodech stála za profesionální oběti. Tím si byl jistý. A jestli se zjistí, že se mýlil, tak ponese následky. Byl to kvalifikovaný odhad. Štábní seržant Daniel Sadowski byl americký námořní pěšák, jenž své vlasti sloužil se ctí po mnoho let. Nebyla to žádná sekretářská drbna ani kluzký obchodník ze zastrčené uličky na městském bazaru.

Hollandova skutečná funkce na ambasádě byla v jeho rukou stejně bezpečně utajena jako u Hollandových vlastních podřízených.

Holland rozsvítil stolní lampu a přešel k velkému sejfu Gardall v rohu místnosti. Sklonil se k němu, vyťukal deset číslic kódu. LED vpravo od klávesnice změnila barvu na zelenou. Otočil klikou a otevřel těžké ocelové dveře. Uvnitř byly dvě police. Na spodní byly pouze složky, každá označená příslušným stupněm utajení. Dva předměty, jež potřeboval, ležely na horní polici. Ani jednoho se nedotkl od doby, co přijel před osmi měsíci do Súdánu. Oba vzal, zavřel sejf a znovu ho zamkl.

Pravě když skončil, ozvalo se zaklepání na dveře.

Vstal, přešel místnost a cestou oba předměty položil na okraj stolu. Otevřel dveře a zjistil, že Sadowského zná od vidění.

Sedmadvacetiletý mariňák měřil něco přes sto osmdesát centimetrů, měl postavu zápasníka, jasně zelené oči a vlasy ostříhané tak nakrátko, že se nedala uhádnout jejich barva.

Byl v civilu, měl na sobě khaki kalhoty, kostkovanou flanelovou košili a boty s ocelovou špičkou, Hollandovu pozornost však upoutala igelitová nákupní taška v pravé ruce, zatížená uprostřed. Vzhledem k tomu, jak ji držel, nedokázal Holland zjistit, co obsahuje.

Napřáhl ruku a Sadowski si tašku přendal do druhé ruky, než tu Hollandovu přijal. Holland se tvářil, že si toho nevšiml. „Děkuji vám, že jste přišel, seržante. Pojďte dál.”

Holland ustoupil, aby mu udělal místo, a Sadowski překročil práh. Rozhlédl se po místnosti, ale moc toho tam k vidění nebylo, což přesně si Holland přál. Kancelář byla rozlehlejší než většina ostatních, ale chudě zařízená jako kumbál uklízečky.

V místnosti nebylo nic kromě psacího stolu, skříňky na složky s dokumenty, sejfu, několika židlí, gauče a knihovny s obvyklými příručkami vztahujícími se k zahraniční politice. Na zdech viselo několik náborových plakátů jako součást chudé výzdoby. To všechno se dalo čekat od státního úředníka střední úrovně. Nepatřičně vypadaly pouze předměty, jež Holland vyndal z trezoru. První předmět nevyvolal žádnou reakcí, zato když Sadowski uviděl pistoli Heckler&Koch USP Expert, lehce se zamračil.

Holland zavřel a zamkl dveře, přistoupil ke stolu a zvedl zbraň. Sadowski se zarazil, ale Holland mu ji podal pažbou napřed. Seržant námořní pěchoty po krátkém zaváhání zbraň vzal, vyhodil zásobník a automaticky zkontroloval komoru.

„Je prázdná,” ujistil ho Holland.

Sadowski zasunul zpět prázdný zásobník, Holland zvedl druhý předmět na stole, pověřovací listiny, jež ho označovaly jako aktivního operativce, G-13, položka 6 – Ústřední zpravodajské služby. Zvedl umělohmotný průkaz.

Sadowski se na něj okamžik díval, pak položil zbraň a přijal nabízený průkaz. Asi minutu po něm přebíhal očima, jako by věděl, co má hledat. Pak ho vrátil. Následoval Hollandův příklad a posadil se. Igelitovou tašku si postavil k pravé noze.

„Dobře, přesvědčil jste mě,” začal velitel oddílu. „Jste ten, kdo tvrdíte, že jste, pane Hollande. Asi dokážete uhádnout, co právě vrtá hlavou mně.”

Agent CIA přikývl. „Kdybych byl vámi, ptal bych se, proč vám to ukazuju.” Pokynul směrem ke zbrani a průkazu.

„Proč vás do toho zatahuju.”

„Přesně tak.”

„Není to kvůli mému zdraví, ani vašemu, seržante.

Říkám vám pravdu, protože potřebuju vaši pomoc.”

Předklonil se a opřel se lokty o stůl. Na mladého mariňáka se upřeně, vážně zadíval. „Dnes odpoledne jsem viděl z hlavního vchodu této budovy vycházet jednoho člověka s olivově zeleným vojenským ruksakem. Jsem přesvědčený, že ho musel dostat od vás nebo některého z vašich mužů.

Chci vědět, co bylo v tom ruksaku, a pokud znáte jméno, tak ho chci také.”

Sadowski pomalu přikývl. „Ne, že byste chtěl málo,”

poznamenal rozvláčně.

„Chápu, že toho po vás chci moc. Taky je mi jasné, že vás nic nenutí, abyste mi ty informace poskytl. Žádám vás o to jako o profesionální zdvořilost.”

Holland nechal sklouznout zrak k průkazu Agentury, jenž ležel na stole mezi nimi. Význam byl zřejmý, ale Sadowski ani nemrkl.

„Nejsem si jistý, jestli je to dost pádný důvod, pane Hollande.”

„Možná že ne,” připustil Holland. Nasadil odzbrojující úsměv. „Ale nic víc nemám. Řekněte mi, v kolik jste mluvil s Reynoldsem? Bylo to předtím, nebo potom, co se ukázal ten návštěvník?”

Byl to výstřel do tmy, ale nepatrný pohyb, kdy Sadowski uhnul pohledem vlevo, Hollanda ubezpečil, že je na správné stopě. Zažil okamžité uspokojení, ale to dlouho nevydrželo. To, co se právě dověděl, co prozradila Sadowského řeč těla, nebylo to, co chtěl, tak řečeno, slyšet.

Poté, co odpoledne kontaktoval úředníka konzulárního oddělení a úředníka pro styk s veřejností, se začínal Holland obávat nejhoršího, totiž, že muž se zeleným ruksakem se setkal na ambasádě s jediným člověkem, Walterem Reynoldsem, chargé ďaffaires osobně. Hollandovi se nechtělo zvažovat právě tuto možnost, protože pokud by se ukázala jako pravdivá, neexistovala prakticky šance, že by někdy mohl získat odpovědi, které hledal. Šéfa velvyslanectví si zrovna moc nevážil, považoval ho za lenocha a neschopného. Jenže pořád tu rozhodoval on, a pokud nechtěl, aby se někdo dozvěděl, kdo se u něho zastavil, pak neexistoval způsob, jak to z něj vypáčit.

Jinými slovy, Sadowski byla jeho poslední cestička k odpovědím a začínal vypadat nesvůj. Pokud odejde, zůstanou Hollandovi prázdné ruce. Vzhledem k omezeným možnostem se rozhodl zahrát svůj trumf. Byla to jediná věc, o které věděl, že u druhého muže vyvolá silnou reakci, už jen proto, že vyvolávala silnou reakci u každého.

„Seržante, setkal jste se někdy s Lily Durantovou?”

Sadowski zvedl zrak a zmateně se zamračil. Viditelně se snažil přijít na to, k čemu to celé směřuje. „Ne, viděl jsem ji jen jednou, když sem přijela, ale nikdy jsem s ní nemluvil.

V té době jsem ani nevěděl, kdo je. Myslím, že to nevěděl nikdo. Proč se ptáte?”

„Ale, víte, co se jí stalo?”

„Samozřejmě.” Zmatek štábního seržanta se rychle měnil na vztek. „Co je to za otázku? Všichni víme, co se jí stalo. Ty svině ji chladnokrevně znásilnily a zavraždily.

Nejen to, ještě měly žaludek, aby si to celé natočily, a my Včas se zarazil, ale Holland věděl přesně, co se chystá říct. „A my jsme neudělali nic,” řekl tiše „Je to tak?”

Sadowski neodpověděl, ale pravdu měl vepsanou v očích. Holland s ním upřímně soucítil. Vycvičili ho, aby bojoval s nepřáteli Ameriky po celém světě, ale Lily Durantovou zabili necelých patnáct set kilometrů od místa, kde stál, pravděpodobně to spáchala tatáž vláda, která jim dělala hostitele, a jemu nezbývalo nic jiného než tam stát a nechat si to líbit. Vydržet to bylo těžké pro každého, nemluvě o člověku se Sadowského výcvikem a temperamentem. Kdyby teď mariňák opustil budovu se zbraní v ruce a vzal věci do vlastních rukou, počínaje prezidentským palácem stojícím o pár kilometrů dál na sever, Hollanda by to vůbec nepřekvapilo.

„Chápu, jak se cítíte, seržante. Je tu kolem spousta lidí, kteří jsou z toho nešťastní. Věřte mi, nejste jediný. Na hony kolem.”

Sadowski rozzlobeně kroutil hlavou. Vypadalo to, že na dřívější slovní potyčky mezi nimi zapomněl. Jeho myšlenky se soustředily na to, co se stalo před dvěma měsíci, a na všechno, co se stalo od té doby.

„Nedává to smysl,” poznamenal tiše. Zdálo se, že jeho obličej odráží zklamání, které v této budově cítil každý.

„Proč nenařídil nějakou odvetnou akci? Sakra, proč jsme pořád ještě tady? Byla to proboha jeho neteř. Myslíte, že…”

„Že co?” zeptal se Holland. Opravdu ho to zajímalo.

Všichni se zcela zjevně domnívali, že David Brenneman měl něco udělat hned po smrti Durantové, ale jen málo se jich shodlo na tom, co měl vlastně udělat. Názory se pohybovaly mezi ostrým protestním dopisem a totálním zničením súdánského hlavního města. Holland naslouchal těmto teoriím a všemu, co padalo mezi ně, ale bylo tu jen málo rozumných návrhů. „Podle vašeho názoru, seržante, se mělo udělat co?”

Sadowski ho chvilku pozoroval přivřenýma očima, jako by uvažoval, jestli si z něho Holland dělá legraci nebo ne. Když došel k závěru, že nedělá, pokrčil rameny, zamračil se a prohrábl si krátké vlasy.

„Já nevím,” přiznal nakonec. „Nepředstírám, že znám všechny odpovědi, pane Hollande. Mohu být upřímný?”

Holland přikývl. „Naprosto.”

„Takže naprosto upřímně, pane, mí hoši si myslí, že jsme měli evakuovat naše lidi a pak poslat tomu chlapovi přímo do prdele několik raket s plochou dráhou. Je opravdu těžké s tímto plánem akce nesouhlasit, zvlášť po tom, co se stalo.”

Holland souhlasně kývl. Na vysvětlení se nemusel ptát.

„Hoši”, to věděl, byli mariňáci pod Sadowského velením, „chlap” nemohl být nikdo jiný než Umar al-Bašír, prezident Súdánu.

„Takže s nimi souhlasíte.” Nebyla to otázka.

Sadowski se mu asi minutu díval do očí. Když promluvil, měl hlas tichý a napjatý, ale zcela se ovládal.

„Každý ví, že Bašír byl za tím, co se stalo v Západním Dárfúru. Věděl, co dělá, když poslal džandžavídy, aby zničili tábor, a pokud to nevěděl, pak má holt smůlu.”

Pomalu kýval hlavou. „Měli jsme ho bombardovat až do pekla a zpátky. Jo, s tím souhlasím. Bezvýhradně^

„Ale místo toho jsme neudělali nic.”

„Jo,” zavrčel Sadowski. Jeho výraz vydal za všechna slova. „Vůbec nic. Je to úplně posraný.”

Holland se opřel v křesle a smutně studoval druhého muže. Teď, když si ověřil stanovisko mladého mariňáka, si nebyl jistý, jak přejít na další téma. Posledních několik týdnů mu něco vrtalo hlavou, a přestože to začalo jen jako utkvělá představa, jiskřička v podvědomí vykřísnutá událostmi, k nimž docházelo po celé zemi, nedokázal se toho zbavit. Teď poprvé se chystal podělit se o své podezření s někým jiným a neměl představu, jak bude přijato.

„Co když vám řeknu,” začal pomalu, „že si myslím, že něco děláme? Něco, o čem nikdo neví. Něco, o čem by nikdo neměl vědět.”

Naštvanou fasádu mladého muže narušil náznak zvědavosti a na Hollanda se podíval s novým zájmem. „Jako co?”

Holland potřásl hlavou. „Nemůžu vám říct žádné podrobnosti, seržante, z toho prostého důvodu, že to sám nevím. Je to jen takový nápad a nic nemůžu dokázat. Ale podívejte se kolem.” Rozpřáhl paže, jako by odpověď byla k nalezení přímo v jeho kanceláři.„Podívejte se, co se děje od dubna. Ještě lépe, podívejte se, co se neděje. Měli jsme…

kolik? Čtyři demonstrace před budovou za minulý měsíc?”

„Jo, to máte pravdu.”

„Je to normální situace?”

„Ne,” souhlasil Sadowski. Začínalo ho to zajímat.

„Ten počet, vlastně, prudce klesl. Před útokem na tábor Hadís jsme měli průměrně tři za týden, od několika studentů s transparenty po několik set zastánců tvrdé linie se šutry, tyčemi a spoustou amerických vlajek na spálení. V poslední době skoro nic.”

„Nic pro nás,” opravil ho Holland, „ale jen v posledním týdnu došlo ke třem demonstracím proti Bašírovu režimu jen v samotném Chartúmu. Víte o tom? Demonstrace protestující proti tomuto režimu. Podobná shromáždění byla také v Džubě a Nijale. Z těch tady ve městě se dvě konaly na Univerzitě Dvou Nilů a jedna před mešitou al-Safá ve čtvrti Džaríf. Potlačila je samozřejmě místní policie a rychle, ale na každé bylo víc lidí než na té předešlé a další se má konat v úterý, tedy za dva dny. Na základě skutečností bych řekl, že se proud obrací v náš prospěch a sílí.”

Sadowského to zřejmě zaujalo a současně byl zmatený.

„Takže mi říkáte co? Naznačujete, že máme něco společného s těmi demonstracemi? Že jsme je dokonce nějak zorganizovali?”

„To záleží na tom, co myslíte tím ‚my‘. Mohu jednoznačně prohlásit, že Agentura s tím, co se děje, nemá nic společného.” Holland porušil celou řadu důležitých pravidel, když byl tak upřímný vůči mladému mariňákovi, ale potřeboval Sadowského pomoc a teď už mu bylo jasné, že ji nedostane jen tak. „Přinejmenším by mi řekli dopředu, pokud bychom v tom měli prsty. I kdyby jen okrajově.”

Seržant se nad tím zamyslel. „Pak se zřejmě mýlíte,”

poznamenal. „Pokud by taková operace probíhala, přirozeně by ji řídila CIA. A protože tvrdíte, že nemáte ponětí o tom, co se děje, musí k těm demonstracím docházet spontánně.

Pravda?”

„Je to možné,” souhlasil Holland. „Jenže kdy naposled v tomto městě kdokoliv, už vůbec nemluvě o stovkách lidí současně řekl něco nelichotivého o Bašírovi veřejně?

Neumím si představit, jak by k tomu mohlo dojít bez nějaké závažné příčiny.”

„A vy si myslíte, že tou příčinou jsme my.”

„Myslím, že je to možné.”

„Jenže jak by se to mohlo stát, aniž byste o tom věděl vy?” Ukázal na Hollandův průkaz, jenž stále ležel mezi nimi na stole. „Vy jste šéf zdejší expozitury CIA. Neměl byste být prvním, koho upozorní, že se něco podobného bude dít?”

„Za normálních okolností ano,” potvrdil Holland, jen stěží se ovládl, když mladší muž konstatoval zřejmý fakt.

Bylo to podivné a víc než nepříjemné, když to slyšel pronesené nahlas, a znovu mu to připomnělo, jak velké riziko podstoupil, když Sadowskému řekl celou pravdu.

„Jenže se obávám, že jsme daleko od všeho, co je normální.” Odmlčel se. Daleko bylo podle něj ještě málo výstižné slovo. Podle jeho názoru se dostali do jakési soumračné zóny, kde bylo všechno rozmazané a nejednoznačné. „Pokud se Brenneman rozhodl použít z nějakého důvodu vnější zdroj, pak by to vysvětlovalo, proč nás od celé akce odstřihli.”

Sadowski se mračil a vrtěl hlavou. „Nějak mi to nedává smysl. Proč by to prezident dělal? Proč by vás takhle odstavil?”

„Nevím,” připustil Holland. „Ale jestli to probíhá tak, jak já si myslím, je to jediné možné vysvětlení.”

Trvalo pár vteřin, než to seržantovi od mariňáků secvaklo. „Takže vy si myslíte, že ten člověk, který přišel dnes na ambasádu, nějak souvisí…” zakoktal se, protože hledal správný výraz, „…s vaší teorií, že?”

Holland se mu podíval do očí. „Myslím, že je to jedna z možností, seržante, ale opakuju, nemůžu to dokázat. Čili, z tohoto hlediska to není nic víc než domněnka. Proto potřebuju vaši pomoc. Potřebuju se podívat na ty záznamy, co máte v té tašce u nohou. Bezpečnostní záznamy budovy z dnešního odpoledne.”

Sadowski byl překvapen. „Jak víte…?”

Šéf pobočky CIA mávl rukou. „Co jiného by to mohlo být? Začal jsem si myslet, že si je váš návštěvník odnesl s sebou.”

„Taky že ano,” potvrdil Sadowski a opřel se v křesle.

Teď, když ledy mezi nimi roztály, mluvil velmi ochotně.

„Reynolds zavolal několik minut předem a řekl mi, abych mu dal všechny bezpečnostní záznamy i všechny záložní disky, a to bez otázek.”

„A nic víc si neodnesl?”

„Ne.”

„Řekl vám Reynolds, kdo je ten člověk? Jméno?”

„Ne. Řekl jen, že si někdo přijde dolů pro ty disky. Ten člověk se objevil za několik minut a já mu je podal. Pak řekl, že by si je chtěl do něčeho dát. Vypadalo to, že spěchá, a já nechtěl mít problémy s Reynoldsem, a tak jsem jen vysypal svůj ruksak a strčil je do něj a on šel.”

„Ale zálohy jste mu nedal,” upozornil Holland.

„Proč?” Sadowski pokrčil rameny. „Protože to nebyl normální požadavek. A hlavně, je to proti předpisům.

Nelíbilo se mi to, takže jsem se rozhodl krýt si záda, čistě pro všechny případy. Věřte mi, když nastoupíte ke Sboru, krýt si záda je první věc, kterou se naučíte.”

„Nechte mě hádat. Ty disky v tašce jsou další kopie.”

Mariňák na to neskočil. „Tyhle jsou vlastní záloha.

Vaše zavolání mě zastihlo nepřipraveného, Nenapadlo mě udělat si další.”

„Dobře,” prohodil Holland suše. „To byl zřejmě důvod, proč vám zabralo dvě hodiny, než jste se mi ozval.”

Sadowski se chystal odpovědět, ale Holland zvedl ruku a přerušil ho. „Jen klid, seržante, já vám nic nevyčítám. Na vašem místě bych udělal totéž.”

Mariňák přikývl, zjevně se mu ulevilo, že vyklouzl.

Zřejmě zapomněl, že Holland nad ním nemá žádnou pravomoc. Natáhl ruku, zvedl tašku a položil ji na stůl.

Holland si igelitku přitáhl a vysypal obsah. Byly to čtyři disky, každý v průhledném plastovém obalu.

„Proč je jich tolik? Jak dlouho tady byl?”

„Ne moc dlouho. Možná půl hodiny nebo tak nějak, ale ty záznamy jsou ze všech kamer, co tu máme, včetně těch, co koukají na ulici. Domyslel jsem si, že budete chtít všechno.”

Holland vzhlédl. „Vy jste věděl od začátku, že mi je dáte?”

„Ne,” připustil Sadowski. „Když jsem s vámi mluvil předtím, tak jsem byl na vážkách.” Neobtěžoval se vysvětlit, co ho přimělo změnit názor. Ukázal na hromádku záznamových disků. „Co s nimi uděláte, pane?”

To už měl Holland promyšlené. „Za prvé, zajdeme spolu na stanoviště jedna. Je to jediné místo v budově, kde je multiplexor, nechci přepínat z kamery na kameru, ze scény na scénu. Podíváme se na to spolu. Vy tohle místo znáte lip než kdo jiný a můžete si všimnout něčeho neobvyklého. Chci k tomu váš komentář.”

„A pak?”

„To závisí na tom, jestli se mi podaří ho identifikovat, nebo ne. Možná, když uvidím jeho obličej znovu, něco mi sepne. Jestli ho zjistím, pošlu jméno nahoru spolu s podrobnou zprávou. Když se mi to nepodaří, No, prostě uvidíme. V každém případě pošlu ty záznamy do Langley.

Proženou ta videa softwarem na rozeznání obličejů. A pokud je jeho jméno někde ve složkách, najdou ho.”

„Ale jste si jistý

„Někde to tam je.” Holland odpověděl, protože otázku předpokládal. Když tak hleděl na malou hromádku disků, byl si jistý, že obsahují informace, které hledá už skoro celý den. Bylo to divné, být tak blízko a současně nevědět. Je to tam někde. Nikdy jsem si ničím nebyl tak jistý. A jak zjistíme, kdo to je, budeme mít nějaké odpovědi.”

11

PRETORIE, JIŽNÍ AFRIKA

Jonathan Harper seděl v rohovém boxu malého baru a bránil se nutkání koukat na dveře. Objednal si sice jídlo, ale chuť neměl. Objednal si i pití, ale zůstalo netknuté. Nechtěl, aby alkohol ovlivnil jeho úsudek a snížil jeho ostražitost.

Ještě nikdy nebyl tak rozervaný.

Jedna jeho část, velká část si přála, aby se člověk, na kterého čeká, objevil, protože to byl jediný důvod, proč letěl třináct tisíc kilometrů do jihoafrického hlavního města.

Druhá část chtěla vstát a odejít, než se bude muset setkat se starým přítelem, sousloví jež, alespoň v těchto dnech – používal s určitou nejistotou. S tímto vnitřním rozporem zápolil přinejmenším posledních dvaasedmdesát hodin.

Většinu toho času strávil tím, že probíral pro a proti cestě do Pretorie. Avšak ani teď, když už se rozhodl, si nebyl jistý, že dělá správnou věc. Obavy byly přirozené, to věděl, jenže mu to situaci nijak neulehčovalo a okamžik pravdy se rychle blížil.

Už to byl skoro rok, co se naposled viděl s Ryanem Kealeym, ale jejich poslední setkání si vybavoval s křišťálovou jasností už proto, k čemu tehdejší setkání vedlo.

Harper požádal o schůzku v restauraci ve středu Washingtonu. Bylo to tři měsíce po operaci v Pákistánu, která skončila záchranou vysokého amerického činitele a smrtí Amariho Saifího, alžírského teroristy, který s pomocí bývalého pákistánského generála zaútočil na samotnou americkou vládu.

Při krvavém útoku na kolonu aut, po němž zůstalo osmnáct mrtvých, unesli Brynn Fitzgeraldovou, v té době stále ve funkci ministryně zahraničí. Jednou z obětí byl velitel její ochranky, další pak Lee Patterson, americký velvyslanec v Pákistánu a přítel ze studií, kterého jí zastřelili přímo před očima.

Kealeymu a jeho týmu trvalo čtyři dny, než Fitzgeraldovou vysledovali a mohli ji osvobodit. Během akce jim pomáhalo čtyřiadvacet vojáků Speciálních jednotek a měli silnou podporu ze vzduchu.

Mise byla úspěšná, ale vysvobození Fitzgeraldové se neobešlo bez těžkých ztrát. Kealey byl přitom vážně zraněn a jeho kolegyně Naomi Kharmaiová v důsledku této operace zemřela. Zabil ji, nebo pravděpodobně zabil, tělo totiž nebylo nikdy nalezeno, Javier Machado, operativec CIA ve výslužbě s mimořádnými kontakty po Evropě a v jihovýchodní Asii. Machado nabídl Kealeymu při pátrání po Fitzgeraldové svou pomoc výměnou za určitou úsluhu, jenomže cena se nakonec ukázala jako příliš vysoká, a když musel Kealey improvizovat, Kharmaiová zaplatila nejvyšší cenu.

V posledních měsících si Harper uvědomil, že to pořád vyvolává nežádoucí pozornost. Byl čím dál víc přesvědčený, že právě Pattersonova smrt postrčila Fitzgeraldovou na šikmou plochu nerozumu vedoucí do míst, kde přežívali blbci jako Stralen.

V každém případě, hned jak se rozptýlil kouř, začalo důkladné vyšetřování, vedené FBI a podporované z pozadí CIA, smrti Kharmaiové, ale k žádným závěrům nakonec nevedlo. Jedinou osobou, která do celé věci mohla vnést světlo, byl Machado, a ten zmizel beze stopy. Opustil přitom svůj dům ve Španělsku, manželku a dceru, jež přežila. Pak po dlouhé rekonvalescenci zmizel Kealey, a tehdy se začala kupit mrtvá těla. Arabský fundamentalista v Paříži, v Antverpách člověk, který pral špinavé peníze, pašerák v Karáčí, Začala tím několikaměsíční série zabíjení po celém původním Machadově území a údajně končila samotným Machadem, i když se jeho tělo, podobně jako tělo Naomi Kharmaiové, nikdy nenašlo.

Chybějící článek však neovlivnil Harperův pohled na věc. Znal Ryana Kealeyho lépe než kdokoliv jiný a v duchu vůbec nepochyboval o tom, že toho Španěla nakonec dostal.

Logika mu říkala, že neexistující tělo jen potvrzuje, že Kealeymu se podařilo najít, a eliminovat, svůj prvotní cíl.

Harper si nikdy ničím nebyl tak jistý.

Přistihl se, že se zase dívá na dveře. Podlehl zjitřeným nervům a zvedl skotskou, půlku vypil a vzpomínal, kdy viděl mladšího muže naposled. Bylo to tři měsíce po smrti Naomi, měsíc předtím, než začalo to zabíjení.

Koncem října se v Bílém domě konal soukromý obřad, na němž byla Naomi Kharmaiové posmrtně udělena Prezidentská medaile svobody, nejvyšší civilní vyznamenám v zemi. Kealey se odmítl ceremonie zúčastnit, i když váhavě souhlasil, že se s Harperem sejde ve městě později toho dne.

Když konečně do restaurace dorazil s více než hodinovým zpožděním, Harpera šokoval jeho zevnějšek. Kulka, co ho málem zabila, ho připravila nejméně o patnáct kilo z jeho už tak štíhlé postavy, takže vypadal spíš jako chodící mrtvola než jako jeden z nejlepších protiteroristických agentů.

Objednali si sice jídlo, ale Kealey se svého nedotkl, jen poslouchal, když ho Harper seznamoval se současným stavem probíhajícího vyšetřování.

Javier Machado byl pořád nezvěstný, ale jeden z jeho spolupracovníků se objevil v Paříži. Byl to jeden z velitelů Hizballáhu, nějaký Jásir Rabbaní. Když Harper popisoval situaci, očekával nevyhnutelnou salvu otázek, ale Kealey jen seděl a poslouchal. Později si Harper uvědomil, že opravdu zareagoval, pouze když zmínil Rabbaního jméno. V té chvíli Kealey pomalu mrkl. Po dvaceti minutách podivné jednostranné konverzace se ve dveřích rozešli.

A to bylo vše. Ten den ho viděl. Netrvalo ani měsíc a Rabbaní byl mrtvý, po něm rychle následovali pašerák, člověk, jenž pral špinavé peníze, a nakonec samotný Machado. Kostky domina padaly jedna za druhou.

Závan chladného vzduchu vrátil Harpera do současností. Vzhlédl ke dveřím, jež se otevřely, ale pohoršený výkřik mladé ženy předstírající nějakou urážku, následovaný výbuchem opileckého smíchu, rychle jeho zájem utlumily. Dal si další lok skotské a snažil se uvolnit.

Což byl nesplnitelný úkol, vzhledem k té spoustě věcí, na které musel myslet. A které musel brát v úvahu. Harper věděl, že Kealey neměl radost ze způsobu, jakým byla Naomi zatažena do předešlé akce, a navíc si byl jistý, že mu Kealey přičítá alespoň část viny za to, co se jí stalo. Nebo za to, co si myslel, že se jí stalo.

Jenže mnohem víc se obviňoval on sám. O tom nebylo pochyb. Bylo to přesně, jak to Harper řekl Allison Dearbornové. Od chvíle, co ho Harper poznal, měl Kealey ve zvyku si na svá bedra nakládat příliš mnoho, včetně blaha lidí, se kterými pracoval. V Naomině případě pocit viny z její smrti ještě zesilovala skutečnost, že nebyli jen kolegové.

Alespoň tento dojem získal Harper během posledních společných hodin ve Washingtonu. Teď, po více než roce, pro něj byl Ryan Kealey v podstatě cizí člověk, a zástupce ředitele se musel spolehnout na Allisonin profil a doufat, že z něj správně odhadl, co ho čeká, až se mladší muž ukáže.

Pokud se vůbec ukáže.

Co to Allison řekla ve své kanceláři?

Bůh mi pomáhej, jestli to bude hraničit s psychologickou manipulací. Dostaň ho sem ke mně a já ho připravím na schůzku s tebou. A pak se pokusím najít způsob, jak s tím budu žít.

Harper splnil svůj slib a díky Allison byl připravený.

Vedle něj leželo několik složek plných důkazů, jež získal na podporu své věci. Mnohem důležitější však byly dvě malé fotografie, uložené v kapse saka. Ani na jedné nebylo nic zvláštního, kromě stavu zobrazených subjektů, které hrály rozhodující roli v nedávných událostech. Spoléhal na to, že stisknou správná psychologická tlačítka.

Další závan studeného vzduchu donutil Harpera zvednout hlavu. Tentokrát to byl člověk, na kterého čekal.

Se vzrůstajícím neklidem se díval, jak Ryan Kealey vstupuje do baru a prohlíží si jednotlivé návštěvníky. Nakonec se jeho pohled zastavil na Harperovi. Když si pohlédli do očí, zástupce ředitele spatřil něco, co nečekal, vůbec nic. Žádný výraz. Kealey nebyl vůbec překvapený, že ho vidí, ale také nebyl potěšený. Jeho obličej byl dokonale prázdný.

Tak to muselo připadat většině lidí. Když pominulo první překvapení, Jonathan Harper si uvědomil, že prostě potřebuje chvilku, aby se v Kealeyho chování zorientoval a nějak ho zařadil do souvislostí. Znal ho skoro jedenáct let a prohlédl jeho neutrální fasádu. Dokonce přes celou místnost dokázal pod chladným zevnějškem rozeznat hořký vztek.

Byl tam, už když se viděli naposled, ale byl tam i předtím.

Naomi Kharmaiová nebyla první člověk, kterého Kealey ztratil v souvislosti se svou prací. Před ní to byla Katie Donovanová. A ještě dřív ta malá holka v Bosně.

Kealey stále hleděl jeho směrem a zřejmě zvažoval svůj další krok. V jednom mrazivém okamžiku si byl Harper jistý, že se prostě otočí a vypochoduje zase ven ze dveří.

Místo toho se vydal přes místnost k němu a Harper si tiše oddechl. Přesto, jak ujišťoval ředitele Andrewse před dvěma měsíci, že tu nejsou žádné překážky, věděl, že nebude snadné dostat Kealeyho zase zpátky do stáda. Proto také doufal, že to nakonec nebude nutné, ale poslední události – nejen ty v Súdánu, ale také ve Washingtonu, D. C., ho donutily jednat jinak. Teď, když to nutné bylo, alespoň podle jeho úsudku, věděl, že si nemůže dovolit neuspět, a přitom všechno záviselo na tom, jak zvládne nejbližších pár minut.

Sledoval Ryana, jak přichází. Místo aby vklouzl na protější židli, zůstal Kealey stát před stolem a na Harpera upřel chladný, tvrdý pohled.

„Co tady děláš?”

Harper neodpověděl hned, i když věděl, že ignorováním té otázky ohrožuje své šance nad únosnou mez.

Místo toho si

Kealeyho prohlédl. Ten už nabral většinu váhy, již vloni ztratil. Horní polovinu těla měl celkem rozumně zaoblenou, ale obličej zůstával vychrtlý, což naznačovalo, že přibral příliš rychle. Přetrvávající důsledky zranění z Pákistánu se projevovaly výraznými vráskami v silně opálené pleti a tmavými stíny pod hluboko posazenýma očima. Soudě podle hustého, nerovnoměrného porostu na spodní části obličeje se Kealey neholil několik týdnů. Zplihlé, tmavé vlasy zřejmě několik měsíců neviděly nůžky.

Nevzbuzoval přílišnou důvěru. Tu ostatně svým vzhledem nevzbuzoval nikdy, ale teď zřejmě v této oblasti dosáhl nového minima. Harper se nemohl zbavit dojmu, že kdyby odložil černou koženou bundu, tmavé džíny a pohorky, vypadal by Ryan Kealey spíš jako tulák než dokonale vycvičený protiteroristický operativec, jímž ve skutečnosti byl. Než odletěl do Pretorie, bylo Harperovou hlavní starostí, zda se mu podaří Kealeyho umluvit, aby se vrátil. Teď, tváří v tvář tomuto ne příliš povzbudivému obrazu, začal pochybovat o tom, zda má vůbec cenu začít.

Otřepal se a připomněl si, co udělal Kealey minulý týden. Během letu si četl v podrobné zprávě o útoku na automobilovou kolonu Jacoba Zumy v Johannesburgu.

Podrobnosti té zprávy ho přesvědčily přinejmenším o tom, že Kealey v minulém roce neztratil krok i přes déletrvající následky svého zranění. Harper si připomněl, že muž stojící před ním vždycky dosáhl svého cíle, a že se dokonalý pracovní záznam v jejich branži těžko pořizoval. Zástupci ředitele nedělalo nejmenší starosti, že současná situace nemá nic společného s Kealeyho specializací. Kealeyho schopnosti byly nejen jedinečné, ale také adaptabilní. Harper vůbec nepochyboval, že je bude umět v nadcházejících týdnech zapojit, pokud ovšem nabízený úkol přijme.

Harper stále ignoroval otázku vznášející se ve vzduchu a pozorně si mladšího muže prohlížel.

„Jak ses měl, Ryane? Už je to dlouho.”

„Ne dost dlouho,” odpověděl Kealey. Jeho nevzrušený hlas měl naznačit, že Harperova návštěva není nic víc než drobná potíž, snadno odstranitelná. „Proč tu jsi, Johne? Co po mně chceš?”

Harper si unaveně povzdechl a ukázal na židli naproti sobě. „Na chvilku se, prosím, posaď. Uletěl jsem třináct tisíc kilometrů, abych tě viděl, Ryane, To snad pro mě můžeš udělat.”

Kealey na něj chvíli bezvýrazně hleděl, pak vklouzl za stůl. Harpera na okamžik překvapilo, že mu vyhověl, ale pak si uvědomil, že to gesto nic neznamená. I když v baru bylo horko, Kealey si bundu nesundal a neobjednal si žádné pití.

Nic ho tam nedrželo, kromě společných vzpomínek, a Harper věděl, že ty ho daleko nedovedou. Musí rychle přejít k věci, jinak riskuje, že Kealeyho ztratí jednou provždy.

„Nezdá se, že by tě překvapilo, že mě vidíš.”

„Když dnes odpoledne zmizeli mí tělesní strážci, došel jsem k závěru, že to může být jedna ze dvou věcí,”

odpověděl Kealey. „Buď někdo z jihoafrické policie odvolal ochranku, aby se ke mně mohli dostat, anebo jsi ve městě ty.

Doufal jsem, že je to to první.”

Harper ignoroval neskrývanou urážku. „Tělesní strážci”, o kterých Kealey mluvil, nastoupili na základě příkazu vydaného samotným prezidentem Jacobem Zumou.

Rozkaz byl vydán za necelých čtyřiadvacet hodin po neúspěšném atentátu v Johannesburgu. Protože za útokem na Zumův život stáli příslušníci Jihoafrické státní policie, celá tato organizace byla považována za nepoužitelnou.

Vzhledem k omezeným možnostem celá Kealeyho ochranka pocházela z Jihoafrické armády. Jeho přímou ochranu tvořili čtyři vojáci a jeden důstojník, kapitán pěchoty. Všichni byli odvolaní z pravidelné služby na velitelství Speciálních jednotek v Pretorii.

Bez ohledu na úsilí, které Zuma vynaložil, aby po události Kealeyho ochránil, Američanova budoucnost v Jižní Africe byla velmi nejistá. Harper se to dověděl během krátkého telefonického rozhovoru se samotným Zumou dříve téhož dne. Jihoafrický vůdce vyjádřil svůj vděk Kealeymu za záchranu života, nicméně faktem zůstávalo, že zabil šest policistů za bílého dne uprostřed ulice plné lidí.

Taková krvavá lázeň se nedala ututlat a Jižní Afrika nebyla Irák, kde by podobný incident skončil poklepáním po zápěstí a letenkou domů.

Kealey byl nyní úředně v domácím vězení v hotelu Pretoria Hof, jenže výraz vezení se dal v jeho situaci použít jen s velkou nadsázkou, pokud vůbec. Místo aby byl zavřený ve svém pokoji, ponechali mu svobodu pohybu bez omezení, což vysvětlovalo, jak se Harper dověděl o tom baru. Podle kapitána Speciálních jednotek navštívil Kealey Elephant&Castle na ulici Selikaats pětkrát za posledních osm večerů. Z toho důvodu a také proto, že bar byl celkem zastrčený, si ho Harper zvolil za místo prvního kontaktu.

Chtěl se objevit nečekaně a jeho záměrem bylo získat na začátku náskok, ale jak se zdálo, Kealey měl po celou dobu navrch.

Harperovi nevadilo, že ho Kealey viděl přicházet, vlastně mu to potvrdilo, že mladšímu muži stále fungují instinkty, jež byly zřejmě stejně nabroušené jako dřív. Tyto instinkty, stejně jako schopnost jednat podle nich, byly hlavním důvodem, proč ho Harper vůbec hledal.

Zástupce ředitele poklepal na složku ležící vlevo od jeho netknutého jídla. Ležela na dvou menších složkách, ale Harper zatím nebyl připravený je použít. „Víš, co to je?”

Kealey se ani neobtěžoval na tlustou hnědou složku podívat. „Můžu hádat.”

„Je to úřední zpráva sestavená jihoafrickou vládou o útoku na Zumovu automobilovou kolonu. Četl jsi ji?”

„Ne.”

„Ale část jsi napsal ty sám

„Nečetl jsem to.”

Harper nechal přerušení bez povšimnutí hlavně proto, že mu nic jiného nezbývalo. Odsunul talíř a přitáhl si před sebe fascikl, ale s jeho otevřením se neobtěžoval. „Nějak to nechápu, Ryane.” Položil ruce na složku a díval se přes stůl.

„Četl jsem to od první do poslední stránky a musím se přiznat, že mi to moc nedává smysl. Vytáhl jsi zbraň na toho Florese, když nechtěl splnit tvůj rozkaz, a hrozil jsi, že ho zastřelíš, jestli to neotočí a nepojede zpátky do Marshalltownu. Pak o deset minut později riskuješ život, ani nemluvě o životech chráněných osob, abys ho odtamtud dostal do bezpečí. Můžeš to nějak vysvětlit?”

Kealey mu jeho upřený pohled oplatil. „Nemusím to vysvětlovat, Johne. Ne tobě. Kromě toho, ty odpověď už dávno znáš. Nikdy jsem Florese neměl rád, ale byl to člen mého týmu. Já za něho měl zodpovědnost. Je to jednoduchém

„Takže tys nebyl ochotný ho tam nechat, ale byl jsi ochotný ho sám zastřelit, když neposlechne rozkaz, je to tak?”

Kealey pokrčil rameny. „Já bych to ve skutečnosti neudělal. Potřeboval jsem jen, aby to pochopil.”

Tomu Harper nevěřil ani vteřinu, ale nechtěl ztrácet čas hádkou. Místo toho otevřel složku a bez zájmu listoval stránkami. „Je tu spousta nelichotivých věcí. Flores je jen vrchol ledovce. Například člověk jménem Steve Oliphant podepsal den po incidentu místopřísežné prohlášení, ve kterém tě obviňuje, že jsi fyzicky napadl Jacoba Zumu.”

Harper vzhlédl, aby se ubezpečil, že si Kealey uvědomuje úplný dopad tohoto prohlášení. Podle jeho nezúčastněného výrazu se dalo soudit, že si buď neuvědomuje závažnost těchto obvinění, nebo je mu to jedno. Harper věděl, že platí to druhé. Kealey velmi dobře věděl, co udělal, a zřejmě nebyl ochotný se za to omlouvat.

„Obviňují tě, že jsi napadl prezidenta Jižní Afriky,”

zopakoval Harper. „Doufám, že si uvědomuješ, co je to za problém.”

„Jestli je tu nějaký problém, pak je můj, a ne tvůj,”

upozornil ho Kealey. „A kromě toho, co na tom záleží?

Komu záleží na tom, z čeho mě ten chlap obviňuje?”

„Záleží na tom, protože ten poradce tvrdí, že jsi-„

„Zachránil jsem mu život. Samotný Jacob Zuma to říká na stránce osmdesát čtyři té takzvané zprávy, takže ten poradce může třeba výt na měsíc tak hlasitě, jak se mu zlíbí.

Měl jsem dojem, že jsi říkal, že jsi to četl celý.”

„Já měl dojem, že ty jsi říkal, že jsi to nečetl vůbec.”

Kealey neodpověděl. Harper složku zavřel a odsunul stranou.

„Taky se tam říká, že ses po přestřelce uprostřed Johannesburgu vrátil do ulice Kerk ještě včas, abys dostal dva muže ze svého týmu, Alexe Whysalla a Russella Stilese, z nepojízdného auta, poničeného bombou před soudní budovou. Oba muži tvrdí, že jsi jim zachránil život.”

Kealey pokrčil rameny. „Whysall a Stiles byli u námořní pěchoty, než se upsali Blackwateru. Udělali by pro mě totéž. Tohle Flores nedokáže pochopit, a bude mít proto dost potíží najít někoho, kdo by s ním chtěl pracovat.”

„Bude to mít snazší než ty,” upozornil ho Harper.

„Jihoafričani nejsou jediní, kdo vyrobil úplnou zprávu. Na žádost ministerstva zahraničí provedl Blackwater vlastní vyšetřování. Tým jako celek byl zproštěn obvinění z jakýchkoliv vážných pochybení. Ústředí ovšem v podstatě vinu za celou událost háže na tebe. Obviňují tě, mezi jiným, že jsi svého chráněnce vystavil zbytečnému riziku, když jsi řidiči nařídil, aby zastavil na nepřátelském území.”

„To není žádná novinka. Já tam byl, vím, co se stalo. O

co ti jde?”

„No, je mi záhadou, proč ses nebránil. Proč jsi je nechal, aby to celé hodili na tebe?”

„Proč bych se měl snažit jim to vyvracet?” optal se Kealey. „Vzal jsem tu práci jen jako laskavost vůči Paulu Owenovi. To za prvé. Vzhledem k Zumově pověsti a nebezpečí, jež mu hrozilo, požádal mě, abych vedl ten tým, a já přijal za určitých podmínek. První byla, že nebudu muset podepsat kontrakt s Blackwaterem. Druhá, že budu mít úplnou kontrolu nad svým týmem. Vzhledem k tomu, že byl ochotný přijmout obě podmínky, vzal jsem tu práci. Věř mi, že jsem se na to zvlášť netřásl. A tak když mě vykopli z týmu, není mi to ani moc líto.”

Harper to vteřinu rozebíral. Paul Owen byl Kealeyho veličím důstojníkem, když jako mladík sloužil u 3. skupiny Speciálních sil. Později spolu sloužili v 1. SFOD-D, známé pod jménem Delta Force. Když byli posádkou ve Fort Braggu, Owena povýšili na podplukovníka a Kealeyho na majora a s touto hodností také v roce 2001 odcházel do civilu. Owen pracoval několikrát v zahraničí v utajení jako civil pro armádu nebo si ho půjčovala CIA pro tajné operace. Naposledy se podílel na osvobození ministryně zahraničí v Pákistánu. Na této akci spolupracoval s Kealeym a v jejím průběhu se několikrát srazili hlavami jako berani.

Harpera překvapilo, stejně jako všechny ostatní, když před osmi měsíci prosákly na veřejnost informace, že se Owen, po dvaadvaceti letech v armádě, rozhodl pro odchod do civilu jako podplukovník, i když se konečně objevil na listině pro povýšení na 0-6, plného plukovníka. Příčina jeho náhlého odchodu vyplula na povrch, když za necelý měsíc po odchodu z armády podepsal smlouvu s Blackwater Worldwide. Ovšem, na rozdíl od většiny bývalých příslušníků speciálních sil, se neocitl na konci fronty. Owen dostal vedoucí pozici v Blackwater North, nedávno zřízeném výcvikovém středisku v Mount Carroll v Illinois, kde byl v současné době zaměstnán jako programový ředitel. Fakticky měl nyní na starosti celé zařízení.

Harpera nepřekvapovalo, že jednou z prvních věcí, které Owen ve firmě udělal, bylo naverbování Ryana Kealeyho pro Zumovu ochranku v Africe. Vypadalo to od začátku jako dobrý tah, a kdyby byl v Owenově postavení, mohl Harper docela dobře udělat totéž. Mít na výplatní pásce člověka s Kealeyho reputací mohlo postavení Blackwateru jako vedoucí světové bezpečnostní agentury jedině posílit. Ani ho nepřekvapovalo, že by Kealey raději nalehl na meč, než aby dovolil Owenovi vzít na sebe vinu za to, co se stalo v Johannesburgu. Harper si byl jistý, že se Owen pokusil mu to rozmluvit, ale bývalý plukovník toho mohl ztratit víc než Kealey, a Kealey by byl první, kdo by ho na to upozornil. Harper nemohl neuvažovat o tom, čeho Paul Owen lituje víc, toho, že musel vinu svalit na Kealeyho, nebo toho, že ho vůbec zlanařil. Byla to otázka stojící za úvahu, protože bylo vysoce pravděpodobné, že se bude v blízké budoucnosti stejně ptát i on.

„Takže, co máš teď v plánu?” vyptával se Harper opatrně. „Předpokládejme samozřejmě, že státní prokuratura se rozhodne přehlédnout tvůj podíl na smrti šesti uniformovaných příslušníků Jihoafrické státní policie, kam půjdeš odsud?”

Kealey se na židli opřel. „To zní spíš jako varování než otázka.”

Harper pokrčil rameny. „Zuma je pod velkým tlakem, aby někoho pohnal k zodpovědnosti, Ryane. Nezapomeň, lidi v Jižní Africe neviděli útok na kolonu. Oni viděli jen to, co se stalo až potom, a nedá se říct, že by je to nadchlo.

Divil by ses, kolik lidí stálo za těmi šesti policajty, které jsi zabil. A teď volají po krvi. Není tu žádná záruka, že Zuma nepovolí pod tlakem veřejného mínění, i kdyby jenom nevyhnutelné odsunul o pár měsíců, a pokud povolí, je tu dost vysoká šance, že narazíš na pěst a ta bude zaťatá. Asi chápeš, že to pro nás bude problém. Představa, že budeš stát před pretorijským Vrchním soudem, řediteli vůbec nedělá radost.”

„Tak daleko se to nedostane.”

„Co když se mýlíš?” trval Harper na svém. „Protože pak ti musím říct, že jestli se to dostane takhle daleko, nebude mít Agentura jinou možnost než se od toho distancovat. Rozumíš tomu? Pokud se tě pretorijská prokuratura rozhodne zažalovat, budeš v tom sám. Nebudu mít možnost ti pomoct.”

„Takže bys mi raději pomohl teď. Je to tak?”

Harper dělal, co mohl, aby Kealeyho bojovný přístup ignoroval, ale už nedokázal ovládnout svou narůstající beznaděj.

„Ryane, proč mi to tak ztěžuješ? Snažím se ti pomoct, probohaživýho. Nabízím ti způsob, jak se z toho vyvlíknout, a pokud máš aspoň špetku rozumu, tak si poslechni, co ti říkám –„

„Nepotřebuju tvou pomoc a nezval jsem tě sem, Johne.

Kromě toho, já vím, jak to funguje. Vidím skrz ty tvoje bláboly. Možná jsem to neviděl dřív, ale teď už mě neoblafneš. Nesnažil by ses mi pomáhat, kdybys za to po mně něco nechtěl. Takže proč nám oběma neušetříš čas a nejdeš rovnou k věci?”

Harper prudce vydechl. Pomyslel si: Tak jo, Allison, jsme u toho. Bůh nám oběma odpust3. Sáhl do kapsy svého saka a vytáhl první fotografii. Podíval se na ni, aby se ujistil, že je to ta správná, a položil ji lícem nahoru na stůl a přistrčil dvěma prsty na druhou stranu. Kealey se na ni podíval, ale nezareagoval.

„Poznáváš ji?”

„Ano,” odpověděl Kealey. Pořád hleděl na fotku, na které byla tmavovlasá žena kolem pětadvaceti. Humanitární pracovnici obklopovala skupina dětí tmavé pleti, většina těžce podvyživená, ale přesto se zeširoka usmívaly, stejně jako žena, která jim pomáhala. Pro každého, kdo nevěděl, jak ten příběh skončil, byl ten snímek povzbuzující. „Lily Durantová.”

„Předpokládám, že víš, co se jí stalo.”

„Vím.”“ Kealey si stále prohlížel fotografii, oči přimhouřené, bradu mírně vysunutou. Byla to téměř nepozorovatelná změna výrazu, ale Harper, expert-samouk na kineziku neboli mimoverbální komunikaci, ji zachytil okamžitě. Mladší muž vzhlédl a posunul fotografii zase zpátky přes stůl. „O to tu jde? Poslal tě Brenneman?”

Harper se na něj podíval. „Kdyby jen tušil, že tu jsem, tak jsem bez práce.”

Poprvé neměl Kealey připravenou odpověď. „Takže proč tu jsi?”

Harper se v křesle opřel a znovu pomalu vydechl. „Měl jsi pravdu,” připustil konečně. „S tím, co jsi říkal předtím.

Potřebuju tvou pomoc. Ale to není jediný důvod, proč jsem přišel. Dej mi pět minut, abych to vysvětlil, ano? Nebudeš litovat.”

Kealey potřásl hlavou a podíval se jinam, bezmyšlenkovitě zíral na dvojici sedící o pár stolů dál. Po chvíli se zase soustředil na Harpera, na tváři slabý úsměv.

„Vždycky jsem toho litoval, Johne. Pokaždé, když jsi mě vyhledal. Nevidím důvod, proč by to tentokrát mělo být jinak.”

„Budeš si chtít vyslechnout, co ti chci říct. Vím, že mi nevěříš. Věř mi v této jediné věci. Pět minut, a dovíš se všechno.”

Kealey znovu zakroutil hlavou, ale zatím se nesnažil odejít. Harper nechtěl narušit ticho, i když nutkání tu bylo.

Cekal a myslel na to, co viděl před chvilkou. Změna v Kealeyho obličeji při zmínce o prezidentově neteři potvrdila, co Harper už dávno věděl, a v čem ho Allison Dearbornová ještě utvrdila. Jeho největší šance dostat Kealeyho zpět byla Lily Durantová. Nebo přesněji řečeno to, co se jí stalo.

Allison mu poskytla svůj „nejlepší psychoblábol”, její slova o různých výrazech analytiků pro to, co pohání muže v práci záchranářská osobnost, chování podmíněné instinktem pro spolupráci, jungiánský hrdinný model. Na další už si ani nedokázal vzpomenout. Vysvětlila mu, že když se prokouše nezáživným učeným jazykem, dostane se nakonec k jádru, k bytostnému idealistovi.

Není to tuk neobvyklé. Postava Supermana není populární u kluků skoro celé století jen tak pro nic za nic.

Ztělesňuje jejich potřebu být silný a nápomocný. A někteří v něj skutečně dospějí.

To je celá Allison, pomyslel si Harper. Vážil si její schopnosti věci zjednodušovat. Přesnější by asi bylo, že ji měl rád právě kvůli této schopnosti. A nebesům dík, že po svém zranění přišel do její ordinace, a ne ordinace jiného psychiatra. I když by se nikdy nepřiznal, ani své ženě, Harper věděl, že by po prvním sezení rozhodně nepokračoval, kdyby na něj vytáhla své doktoráty a zasypala ho odbornou hantýrkou.

Harper dobře chápal, že Ryan Kealey není ten typ, který by znásilnění a vraždu nevinné ženy nechal nepotrestanou. Věřil, že je tu od toho, aby zachraňoval životy a napravoval křivdy. Avšak ať jste policista, hasič, příslušník státního bezpečnostního aparátu nebo chirurg, musíte si udržet emocionální firewall, pevnou obrannou linii proti stresu a zklamání, jež doprovázejí nevyhnutelné ztráty.

Jak to řekla Allison? Lumpům to prochází, pacienti umírají. Když zachraňuješ životy, vždycky dojde na ztráty.

Problémy nastanou, když se někdo jako Kealey cítí osobně zodpovědný za věci, které nemůže kontrolovat.

Když se očekávání, jež na sebe klade, srazí s realitou a on začne sám sebe poměřovat svými neúspěchy místo úspěchů.

Pak je každé selhání ránou vlastní sebeúctě, a jak se hromadí, vedou k masivnímu komplexu méněcennosti.

Důsledkem je pak frustrace, zahořklost, vztek a někdy i rozvolnění nebo naprostý rozklad pravidel chování.

Harper došel k závěru, že pochopit, co je v Ryanovi Kealeym, měl hned po prvním přečtení jeho životopisu.

Dávno předtím, než se setkali, před Callie Palmerovou a Naomi Kharmaiovou, když Kealey sloužil u 1. SFOD-Delta, tu byla smrt nevinného mladého děvčete v Sarajevu, která ho přiměla k činům vymykajícím se, ne, Harper musel být upřímný sám k sobě, které bouraly všechna přijatelná pravidla chování. Trest, jejž uplatnil na pachatele, skupinu Srbů z místní milice, ho málem poslal na zbytek života do vojenského vězení. Místo toho byl z tohoto bojiště tiše odvelen.

Harper věděl trochu o tom, jak se člověk cítí, když chce být Supermanem, a to byl taky hlavní základ jeho vztahu s Kealeym. Jenže on měl vždycky svůj zdravý pragmatismus, jenž držel jeho ideály na uzdě. Kealey měl naopak smysl pro spravedlnost, svůj morální kodex a žádné vlastnosti, které by je tlumily. Díky tomu byl výjimečný, a také představoval riziko.

A taky mi to umožňuje mačkat tlačítka, pomyslel si Harper bez lítosti, což ho až ohromilo. Bez ohledu na vztek, jaký pociťoval vůči Harperovi a celé Agentuře, bude se chtít podílet na stopování lidí zodpovědných za smrt Lily Durantové. Nebo v to Harper alespoň doufal a modlil se za to. Sázel na to všechno.

Kealey se díval přes místnost velmi dlouho, než se jeho pohled vrátil k Harperovi. Jako by slyšel narážku, zeptal se: „Jde o Durantovou?”

„Ano.” Harper pocítil tichou satisfakci, že to provedl správně. Skutečně byl kus vypočítavého zmetka. „Svým způsobem.”

„Netahej mě za fusekli, Johne. Jde o to najít člověka, který ji zabil, nebo ne?”

„Ano, ale ono je toho kolem víc. Mnohem víc. Budeš mě chvíli poslouchat?”

Kealey zase kroutil hlavou, ale nebylo to odmítnutí.

Harper trpělivě čekal. Nakonec Kealey odtrhl oči od té dvojice a upřeně se mu podíval do očí.

„Poslechnu si to, ale to je všechno. Budu poslouchat kvůli ní

A ne kvůli tobě, byl nevyřčený doplněk.

Harper to ignoroval. Silně se mu ulevilo, i když se mu podařilo nedat to na sobě znát. Pořád neměl to, pro co přiletěl, ale teď aspoň věděl, že neletěl takovou dálku úplně zbytečně. Teď měl konečně šanci dostat Kealeyho zpátky na palubu, a pro tuto chvíli to muselo stačit.

12

PRETORIE

„Takže co o tom zatím víš?” zeptal se Harper a mezitím mrkl na hodinky.

Bylo už po osmé večer, ale bar byl pořád pozoruhodně tichý. Kromě dvojice u stolu poblíž a pár mužů hrbících se na druhém konci místnosti nad svým pivem tu bylo prázdno.

Kdyby se z reproduktorů tlumeně neozývala Springsteenova „Born to Run”, byla by místnost stejně tichá, jako byla opuštěná. Harper byl rád, že mají soukromí, a vděčný byl i za tu muziku, která překrývala jejich konverzaci, i když by rád věděl, co mladšího Kealeyho na tomhle baru přitahuje, protože ten se neměl moc čím chlubit, pak ho napadlo, že to je možná právě ten důvod, co sem Kealeyho láká. Místo bylo stejné jako bezpočet jiných podniků a to mu asi vyhovovalo, prostě být někde, anonymní, mimo pozornost jiných.

Harper odolal a nezamračil se. Možná jen moc přemýšlí a Kealeymu prostě jen chutná ten místní točený patok.

Kealey mezitím v odpověď na jeho otázku, pokrčil rameny. „Vím v podstatě jenom to, co bylo v televizi. Tábor přepadli džandžavídi a zabili Durantovou spolu se čtyřiceti nebo tak nějak uprchlíky. Zavolal doktor, nějaký chlap z UNICEF, a ambasáda poslala lidi, aby identifikovali mrtvé tělo. Taky tam letěl velvyslanec osobně, pokud si dobře pamatuju. Al-Bašír popřel, že by s tím měl něco společného, a slíbil, že najde ty, kdo jsou za to zodpovědní, ale nic se nestalo. Nic překvapivého.”

Harper znova přikývl a opřel se o opěradlo. Zvedl skotskou. Právě se vrátil od baru, kde si byl pro druhou rundu. I když nabízel, že účet zaplatí, Kealey pití odmítl.

Harper věděl, že jeho současná abstinence nic neznamená a pravděpodobně ji vyvolala jen jeho přítomnost. Toho dne se kapitána speciálních sil zodpovědného za Kealeyho bezpečnost vyptával na Američanovy zvyky, pokud jde o pití. Kapitán mu prozradil, že Kealey pět z osmi posledních večerů strávil v Elephant & Castie. To okamžitě spustilo Harperův vnitřní alarm.

Bohužel, Jihoafričanova odpověď neudělala nic pro zmírnění jeho starostí. Během oněch večerů toho Kealey vypil celkem dost, i když to zvládal zřejmě bez problémů, alespoň podle kapitána. Harperovi nedělalo tolik starosti pití jako jeho příčina. Ani nepotřeboval Allisoniny rady, aby věděl, že je to projev Kealeyho nezvládnutého pocitu viny.

Nemohl si odpustit volbu, již učinil minulý rok v Pákistánu a která vedla nepřímo ke smrti Naomi. A od té doby se trestá. Těžké pití bylo jen znamením, symptomem mnohem hlubších problémů.

Harper nemohl nezvažovat, jak tento vnitřní konflikt ovlivní jeho schopnost provést úkol, který ho čekal. Za předpokladu, že ho vůbec vezme. Ale byla to jen prchavá myšlenka. Už s tím jednou začal a teď nemohl skončit.

Pochopitelně nic z toho se mu neprojevilo v obličeji.

Položil skleničku. „Takže ty si myslíš, že ten útok nařídil Bašír? Myslíš, že ji chtěl zabít?”

„Vlastně ne. To si vůbec nemyslím.”

Harper si říkal, že by ho to nemělo překvapit. Přijel, aby Kealeyho poslal do ohně. Ale také mu Kealey chyběl – a příležitost porovnávat své myšlenky s jeho bystrým vnímáním. „Proč ne?”

„Tak za prvé to nedává smysl,” odpověděl Kealey.

„Jistě věděl, že by tím jenom Mezinárodnímu trestnímu soudu a Spojeným státům poskytl společné téma, a ospravedlnění společných akcí. Rusko bude kopat a vřískat na každého, kdo něco jednostranně proti Bašírovi podnikne.

Totéž platí o Číňanech. Ale když ho Mezinárodní soud prohlásí za zločince s americkou krví na rukou, tak nic víc podniknout nemůžou.”

Harper se přinutil nedat na sobě nic znát. „Arogance a pocit moci přivedly i chytřejší lidi, než je Bašír, k tomu, že přecenili své možnosti.”

„Jenže Bašír má jednu vlastnost, která je pro přežití diktátora důležitější než mozek, a to je dobře vyvinutý pud sebezáchovy,” poznamenal Kealey. „Aby udělal něco tak drastického, musel by něco získat. A tady nic není. V tomto směru je stejný jako všichni diktátoři. Zajímají ho jen dvě věci, jednou je moc, o které jsi se už zmínil. A tady má veškerou moc, jakou by kdy mohl získat.”

„Takže zbývají peníze,” dodal Harper.

„Správně,” souhlasil Kealey. „Jenže vražda Durantové nijak nenafoukla jeho bankovní konto. Její smrtí prostě nic nezískal, takže proč by to udělal?”

„Hrdost? Vztek? Každé zvlášť nebo dohromady, vyber si,” předkládal návrhy Harper. Pořád tu hrál ďáblova advokáta. Chtěl také zjistit, jak daleko Kealey věci domyslel – a zcela zjevně ho to bavilo. „Nad sankcemi, co Brenneman schválil v únoru, se nedá jen tak mávnout rukou, Ryane.

Súdánský ministr obrany má zablokované osobní účty ve Spojených státech a budou mu nejspíš zabaveny. Mluvíme tu o milionech dolarů, a ministr je bratranec Umara al-Bašíra, nemluvě o tom, že patří k jeho nejbližším důvěrníkům. Nemyslíš, že to samo by už stačilo, aby vyvolalo nějakou odplatu?”

Kealey vrtěl hlavou. „Jeho rodina zajímá jen potud, aby mu byla nablízku a chránila ho. Kdyby opravdu chtěl, tak mu stejné peníze hodí jako kost. To jsou jen drobné ve srovnání s tím, co by mohl ztratit. Dost, aby z toho byly řeči, ale nic víc.” Kealey pokrčil rameny. „Cokoliv, co Bašír provede nám, se mu vrátí desetkrát. A on to ví. Přesněji: On to viděl v Iráku. Když se v devadesátém prvním Saddám stáhl z Kuvajtu, už jen kecal a mával šavlí, a to ho samo o sobě položilo. Bašír ví, co by ho čekalo. Proto si nemyslím, že stál za tím útokem.”

Harperovi se podařilo tvářit se pochybovačně.

„Chápeš, že tě veřejné mínění odsouvá do menšiny?”

„Jo, to vím. Ale tohle si prostě myslím. Řeknu ti ještě něco. Pokud by věděl předem, co se chystá, hádám, že by udělal všechno, aby tomu zabránil.”

„Jestli je to tak, pokud nevydal rozkaz, nezdá se ti divné, že neřekl, kdo je tedy zodpovědný?”

Kealey zavrtěl hlavou. „Súdán sousedí s osmi nebo devíti zeměmi,” vysvětloval. „Dvě nebo tři sousedí přímo se Západním Dárfurem. Milicionáři mohli proklouznout do Čadu nebo Libye dávno předtím, než tábor dohořel. Nebo mohli odejít do kopců. V každém případě by bylo těžké je najít, a to i ze vzduchu.”

„Ale je to otevřený terén. Není tam skoro žádná vegetace. Když mají letadla

„My v Pákistánu používáme blackbirdy nebo bezpilotní predátory,” upozornil ho Kealey. „Technologicky nejvyspělejší špionážní letadla na planetě, a pořád nemůžeme najít Usámu bin Ládina a jeho nejbližší kamarády. Nikdy jsem tak daleko na severu Afriky nebyl, ale pokud vím, je to stejná krajina. Spousta jeskyní a vesniček, kde se můžeš ztratit.”

Harper přikývl. Tohle mu opravdu hodně chybělo.

Myšlenky přeskakovaly mezi ním a Kealeym jako ty barevné balónky, co dětem vypadávají z automatů na žvýkačky. „A co si myslíš o tom, co přišlo pak? Naše odpověď?”

„Žádná odpověď, chceš říct.” Kealey pokrčil rameny.

„Co ti na to mám říct? Jestli mám pravdu, jestli za to Bašír není přímo odpovědný, pak je asi dobře, že jsme je nenapadli. Bůh ví, že ten člověk si nezaslouží žít, ale nemůžeš ho zabít za něco, co neudělal. Potřeboval bych mnohem víc než deset prstů, abych vypočítal problémy, které by nám z toho v té oblasti vznikly. Jen se podívej, co se děje v Keni.” Znovu pokrčil rameny. „Na druhé straně, někdo ten útok nařídil a někdo zmáčkl spoušť. A tyhle lidi musíš najít.”

A zabít, pomyslel si Harper, ale nevyslovil to nahlas…

i když Kealeyho výraz svědčil o tom, že ví, že toto je klíčový bod. Podstata je v tom slůvku „my”. My je musíme najít. Pořád tě potřebuju, abys to provedl. Protože, jakkoliv jsme si podobní, ta podstatná věc, která nás odlišuje, je, že ty jsi pro tuto práci jako stvořený.

Nebylo to poprvé, co Harper zjistil, že přemýšlí o tom, jak je Kealey připravený vzít někomu bez váhání život. Tato otázka ho vždycky znepokojovala. Cítil vůbec něco, když minulý týden zabil těch šest policistů? Je ten poslední záchvat těžkého pití důsledek těchto úmrtí, nebo pramení z něčeho v minulosti? Harper pochyboval, že by kvůli mrtvým policistům Kealey nemohl spát. Takže jako důvod pití zůstávalo jen něco v nedávné minulosti. Z tohoto hlediska se dalo brát jako dobrá věc. Přinejmenším to znamenalo, že si Kealey uchoval nějakou empatii i navzdory věcem, jež viděl nebo udělal v uplynulých dvanácti letech Číšnice, atraktivní blondýnka kolem pětadvaceti, přišla pro Harperův talíř. Zdržela se dost dlouho, aby vyslala Kealeyho směrem výmluvný úsměv, kterého si ovšem on zřejmě nevšiml.

Před pár lety by Harper počkal, až bude z doslechu, a pak by ten dlouhý pohled okomentoval a Kealey by něco odpověděl a oba by se zasmáli. Ale ty dny byly zjevně pryč.

Když si to uvědomil, pocítil Harper bodnutí, které přičítal té hořkosladké směsi nostalgie a lítosti, která v něm vířila.

Viděl, jak hluboko on i Agentura v Kealeyho očích klesli, a také si uvědomoval, jakou úpornou snahu vyvíjí, aby Kealeyho za každou cenu využil, a oboje ho hluboce znepokojilo, zejména když uvážil, kolik toho Kealey už své zemi obětoval.

Počkal, až zklamaná číšnice odejde, pak řekl: „Tys byl tady, když došlo k útoku, že?”

„Jo. Ale to přece víš.”

„Jaká tu byla nálada?” zeptal se Harper, a přitom si uvědomil napětí v Kealeyho hlase.

„Nálada?”

„Tady mezi lidmi. Jak reagovali obyčejní lidé, když slyšeli, že je mrtvá?”

Kealey potřásl hlavou a zatvářil se vztekle a zmateně zároveň. „Já nevím, Johne. Jak to souvisí?”

Harper si uvědomil, že na něho tlačil až moc, a snažil se couvnout. „Já se jen ptám, protože „Je mi fuk, proč se ptáš,” odsekl Kealey a zvedl hlas. O

několik stolů dál se dvojice přestala bavit a podívala se k nim. „Řekl jsi, že chceš pět minut, a já ti je proti vlastnímu přesvědčení poskytl. Odpověděl jsem na všechny ty tvoje blbý otázky, na který jsem ochotný odpovídat, jasný? Říkal jsi, že mi chceš vysvětlit, proč jsi tady, tak začni vysvětlovat. Anebo se vrať domů a mně dej pokoj.”

Udělal pohyb, jako by chtěl vyklouznout z boxu, a Harper okamžitě zvedl zkroušeně dlaň. „Máš pravdu,”

vyhrkl. Mluvil potichu. „Máš naprostou pravdu.” Kealey se zarazil a podíval se na něj. Dvojice se na ně stále dívala, házela jejich směrem znepokojené pohledy, a Harper si pomyslel, že možná budou muset odejít. Pak ale ti dva dali zase hlavy dohromady, šeptem se chvíli dohadovali, až došli k rozhodnutí a zvedli se k odchodu. Harper počkal, až budou zcela z doslechu. Uvědomil si, že už nemůže oddalovat nevyhnutelné, a začal mluvit.

Začal popisem schůzky v Camp Davidu té noci, co byla zabita Lily Durantová. Zopakoval tolik z tehdy probíhající konverzace, kolik si zapamatoval. Zdůraznil přitom Stralenovu siláckou rétoriku a popsal prezidentův stav, kdy byl vlastně ochromený žalem. Pokračoval popisem dvou dalších schůzek, jež s prezidentem měl.

K první došlo den po nočním setkání ve srubu Aspen Lodge. Harper požádal o přijetí prostřednictvím Steva Chavise, vedoucího prezidentské kanceláře, a Brenneman ho přijal v Oválné pracovně. V té době už Walter Reynolds identifikoval ostatky Durantové ve spáleništi tábora Hadís a její tělo bylo na cestě na leteckou základnu Andrews. Byla to nejhorší doba k tomu, aby prezidenta umluvil, ale zkusit to musel. Znovu zapřísahal

Brennemana, aby nedělal ukvapená rozhodnutí, pokud jde o odvetný úder, ale byl podruhé odmítnut. Pokud to vůbec bylo možné, byl prezident ještě víc nesoustředěný a skleslý než noc předtím.

K druhé a poslední schůzce došlo o dva týdny později.

V té době byla CIA prakticky odstavena od rozhodování, přinejmenším ve věcech Súdánu, a Harper se dlouho marně snažil o další audienci u Brennemana, když nakonec pozvání přišlo. On a Robert Andrews vstupovali o dvě hodiny později do pracovny, kde čekal prezident spolu s Jeremym Thayerem, poradcem pro národní bezpečnost, ministryní zahraničí Brynn Fitzgeraldovou a generálem Stralenem. Ten měl s sebou i několik poradců z Agentury pro obranné zpravodajství. Diskuse, jež následovala, byla nanejvýš neobvyklá a velmi nepříjemná, alespoň pro dva nevyšší činitele CIA. Začalo to tím, že Thayer popsal, co se stalo v táboře Hadís, do nejmenších podrobností, včetně brutálního znásilnění a vraždy Lily Durantové. K Harperovu překvapení přijal prezident Thayerova pečlivě volená slova s obdivuhodným klidem. Když Thayer skončil, předložila Fitzgeraldová důkazy spojující Umara al-Bašíra s nájezdem džandžavídů na tábor.

Jak se ukázalo, celý případ byl postaven na nepřímých důkazech, což pro ospravedlnění přímého zásahu USA nebylo dobré. Kromě dobře zdokumentovaných vazeb mezi džandžavídy a ozbrojenými složkami podléhajícími súdánské vládě, nedokázalo ministerstvo zahraničí přijít s jediným nepochybným důkazem, že Bašír přímo nařídil útok. Protože Bašír nedovolil vstup týmu FBI do země, neměl Úřad podíl na vyšetřování, což vážně ztěžovalo jeho postup.

Když Fitzgeraldová skončila, nedokázal už Harper potlačit pocit, že nevěří vlastním uším. Ten pocit narůstal během celého jejího proslovu. To, že Agenturu odstřihli od vyšetřování, ho nemohlo odradit od vlastního sbírání důkazů, a pokud by se mu tak podařilo zastavit tuto frašku, byl připraven nést následky toho, že spustil nezávislé vyšetřování. Avšak jakmile začal předkládat své argumenty, uťal ho prezident a vzal mu slovo. Oba představitelé CIA pak zažili šok, když jim Brenneman chladně, ale rozhodně zakázal jakékoliv další vyšetřování, což v podstatě súdánského diktátora zbavovalo veškeré viny bez ohledu na to, zda byl, či nebyl zodpovědný. Harper se pokusil prezidentovi na to poukázat, ale ten příkře ukončil jednání a všechny až na jednoho propustil.

„Nech mě hádat,” ozval se Kealey. „Tvůj přítel Joel Stralen.”

Harper na něho vystřelil z pomyslné pistole tvořené palcem a ukazováčkem. „Dobrý odhad,” prohlásil a dokončil popis posledního setkání. Pak už jen mlčky seděl, chvilku hleděl do skleničky a nakonec ji vyprázdnil.

„Takže co z toho vyvozuješ?” zeptal se Kealey.

„Myslím si, že Stralen ukecal prezidenta, aby udělal špatné rozhodnutí založené na citech, a ne na faktech.”

„A Fitzgeraldová a Thayer?”

Harper na něho pohlédl. „To mi řekni ty. Jen abych se ujistil, že mé antény nechytají zmatené signály.”

„Na základě toho, cos mi řekl, soudím, že Fitzgeraldová a Thayer jsou v tom nějak zainteresovaní.

Možná ne přímo, ale okrajově určitě. Myslím, že to setkání bylo předem připravené s cílem ustřihnout vás od celé záležitosti.”

„Myslíš…”

„Agenturu,‘“ doplnil Kealey. Znělo to netrpělivě.

„Myslel jsem, že jsem se vyjádřil jasně, Johne.”

Harper pochopil, co Kealey dělá, snaží se zdůraznit, že už nemá žádné vazby na CIA. Chtěl být mimo, distancovat se od současné situace. To nebylo dobré znamení, ale Harper to prozatím přešel. Nechystal se přestat právě teď.

„Vyznělo to, jako bys Brennemana nachytal na hruškách, když jsi řekl, že vedeš vlastní vyšetřování.”

pokračoval Kealey. „Je to tak?”

„Určitě. Upřímně řečeno, nám se taky nepodařilo přijít s něčím, co by vypadalo jako nezvratný důkaz, což je, když to uvážíš, ironie. Kdyby si aspoň poslechl do konce, co mu říkám, mohl nám to zatrhnout ze správných důvodů. Ale způsob, jakým to udělal, vyvolává dojem, že je to celé bouda, postavená, aby vyvolala iluzi konce vyšetřování.”

Kealey nereagoval hned. V náhlém tichu slyšel Harper zvýšené hlasy dvou mužů u baru. Vypadalo, že se o něco hádají, když nepoznal o co. Pak ho Kealeyho hlas zase vrátil k věcem, jež probírali.

„Takže já se to pokusím shrnout. Ty si myslíš, že prezident v Súdánu něco chystá. A myslíš, že odstřihl od celého dění tebe zbytek Agentury.”

„Ano. Přinejmenším je to můj nejlepší odhad v dané chvíli. A vypadá to, že ty s tím souhlasíš.”

„Asi ano,” odpověděl Kealey. „Alespoň na základě toho, co jsem slyšel.”

„Pamatuješ si, že bych ti někdy dodal nepravdivé informace?”

„Ne.” Kealey se podíval Harperovi do očí. „Ale to, že přesvědčíš mě, nevyřeší tvůj problém. A nezní mi to tak, že bys měl moc důkazů.”

Tvůj problém. Kealey se záměrně, a nediplomaticky – distancoval.

„Mám toho víc, než si myslíš,” ujišťoval ho Harper.

Vytáhl několik listů papíru z druhé složky a posunul je přes stůl.

Kealey si je váhavě otočil a prohlédl. Harper si sice nebyl jistý, kolik toho ví o spletitostech mezinárodního bankovního systému, ale jistě toho bude vědět dost, aby pochopil, co znamená záznam mezinárodního bankovního převodu, ke kterému došlo 30. dubna, šestnáct dnů po smrti Durantové v Západním Dárfúru. Harper počkal, dokud Kealey rychle nepřelétl očima všechny řádky záznamu.

Podle tohoto dokumentu bylo telegraficky převedeno celkem pět milionů dolarů z Royal Bank of Canada v Nassau do pařížské pobočky Bank Saderat Iran neboli BSI.

Nic kromě načasování a celkové sumy nevypadalo neobvykle.

Než se o tom mohl Kealey zmínit, začal Harper vysvětlovat.

„Všechno, co tu vidíš, jsou kódy SWIFT, což je důvod, proč ti to nic moc neříká. Já si to ale ověřil. Peníze pocházely od Cowan Group, akciovky registrované v Marylandu. Skončily na kontě Saud Bahwan Holdings, fondu, v podstatě skořápky, údajně sídlící v Ankaře.

Všechno, co se mi podařilo vyhrabat, ovšem svědčí o tom, že SB Holdings je řízený z Paříže.”

Kealey posunul dokument zpátky přes stůl. „Fajn, ale co to má společného s

„K tomu se dostanu. Čtyři hodiny po provedeném převodu se v pařížské pobočce BSI objevil člověk se správným identifikačním číslem. Tento člověk, David Chádir, se setkal s vedoucím pobočky a začal peníze převádět z Francie. Zabralo mu asi dvě hodiny, než poslal celých pět milionů na padesát různých účtů v půl tuctu zemích, včetně Švýcarska a Lucemburska. Jsem si jistý, že víš, co to znamená.”

Kealey věděl. „Snaží se peníze zašmoulovat.”

„Správně.”

Kealey o tom vteřinu přemýšlel. Šmoulování je jeden z nejspolehlivějších způsobů, jak zakrýt oba, zdroj i konečného adresáta, při převádění špinavých peněz světovými finančními institucemi. Harper si vzpomněl, že Kealey se o tomto postupu dozvěděl přede dvěma lety, když spolupracovali se zvláštní finanční skupinou při sledování elektronických finančních zdrojů iráckého teroristy. K

Chádirovi a jeho elektronickým převodům provedeným před měsícem se Harper vlastně dostal, když kontaktoval FATF

se žádostí o informace. FATF byla jeden z mála úřadů, jenž byl schopen se dostat rychle přes byrokratické bariéry.

Vysvětlil to Kealeymu. „Upozornil jsem je na to, a jak se ukázalo, oni už Chádira měli v hledáčku. Ten příběh s tím naším nesouvisí, a tak to nebudu rozvádět. Stačí, když řeknu, že FATF neví všechno, včetně Chádirova pravého jména. Ve skutečnosti je to súdánský státní příslušník Simon Nusajrí, který donedávna žil v Marseille. Díky příteli v Interpolu na něho mám docela slušný fascikl.”

Kealey se na něho podíval. ‚Agentura jedná s Interpolem? Ty si děláš srandu.”

„Kdo tady mluví o Agentuře?” Harper se usmíval.

„Říkal jsem, že to je přítel, ale k tomu se ještě dostaneme.”

Začal posunovat přes stůl další hnědou složku, ale Kealey ji zadržel.

„Proč mi prostě neřekneš, proč ses v tom vůbec začal hrabat? Jak to souvisí s Lily Durantovou?”

Harper si povzdechl, posunul před sebe svůj drink, ale skleničku nezvedl. Zklamaně si všiml, že je prázdná. „Po tom posledním setkání v Bílém domě jsem začal kopat trochu hlouběji,” mávl na hezkou servírku. „To, že je v tom aktivní Stralen, mě přivedlo ke skupině Cowan Group, což je ve skutečnosti zástěrka pro tajný fond obhospodařovaný ministerstvem obrany. Pochází z jejich rozpočtu na operace a údržbu. Těchto fondů je šest, po jednom pro každé regionální Spojené bojové velení. Původně je ministr obrany zřídil pro financování diskrétních projektů jednotlivých CINC.” Vysvětlovat zkratku nemusel, oba věděli, že se jedná o vrchní velitele jednotlivých regionálních velitelství.

„Obvykle se jedná o výcvik a spojená cvičení, ale peníze mohou být použity, jak se veliteli zlíbí. Prakticky tu není žádná kontrola. Každý regionální velitel má přístup k jednomu účtu, a Cowan Group je náhodou řízena Americkým velitelstvím pro Afriku, nejnovějším bojovým velitelstvím.”

„O jakých tu mluvíme penězích?”

„Malý zlomek ročního rozpočtu ministerstva obrany, ale stačí to na financování jejich potřeb,” odpověděl Harper.

„Po telegrafickém převodu do SB Holdings v Paříži byl zůstatek na účtu Cowanu těsně pod patnácti miliony dolarů.

Předpokládám, že ostatní velitelé mají k dispozici přibližně stejné prostředky.”

„Jak víš tohle?”

„Myslíš to o Cowan Group?” Harper se usmál. „Než mě povýšili z operačního, z OMB mi omylem poslali kopii zprávy.” OMB mínil Kancelář pro správu a rozpočet Bílého domu, jeden z nejhůř fungujících útvarů americké stárni zprávy. „To bylo, když zřizovali AFRICOM , takže se všemi těmi papíry poletujícími kolem není divu, že uklouzli.

Informaci jsem uložil a zprávu skartoval. Na chyby pak přišli, jenže nemohli dokázat, že jsem tu zprávu vůbec dostal, takže to celé zametli pod koberec. Nikdy je ani nenapadlo otevřít jiný účet.”

„Napoprvé to mohli nechat plavat, ale museli vědět, že se něco děje, když jsi poslal přes FATF oficiální požadavek.”

„Nebyl oficiální,” vysvětlil Harper. „Udělal jsem si ve zvláštní skupině pár přátel, hlavně tak, že jsem uznal jejich zásluhy tam, kde zásluhy měli. Díky mému svědectví minulý rok před senátním výborem pro zpravodajské služby jim výrazně zvýšili rozpočet. Tohle mi ověřili jako osobní laskavost. Žádná papírová stopa.”

„A jak v tom figuruje Nusajrí?” chtěl vědět Kealey.

„Jak jsi ho vůbec našel?”

„Když jsem zjistil, že David Chádir osobně zase rozeslal převedené peníze, přesvědčil jsem prezidenta banky v Paříži, aby nám dal záznamy z bezpečnostních kamer z konce dubna.”

„S malinkatou pomocí tvého kamaráda z Interpolu?”

„A zaplať pánbůh za to,” kývl Harper. „Zaletěl jsem tam a osobně je vyzvedl. Bankovní prezident byl tak laskavý, že nám Chádira ukázal, a my jsme pásku prohnali softwarem na identifikaci obličejů. My jsme nic nezjistili, ale v MI 5 to zablikalo a poslali nám, co měli oni.”

„Tajná služba, Interpol, vypadá to, jako bys pořádal večírek špionů,” poznamenal Kealey. „Odkud znají Britové Nusajrího?”

„Před pár lety ho zatkli v Londýně pro útok na policistu během protestu před súdánskou ambasádou. Poslal strážníka do nemocnice. Koupil nízký trest, osmnáct měsíců, ale ani ty si celé neodseděl. Pokud si dobře vzpomínám, dostal se ven za méně než rok.”

„Ale, ale.” Kealeyho mozek zjevně pracoval na plné obrátky. „Musel mít moc dobré rodinné konexe.”

Harper přikývl. „Jeho strýc je Chalíl Osman – podnikatel, který stojí za cukrovými plantážemi Kenana.

Jeho otec, společník v Kenana Development, vedl súdánský konzulát v Londýně skoro dvě desetiletí.”

Kealey

zabručel.

„Vystudoval

Oxford,

nebo

Cambridge?”

„Oxford.”

„Práva?”

„Sociální antropologii,” řekl Harper s úšklebkem.

„Přes všechno své bohatství a privilegia byl Nusajrí hlasitým kritikem Bašíra, který se v Súdánu vezl na mocné vlně podpory chudých lidí. Do určitého okamžiku mu to tolerovali, ale když od prosazování občanské neposlušnosti přešel k vyvolávání nepokojů, zasáhla jeho rodina, aby zabránila jeho uvěznění nebo ještě něčemu horšímu. I pak se ho museli zříct, aby si zachovali tvář.”

„Vsadím se, že to jen zvedlo jeho popularitu.”

„Přesně tak, Stal se něčím jako národním hrdinou.

Muž, jenž zavrhl všechny výhody dané původem, aby mohl bojovat za obecné blaho. Přiznejme mu jedno, odvahu bojovat za své přesvědčení.”

„A sklon k násilí.”

„To taky,” připustil Harper. „Bašírův režim ho samozřejmě deportoval, a v té chvíli vypadl ze záběru.

Tohle je poprvé za pět let, co o něm slyšíme.”

„Co si Nusajrí myslí o Umaru al-Bašírovi?” Kealey přemýšlel nahlas.

„No, demonstrace, na které ho zatkli, byla proti Bašírovu režimu, jestli to něco říká. Přesněji řečeno, protestovali proti etnickým čistkám v Západním Dárfúru.

Bylo to přibližně v době, kdy se to začínalo objevovat ve zprávách a tak. Genocida, chci říct.”

„Takže pět milionů dolarů je převedeno z tajného účtu ministerstva obrany súdánskému emigrantovi žijícímu v Marseille. Proč? A kam tě to vede dál?”

„No, já jsem přesvědčený, že Joel Stralen by nám na tyto otázky mohl odpovědět,” poznamenal Harper suše a v jeho hlase se objevil náznak vzteku. „Ale pochybuju, že to udělá. To platí i o veliteli AFRICOM, i když by mě překvapilo, kdyby toho věděl víc než my.”

„Takže se chceš zeptat Nusajrího v Marseille,” uhádl Kealey a dostal se tak k jádru věci.

Harper se na něho podíval. „Podle nejnovějších údajů o jeho výskytu by teď měl být v Africe. A chci, abys s ním promluvil ty.”

Kealey se zašklebil a zavrtěl hlavou, „Já ne „Zadrž,” zarazil ho Harper, než stačil odmítnout. „Je tu ještě pár věcí, které bys měl vědět, než se rozhodneš.” Sáhl do kapsy a vytáhl druhou fotografii, mrkl na ni a položil ji na stůl. Když ji posunul přes stůl, zeptal se: „Víš, kdo je tohle?”

Kealeymu se dařilo několik vteřin vyhýbat fotografii pohledem. Jenže Harper správně odhadl, že toho slyšel už moc. Dokázal číst v pohybech a výrazech, mírně zvednuté pravé obočí, způsob, jak se předklonil.

Nakonec se Kealey dolů podíval. Muž na obrázku měl tmavé vlasy a úzkou, přátelskou tvář. Brýle s ocelovými obroučkami vypadaly, jako kdyby je vyfasoval za 2. světové války. I když Harper věděl, že Kealey tu tvář neviděl už víc než deset let, bylo zřejmé, že muže poznal okamžitě.

Oči se mu rozšířily a trhl hlavou. „Kdes přišel k tomuhle?” zeptal se.

„Chartúm. Před deseti dny sejmula ten obrázek bezpečnostní kamera před ambasádou. Chápu dobře, že ho znáš?”

Kealey bezmyšlenkovitě přikývl a podíval se zpátky na fotografii. „Vzpomínám si, že kvůli těm brejlím jsem si z něho utahoval, Byl to jeden z příjemnějších okamžiků v Sarajevu.”

„Jistě jich bylo málo a byly vzácné.”

Kealey se beze slova podíval na Harpera a vrátil se k fotce. „Za těch čtrnáct let se moc nezměnil, alespoň ne výrazně. Žádné šediny, žádné nové vrásky, dokonce ani žádné kilo navíc.” Na chvíli se zamyslel, pak potřásl hlavou a vzhlédl. „Co dělá Cullen White v Chartúmu?”

„Zatím nevíme,” přiznal Harper. „Ale něco tušíme díky našemu muži v Chartúmu. Jmenuje se Seth Holland…”

Harper vysvětlil, jak se Hollandovi podařilo umluvit velitele MSG, aby mu vydal záznam bezpečnostních kamer, a to i přes velvyslancův zákaz. Popsal, jak spolu Holland a White krátce pracovali v roce 1995. Událost, která je svedla dohromady, byl výslech srbského generála zajatého ve Srebrenici v posledních měsících bosenských válek.

Vezmeme-li v úvahu čtrnáctiletý odstup a Whiteovu okrajovou roli při výslechu, nebylo divu, že Holland nedokázal přiřadit k obličeji jméno. To ale nehrálo roli, Whitea rychle identifikovali, když byly záznamy odeslány zašifrovanou linkou do Langley. Muž sloužící dvacet let v operačním oddělení ho poznal na fotografii z kamer na velvyslanectví a agenturní biometrici prokázali, že měl pravdu. Nepodařilo se jim zjistit pouze to, proč se vlastně White sešel s Walterem Reynoldsem.

„Proč se ho prostě nezeptáš?” zeptal se Kealey, když Harper skončil s vysvětlováním. „Zavolej Reynoldsovi a zeptej se. Uvidíš, co řekne. Je to diplomat, Přinejhorším ti prostě poradí, aby sis trhl nohou. I kdyby se to stalo, pořád na tom nebudeš hůř než teď.”

„Nemůžeme se ho zeptat ze stejného důvodu, jako nemůžu zajít za Fitzgeraldovou,” upozornil ho Harper.

„Cokoliv, co řeknu, se dostane k prezidentovi a on si zcela jasně nepřeje, abychom se do toho pletli. Musíme našlapovat opatrně, pokud máme dostat vůbec nějakou odpověď…

Nemůžu riskovat, že mě odstaví úplně od všeho.”

Kealey chvilku uvažoval. „Myslíš, že White je pořád v Súdánu?”

„Nemám ponětí.” Harper viděl, kam tím Kealey míří.

„To je ve hvězdách. Holland má pod sebou jen čtyři agenty a není tam dost dlouho, aby si vypěstoval nějaké skutečné místní kontakty. Má pár místních, kteří sledují ambasádu od chvíle, kdy jsme identifikovali Whitea, ale ten se zatím neobjevil. Avšak ukázal se někdo jiný, a to několikrát, a díky našim přátelům v MI 5 se nám podařilo ten obličej identifikovat.‘4

Zástupce ředitele otevřel poslední složku a vzal z ní zrnitý snímek 8 x 10, a zatímco ho Kealey zkoumal, vysvětloval jeho důležitost. „Jmenuje se Išmail Mirghaní. Je mu čtyřicet šest, občan Súdánu a absolvent univerzity v Asjútu v Egyptě, kde dokončil elektroinženýrství. To bylo před víc než deseti lety. Nemáme o něm žádný záznam před tím rokem, zato jich máme spoustu od té doby.”

„Pozdní kvítek,” podotkl Kealey.

„Možná, ale i tak vykvetl.” Harper počkal, až před něj servírka postaví další drink, usmál se na ni a sáhl po sklence.

„Kolik toho víš o hlavních povstaleckých skupinách v Súdánu?”

„Nic moc.”

„To jsem si myslel.” Harper zvedl skleničku ke rtům.

Byl zklamán, ale nepřekvapilo ho to. Kealey působil v Africe dřív jen jednou a nikdy nebyl v Súdánu. Nebyl tu důvod, proč by se měl vyznat v místní politice. „Zatím stačí, když budeš vědět, že jsou tam dvě. Súdánská osvobozenecká armáda a hnutí Spravedlnost a Rovnost, jinak známé pod zkratkou JEM. Obě jsou osinou v Bašírově zadku, dost velké, že byl Bašír nucen s nimi uzavřít dohodu. Později smlouvu nedodržel, ale s těmi dvěma skupinami se pořád musí počítat. Zvlášť teď. Zjistili jsme zvýšenou aktivitu povstalců po útoku na tábor Hadís, zejména na jihu, a došlo také k řadě masových demonstrací proti Bašírovu režimu ve velkých městech včetně Chartúmu. Holland mi posílá podrobné zprávy o všech a upřímně mi to dělá starosti stejně jako jemu.”

Kealey mávl rukou. „A Mirghaní do toho zapadá jak…?”

„Patřil mezi vedoucí postavy SLA. Donedávna.

Přinejmenším funkce polního velitele.”

„S tou skupinou už nespolupracuje?”

Harper zavrtěl hlavou. „Myslíme si, že z ní odešel a založil si vlastní odnož. Dárfurskou lidovou armádu.”

„Jak originální.” Kealey se pousmál.

„Co ti mám povídat?” opáčil Harper. „Nicméně, dosud se Mirghanímu dařilo udržet mimo radary režimu. A naše.

Většinou. Nevíme, proč opustil SLA. A nevíme ani, jestli si na tu skupinu udržuje nějaké vazby, nebo se úplně osamostatnil nebo se spojil s nějakou jinou frakcí, v úvahu by připadala JEM.

V každém případě mám pocit, že něco na venkově kvasí.”

Kealey zamyšleně přikývl, ale nic neřekl.

Ubíhal čas. Harper usrkával skotskou a probíral si situaci. Zhoršující se situace v Súdánu, a obzvlášť v Dárfúru, byly plné zprávy už několik týdnů a on si myslel, že ví, jak vážné to je. Řečeno jasně: země stála na prahu revoluce.

„Takže co Mirghaní dělal na ambasádě?”

„Nevíme. Jistě víme jenom to, že se setkal s Reynoldsem při třech příležitostech a pokaždé si s sebou odnesl záznamy MSG z bezpečnostních kamer. Podle Hollanda Reynolds vždycky nařídil, aby mu je velitel ochranky předal, stejně jako v případě Whitea. Nemáme představu, o čem se spolu bavili, ale jsme si na devadesát procent jisti, že Mirghaní spolupracuje s Whitem. Nebo možná dělá pro něho.”

„Předpokládám, že jste ho zkusili sledovat.”

Harper přikývl. „To víš, že jsme to zkusili. Ale ten chlap ví, po čem se má dívat. V tomto směru se naprosto liší od většiny povstalců. Ten, kdo ho vycvičil, odvedl výbornou práci. Nedokázali jsme ho sledovat. Pokaždé dohled setřásl.”

Pokrčení ramen. „Myslím, že moc nepomáhá, že využíváme místních, a ne cvičených agentů. Problém je v tom, že si Mirghaní našich lidí všimne během pár minut a my nemůžeme riskovat, že ho ztratíme úplně.”

„To chápu. Ale jaké spojení je mezi Mirghaním a Whitem?”

„Ani to nevíme,” připustil Harper. „Víme ale, že Mirghamho můžeme přímo spojit se Simonem Nusajrím.

Jsou bratranci. Z prvního kolena, spojeni krví. Řekl bych, že příbuzenství hýbe světem.”

„Vidíš, a já myslel, že jsou to peníze.”

Harper pokrčil rameny. „V tomto případě se ty dvě věci nedají oddělit.”

Kealey se pousmál. Když se tak na něj Harper díval, skoro se mu zdálo, že jsou v jiném čase a na jiném místě.

Řekněme před pěti lety v hospodě Dubliner Pub ve Washingtonu. Kealey měl rád čepovaný zlatavý mok a teplé sendviče s naloženým hovězím. On si obvykle dával guinness a zapečené mleté maso.

Harper sáhl po whiskey a tiše popíjel.

„Tak jo,” ozval se po chvilce Kealey. Slabý úsměv zmizel. „Takže co tu máme? Před měsícem zmizelo pět milionů dolarů z tajného konta ministerstva obrany. Za chvíli se dostanou k Nusajrímu, súdánskému občanovi žijícímu ve Francii. Nusajrí je zuřivý odpůrce Bašírova režimu, stejně jako jeho bratranec, který téměř určitě pracuje s Cullenem Whitem, propuštěným diskreditovaným agentem CIA. Zdá se, že peníze byly určené Whiteovi a on je měl dál distribuovat.“

Harper přikývl. „Tak jsem to odhadl i já.”

„Jenže k čemu je používá?”

„To je další otázka, na kterou v současné době nedokážeme odpovědět.” Harper po chvilce pokračoval: „Ale neklid sílící v poslední době nemůže být jen shoda okolností. Demonstrace, narůstající aktivita povstalců na jihu, Prostě mi nesedí načasování. Stejně jako nevěřím ani slovo z toho, co bylo řečeno na té schůzce v dubnu. Stralen má něco za lubem a podařilo se mu do toho zatáhnout prezidenta. Fitzgeraldová a Thayer v tom taky lítají a dělají všechno, aby odstavili Agenturu. Chci vědět, co se děje, Ryane. Stejně tak ředitel, a proto jsem tady. Chceme, abys promluvil s Nusajrím. Potřebujeme, abys zjistil, co se děje v Súdánu.”

„No to je překvapení.” Kealey posunul Mirghaního fotografii zase zpátky přes stůl. „A co přesně ode mě chceš?

Mám promluvit s Nusajrím, nebo budeš chtít, abych našel toho, kdo zabil Lily Durantovou? Protože naposled, když jsem to kontroloval, neměli jsme ani ponětí, kdo to byl, a Bašír se určitě nechystá nám ho předat i za předpokladu, že on sám ví, kdo je za to zodpovědný.”

„Doufáme, že nějaké světlo by na to mohl vrhnout Nusajrí.” Kealey nevěřícně kroutil hlavou. „To je teda spekulace, Johne. Nemůžu uvěřit, že to nevidíš. Není tu vůbec nic, co by naznačovalo, že je Nusajrí v nějakém spojení s těmi, kdo napadli tábor. Jestli je tvá teorie pravdivá a Nusajrí je proti Bašírovu režimu, pak vidíme pravý opak.

Kdyby věděl, kdo to udělal, dávno by to zveřejnil.”

Harper se na židli narovnal. „Možná máš pravdu, Ryane,” připustil. „Ale já neříkal, že je to jednoduché.

Nusajrí je pro nás výchozí bod. A nemáme jinou možnost než zjistit, kam nás dovede. Zrovna teď je Nusajrí to jediné, co máme.”

„Je všechno, co máte vy” opravil ho Kealey. Podíval se Harperovi do očí. „Je mi líto, ale nechci se na tom podílet.”

Začal se sunout z boxu a Harper pochopil, že je čas vyložit karty. Dobře, Allison, tady se dostáváme do příslovečného průlomu. Kvůli všemu, co je v sázce, doufám, že to stojí za zbourání všech etických pravidel, o kterých jsi mluvila.

„Jakou relativní hodnotu přisuzuješ životům dobrých lidí, Ryane?” zeptal se. „Jen se tak ptám sám sebe.”

Kealey se zarazil a zíral na něj. „O čem to mluvíš?”

Harper před sebe natáhl ruce dlaněmi nahoru, jako by to byly dvě misky vah. „Tady je Lily Durantová,” pozvedl pravou ruku. „A tady Naomi Kharmaiová.” Pohnul levou rukou. „Jen se snažím pochopit, jak vážíš jednu proti druhé, a pak dojdeš k závěru, že prezidentova neteř má menší cenu. Nebo to, cos dělal pro Naomi, bylo jen chlácholení vlastního svědomí?”

Kealey za stolem ztuhl. Pohledem se zavrtal do Harpera. Najednou měl oči tvrdé jako kameny. „Ty mizernej hajzle.”

Harper zůstal vzpřímený. Otočil dlaně a položil je na stůl.

„Spolupracovali jsme s agenty FBI, abychom našli Javiera Machadu a další členy jeho sítě. Pomohlo by nám, kdybychom se dostali k odpovědím na některé přetrvávající otázky kolem únosu Brynn Fitzgeraldové. A smrti Naomi.

Ale jsou pryč, puf, jako duchové po půlnočním zvonění.

Nikdo neví, co se s nimi stalo, což je, jak asi uznáš, nejlepší pro všechny.”

„Vyhrožuješ mi, Johne? Protože mě strach nenaženeš.”

„Za všechny ty roky, co se známe, jsem ani na vteřinu nepochyboval o tom, že nemáš z ničeho strach, Ryane.”

Harper nehnul brvou. „Možná až na to, že zklameš v tom, v čem jsi nejlepší.”

„Co je to zase za blábol?”

Harper pokrčil rameny. „Já se opravdu snažil být taktní – dobře mi tak, když jsem přecenil svou znalost lidí,”

prohlásil. „Ale abych odpověděl na tvou první otázku…

Považuju tě za přítele a v tom, co jsem řekl, není žádná hrozba, skrytá ani zjevná. Ale snažím se na tebe apelovat.”

„Apelovat na co? Na nějaký pocit viny, který podle tebe nosím v sobě?”

Ano, pomyslel si Harper.

„Ne,” odpověděl nahlas. „Na tvůj smysl pro spravedlnost.”

Kealey zvedl rty v neveselém úsměvu. Byl to skoro úšklebek. „Tak to je za tím tvým povýšeneckým a počestným kázáním. Spravedlnost. Pro Lily Durantovou, předpokládám. Jenže jakou roli v tomhle hraje ona? Protože pokud tomu zatím rozumím, nemá to nic společného s pátráním po lidech, kteří ji zabili, zato to souvisí s jakousi meziagenturní krevní mstou.”

„Naprosto se mýlíš.” Harper důrazně vrtěl hlavou. „Ve skutečnosti si myslíme, tedy já a ředitel, že najít toho, kdo zmáčkl spoušť v Západním Dárfúru, je jediný způsob, jak to všechno zastavit. Všechno, co zatím Stralen podnikl, bylo kvůli tomu, co se stalo Durantové.”

„Jenže, jak se zdá, neudělal Stralen vůbec nic bez souhlasu prezidenta.”

„Ale jdi, Ryane. Ty se chováš, jako bys neslyšel slovo z toho, co jsem říkal. Kdyby Lily Durantová nebyla prezidentova neteř nebo kdyby si nebyli tak blízcí, možná by se Stralenovi nepodařilo ho do toho umluvit, ať sakra ‚to‘

znamená cokoliv. Ale ona byla jeho neteř a byli si blízcí, a tak politická rozhodnutí dělá na základě vykolejených emocí.”

Kealey potřásl hlavou. „Mám pro tebe novinu, Johne.

Lily Durantovou nelze přivést zpět k životu. Ať uděláme cokoliv.”

Harper se zhluboka nadechl a pomalu vydechl ústy.

Tady to je, slovo, které chtěl slyšet. Allison si svou mzdu víc než zasloužila.

„Ne,” potvrdil. „To nelze, ale pokud najdeš člověka, který ji zabil, můžeme z toho vyloučit tu citovou zátěž.

Možná pak začne prezident znovu naslouchat hlasu rozumu.”

Kealey se na něho dlouze podíval, pak si sedl zpátky do boxu. „A spravedlnosti bude učiněno za dost, že?”

Harperův úsměv zbarvil smutek.

„Nakolik to je možné.”

13

SEVERNÍ DÁRFÚR

Beechcraft A36 Bonanza nebylo nic moc letadlo ani podle severoafrických velmi volných leteckých předpisů. V

žádném případě by neprošlo kontrolou FAA. Exteriér byl natřený na světležluto s hnědým pruhem podél trupu.

Zastaralá barevná kombinace vypovídala o stáří letadla, které bylo ve službě devětadvacet let. Čerstvá barva na levém křídle svědčila o nedávném poškození náběhové hrany křídla, kterážto závada by každému pilotovi s alespoň nepatrnou péčí o život pasažérů zabránila vzlétnout. I přes všechny nedostatky byl stroj s jedním vrtulovým motorem ideální pro devadesátiminutový let z Chartúmu na letiště Nijala. Teď měli za sebou dvacet minut letu. Súdánské hlavní město opustili v osm večer a oba cestující se nemohli dočkat, až budou zase na zemi, i když jen jeden to dával na sobě znát. Išmail Mirghaní se příšerně potil, navzdory studenému vzduchu v kabině, ruce měl neustále v pohybu a hledal, jak vyplnit čas.

Druhý pasažér si Mirghaního nepokoje nevšímal.

Soustředil se na noviny, které si vzal na Chartúmském mezinárodním letišti. Ar-Rajám byl zdaleka největší a nejstarší deník v Súdánu. Jeho začátky se daly vysledovat do 40. let dvacátého století, ale jak se tak Cullen White probíral titulky, čekalo ho zklamání. Zjistil, že jejich reputace čestného, přímého zpravodajství je naprosto nezasloužená.

Pokud to mohl posoudit, nebyl Ar-Bjijám nic jiného než další hlásná trouba súdánského prezidenta. Noviny opomněly zmínit demonstrace, jež den před tím proběhly v Zalindžai, Tulusu a Al-Fašíru. Dokonce i masivní protesty v Chartúmu, demonstrace, jejichž zorganizování stálo Whitea tři sta tisíc dolarů na úplatcích a „darech”, byly všeobecně ignorovány.

To mu dělalo zvlášť velké starosti, větší, než si byl ochoten připustit.

Článek, který hledal, byl pohřbený na konci politické části novin, což bylo špatné známem už od začátku.

Všechno, co vrhalo na Bašíra pozitivní světlo, se objevovalo na první stránce. Ale už fakt, že příběh vůbec otiskli, znamenal, že překroutili fakta podle svého. Když se konečně Whiteovi podařilo tu pasáž najít, přečetl ji rychle: Přibližně tři sta studentů se sešlo v úterý před prezidentským palácem na náměstí Mučedníků, aby protestovali proti probíhajícímu násilí v Západním Dárfuru, přestože armáda ve spolupráci s místními čelnými představiteli tvrdě pracuje na tom, aby uvolnila smyčku SLA stahující se kolem této oblasti. Podle zástupce policejního velitele Muhammada Nadžíba al-Tajíbase incidentu před palácem dalo snadno předejít.

„Tito mladí muži byli zřejmě svedeni na scestí, “ tvrdí al– Tajíb v písemném prohlášení pro tisk. „Z tohoto důvodu je obtížné hnát je k zodpovědnosti. V mnoha směrech jsou právě oni obětmi. Oběťmi sionistické propagandy a koloniálních lží, a já upřímně doufám, že využijí této příležitosti, aby přezkoumali svou volbu. Pokud doufají, že tato země bude jednou patřit jim, pak se musí naučit stát jednotně, spojeni proti imperialistům Zástupce velitele mohl s potěšením oznámit, že při rozptýlení davu nedošlo k žádným vážným zraněním, i když poznamenal, že na náměstí byly vyslány další policejní jednotky, aby zabránily podobným incidentům.

White odložil noviny a znechuceně pokýval hlavou.

Demonstraci před palácem sledoval z bezpečí jedné střechy a viděl, co se skutečně stalo. Bylo zbytečné říkat, že to nijak nepřipomínalo historku, kterou otiskly noviny. Demonstrace se toho dne zúčastnilo přes čtyři tisíce lidí a nerozutekli se při prvním náznaku nebezpečí. Drželi se i proti rychlému útoku státní policie a její brutální taktice, kterou použila, aby rychle potlačila bouře.

době, kdy se dav začal rozpadat, White už ztratil přehled o tom, kolik přijelo a odjelo ambulancí. A i když neměl přístup k přesným číslům, odhadoval, že nejméně sto lidí bylo zatčeno, než bylo náměstí nakonec vyčištěno. Kvůli brutální výkonnosti státní policie vděčně vzpomínal na to, že původně chtěl naverbovat i zástupce jejího velitele, což by jistě mělo za následek jeho okamžité zatčení.

Bylo skličující vidět, jak je jeho práce hlavními súdánskými tiskovými agenturami důkladně opomíjena, ovšem v zemi byl teprve pět týdnů a už se mu podařilo několik důležitých průlomů. Věděl, že je to jen otázkou času, než pravda vyjde najevo. Režim kontroloval, co bude zveřejněno, ale pouze v určitém rozsahu. Mnoho súdánských populárních periodik, včetně Tribune Mirror, dvou úspěšnějších nezávislých publikací, vzkvétalo. Nebylo náhodou, že první měla redakci v Paříži a druhá v Keni. Pro Súdánce byla svoboda tisku něco, co lze najít jen on-line nebo mimo zemi, ale najít se dala. Súdán nebyl imunní vůči vnějším vlivům.

White nemohl odolat, aby se při té myšlence neusmál.

Dokazoval to každým dnem.

Uběhlo deset dnů od chvíle, kdy navštívil Waltera Reynoldse na ambasádě v Chartúmu, a mezitím se mu podařila spousta věcí. Nenápadně se sešel s veřejnými činiteli v Chartúmu i okolí a také v hlavních městech tří federálních států v Dárfúru: al-Fašíru, al-Džunajny a Nijaly, jeho současné destinace. Ještě před setkáním s ambasadorem strávil několik dní v Džubě, regionálním hlavním městě Jižního Súdánu, kde pracoval s místním velitelem SLA na organizaci velké demonstrace na náměstí Bulúk. Tato demonstrace stála americké daňové poplatníky sto tisíc dolarů, byl to však velký úspěch. Obrovská masa lidí se shromáždila, aby protestovala proti tomu, že vláda vykázala ze země humanitární pracovníky z Mezinárodního červeného kříže, Světové zdravotnické organizace a UNICEF, fondu Spojených národů pro děti. Většina těchto pracovníků byl nasazena v Jižním Súdánu, kde se podíleli na kampani na vymýcení viru dětské obrny, jenž se tam zase objevil před šesti měsíci po sedmi letech, kdy byl na ústupu.

Více než čtyři sta dětí bylo nakaženo jen v samotné Džubě, a po odchodu zdravotníků hrozilo, že se virus bude dál šířit.

Samotná epidemie málem vyvolala povstání, a s podporou SLA, jež ovládalo velkou část oblasti, se Whiteovi podařilo přesvědčit místní, aby drželi pohromadě, a to za mnohem méně, než původně počítal. Většinu peněz, které rozdal v Džubě, dostaly rodiny zasažené epidemií obrny, a tyto peníze mu nepřišlo zatěžko utratit.

Odložil noviny a zadíval se z okénka. Myšlenky mu volně ubíhaly. Technicky vzato nebylo nic překvapivého na tom, jak se věci vyvíjely. Koneckonců se držel jízdního řádu, který vytvořili během nekonečných porad na zamini, ale on nikdy nečekal, že věci půjdou podle plánu. Ještě než jeho letadlo přistálo v Chartúmu, smířil se s tím, že ho něco vykolejí. Něco jeho postup zpomalí. Ale k jeho velkému překvapení k tomu nikdy nedošlo, a teď se chystal dokončit plány, které odsouhlasili v dubnu. Důležitost setkání, jehož se chystal zúčastnit, se nedala dostatečně zdůraznit. Zatím se věci měly tak, že práce, kterou vykonal za posledních pět týdnů, mohla být zmařena jediným telefonátem, ale to se teď mělo změnit. Okno pro ústup se velmi rychle zavíralo a za dvě hodiny už nebude cesty zpět.

White se při pohledu do černočerné tmy usmál.

Všechno do sebe zapadalo podle plánu, a dosáhl toho všeho skoro sám, Bašírův režim obcházel, kdekoliv to bylo možné.

Jako Harold Taylor vstoupil do Súdánu bez problémů na falešný pas. Pozoruhodný úspěch, vezmeme-li v úvahu rozsáhlá bezpečnostní opatření po masakru v táboře Hadís.

Jako James Landis nakupoval politiky, zverboval vůdce povstalců v SLA a JEM a zorganizoval masové demonstrace v pěti nejdůležitějších městech v největší zemi severní Afriky. Jako Cullen White…

Úsměv pohasl a on viděl, jak se mění jeho odraz v okénku na levé straně. Jako Cullen White udělal chyby. To byla studená, tvrdá pravda, a i když se snažil utéct své minulosti, nikdy se mu nepodařilo nechat ji za sebou.

Během let se utěšoval, že byl tehdy mladý, že nemohl vidět, co přichází. Nikdy však nedokázal sám sebe přesvědčit. A taky o tom nikdy nedokázal přesvědčit své bezprostřední nadřízené. Pro ně jeho věk nebyl omluvou pro to, co udělal, přesněji pro to, čemu mohl zabránit, kdyby reagoval, jak měl. V operačním oddělení nebyl ještě ani rok, když si ho Jonathan Harper, zástupce ředitele pro operace, zavolal zpět do Langley, aby ho osobně požádal o rezignaci. To bylo v devadesátém šestém, pár měsíců po incidentu, jenž znamenal konec jeho kariéry u CIA.

Během následujících let se potloukal od jedné nesmyslné práce ve státních službách k druhé. Po trapném odchodu z operačního oddělení následoval přesun na zamini, kde pracoval jako specialista ve Washingtonské pasové agentuře, pak jako konzulární úředník v Gabunu a kulturní atašé v Dubaji. To bylo jen několik z honosných titulů, kterými ho poctili. Postavení střední úrovně na bohem zapomenutých místech, kariérní dráha vedoucí nikam, měl se stát dalším Reynoldsem. White věděl, že by se ho rádi zbavili úplně, ale takové riziko si nemohli dovolit.

Nikdy se neptal, proč si ho drží dál, hlavně proto, že se ptát ani nemusel. I přes to, že pro Agenturu pracoval jen krátce, viděl a slyšel toho spoustu, mnohem víc, než měl, vzhledem k jeho věku a služebnímu zařazení. Pokud by se pravda provalila, bylo by to stejně nebezpečné pro ně jako pro něj. Jenže oni se ze svých dřívějších chyb poučili. Už nikdy nedostal funkci s pravomocemi nebo skutečnou zodpovědností. Ani tu nebyla žádná šance na obnovení bezpečnostní prověrky, a i když byl pravidelně povyšován, jeho pracovní náplň neodpovídala jeho hodnostnímu zařazení. Ani jeho personál. Za třináct let na ministerstvu zahraničí neměl nikdy víc než tři podřízené. Alespoň jemu to sdělovalo hromadu věcí o pohrdání, které vůči němu cítí jeho nadřízení.

Nejdřív se snažil toho využít, jak se dalo. Marně hledal nějaký způsob, jak se očistit, ale ať udělal cokoliv, nic se nezměnilo. Jak léta ubíhala, jeho zahořklost postupně pronikala na povrch. Největší vztek měl na lidi, kteří ho pustili k vodě, bývalé zaměstnavatele v Langley, a měl k tomu dobrý důvod. Koneckonců bylo nesporné, že to byla jejich chyba.

Tehdy mu bylo třiadvacet. Před pouhými šesti měsíci dokončil odborný výcvik v Camp Peary. Bylo mu třiadvacet.

White pořád ještě musel kroutit hlavou nad tou stupiditou.

Nikdy mu neměli svěřit takovou zodpovědnost, jakou dostal.

Stejně to ale udělali, a při zpětném pohledu bylo zcela jasné, jak špatné rozhodnutí to bylo. To musel připustit sám, i když to bolelo…

Vytrhl se ze vzpomínek, zamračil se a odtrhl oči od okna. Nechtěl se šťourat v minulosti. Nemělo to žádný vliv na to, co dělal v současné době, a mimoto už nebyl stejný člověk jako tenkrát. Tehdy byl nezkušený a špatně vybavený pro úkol, jaký dostal, ale to už bylo dávno. Ironií bylo, že jeho práce pro ministerstvo zahraničí, která měla být trestem, ho vybavila mnoha dovednostmi, jež postrádal jako mladý agent v CIA.

Tři roky strávené v Jordánsku mu poskytly základy arabštiny, kterou si později zdokonalil, a nekonečná řada funkcí na ambasádách v různých zemích Afriky a Středního východu ho poučila o temných stránkách diplomacie. Naučil se odhalovat zpravodajce, kteří vystupovali jako subalterní úředníci, a rozhovor s fantastickou reportérkou z Koha Ditore, údajně nezávislých novin z Kosova, mu ukázal, jak je hostitelská vláda někdy ochotna zajít daleko, aby naverbovala zdroj, i když šlo o někoho tak nízko postaveného, jako byl on. Dodneška si dokázal vybavit její hedvábné havraní vlasy, krvavě rudé rty a plná, dokonale tvarovaná ňadra. Vzpomínal, jak se předkláněla, aby ho nechala nahlédnout do úžlabiny ve výstřihu, a na vůni jejího parfému, když se mu nahýbala k uchu, aby mu mohla pošeptat své návrhy.

White měl už od dětství fotografickou paměť, a dokonce i dnes, po osmi letech, ty vzpomínky vyvolávaly fyzickou reakci. A to byly pouhé vzpomínky. Když byl konfrontován se skutečnou věcí, nedokázal pokušení odolat.

Řekl jí, co chtěla vědět, a ona se mu odměnila nejlepším sexem v jeho životě, přímo tam na rozvrzaném gauči v jeho malé, rohové kanceláři.

Ta vzpomínka mu vyloudila úsměv na tváři. White by byl rád u toho, když zjistila, že si to všechno vymyslel.

Necítil ani náznak viny. Ona se snažila s ním manipulovat a on to prostě jen obrátil. To byla podstata hry. Taky to byla nejdůležitější věc, kterou se naučil během let v zámoří – tedy jak manipulovat s lidmi. Naučil se zjišťovat, co chtějí oni, což mu prozradilo, jak dostat to, co chtěl on. Jak zjistil, ten trik spočíval jednoduše v poslouchání. Naslouchat jejich problémům, nadějím, obavám a touhám. Bylo to skoro neuvěřitelné, co lidi prozradí, když mají možnost se vypovídat, dokonce i na ambasádách, kde jsou obklopeni krajany, z nichž pár jsou vždycky zpravodajci ochotní s potěšením zabít ukecaného úředníka, pokud promluvil bez povolení.

Cullin White rychle pochopil cenu své schopnosti přitahovat lidi a získávat jejich důvěru, i když netušil, odkud to přichází, a udělal vše pro to, aby té schopnosti naplno využil. Zpočátku všechno předával CIA. Hlavně proto, že neviděl jinou možnost. To bylo tehdy, kdy ještě doufal v odpuštění. Později, když pochopil, že ho zpátky nikdy nevezmou, si pořád ještě dělal poznámky a schraňoval to, co se dověděl, ale už své informace s nikým nesdílel, alespoň do svého přeložení do Libérie.

Tehdy se poprvé setkal s Joelem Stralenem, člověkem, jenž slíbil, že oživí Whiteovu skomírající kariéru. Byl jedním z mála, kdo mohli nejen takový slib dát, ale také dohlédnout na to, aby byl splněn. A v následujících letech svému slovu dostál.

I když už uběhlo deset let od jejich prvního setkání, pamatoval si White všechny podrobnosti. V té době byl Stralen brigádní generál v DIA a velel ředitelství pro humánní zpravodajské zdroje. V této funkci byl hlavním styčným důstojníkem mezi DIA a CIA a také šéfoval Systému vojenských atašé. To byl program ministerstva obrany, jenž dodával vojenské i civilní atašé na stovky úřadů po celém světě. White se právě chystal na konci pracovního dne odejít z práce, když se otočil a zjistil, že ve dveřích jeho mrňavé kanceláře stojí generál. Stralen ho tiše požádal o několik minut času a White, jenž předpokládal, že něco pokazil, váhavě souhlasil. O pět minut později, nad vystydlou kávou v bufetu v přízemí, zjistil skutečný důvod Stralenovy návštěvy.

Byl podzim roku 2000 a Rada bezpečnosti OSN byla rozdělená. Tři stálí členové, Američané, Francouzi a Britové, byli pro úvalem sankcí na republiku Libérii, dva další, Číňané a Rusové, byli proti. Podobné opatření již bylo schváleno v případě Sierry Leone. Rezoluce Rady bezpečnosti č. 1806 uvalila osmnáctiměsíční omezení vývozu na tzv. „krvavé diamanty” z této západoafrické země, kde už deset let probíhala občanská válka mezi oficiální vládou a Revoluční sjednocenou frontou. RUF byla mocná odštěpenecká skupina financovaná hlavně z prodeje diamantů na černém trhu v západní Evropě. Tento prodej dosahoval každý rok velkého objemu, který se nedal přesně určit, a finanční prostředky byly samozřejmě využívány k nákupu ručních zbraní pro zhruba 25 000 příslušníků RUF.

Rada bezpečnosti měla důkazy spojující liberijského prezidenta Charlese Taylora s klíčovými členy RUF a panovalo přesvědčení, že si Taylor ponechává část zisku výměnou za bezpečný převoz diamantů přes Libérii na žádostivé trhy v Londýně, Antverpách a Praze. Než byla Rada bezpečnosti ochotna rozhodnout, požadovala nezvratný důkaz v podobě očitého svědka. Nejlépe někoho z členů liberijské vlády, významného politika, jenž by dokázal jednoznačně spojit Taylora s RUF. Podle Stralena byl člověk, kterého hledali, liberijský ministr financí Thomas R. Craven. Podle jeho mínění byl Craven nejslabším článkem řetězu a po Whiteovi chtěl, aby mu nabídl imunitu, azyl ve Spojených státech a jeden milion dolarů výměnou za svědectví před Radou bezpečnosti.

White se neobtěžoval poukázat na obrovskou protiprávnost Stralenova návrhu, protože ta byla oběma zřejmá. Pokud by podmínky obsažené v návrhu vyšly najevo, ocitla by se americká vláda velmi rychle ve středu skandálu neuvěřitelných rozměrů. Nebezpečí obsažená v návrhu byla velmi reálná a těžko se dala ignorovat. Navíc koupit si svědectví cizího diplomata nebylo snadné.

Navzdory všem pochybnostem se White cítil uvnitř polichocený, že ho generál poctil svou důvěrou a pověřil ho tak delikátním úkolem. A co bylo ještě důležitější, White měl pocit, že si ho Stralen hodnotí, aby ho mohl pověřit něčím větším, a to rozhodlo. Souhlasil, že pomůže, a o týden později se zúčastnil společenské události v prezidentském paláci v Monrovii. Přišel i Thomas Craven. White se s ním již několikrát setkal, a nyní se mu podařilo zatlačit ho do kouta na dost dlouho, aby mu mohl předložit Stralenovu nabídku.

K jeho překvapení ji Craven přijal přímo na místě.

Později se White dověděl, že ministr stál před vyhazovem, takže byl jen rád, že to může Charlesi Taylorovi oplatit.

Nakonec ale příležitost nedostal. OSN se rozhodla konat bez Cravenova svědectví a Stralenova nabídka tiše spadla pod stůl. To bylo snadné zajistit, protože nic nebylo na papíře a Craven s tím těžko mohl jít na veřejnost, protože to by Taylorovi, jenž byl stále ve funkci, odhalilo jeho zradu. Nicméně skutečnost, že White byl úspěšný, se nedala zpochybnit a Joel Stralen, který nikdy nezapomínal na toho, kdo mu pomohl, mu projevil vděčnost nabídkou jedinečné tajné funkce v DIA.

Týden poté, co OSN oznámila pokračování sankcí proti Libérii, probírali podmínky při obědě v jednom monrovijském hotelu. Dva generálovi muži hlídali zvenku dveře. Stralen si představoval, že se stane svého druhu hasičem problémů, nikoliv civilním zaměstnancem na plný úvazek, a Whiteovi to vyhovovalo. Armádní důstojník přišel jen s jedním varováním. Vzhledem k jeho předešlému zaměstnání u CIA, kterou Stralen už tehdy považoval za konkurenční podnik, White nebude smět veřejně mluvit o své nové roli v rámci ministerstva obrany.

Whitea ten drobný zádrhel neodradil a rychle s generálovým návrhem souhlasil. V následujících letech plnil řadu úkolů pro Stralena a současně si udržoval své místo subalterního úředníka na ministerstvu zahraničí. Rozdíl mezi těmito dvěma rolemi nemohl být větší. Jako úředníček na zamini celé roky přesouval papíry, sepisoval zprávy a uklidňoval rozzuřené Američany, kteří se zadrhli na úřadech v cizích zemích. Jako smluvní operativec Agentury pro obranné zpravodajství verboval agenty, kupoval tajné dokumenty od zahraničních diplomatů a vyplácel zdroje, ceník podle důležitosti, od hlídače v jordánském parlamentu po brigádního generála v íránské armádě. Během těch deseti poklidných let u DIA mnohokrát riskoval život nebo zranění, ale nikdy ne tak jako nyní. Věřil, že vše, co se doposud stalo, bylo přinejlepším předzvěstí, nácvikem pro hlavní událost.

White se při pomyšlení na tu ironii usmál. Jistým způsobem dokázal, že jeho nadřízení v Úřadu pro konzulární záležitosti měli pravdu. Řekli mu, že se nikdy nedostane dál než na třídu GS-12, a jak se ukázalo, měli pravdu. Nikdy nedosáhne na vrchol státního kariérního řádu, vnitřní platové stupnice pro vládní úřady. Přinejmenším ne na ministerstvu zahraničí. Neleželo mu to ani v patě. Jeho práce tam byla věcí minulosti, teď byl důležitý pouze a jedině současný úkol. To, co dělal v Súdánu, byla jeho zatím určitě nejnebezpečnější a nejdůležitější operace a skončit mohla pouze jedním ze dvou způsobů: buď naprostým úspěchem a triumfálním návratem do Států, nebo naprostým neúspěchem a zdlouhavou bolestnou smrtí v rukou Bašírovy tajné policie. Vzhledem k výši sázek si nemohl dovolit ani na okamžik polevit v pozornosti.

Whitea uklidňovalo vědomí, že není sám. Podporoval ho nejen Stralen, ale také ministryně zahraničí Fitzgeraldová, Jeremy Thayer a, pokud se dalo věřit Stralenovi, i prezident osobně. Podpora na místě byla ještě silnější a podle Whiteova stylu myšlení také důležitější. Išmail Mirghaní, sedící v letadle naproti němu, byl jeho nejdůvěryhodnějším zástupcem. Shodou okolností byl také první osobou, se kterou se v zemi setkal, u Mirghaního vzadu na zahrádce spálil pas na jméno Harold Taylor už necelou hodinu po přistání v Chartúmu.

Avšak i přes svou obratnost a schopnosti byl Mirghaní jen jeden člověk. Za ním však stála síť, kterou White v uplynulých pěti týdnech pomohl vybudovat. Na tyto lidi nejvíc spoléhal, protože oni drželi, doslova, jeho život ve svých rukou. Jeho přežití záviselo na jejich mlčení, na jejich loajalitě. Věřil, že se může spolehnout na oboje. Ta síť sahala od al-Džunajny na západě po Sennar na východě, od ad-Damíru na severu po Džubu na jihu. Tvořili ji zkušení bojovníci ze SLA a JEM, muži, kteří vydrží celé dny mučení, než by porušili dané slovo. Muži, kteří rádi zemřou za možnost svrhnout Černou vránu, jméno, jež dali Umaru al-Bašírovi v tajných výcvikových táborech v pohořích Núba a Džebel Marra, sopečných kuželích centrálního Dárfuru. Tuto příležitost by jim White rád poskytl, a možná dřív, než doufali.

Snad nejdůležitější byly dary, které s sebou do tohoto chudobného kraje přivezl. White chudobu viděl na vlastní oči, ale pořád tomu nemohl uvěřit. Průměrný obyvatel Súdánu vydělal méně než dva tisíce tři sta dolarů ročně a mnozí přežívali za zlomek této sumy. Obsah černého látkového pytle, který měl zasunutý mezi nohama, by mohl krmit 11 000 utečenců po dobu tří měsíců, kdyby ho použil k tomuto účelu. Jenže to by bylo v nejlepším případě jen krátkodobé řešení a nebyl to jeho plán. Pemze nebyly určeny pro tábory vnitrostátně vysídlených osob v severním Dárfuru ani pro bojovníky SLA rozptýlené po celé oblasti.

Alespoň ne přímo. Byly pro jediného muže, jednoho jediného.

Během nekonečných navazujících schůzí a setkání na zamini se o něm mluvilo jako o „Exulantovi”. I když ten titul zněl dramaticky, nebyl to záměr. Každý ze šesti kandidátů dostal kódové jméno, u všech bylo odvozené z jejich životopisů. Životní osudy byly zhuštěny do několika řad fasciklů. Každá složka obsahovala mužovu náboženskou a politickou příslušnost, trestní rejstřík, sexuální orientaci a stav financí. Kromě toho ještě tucet dalších parametrů, které byly tajně vyhodnoceny. Vzhledem k tomu, co bylo v sázce, bylo nutné vzít v úvahu spoustu věcí a vzrušená debata probíhala celé týdny.

Nutno připustit, že Exulant nebyl jejich první volbou.

Několik dalších kandidátů mělo méně rozporuplný životopis, přijatelnější politiku a méně kostlivců ve skříni, což je automaticky posunulo na přední místa seznamu.

Nakonec však došli k závěru, že Exulant je osoba s nezbytnými konexemi, člověk s místní podporou, kterou bude potřebovat, aby mohl vykořenit současný režim. A proto nakonec padla volba na něho.

White mrkl na hodinky v okamžiku, kdy klesl tah motorů a pilot se chystal k závěrečnému klesání na letiště Nijala. Otázku probírala desítka analytiků ze tří různých Agentur, ale odpověď přišla v podobě jediného, energického rozhodnutí. Jako vždy.

Joel Stralen vsadil na Exulanta. Za velmi krátkou dobu zjistí White, jestli generálova sázka vyšla.

V béžových plátěných kalhotách, světlemodré košili a tradičním kufi nasazeném na hustých kudrnatých černých vlasech, Hasan Sádik odpočíval na dvoře své rezidence v Kuaile, když se ozval trylek mobilu na stolku vedle jeho ratanového křesla.

„Ano?”

„Hasane. Kaifhalak?” promluvil volající a rychle přešel z arabštiny do angličtiny. „Říkal jsem si, že ti dám vědět, že jsme přistáli.”

„A vůz, co jsem poslal?”

„Našel nás hned. Už jsme na cestě.”

„Dobře, dobře,” odpověděl Sádik. „Edgar je můj nejlepší řidič. Zná víc zkratek z města než moje manželky způsobů, jak ze mě vymámit drahé dárky.”

Mirghaní jeho drobný žert ignoroval. Sádik měl dojem, že v jeho hlase zaznamenal nádech nervozity.

„Jaký byl let, bratrance?”

Il-híimdnlilláh salaama, přežil jsem,” odpověděl Mirghaní. „Kdybych ti řekl, že jsem v jednom kuse, zamlčel bych to chrastění v těle.”

Sádik se zasmál. „A tvůj spolucestující?“

Mirghaní na druhém konci zaváhal. Pak jeho hlas o jednu čárku poklesl. „Podezírám ho, že v něm nic nechrastí.

Ani vevnitř, ani zvenku,” odpověděl vážným hlasem, vrátil se k arabštině.

Sádik chvilku přemýšlel. Mirghanímu a jejich návštěvníkovi nepotrvá dlouho, než k němu z prašného letiště, vzdáleného sto kilometrů na jih, dorazí. Neviděl důvod, proč být při jednání s cizincem v jiné než dobré náladě. Podobně jako on, byl Cullen White zprostředkovatel, což znamenalo, že měli mnoho společného. Rozdíl spočíval v tom, že White věřil, že lidé, které zastupují, toho mohou získat stejně jako ztratit, že Američané mají větší páku.

Sádik tomu ovšem rozuměl lépe. Věděl koneckonců, jak hra dopadne. Pokud White jen začne tušit, čemu vlastně pomáhá, pouhé tušení, jejich dohodu odvolá a vzápětí poletí do Washingtonu ke svému chlebodárci.

„Dělá ti starosti ještě něco kromě drsného transportu?“

zeptal se Sádik.

„Proč se na to ptáš?“

„Znám tě dost dobře, abych to slyšel v tvém hlase.“

Sádik pokrčil rameny. „Jestli o tom nemůžeš mluvit teď, promluvíme si, až u toho nebudou cizí, kteří by mohli poslouchat, beru-li v úvahu jazykové schopnosti pana Whitea.“

Následovala další krátká pauza a pak Mirghaní odpověděl: „Je to v pořádku, jen jsem trochu nervózní.“

Sádik věřil, že to pochopil. Išmailovi nechyběla odvaha, jeho problémem byl spíš nedostatek drzosti a představivosti. Byl takový už jako malý, Išmail se klidně nechal zmlátit v bitce, ale vždy to byla reakce na něco. Na Sádikovi, chytrém žákovi, zůstávalo vymyslet, jak býka složit, stejně jako teď bylo na Sádikovi obchodníkovi, aby bojovníka povzbuzoval. „Po této nebezpečné cestě už jdeme dost dlouho. A cíl je na dohled.”

„Ano.”

„Opakuju, bratranče, popovídáme si o tom později. A zatím ti radím, abys ses díval pod nohy. Budeš koukat daleko a zakopneš. Nohy nám obvykle podrazí to, že nedáváme pozor na maličkosti.” Sádik sáhl po sklenici s míchanou šťávou z ovoce, dopil zbytek a spokojeně si povzdechl. „Cekám vás do hodiny. Vyřiď našemu hostu, jakou mám z jeho příjezdu radost, a přání všeho nejlepšího.”

Sádik skončil s telefonováním a pohlédl na pole za domem, za štukovými zdmi do U, jež mu poskytovaly stín ze dvou stran. Boty měl zuté a bosýma nohama spočíval na teplých žulových kamenech. Dům si postavil u vodopádu nad vesnicí, dost blízko Džebel Marra, tak aby na jeho rozeklané srázy viděl z okna ložnice. Dál vzadu, za suchou trávou a vinoucí se řadou akácií s plochými korunami, viděl na své oblíbené koně pasoucí se poklidně v rozlehlé ohradě.

Bílého pojmenoval Džalíd, podle arabského slova pro sníh. Hřebec s vyklenutým čelem, vlající hřívou, rovným hřbetem a hrdým postojem měl vzácný rodokmen. Koupil ho od Bamiléků, jejichž stáda měla původ, který se dal sledovat až do devatenáctého století. Patřil k jednomu z nejstarších afrických plemen a byl oddaný, inteligentní a rychlý, na svou velikost obratný běžec, známý schopností překonávat strže a svahy svého přirozeného prostředí.

Pradávní jezdci severních stepí zobrazili tyto hřebce na jeskynních malbách v Ahaggaru a Tassíli. Hannibalovi vojáci je sedlali do bitev s Římany. Do Evropy přišli spolu s další kořistí po vyplenění Kartága. O tisíc let později se stali válečnými koňmi bojové jízdy Julia Césara. Staletí po pádu Říma se na jejich hřbetech Berbeři, po kterých dostala rasa jméno, prohnali Pyrenejským poloostrovem. Za 1. světové války je sedlaly německé okupační jednotky na hlídkách v nehostinné krajině Makedonie, o pár desetiletí později se vychloubal Rommel, že jeho vojáci jsou připraveni se na nich projet ulicemi dobyté Moskvy, aby symbolicky vyjádřili svou moc a triumf.

Sádik uvažoval o tom, že je to jeden z mála příkladů v dějinách, kdy kopyta starověkých válečných ořů nejdřív hrozila a nakonec nevnesla hrůzu a děs do myslí a srdcí nepřátel.

Ať už si Rommel odnesl ponaučení z tohoto nesplněného slibu, nebo ne, Sádikovi to bylo naprosto jasné.

Ať si je člověk svými plány sebejistější, je chybou je oznamovat dopředu. Vítězství je okamžikem odměny pro válečníka. Vytrubovat tento vznešený pocit dopředu je chyba plynoucí z pýchy a arogance.

Sádik odpočíval v křesle. Za pár hodin bude příliš horko a on bude muset hřebce vrátit do stáje. Teď ovšem ještě mohou oba vstřebávat teplo časného dopoledne.

Zavřel oči a uvolnil se. Když přišla služebná a opatrně se ho dotkla, s překvapením si uvědomil, že usnul.

„Ano, Ange?”

„Sajíde, Mirghaní přijel. Ještě s někým.”

Sádik zívl, podíval se na hodinky a posadil se.

Neuvěřitelné. Dřímal skoro hodinu.

„Dej mi minutu a pak je uveď sem. Budeme potřebovat chlazené nápoje. A oni něco k jídlu.”

Ange přikývla a pak se otočila k domu. Sádik sledoval její odchod, pak si propletl prsty, protáhl šlachovité paže a vklouzl zpátky do bot.

Za okamžik vstal, aby přivítal návštěvu.

„Pane White, Išmaile. Prosím, udělejte si pohodlí,”

Sádik pokynul směrem ke křeslům stojícím naproti tomu jeho. „Dáme si malé občerstvení.”

White potřásl Sádikovi rukou a rozhlédl se po dvoře.

Dům byl rozdělený na dvě úrovně a měl poměrně jednoduchou konstrukci, přesto byl prostorný a dobře umístěný. Umění na zdech bylo drahé, nábytek a příslušenství moderní, stejně jako přístroje, jež zahlédl, když je mladá služebná, která jim otevřela dveře, vedla domem na dvůr. Dokonce i ve Státech by to vše bylo považováno za nadstandardní. Zde v Dárfúru to byl přepych, jaký si většina lidí ani nedokázala představit.

Když projížděli od letiště okrajem vesnice po upravené štěrkové silnici, viděl White spoustu příbytků, které byly pro zdejší kraj mnohem typičtější, skupinky kulatých chýší s kuželovitými doškovými střechami, obehnané dřevěnou hradbou. V každé chýši bydlelo osm až deset rodinných příslušníků a venku byly občas zareby, ohrady pro společný dobytek, několik krav, koz a prasat, hejno slepic, nějakou prohnutou nákladní mulu a hubené psy s prašivinou, kteří je měli chránit proti pytlákům. Další hliněné stavby s plochou střechou uvnitř ohrad sloužily hlavně pro uskladnění prosa, cibule a sušených rajčat nebo také pro uložení zemědělských nástrojů a palivového dříví. To pak sloužilo na topení a jako palivo v zapuštěných ohništích, kde se připravovaly hromady pokrmů pro společná rodinná jídla.

Nebyla tam samozřejmě elektřina, jedinou použitelnou vodu bylo nutno donášet ve džberech z haftírů, hliněných cisteren budovaných poblíž dna vádí před nástupem zimního suchého období, kdy vodní toky vysychají na mnoho měsíců.

Kdysi, kdy věděl mnohem méně o životě, by se White možná věnoval srovnávání těchto chudáků s velkým přepychem obklopujícím Hasana Sádika. Mohl několik tichých minut věnovat srovnávání plnokrevníků v jeho ohradách za dvorem, zvlášť majestátnímu bělouši v nejbližším oploceném výběhu, s prohnutými mulami, které poprvé zahlédl u chýší vesničanů a pak na silnici, kudy nosily přebytečná vejce, mléko a sýr, jež se podařilo vesničanům vyrobit, dolů na trh, kde se výpěstky prodávaly nebo směňovaly. Také mohl dumat nad tím, jak se Sádikovi dařilo předvádět svou marnotratnost, aniž by vyvolal nebezpečné nepřátelství těch, kteří nemají skoro nic. Bylo by snadno pochopitelné, že z něho mají strach, ale oddanost, s jakou ho chránili, vyvolávala zvědavost.

Dnes však to bral Cullen White jako běžnou věc a přijímal bez dalších úvah symbiózu mezi mocnými a méně obdařenými v různých bohem zapomenutých koutech světa.

Bylo to něco jako spolužití žraloka s lodivodem mořským.

Lidé jako Sádik drželi nebezpečné predátory v dálce svou vlastní krutostí, ale slabším následovníkům umožňovali zůstat poblíž a chránili je. Živili je natolik slušně, aby to jejich hlad utišilo. Na oplátku oni vždy zůstávali věrně po jejich boku, když to potřebovali. Oni potom dohlíželi na to, aby nikdy neměli žaludky úplně plné nebo nepřestávali trpět nedostatkem toho, na čem byli závislí.

White se posadil, batoh si položil mezi nohy a čekal, až se druzí dva složí do svých křesel.

„Takže,” začal Sádik. „Jak to vypadá v Chartúmu?”

„Napjatě,” odpověděl White. Připomněl si zklamání, které cítil, když v letadle četl noviny. „Odhadoval bych, že máte dobré zdroje informací o tom, co se tam děje.”

Sádik se usmál. „Člověk jich nikdy nemá dost.

Odhaduju, že ten neklid vypukl kvůli ekonomickým sankcím?”

„Vypadá to, že se toho dost děje.” White se na něho díval. „Jak já to odhaduju, je těžké najít ve městě někoho, kdo by z toho nebo onoho důvodu neměl starosti.”

Sádik zabručel. „Škoda. Stejně jako Išmail, i já jsem se narodil v hlavním městě. A taky jsem tam strávil dětství.”

„To zní, jako byste trpěl steskem po domově.”

„Vždycky je to těžké, když jste odtržený od svých kořenů, pane White.”

White jen pokrčil rameny. To nikdy k jeho problémům nepatřilo.

Služebná přišla s podnosem chlazených džusů, ovoce a sýrových jednohubek, položila ho na stůl a odešla. White sáhl po svém džusu a napil se. Ocenil jeho mírně nakyslou sladkost. Uvědomil si, že si za tu cestu vypěstoval solidní žízeň.

„Měli bychom se věnovat práci. Jste připravený k nákupu?”

Sádik přikývl. „Odlétám zítra. Další noc by mělo být všechno hotové.”

„Kšeft je uzavřený, teprve když je dokončený,” White potřásal hlavou. „Pro mě to nebude, dokud dodávka nebude v zemi. Mezitím se může zvrtnout tisíce věcí a každá může vést k vážným problémům.”

„Chápu vaše obavy,” řekl Sádik. „Ale tohle není první transakce, kterou jsem zprostředkoval. A nečekám, že by byla má poslední. A moje účast stranou, zatím vždycky všechno proběhlo, jak mělo.”

White se mu podíval do očí. Pamatoval si případ RUF.

A také Irán-Contras, kterým pro jejich drzost Stralen vždy tleskal, i když trval na tom, že jednání s íránskými „umírněnými” je marnost nad marnost. Jeho námitky proti prvnímu obchodu, a nikoliv proti tomu druhému, byly čistě jen otázkou souvislostí, první zapadal do jeho systému morálních a politických hodnot, druhý ne, a pro Stralena byly věci velmi jednoduché. Při vší úctě ke generálovi, White toto srovnávání nebral. Následky obou případů se prostě nedaly porovnávat, nemluvě o tom, jak nebezpečně se začínaly stupňovat.

„Dřívější případy jsou hezká věc, ale já potřebuju vědět, že nedojde na žádná překvapení na poslední chvíli,”

poznamenal po chvilce.

„Jestli vám nestačí mé osobní záruky, pane White, pak doufám budou stačit záruky mého bratrance.”

Mirghaní se předklonil, vzal si z talíře plátek sýra a položil ho na krajíček chleba. „Nemusíte si dělat starosti,”

prohlásil a nacpal si jídlo do úst. „Obchodníci jsou spolehliví lidé.”

„Jsou to piráti,” poznamenal White.

„Ano.” Mirghaní dožvýkal a polkl. „Jenže je v jejich zájmu držet slovo. Nechtějí mít reputaci, že porušují dohody. Svou smetanu bezpochyby rozházejí po barech a bordelech v Eylu. Nesmíme ale zapomínat, že klan Madžirtín prezidenta Ahmada kontroluje Pundand, kde mají svou základnu. A že jeho přechodná somálská vláda velmi potřebuje finanční podporu.”

White otáčel v ruce orosenou sklenicí. „Ať ten kruh zůstane neporušený,” řekl polohlasem.

„Co to bylo?” zeptal se Mirghaní.

„Americké rčení.”

Sádikův úsměv doprovázel výraz tajného pobavení.

„Když mluvíme o Americe, pane White, myslím, že vaše revoluční armáda si nedělala žádné výčitky, když nakupovala tisíce zbraní a miliony liber střelného prachu od pirátů. Bez těchto dodávek by nikdy nepřečkala válku s Brity.”

White ho mlčky pozoroval a téměř se začal usmívat sám. Zvažoval, co by si jeho bývalí šéfové v Agentuře pomysleli, kdyby slyšeli, jak jsou právě povýšeni do společnosti George Washingtona.

Dopil, zvedl batoh ze země a položil ho na stůl. „Tady to je,” řekl nakonec. „A díky za lekci z historie.”

Sádik chytil popruh batohu a přitáhl si ho k sobě. A je to, uvažoval White. Už není cesty zpátky. Pro něho, pro Stralena, pro nikoho. A z toho pocitu, že za sebou spálili mosty, mu nečekaně spadl ze srdce kámen.

Sáhl po ovoci a opřel se v křesle. Dál obdivoval berberského hřebce v ohradě za polem.

„Nádherný tvor, že?” zeptal se Sádik.

White se otočil k němu a přikývl. Zprostředkovateli uniklo máloco. Při jeho práci to byla důležitá schopnost.

„Toho koně odchovali Bamilékové, odnož kmene Bantu, která se před pár stoletími odstěhovala do Kamerunu,” vysvětloval Sádik. „Z domova v údolí Nigeru je vyhnaly vnitřní rozbroje. Ve své nové vlasti převálcovali Pygmeje. Sami byli uprchlíci a dobyvateli se vlastně stali z nouze.” Odmlka. ‚Africké dějiny se od těch vašich liší, pane White. Je to prastará tapiserie, na níž se řada motivů opakuje. Pro nás není nic nového a všechno, co přichází, tu už bylo.”

White ho dál pozoroval. „Mám to brát jako další historickou připomínku?”

Sádik pokrčil rameny. „Raději bych to chápal jako kousek perspektivy, poskytnutý bez nároku na odměnu.”

White to dlouze zvažoval, pak kývl. Znovu měl ten neurčitý pocit, že si z něho Sádik dělá legraci.

„Budu se snažit na to nezapomenout.

14

YAOUNDÉ, KAMERUN

Marché du Mfoundi, nejrušnější otevřené tržiště v Yaoundé, kamerunském hlavním městě, naráželo na hotely a obytné věžáky mezi třídou Avenue Monseigneur Vogt a železničními kolejemi a rozlévalo se téměř až ke schodišti vedoucímu ke katedrále Notre Dame des Victoires. Ta měla šikmou střechu, do výše tyčící se bílý krucifix a v době mše se z ní linul vír křesťanských hymnů a animistických zpěvů.

Pod částečně vybledlými, trochu potrhanými slunečníky bylo vystaveno maso, ryby, zelenina, náboženské předměty, lidová medicína, vyřezávané dřevěné figurky, ručně tkané koberce, kousky oblečení a košíky a nepočítané dalších předmětů. U Stánků, kde se tlačili kupující a dohadovali se s prodejci o ceně, bylo slyšet, jak se míchá francouzština a angličtina s místními betijskými nářečími.

Motocyklová taxi spolu s klasickými žlutými vozy se proplétaly hustým provozem, bránily v pohybu autům, dodávkám a náklaďákům všech možných značek a děsily chodce, kolem kterých se rychle míhaly. Kolem špagetového chumlu ulic a tříd Yaoundé se zvedaly kopce částečně porostlé zeleným lesem, s polozřícenými chatrčemi a prašnými cestami, po kterých sestupovali na městská tržiště každé ráno pouliční prodavači, zboží naložené na kárkách tažených mulami nebo na pickupech. Doufali, že se budou vracet s menším nákladem a nějakým ziskem, než se začne smrákat a začnou hrozit bezohlední lupiči a bandité.

Nedaleko tržiště vyšel ze svého hotelu na teplé polední slunce Ryan Kealey. Po dlouhé cestě nebyl nějak ve své kůži. Po letu s Johannesburgu s keňskými aerolinkami následovala dlouhá přestávka na Jomo Kenyatta International Airport západně od Nairobi, kam jeho další spoj, elegantní Boeing 737, dorazil s více než hodinovým zpožděním. Ten ho měl krátkým skokem dopravit na yaoundské Nsimalen International. Informovali ho, že zmešká hotelovou neplacenou kyvadlovou dopravu, a tak si pro třicetiminutovou jízdu do Hiltonu na bulváru 20. května vzal taxík. Jak Harper slíbil, měl tam zaplacenou rezervaci.

Jižní Afriku opustil v jedenáct večer předešlého dne, na cestě strávil devět hodin a do hotelového pokoje se dostal kolem šesté ráno. Rozdíl způsobila časová pásma. To, že získal dvě hodiny navíc, nevadilo, aspoň si mohl odpočinout, než se setká se svým kontaktem. I když byl přesvědčený, že je příliš napjatý a přetažený, nastavil si pro každý případ budík na mobilu na deset třicet, a skutečně si v křesle zdříml, když listoval hotelem dodaným výtiskem Tribune, místními dvojjazyčnými anglofrancouzskými novinami.

Když se vzbudil, osprchoval se, převlékl se a u pokojové služby si objednal nějakou kávu. Pak vyrazil směr tržiště. Cítil se osvěžený. Teplota byla i na plném slunci někde kolem příjemných třiadvaceti stupňů, asi tolik jako v Johannesburgu, kde byly zimy podobně mírné.

Přešel bulvár na Rue Goker a minul sochu Johna Kennedyho na třídě pojmenované po zavražděném americkém prezidentovi. Pro místní lidi to byl hrdina, míra jeho uctívání tu byla téměř stejná jako ve Státech, a Kealeymu nebyl důvod záhadou. Kdysi dávno, když vyučoval mezinárodní vztahy na univerzitě Maine, připomínal studentům, že Mírové sbory, o kterých většina z nich věřila, že vznikly na základě lidumilných ideálů, byly ve skutečnosti vymyšleny jako aktivní, mazaně pragmatické, prostředky zahraniční politiky, jež měly za cíl zamezení šíření sovětského vlivu ve třetím světě. V

Kamerunu, tehdy mladé republice těsně po osvobození ze sevření francouzského kolonializmu, byli komunističtí makisté usazeni v buši a podnikali opakované teroristické útoky na prozápadní vládu. Byl to jeden z prvních testů Kennedyho plánu pro studenou válku a jeho podstatou bylo nabízet při obhajobě amerických zájmů nejdřív cukr, a pak teprve bič. A přinejmenším v této zemi se jeho plán ukázal jako velmi účinný nástroj.

Kealey ušel ulicí několik bloků a zahnul doprava k tržišti. Vřelo to tam, všude se motali lidé, někteří v západních šatech, jim ve vlajících širokých bavlněných košilích s velkými kapsami a kalhotách. Vše bylo vyšívané a s vetkanými vzory.

Tmavýma očima přejížděl ulici a hrozny nakupujících tísnící se kolem Stánků, turisté, místní, muži i ženy každého věku. Nedávno dospělé matky v tradičních kabbas, mnohé už se třemi nebo čtyřmi dětmi. Nemluvňata si držely u prsu a taháním za zápěstí pobízely další, loudající se mrňata.

Před sebou u chodníku si Kealey všiml kroutících se černých pramenů kouře, vznášejících se nad Stánkem s jídlem obsazeném dvěma ženami v tradičních róbách. Měly pleť barvy připáleného karamelu a Kealey odhadoval, že se jedná o matku s dcerou. Mladší míchala obsahem velké pánve na kamnech připomínajících sud a vytápěných uhlím.

V hustém kouři rozeznal vůni pečených buráků a nějakou další, těžko rozeznatelnou, nasládlou vůni.

Zkontroloval si chronograf na zápěstí. Bylo 12.20.

Pořád trochu brzo. Po jeho levici stál nad odřeným tkaným kobercem muž s šedými vousy. Na koberci měl rozložené různé nože. Kealey se rozhodl, že zabije pár minut a nože si prohlédne. Pouliční prodavač měl na prodej široký výběr – mačety, bowijáky, lovecké nože a celou sadu bojových čepelí.

Kealey zvedl Muela Scorpion vyrobený ve Španělsku s gumovou rukojetí a finskou osmnácticentimetrovou černou čepelí z chromové oceli, odzkoušel vyváženost a prohlédl si ho, jestli nejde o kopii.

„Kolik?” zeptal se.

„Osmdesát euro,” odpověděl muž

Kealey přitlačil, aby cenu srazil.

„Šedesát, níž ne.” Prodavač zvedl z koberce pouzdro a ukázal ho. „To patří k noži.”

Spokojený Kealey vytáhl peněženku, zaplatil za nůž a hodil ho do vaku.

Po chvilce se vydal ke stánku s jídlem a zastavil se kousek od něj. Stál tam a pozoroval prodavačky. Bylo na nich něco současně smutného i působivého. Nedařilo se mu ty pocity od sebe oddělit, nebo vůbec určit, odkud vlastně pocházejí. Nezkoumal je, jako už dlouho nezkoumal žádné své pocity. Věci bral jednoduše. Blackwater byl za ním. V

Jižní Africe už pro něj nezbylo nic. A souhlasil s prací pro Harpera. Nechtěl se dívat dál zpátky. Ani dopředu.

Kealey se znovu podíval na hodinky a trochu netrpělivě zamručel. Půl jedné, už byl čas. U stánku s jídlem starší z žen vytahovala předními dvířky z kamínek plechy a jejich obsah vytřásala do jednoduchých bílých lepenkových krabic na jídlo. Sledoval, jak krabice skládá na dřevěný stůl vedle sebe nebo je podává kolemjdoucím.

„Stojíte frontu na medové arašídy?” zeptal se někdo za ním. Hlas to byl ženský, měkký, ovlivněný francouzštinou.

Kealey se otočil. Zena před ním byla vysoká, štíhlá, s trochu šikmýma očima a dlouhé, lesklé černé vlasy měla stažené do koňského ohonu. Oblečenou měla lehkou krémovou sukni po kolena, žlutou blůzku bez rukávů a na nohou sandály.

„Mám rád africká jídla,” poznamenal a podal jí ruku.

„Ryan Kealey.”

„Abigail Jean Liu,” představila se. „I když Abby bude stačit.”

Kealey přikývl a mlčky si ji prohlížel.

„No, pokud jde o váš mangový krém, tak tohle, myslím, není to správné místo na chlazené sladkosti,”

poznamenala.

Kealey se jí dál díval do očí. ‚Můžete mi něco doporučit?”

Naklonila hlavu na stranu nad nahé, opálené rameno.

„Tam vzadu na Avenue de l’Independence je rozkošná kavárna a podávají ho tam s limetkou, Právě jdu tím směrem, jestli chcete, ukážu vám to.”

Kealey opět přikývl. „Budu vám vděčný. Jestli vás to neobtěžuješ

Její úsměv zhodnotil jako zcela profesionální. „Vůbec ne, vlastně se tam můžu taky zastavit a dát si trochu.”

„Nevypadáte jako milovník sladkého.”

Kealey seděl se svým dezertem netknutým, složený ubrousek na stole vedle poháru. „Nikdy jsem neměl rád mango,” vysvětloval. „Ostatně ani tyhle špionské postupy.”

Abby si nabrala lžičku ze své porce a vložila si ji do úst. „Omlouvám se za obojí. To jedno je pro mě potěšení, to druhé, bohužel, nezbytnost.”

Kealey byl zticha a přemýšlel. Kavárnu Exotique provozoval francouzský emigrant jménem Gaston, který ji zjevně velmi dobře znal. Než je zavedl k malému venkovnímu stolku, umístěnému zvlášť v malé zadní zahrádce, několik minut si s ní nezávazně povídal.

„Nevím, jak funguje Interpol,” prohodil tiše, „ale setkání na veřejnosti s kódovými větami jsou ciráty, které bych raději oželel.”

„A přednost dáváte čemu?”

„Zaklepete na mé dveře v hotelu. Představíme se a pak můžeme mluvit. Sice to zjednodušuje intriky, ale dostaneme se tak přímo k věci.”

Abby Liu elegantně pojídala svůj pohár. Dívala se na Kealeyho, ale zároveň sledovala celé okolí, což jemu neuniklo. „Toto je Kamerun, ne Jižní Afrika,” vysvětlovala.

„Hotelový recepční, pikolík nebo uklízečka můžou být příbuzní některého z pirátů, kteří řádí na pobřeží. Nebo příslušníka četnictva, co s nimi leze do postele.”

Chvilku přemýšlel. „Pozor na zvědavé oči, že?”

Abby přikývla. „A uši,” dodala s téměř nehybnými rty.

Mluvila tlumeným hlasem skoro jako Kealey. „Jako Američan se okamžitě stáváte červeným praporkem. Kromě příslušnosti, o které jste se zmínil, jsem francouzská občanka čínského původu. Kdyby nic jiného, tak by to znamenalo, že jsem snadno identifikovatelná a sledovatelná.

Něco jako bílá vrána. Naše setkání by neuniklo pozornosti.”

„A vy si myslíte, že tržiště plné lidí je méně nápadné než, řekněme, vaše kancelář?”

Stiskla koutky rtů. „Pane Kealey, asi těžko ocením, že zesměšňujete mé znalosti a zkušenosti.”

„Já ne, a prosím vynechejte toho ‚pána‘.” Zarazil se, mávl rukou, aby naznačil okolí. „Tohle místo Přerušila ho. „Na Gastona se dá spolehnout. A ráda bych, abychom toho nechali.”

Kealey přikývl, jeho tušení se potvrdilo. Kavárna byla bezpečným přístavem Interpolu.

„Další věc, kterou je nutno mít na paměti. Použila jsem výraz piráti jako obecné označení, ale je to nesprávné. Nebo přinejmenším příliš zjednodušující. Některé skupiny v této oblasti jsou obyčejní žoldáci, další jsou političtí extremisté nebo náboženští fanatici. Jejích vzájemné propojení se dost těžko zjišťuje.”

Kealey její slova asi minutu vstřebával. „Něco dalšího, než se dostaneme k práci?”

„Měl byste se tvářit, že vám to africké jídlo chutná, nebo budete vypadat podezřele.”

„A když ne?”

Vesele se jí zablýsklo v očích. „Zákonný trest je doživotí, kromě toho by mě to mohlo svádět, abych to snědla sama, než to nechat vyhodit, a já se snažím přísun kalorií omezovat.”

Kealey to nekomentoval. Pružná, štíhlá atletická postava. Abby Liu vypadala na jógu, trochu vzpírání a nějaká bojová umění, sázel by na tai-či. Těžko si představit, že by pro ni nějaká ta kalorie navíc byla problém.

„Tak jo,” prohlásil. „Co bych měl vědět jako první?”

Předklonila se. „Před šesti týdny obsadili piráti v Adenském zálivu loď vezoucí vojenský materiál. Loď plula pod ukrajinskou vlajkou, ale většina nákladu byla naložena v Íránu.”

Zvedl obočí. „Kam mířila?”

„Cílem byl podle záznamu Egypt.”

Podle záznamu. Kealey tu narážku nepropásl.

„Naposled, když se něco takového stalo, budou to tak tři čtyři roky, začali Rusové řvát a poslali za piráty válečné fregaty z Černého moře.”

„Ano.”

„Ten náklad tehdy byl legální, zařizoval to úředně uznaný obchodník se zbraněmi a byl určený pro Keňu.”

„Ano.”

„Ale náklad, o kterém mluvíme, to zní jako úplně jiná historie.”

Abby přikývla. „Ten šel do Súdánu.”

Kealey byl chvilku zticha, přemýšlel. „Rusko-íránský kšeft se zbraněmi, a to se Súdánci, flagrantní porušení mezinárodních sankcí.”

„A za spolupráce určitých egyptských úředníků.”

Zabručel. „Hádám, že je jasné, proč nikdo ze zúčastněných nechce vířit bahno.”

Pokrčila rameny. „To je zřejmé. Ale také je veřejným tajemstvím, že Bašírova vláda má své příznivce. A že embargo OSN na dovoz zbraní je děravé. A pokud jde o Egypt, jsou tam hluboké etnické i historické vazby.”

Odmlka, aby si mohla dát do úst další lžičku krému.

„Mnohem důležitější je obsah té dodávky a kde mohla skončit.”

Kealey se na ni podíval. „Rád si to poslechnu.”

„Domníváme se, že je tam třiatřicet bojových tanků Zolfaqar. Tucet vrtulníků ANSAT/Sharaf. A spousta různých dalších zbraní.”

Kealey ponořil lžičku do krému a nepřítomně ji tam držel.

V dobách, kdy byl v Agentuře, četl zpravodajské rozbory potvrzující, že zolfaqary a helikoptéry jsou okopírované americké technologie. V případě těch tanků zaslechl nějaké fámy, že se íránským ozbrojeným silám podařilo ukořistit jeden Ml Abrams, jenž přejel iráckou hranici při invazi v roce 2003, a jeho podvozek použili jako základ pro stavbu vlastního tanku. Vrtulníky byly, jak se předpokládalo, zmodernizované, posílené útočné cobry, které dostal šáh ještě před islámskou revolucí.

Pohrával si se lžičkou, otáčel s ní mezi palcem a ukazováčkem. Kde mohla skončit. Vzhledem k tomu, proč ho Harper nutil, aby se vydal na státem placenou cestu napříč Afrikou, měl všeobecné tušení, kdo by mohl být případným kupcem.

Kealey se opatrně rozhlédl. Buď v tuto denní dobu obchody moc nešly, nebo Gaston odrazoval zákazníky od zahrádky. Pohled skleněnými dveřmi do vnitřku kavárny mu naznačil, že asi to druhé bude správně, u stolů uvnitř seděla spousta lidí. Jediní na zahrádce, kromě Abby a jeho samotného, byla bílá dvojice středního věku ve stejných bílých šortkách, což byli nepochybně turisté, a tmavé děvče popíjející kávu, které se na svém notebooku dívalo na videa.

Byl si jistý, že nikdo z nich se je nesnaží odposlouchávat.

Pokud mluvil tlumeným hlasem, tak nikdo z nich ani nebyl na doslech.

„Jak jste se dověděla o pirátském úlovku?” zeptal se po chvilce.

„Díky vlastnímu úlovku,” vysvětlovala Abby. „Piráti si své cíle vybírají různými způsoby. Před lety to byla hlavně příležitost. Od té doby ovšem natáhli svá chapadla do celních úřadů po celém světě.”

Kealey to zvážil. „Jestliže mají úředníka pro lodní dopravu na háku, může jim říct, kam ta loď míří, a dát jim i trasu, po které poplují k cíli. Dokonce jim může dát tip, co je na nákladovém listu.”

„A pokud je na správném místě, taky položky, co na něm nejsou,” doplnila. „Vzhledem k tomu, že deklarovaným kupcem byl Egypt, byly tanky a helikoptéry technicky legální náklad. Nevíme, jestli byly na lodi zakázané zbraně, ale je to v každém případě možné.”

„Takže máte člověka uvnitř, který se snaží poštvat zúčastněné strany proti sobě, někoho, koho jste dostali a uzavřeli s ním dohodu.” Kealey přikývl. „Čili platíte mu za to, aby organizoval ilegální obchody, tu informaci pak předá pirátům a nakonec to vyzvoní vašim lidem.”

„A my ho výměnou za to necháme na svobodě.”

Kealey si asi minutu připomínal Harperův podrobný přehled informací o Simonu Nusajrím a jeho alter egu Davidu Chádirovi.

„Ti piráti, Mají vazbu na našeho člověka z Paříže, Marseille, současné místo působení neznámé?” zeptal se Kealey.

Abby na něj pohlédla. „Nemůžu vám říct s určitostí, jestli mezi nimi existuje přímé spojení. Víme ale, že náš člověk je, abych tak řekla, ve spojení s mnoha jednotlivci a organizacemi, jejichž reputace je definicí opaku slova příkladný. Jedním z nich je Išmail Mirghaní „Válečný náčelník, který se trhl od SLA a JEM?”

„A pak založil Dárfúrskou lidovou armádu, ano,”

doplnila. „Vidím, že vás důkladně informovali.”

„Natolik, aby mě posadili na noční spoj do Kamerunu.

Teď bych akorát rád věděl, co tady dělám.”

„K tomu se hned dostanu.” Abby ukázala na nedojedený pohár. „Za prvé, měla jsem dojem, že jsme se domluvili na nějakém zákusku.”

Podíval se přes stůl. „Vy to myslíte vážně.”

„A vy to zcela zřejmě nejíte. Zkuste aspoň trochu, prosím.”

Kealey se zachmuřil, pomalu si nabral na lžičku sousto a snědl ho. Abby se na něj dívala a v očích se jí opět objevily pobavené jiskřičky.

„Jaké to je?” zeptala se.

Pokrčil rameny. „Takové, jaký má podle mě mangový krém být.”

Abby se uchechtla a Kealey cítil, jak se mu na rty dostal nějaký podivný úsměv. Překvapilo ho to.

„Říká vám něco jméno Hasan Sádik?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Sádik

byl

v

posledních

dvaceti

letech

zprostředkovatelem ve spoustě obchodů se zbraněmi, hlavně mezi Ruskou federací a různými zeměmi v Africe a centrální Asii. Má dlouhodobý vztah s Federální bezpečnostní službou.”

„Zeštíhlená KGB.”

„Hezky řečeno,” poznamenala. „Myslím, že podobně můžete přirovnat Sádika k Adnanovi Chašodžímu. I když nepatří mezi ty, kdo se kamarádí se západními aristokraty a celebritami, nahromadil Sádik podstatné bohatství a investoval miliony do ruských ropných průzkumů v Súdánu.”

„Chcete mi říct, že to on stál za obchodem, který ti piráti tak pohnojili?”

„Dokázat to nemůžeme, ale jsme přesvědčení, že to tak je. Ovšem víme, že se Sádik má sejít s piráty, aby vyjednal zpětný odkup nákladu.”

Kealey se na ni upřeně zadíval. „Pro Mirghaního?”

„Ano.”

A přes něho pro Nusajrího, uvažoval Kealey. Podíval se na Abby pozorněji a zhluboka vydechl. „Sádik…

zorganizoval přepadení vlastních zákazníků.”

„O tom jsme také přesvědčeni.”

„A kdy k tomu setkání má dojít?”

„Zítra večer.”

„Tady v hlavním městě?”

Zavrtěla hlavou. „V Limbe, pokud jsou naše informace správné.”

Kealey si v duchu načrtl mapu. Pobřežní město bylo vzdálené asi 90 kilometrů, neboli 50 mil a něco, směrem na jihozápad.

„Ty informace. Co kdybyste se se mnou podělila o to, jak jste k nim přišli?”

Abby začala odpovídat, podívala se doprava a ústa zase zavřela. Ode dveří k nim mířil Gaston, vysoký silný muž s pletí barvy pečených mandlí.

„Abby, mon amie, prosím omluv mě, že přerušuju,”

řekl a po Kealeym hodil uctivým úsměvem. Naklonil hlavu zpátky ke skleněným dveřím. „Je to pravděpodobně souhra náhod, občas se tu zastaví, když objíždí tuhle čtvrť, ale objevili se tu dva uniformovaní úředníci městské rady a žádají po mém barmanovi stůl venku.”

Poděkovala pokývnutím hlavy. „Merci, “ řekla a pokračovala: „Za okamžik jsme pryč.”

Kealey nahlédl dveřmi, jimiž Gaston odešel, a uviděl u pultu dva uniformované muže.

„Liší se nějak od četníků?”

„Magistrátní úředníci jsou civilní funkcionáři…

můžete je chápat něco jako stavební inspektory. V Yaoundé hlavně honí pouliční prodavače bez povolení. Jejich poslední velký zátah byl proti pouličním majitelům telefonů – lidem, kteří si natáhnou telefonní dráty z domu na ulici a zákazníkům, kteří si nutně potřebují zatelefonovat, účtují nějakou malou částku. Spousta lidí si tady nemůže dovolit mobily a na těch pouličních závisí.”

„A dělají nějaké problémy?”

„Ani ne, ale jsou snadným cílem pro šťáry.” Abby pokrčila rameny. „Tady si úředníci cpou kapsy horem dolem, což je důvod, proč žádnému nevěřím.”

„Co když za vámi přijde některý s nataženou rukou?”

„Budu předpokládat, že druhou má nataženou k někomu jinému.”

Kealey se zasmál, ale nic neřekl.

„Povím vám toho víc, až budeme mít víc času,”

pokračovala. „Teď bychom měli dát dohromady nějaký plán.”

„Kdy odjíždíme do Limbe?”

„Dnes večer,” odpověděla. „Je to jen něco přes hodinu autem.”

„My dva pojedeme sami?”

Zakroutila hlavou. „Mám nějaké spolupracovníky, kterým mohu důvěřovat. Pár z RB Yaoundé, regionální pobočky Interpolu. A pár dalších, na které se dá spolehnout.”

Přikývl a čekal, co bude dál.

„Vyzvedneme si vás v devět hodin. Jděte dva bloky od hotelu, zahněte za roh a počkejte v půlce té ulice. Budete mezi Avenue Foch a Rue de Narvik.”

Kealey se na ni podíval. „Další špionské hrátky?”

Abby Liu pokrčila rameny a vzala si kabelku, kterou měla pověšenou na opěradle židle.

„Netlačte na mě, Kealey,” požádala a oči se jí zase blýskaly. „Stačí, že jsem vás nenutila sníst víc toho afrického jídla.”

Shluk různých, na noc zavřených obchodů měl ve výkladních skříních křiklavé reklamy na všechno možné, od použitých DVD a dětského oblečení po cigarety, afrodiziaka a kondomy. Kealey stál ve tmě před nimi, když k chodníku přirazilo auto, šedé BMW SUV X5.

Tmavě zabarvené okénko na straně spolucestujícího sjelo částečně dolů a uviděl Abby Liu. Pak se rozletěly zadní dveře.

„Raději si nastupte,” vyzvala ho.

Kealey se předklonil, aby viděl dovnitř. Na zadních sedadlech seděli dva muži, za Abby a řidičem, klepl kotníky prstů do dveří a vklouzl na zadní sedadlo k těm dvěma. Jak předpokládal, měly dveře solidní zvuk půlcentimetrového pancíře.

Auto vyrazilo od chodníku a klouzalo neosvětlenou ulicí.

„Etienne Brun, Léonard Martin, Ryan Kealey,”

představovala je Abby a otočila se ke Kealeymu přes opěradlo. Muž sedící u protějších dveří, ten jménem Brun, napřáhl ruku. Byl to šlachovitý světlý černoch s oholenou hlavou.

Kealey ho vzal za ruku, podíval se na muže uprostřed a také s ním si potřásl rukou. Martin byl běloch se širokými rameny a delší blond vlasy měl z vysokého čela sčesané dozadu.

Kealey se opřel a setkal se s pohledem řidiče ve zpětném zrcátku.

„Dirk Steiner.” Mluvil anglicky s těžkým německým přízvukem. Slabé namodralé světlo vydávané GPS

jednotkou na palubní desce ukazovalo ostře řezané rysy.

„Slyšel jsem o vás, pane Kealey. Samé dobré věci.”

Kealey se zasmál. „Doufám, že to převážilo to ostatní, co jste o mě slyšel.”

Muž se pousmál, ale neřekl nic. Oči měl upřené na kroutící se cestu před nimi.

„Etienne a Léo jsou kolegové z Interpolu, už spolu nějakou dobu děláme,” vysvětlovala Abby. „Jsou to policisté se specializací na námořní kriminalitu. Dirk je náš styčný důstojník s protipirátskou operační skupinou EU.”

Kealey chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny.

„Což znamená, že jsem tady navíc,” konstatoval Kealey. „Já nemám ani ponětí o pirátech, lodích nebo vodě.”

Na rtech Abby se objevil náznak úsměvu. „Nějak se mi nechce věřit, že říkáte úplnou pravdu. Ať je to jakkoliv, bylo mi řečeno, že máte jiné znalosti a schopnosti, které by nám mohly být užitečné.”

„A jaké?” zajímal se Kealey.

Otočila se na sedadle a sáhla pod palubní schránku.

Když se za okamžik narovnala, držela cosi dole mezi předními sedadly.

Kealey to okamžitě poznal, natáhl se a vzal jí zbraň z ruky. Byl to Brúgger&Thomet MP9, taktický samopal s velkokapacitním zásobníkem a opatřený tlumičem.

Abby se zase otočila, aby na něho viděla přes opěradlo, a sledovala, jak zbraň ve svém klíně zkoumá. „Patří mezi vaše schopnosti také používám tohoto typu zbraně?”

Podíval se na ni v přítmí, jež panovalo uvnitř SUV, a jejich oči se setkaly. Chvíli na sebe upřeně hleděli. „O co přesně tady vlastně jde?”

„Říkala jsem vám o setkání Hasana Sádika dnes v noci, že?”

Přikývl.

„No, Sádik vlastní výletní člun, malou jachtu,”

vysvětlovala. „Dověděli jsme se, že momentálně je zakotvená v maríně v Limbe.”

Kealey se na ni stále díval. „Tam ho chcete chytit?”

„Tam nebo v zálivu. Podle okolností. Nakonec to bude vaše věc.”

„Jak to sakra myslíte?”

Abby nezaváhala ani na okamžik.

„Mělo by vám to být jasné, Kealey. Počítáme s tím, že nás povedete.”

15

LIMBE, KAMERUN

„Nicolasi, prosím, omluvíte mou nedochvilnost?” ptal se Hasan Sádik. Sedl si ke stolu. „Doufám, že vaše čekaní bylo příjemné.”

Nicolas Barre žvýkal své tomate cravettes a díval se přes hotelovou jídelnu na smyslnou blonďatou zpěvačku v černých šatech bez ramínek, která si svou uhlazenou francouzskou písničku sama doprovázela na piano. „Moji lidé se měli čím zaměstnat,” odpověděl. „Ale pro jejich vlastní dobro doufám, že to nepřehnali.”

Sádik se zasmál. „Slyšel jsem, že nuda zabíjí.”

„Možná,” utrousil Barre. Oči měl pořád upřené na blondýnu. ,,Nemám strach, že bych mohl některého z nich ztratit v tomhle vynikajícím podniku.”

Sádik se posadil ke stolu a zeširoka se usmál. I přes melancholický zvuk piana jeho pozorné ucho zaznamenalo klapot rulet otáčejících se v kasinu naproti přes halu hotelu Bonny Bight.

Barre sáhl po skleničce s vínem a jedním lokem spláchl sousto garnátů. „To rozptýlení snad zabrání mým psům, aby tu dělali příliš velkou rutyku, protože tu nebudu, abych je postavil do latě. Pro Limbe by asi bylo lepší, a zvlášť pro jeho nevinné mladé dívky, kdybych je vzal s sebou.”

Sádik se smál. „Mám pět manželek, a žádné by flirt s jiným mužem neprošel, pokud bych ji přistihl.” Záměrně se vyhnul podstatě věci. Nedostal by se v životě tak daleko, kdyby nevěděl, co je opatrnost, a jejich transakce byla prostě příliš citlivá, než aby ji prováděli v dosahu cizích očí a uší.

Trval na tom, že Barre přijde na jachtu sám. Barre ovšem tuto podmínku přijal až poté, co si jednu taky stanovil.

Jakmile obchod uzavřou, setká se s motorovým člunem asi tři kilometry od pobřeží. Jeho uvažovaní bylo zřejmé.

Setkání s motorovým člunem byla pojistka, pokud se neukáže, námořní lumpové na palubě budou okamžitě tušit zradu. A budou připraveni reagovat velmi nepěkným způsobem.

Sádik studoval piráta a těžko mu mohl mít za zlé, že se snaží vyrovnat podmínky při předání. I on přežil tak dlouho, protože si z ostražitosti udělal svého přítele a spojence.

Barre jedl dál pod jeho zkoumavým pohledem a do jídla se vrhal s nadšením. Byl to Somálec hubený jako lunt, s pletí barvy tmavého mahagonu, diamantovým cvočkem v pravém uchu a tetovaným černým škorpionem, jenž vykukoval z límečku jeho košile. „Přidáte se ke mně, Hasane?” Vzhlédl od svého talíře. „Ty garnáty jsou vynikající.”

„Raději bych večeřel, až dokončíme náš obchod,”

prohlásil Sádik. „Ale nespěchejte. Nerad vidím vyhazovat dobré jídlo.”

Barre si kousl do jemného garnáta a napil se vína, zatímco zpěvačka pokračovala ve zpěvu. Její hlas zněl vášnivě a melancholicky, tóny se z malého křídla nesly jako drobná arpeggia: „Les feuilles mortes se ramassent á la pelle. Tu vois, je n’ai pas oublié. Les feuilles mortes se ramassent á la pelle. Les souvenirs at les regrets…”

„Je to úžasně krásná žena,” poznamenal Barre. Oči měl stále upřené na ni. „Rozumíte francouzský?”

Sádik zakroutil hlavou. „Stěží pozdrav.”

„Zpívá o ztraceném milenci, ročních obdobích a přetrvávající lítosti,” vysvětloval Barre. „Tak hluboké city…

zajímalo by mě, jestli má nějakou osobní ztrátu, osobní smutek.”

Sádik se uchechtl. „Chcete jí pomoct zapomenout?”

„Nesmějte se,” řekl Barre a pokrčil rameny. „Třeba se sem některý večer vrátím a seznámím se s ní.”

Sádik se na něj podíval. „Nicolasi, vy jste ale něžná duše a nepochybuju, že jí nabídnete léčivé doteky, ale já zjistil, že nejlepší cesta, jak se vyhnout smutku a výčitkám, je soustředit se vždy jen na jednu věc, a pro tento večer je to náš obchod.”

Šestnáctimetrová Ferretti měla otevřenou horní palubu, společenskou místnost s panoramatickou vyhlídkou a elegantní trup. Motorová jachta se kolébala na kotvišti spolu s dalšími luxusními plavidly se zapnutými světly uvnitř a pozičními světly.

„To je Sádikova loď,” Abby ukazovala na pravou stranu čelního skla. „Jemaja.”

Když se k ní blížili, Kealey si loď prohlížel ze zadního sedadla SUV. Jméno na trupu se dalo ve svědě pouličního osvětlení na Avenue de la Marina snadno přečíst. Pár mužů v tmavých oblecích stálo u paty schůdků a byli stejně dobře vidět.

Přesunul pohled na budovu dál v přístavu. Měla skleněnou fasádu, balkony, celkem čtyři patra a do noci se z ní valila záplava světla. „To je ten hotel?”

Abby přikývla. „Domníváme se, že tam je náš přítel Hasan tichým společníkem, nevyhýbá se diverzifikaci svého portfolia. Přesto se nám podařilo dostat tam jednoho člověka jako zaměstnance.”

Kealey zavrčel. Těsně předtím se ozval Abbyin mobil, a když hovor po krátkém rozhovoru ukončila, ohlásila, že Sádik dorazil do hotelu a v restauraci se sešel s dalším mužem.

„Ten váš nastrčený člověk, je si jistý, že Sádik je sám?”

„Ona je, ano,” odpověděla Abby. „Nebo alespoň vešel sám. Danielle hraje v jídelně na piano, má krásný hlas a dobrý pozorovací talent. Bohužel nevidí skrz zdi.”

Kealey mlčky přemýšlel. Byl by se vsadil, že obchodník se zbraněmi má někde tělesné strážce, kromě těch dvou v přístavu u lodi. A pak tu byla ještě ta četa, která podle Abby doprovázela Sádikův kontakt. Podle jejích informací si s sebou přivedl nejméně čtyři muže, ti však zmizeli v kasinu, jakmile si sedl ke stolu.

Kealey se předklonil a řekl Steinerovi: „Kolem lodě jeďte pomalu, tak pomalu, jak to půjde, abyste nevypadal podezřele.”

Steiner za volantem přikývl a za okamžik už projížděli kolem jachty. Kealey rychle napočítal tři muže pohybující se po palubě a odhadoval, že je to skoro celá posádka Jemaje.

Loď byla tak malá, že s ní mohl Sádik vyplout do zálivu sám, pokud měl kormidelnickou licenci. Jestli ovšem chtěl na lodi uspořádat důležitou schůzku, pak bude někdo u kormidla, a možná bude mít jednoho nebo dva další muže k ruce. K seznamu posádky můžete přidat číšníka, protože Sádik byl člověk, který bude jistě plout stylově. A to bude tak všechno.

„A co dál?” zeptala se zepředu Abby.

Kealey se potýkal se stejnou otázkou. Pečlivě se rozhlížel a všiml si slabě osvětleného vnějšího parkoviště na konci nábřeží, jež na vzdálenější straně od areálu hotelu oddělovala řada vysokých královských palem.

„Máte představu, komu patří ta auta?” zeptal se a kývl směrem k několika autům na parkovišti.

„Je to parkoviště pro marínu,” odpověděl mu Brun. „A taky personál hotelu.”

„A co hosté hotelu?” zeptal se Kealey.

„Bonny Bight má obsluhu. A podzemní garáže,”

vysvětlil mu Brun.

Kealey si všiml, že větší počet volných míst k zaparkování venku je vzadu v hlubokém stínu. To mu poskytlo zatím aspoň zárodek nápadu. „Tak jo, projeďme kolem hotelu, ať si to prohlídnu.” a mám chvilku na přemýšlení. „Pak sebou musíme hodit a něco naplánovat.”

Steiner opět přikývl a projel kolem průčelí hotelu. Byly tam upravené ostrůvky keřů a kruhový příjezd, jenž se stáčel k samostatné cestě vedoucí těsně podél objektu, Kealey předpokládal, že vede do podzemních garáží. Reflektory chytře umístěné dál od budovy osvětlovaly kupoli tyčící se nad skleněnými vstupními dveřmi a dveřníka v bílých rukavicích a jednoho zaměstnance k obsluze aut.

Steiner ještě kousek pokračoval, pak se Avenue de la Marina s několika jízdními pruhy zužovala na nedělenou asfaltku, pouliční osvětlení zesláblo a cestu lemovaly nálety palem, smokvoní a mangrovů. Kealey se díval skrz křoví a po své levici, v odraženém světle reflektorů SUV, rozeznával černé křivky pláže. Už zajeli dost daleko.

„Už bychom se měli otočit. Zajeďte na to otevřené parkoviště. Najděte místo ve stínu.”

Abby se po něm ohlédla. „Podělíte se s námi o to, co chcete podniknout, nebo to máme uhádnout?”

Kealey se na ni chladně podíval. „Vy jste mě požádali, abych to teď vedl, a já si nepamatuju, že by tu byly nějaké podmínky.”

„Nebyly,” souhlasila. „Ale nečekala jsem, že vás máme slepě následovat

„Nikdo neřekl, že budete.” Ovládal svůj hlas i výraz tváře. „Musím si pár věcí promyslet, a taky bych potřeboval dalekohled, jestli tu nějaký máte. Řeknu vám, co jsem vymyslel, jak dojedeme na to parkoviště.”

Abby sáhla do schránky pro dalekohled a Steiner otočil SUV do protisměru, zadní dveře se přitom dostaly až do křoví na okraji cesty. Zamířili zpátky k přístavu.

Kealey dalekohledem pozoroval Jemaju skrz tmavá okna vozu. Tři členové posádky vyšli na palubu. Jeden spouštěl schůdky, další se postavil k navijáku kotevního řetězu na zádi. Třetí, zřejmě kormidelník, stál na nechráněném můstku. Chystají se vyplout, a vypadalo to, že budou připraveni v okamžiku, kdy nastoupí cestující.

Steiner projel kolem hotelu a zabočil na parkoviště. Auto postavil na jedno z míst poblíž vjezdu, na Kealeyho pokyn předkem k jachtě. Pak vypnul motor i světla.

„Uneseme ji,” prohlásil Kealey za okamžik, když sklonil dalekohled.

Čtyři páry očí na něho zíraly v naprostém úžasu.

„Cože?” vyhrkla Abby. Zřejmě nechápala, co říká.

„Je tu příliš mnoho proměnných,” vysvětloval Kealey.

„Musíme to pro nás zjednodušit.”

Všichni seděli a soustředěně ho pozorovali.

„Pořád nechápu, jak to myslíte,” konstatovala Abby.

„Tak o tom přemýšlejte,” vybídl ji Kealey.

„Nemůžeme jen tak chytit Sádika na molu a riskovat, že se na nás sesypou jeho kamarádi. Pokud máme s určitostí zjistit, co se to tu děje, pak musíme mít oba.”

„Ne, Kealey. Mýlíte se,” oponovala Abby. „Sádik je naše spojení na Išmaila Mirghaního. A Mirghaní zase na kohokoliv, kdo by mohl

„Vy jste mi sama řekla, že Sádikovi nemůžete dokázat nic v té záležitosti s ruskými zbraněmi,” odpověděl jí Kealey. „Co přesně si myslíte, že uděláte? Zamáváte mu odznakem Interpolu před nosem a uctivě ho požádáte, aby se přiznal?”

„Můžeme udělat víc než to,” vložil se do hovoru Martin.

„Ptám se znovu. Co? Bez zatykače ho nemůžete zavřít.”

„Ale můžeme ho vzít k výslechu/1 řekla Abby.

Jeho smích zněl kousavě. „Doufám, že to byl vtip.

Nevěříte snad, že promluví bez opravdu silné motivace?”

„Jako třeba?” ptala se Abby.

„To nechte na mně.”

„Kealey, my prostě nemůžeme porušit zákon a ty lidi unést,” trvala Abby na svém. Jsou to hnusní zloději a lupiči „A toto je naše šance, jak je přistihnout, když si spolu budou hezky v klidu užívat. Na lodi nám nikam neutečou.”

Vrtěla hlavou. „Řekněme, že vás poslechneme. Je nás jen pět. Nevíme, kolik strážných má Sádik v hotelu. Totéž platí pro toho druhého, co se s ním chce setkat.”

„To jsem myslel těmi proměnnými,” poznamenal Kealey. „Obsadíme jachtu a tím z rovnice vynecháme některé proměnné. Odhaduju, že tihle dva nebudou mít velkou společnost. Zřejmě se snaží dostat co nejdál do ústraní. Ke svému obchodu nepotřebují očité svědky, a vsadím se, že to platí i pro jejich vlastní lidi.”

Abby ho dlouho pozorovala. „Kealey, tohle je absolutní šílenství.”

„Možná je. Ale říkejte tomu, jak chcete. Jsem tady proto, aby se něco udělalo.” Kealey se na sedadle posunul tak, aby viděl zadním okénkem ven, pak se zase otočil k Abby. „Nemáme moc času, Abby. Vy jste po mně chtěli, abych vás vedl, já se nevnucoval. Takže, hneme se, nebo se vrátíme do Yaoundé na nějaký další pohár?”

Abby byla zticha. Podívala se dozadu a uviděla ty muže vycházet z hotelu. Po chvilce se nadechla, našpulila rty a vypustila proud vzduchu. „Dobře. Řekněte nám, jak to chcete provést.” požádala Kealeyho.

Když spolu vyšli z hotelu Bonny Bight, vydali se Sádik a jeho společník vpravo směrem k parkovišti a pokračovali po okraji mola na Avenue de la Marina. Budou muset minout šest nebo sedm plavidel, než se dostanou k Jemaji.

Na zadním sedadle BMW si Kealey schoval černé pouzdro karabiny MP9 za vestu a zaškrtí zip na předku bundy. Schovával pod ní ještě pás s náhradními zásobníky.

„Připravená?” zeptal se Abby.

Odpoutala zrak od vlastních příprav, přejela očima okolí a přikývla.

„Tak jo,” řekl Kealey. „Vy ostatní tu seďte. A buďte ve střehu.”

Otevřel dveře a vystoupil z SUV. Venku se do něj zavěsila Abby.

„Jste příliš napjatá,” sdělil jí tlumeně.

Střehla po něm pohledem. „A co byste čekal?”

„Abyste dávala pozor,” odpověděl Kealey. „Teď se trochu uvolněte, ať si nás ti strážní nevšimnou, hned jak nás uvidí.” Vteřinu čekal, pak ucítil, jak se její tělo vedle něj uvolnilo. Lepší. „Pojďme. Jen se procházíme.”

Opustili parkoviště a vydali se nahoru ulicí. Zvolna kráčeli pár metrů za Sádikem a pirátem. Tlak jejího boku a ramene mu připomněl Naomi Kharmaiovou, odhadoval, že byly přibližně stejně vysoké a vážily taky stejně. Abby byla možná o něco štíhlejší. Po této vzpomínce netoužil a ani ji nepotřeboval.

Procházeli se dál po okraji mola. Asi po třiceti vteřinách uviděl Sádika, jak trochu váhá, nenápadně se rozhlíží kolem, pak stejným krokem pokračuje dál vedle toho druhého, aniž by jim věnoval další pohled.

Kealey si Abby přitáhl blíž a zdánlivě jí tiskl rty na tvář a ušní lalůček. Cítil mezi nimi pás s municí. „Všimla jste si, jak si nás zkontroloval?” mumlal, aniž by změnil rychlost chůze.

Přikývla. „Co myslíte?”

„Jsme v pořádku,” odpověděl jí a obdařil ji něžným, cituplným úsměvem milence.

„Předpokládám, Jásire, že na nábřeží je všechno v klidu?” zeptal se Sádik arabsky jednoho ze dvou strážných na molu.

Strážný, který pokuřoval tmavé, hřebíčkem ochucené cigarety Djarum Black, přikývl a odpověděl. „Niťam, sajtdi.” Za ním byly z pravého boku jachty spuštěné schůdky dosahující na molo.

Sádik stál v teplém vánku přicházejícím od zálivu a kořeněná vůně cigarety s hřebíčkem se mísila se slaným vzduchem. „Krásnou noc je nutno si vychutnat,” prohlásil a kývl směrem k muži a ženě, kteří šli ulicí za nimi. „Škoda, že to nejlepší obvykle připadne mladým milencům, a ne mužům s naší neukojitelnou ctižádostí, viďte, Nicolasi?”

Nicolas Barre se podíval směrem k dvojici. „Nevšiml jsem si jich za námi.”

„Možná proto, že jste byl v myšlenkách u té blond zpěvačky, nakonec nejsme imunní vůči romantickým impulzům.” Sádik se při těch slovech zasmál. „Pojďte, Ať se dostaneme na palubu, než vás to nadobro odtáhne zpátky do hotelu a k jejím hlasovým půvabům.”

Barre se otočil k dvojici zády. Sádik ho pustil před sebe a on se vydal po schůdcích na palubu Jemaje. Za moment ho následoval i Sádik. V přítmí na molu nechal za sebou jen procházející se dvojici a dva strážné.

*

Když Sádik a jeho společník odešli nahoru, Kealey jemně zatáhl Abby za ruku, zastavil se v bledém, stříbřitém svitu polovičního měsíce a ukázal směrem na záliv.

Náhodný pozorovatel si mohl myslet, že jí ukazuje nedaleký přístavní maják nebo některé souhvězdí viditelné nízko nad obzorem, kde byly hvězdy rozsypané po obloze jako drobné flitry.

„Už jste zabíjela,” zašeptal. Nebyla to ani tak otázka jako konstatování.

Stála a hleděla přes vodu, rysy jí téměř nepozorovaně ztvrdly. „Ano.”

Kealey by nedokázal vyjádřit, jak to věděl. Tvrdit, že to bylo něco, co zahlédl v jejích očích, by bylo přílišné zjednodušení, když i to k tomu patřilo, a on se pozorně řídil svou intuicí. Ale také si uvědomoval, že by jinak nesouhlasila s jeho plánem, protože zabíjení bylo pro jeho úspěch nezbytné. Rozhodl se nechat to tak.

„Ti strážní na molu budou ozbrojení. Já je můžu sejmout, ale potřebuju, abyste upoutala pozornost toho s cigaretou.”

Přikývla. „Dobře, jdeme na to.”

Zavěšeni do sebe šli dál po molu, kolem pohupujících se rekreačních člunů až k Jemaji.

„Promiňte,” Abby oslovila strážného. „Mohla bych vás obrat o cigaretu?”

Sádikovi strážní si dvojice všimli ještě předtím, než jejich zaměstnavatel a Barre zamířili na jachtu. A jejich ostražitost ještě vzrostla, když se dvojice dostala na metr dva od úvazů.

S cigaretou mezi rty na ni Jásir beze slova zíral. Její otázce rozuměl dobře, ale měl jediný zájem, a to vidět dvojici, jak odchází.

Abby se vymanila z Kealeyho objetí a předvedla cigaretu u rtů. „Cigareta?” a naklonila hlavu k Bonny Bight.

„Musela jsem si ty svoje zapomenout v hale.” Nasála větřík.

„Víte, že jsou hřebíčkové cigarety ve Státech zakázané? Je to problém od doby, co jsem se tam přestěhovala…”

Jásir ji stále ignoroval a byl stále netrpělivější. Kealey si všiml, jak mu ukrytá zbraň vydouvá sportovní sako na pravé straně.

Jeho partnera měl jen na okraji zorného pole, ale neuniklo mu, jak mu sako přepadá přes pouzdro se zbraní vzadu na opasku. Zbraň na tomto místě znamenala zlomek sekundy zpoždění, až ji bude vytahovat.

Kealey se otočil k druhému strážnému, ruce svěšené volně podél těla. „Omlouvám se, že jsme vás otravovali, ale Kealey zpod větrovky bleskurychle vytrhl bojový nůž Musela. Lehkou gumovou rukojeť svíral v pravé pěsti a volnou rukou popadl muže za zápěstí, zaťal do něj prsty a trhly s ním dopředu, až strážný ztratil rovnováhu těsně předtím, než sáhl dozadu pro zbraň. Černé ostří se mu zabodlo hluboko do krku. Kealey nožem rázně zakroutil a prořezával maso a chrupavku, až vytryskla jasně červená tepenná krev. Předloktím muže prudce odstrčil a shodil ho do tmavé vody mezi molem a jachtou.

O zlomek vteřiny později se Kealey otočil ke strážnému s cigaretou a vytáhl MP9. Přední konec válcovitého tlumiče vrazil muži mezi žebra, ukročil mezi něho a Abby a zmáčkl spoušť. Lupnutí výstřelu bylo hlasitější, než čekal, snímatelný tlumič nebyl zdaleka tak efektivní jako pevně zabudovaný, a on si uvědomil, že se zvuk ponese nad vodní hladinou. Jenže tu šplouchaly vlnky a tiše skřípala dřevěná prkna a všude kolem byl otevřený prostor, a hlavně tu byl prvek překvapení, který mu snad poskytne tu trochu času, který potřeboval.

Strážnému vyletěla z ruky hořící cigareta, tělo ochablo a nakonec se zhroutilo na hlaveň samopalu, když mu kinetická energie 9mm kulky doslova roztrhala srdce.

Kealey se do něj opřel celou váhou a vytlačil ho z mola do zálivu jen pár vteřin poté, co tam s tupým cáknutím dopadl první strážný.

Od parkoviště se blížily tiché rychlé kroky, přibíhal Etienne Brun, tak jak se domluvili, u nohy stejnou B&T

MP9, jako měl Kealey.

Kealey s ním navázal oční kontakt, zastrčil nůž do pouzdra a rozhlédl se kolem po Abby. Ta hleděla dolů do vody a vlasy jí poletovaly kolem obličeje. Stála strnule, šlachy na krku měla napjaté jako provazy.

„Jdeme, pohyb!” Pevně ji uchopil za paži, aby ji vytrhl ze zamyšlení.

Nadechla se a přikývla. A pak všichni tři vyrazili po schůdcích na palubu jachty Hasana Sádika.

„Sakra, podívej “ vykřikl Martin na zadním sedadle SUV.

Steiner viděl, že ukazuje k Bonny Bight. Vyhlédl jeho oknem a okamžitě spatřil tři velké muže, klusající k molu mezi vysokými, sloupovitými kmeny královských palem.

Běželi po Avenue de la Marina se vzteklým odhodláním, a nedali se splést s běžnými hosty hotelu.

„Myslíš, že patří k Sádikovi, nebo pirátovi?” zeptal se Martin.

„Nevím, ale důležité je, abychom je zastavili.” Steiner dlaní přirazil zásobník do svého samopalu a slyšel, jak Martin dělá totéž. Jeho zásobník s kovovým klapnutím zapadl do pracovní polohy. Zbraň pak položil vedle sebe na sedadlo a otočil klíčkem zapalování. „Drž se!”

Šlápl na plyn a auto při výjezdu z parkoviště poskočilo. Pak stočil volant doprava a vyjel na chodník.

Přední strana auta byla otočená k obrubníku. Chytil se kliky od dveří a prudce zabrzdil mezi těmi muži a molem. Zvedl samopal a vyklonil se z SUV, jehož pancéřování měl mezi sebou a trojicí. Pouzdro s identifikací držel v jedné ruce, v druhé samopal.

„Stát! Halte! Mával na ně průkazkou. „Europol!”

Muži se na místě zastavili. Jeden byl trochu vepředu.

Steiner držel průkaz tak, aby na něj bylo dobře vidět, a Martin mezitím vystoupil na pravé straně auta. Pootevřené dveře použil jako částečný štít a zbraň na ně zamířil přes laminované sklo.

„Co od nás chcete?” ozval se jeden z mužů anglicky.

„Nechte nás pro –”

„Obávám se, že to nepůjde,” přerušil ho Martin.

„O čem to mluvíte?” Muž se pohnul kolem něho směrem k jachtě. „Musíme se dostat támhle, náš zaměstnavatel čeká, že

„Už dost těch hovadin,” uťal ho Martin. „Ruce na zátylek. Všichni tři.”

Muži na něj jen zírali.

„Merde, jste hluchý?” Martin trhl zbraní nahoru. „Chci vidět vaše ruce nahoře, hned!”

Muž v čele se do něj pořád zavrtával pohledem, než se nakonec zamračil a zvedl váhavě ruce. Zbývající dva se přidali za okamžik.

Martin dával pozor na každý náhlý pohyb. Posunoval se po své straně auta, levou ruku kolem hlavně samopalu, pravou na pažbičce, zadní konec závěru vražený do prohlubně mezi ramenem a hrudí. Koutkem oka viděl, jak řídká doprava na ulici začíná váznout, protože řidiči v obou směrech zevlují. Pak si začal uvědomovat něco jiného – houkání policejních sirén nedaleko. Někdo z těch čumilů musel zavolat četníky.

Což zase nebylo to nejhorší, co mohlo jeho a Steinera potkat. Hlavní bude vytěžit z celé situace co nejvíc.

Operační jednotka Interpol-EU pro boj s pirátstvím neměla žádnou povinnost koordinovat své akce s místními úřady. S

trochou šikovnosti půjde jejich akce vysvětlit v rámci nějaké tajné operace. Nicméně Hasan Sádik nebyl úředně obviněn ze žádných zločinů. Operační skupina nemůže porušovat zákon a únos Sádikovy jachty překračoval meze, o čemž Martin nechtěl uvažovat. Ani to vysvětlovat.

Bude mít spoustu příležitostí o tom dumat později.

Teď prostě musel zajistit Kealeymu a ostatním trochu času – a zařídit, aby ti muži zůstali tam, kde jsou.

Koukl na Steinera a kývnutím ho vybídl, aby ty tři prohledal. On ho zatím kryl svou MP9. Steiner se rychle přesunul od SUV k místu, kde stáli, a u vůdce našel pod sakem v pouzdru berettu, již si strčil do kapsy. Druhý muž měl stejnou zbraň na boku, a Walter PPK v pouzdře na kotníku. Obě podal Martinovi, který je hodil dozadu do SUV, samopal stále namířený.

„Pro koho pracujete?” zeptal se Martin. „Je to Sádik, nebo jeho společník na plavbě?”

Dočkal se jen chladných pohledů.

„My už máme celkem dobrou představu o tom, proč sem přijeli,” pokračoval Martin. „Řekněte nám pravdu, a my vám můžeme pomoct.”

První muž si hlasitě odfrkl a pak po Martinovi plivl.

Martin se usmál, byla to víceméně odezva, kterou očekával. Větší starosti mu dělalo, když rychlým pohledem přes rameno zjistil, že jachta obchodníka se zbraněmi je stále uvázaná u mola. Nevěděl, jestli to znamená, že Američanův šílený plán, pokud to za plán bylo lze vůbec považovat, dostal Abby a Bruna do potíží, nebo prostě potřebují víc času. Jen doufal, že nebude muset hledat způsoby, jak jim ho opatřit, a bránit četníkům vstoupit na palubu.

Steiner mezitím odzbrojil třetího muže, z bundy mu vytáhl poloautomatický ruger. Couval s ním k SUV, když sirény zazněly hlasitěji a blíž. Za chvíli se objevily policejní vozy s blikajícími světly. Prosvištěly kolem Sádikovy jachty, protože přijely od přístavu.

Netrvalo jim to dlouho, pomyslel si Martin, který k nim byl otočený zády. Věděl, že služebnu mají nedaleko.

Limbe bylo malé město, kde se soustřeďovali nejbohatší usedlíci i návštěvníci, a to znamená ti, jež policie chránila nejhorlivěji, právě zde, na pobřeží.

Hlídkové vozy zastavily, dveře se rozletěly, uniformovaní policisté se vyhrnuli ven s tasenými zbraněmi.

Mohly přijet čtyři nebo pět vozů. Martin si nebyl jistý, kolik jich přesně je. Svou zbraň ani nesklonil, ani svou pozornost neodvrátil od mužů, na které mířil, aby policejní vozidla spočítal.

„Zahoďte zbraň!” zařval jeden z uniformovaných policistů.

Martin držel svůj průkaz v napřažené ruce. „S kým mám to potěšení mluvit?”

„Kapitán Justine,” vyštěkl četník. „Vaši zbraň.”

Martin si vyšetřil jeden pohled na četníka. Vysoký a robustní, svou služební berettu držel před sebou a na Martina mířil podle policejních příruček oběma rukama.

Martin po něm hodil svůj průkaz a slyšel, jak spadl na zem. „Jsem z Interpolu. Kapitán Léonard Martin. Protože jste se nedokázal na ten průkaz podívat, když jsem vám ho ukazoval, můžete si ho teď zvednout a prohlídnout líp.”

Justine se sklonil a zvedl pouzdro, jež dopadlo kousek od jeho nohou. Očima je rychle přelétl a podíval se na Steinera a tři muže, kteří stále měli ruce nad hlavou.

„Co se to tu děje?” štěkal.

Martin se zhluboka nadechl a dech zadržel. Moc rád by byl věděl, jak to vysvětlit.

Na palubě Jemaje vytahovali dva členové posádky odrazníky a navíjeli lana, když uslyšeli dole na molu nějaké šustivé zvuky.

První po schůdcích vyběhl Kealey s Abby a Brunem za patami. Nahoře uviděl, jak se jeden z námořníků otáčí od zábradlí ke kabině. Protože měl svou MP9 v pouzdře, Kealey rychle vyrazil za ním a chytil ho, než se dostal pod můstek, pravou paži mu ovinul kolem hrdla, naklonil si ho k sobě a vrazil mu koleno do kostrče.

Námořník zasténal bolestí, ale podařilo se mu rozmáchnout se po Kealeym, jenž ho proti jeho vůli otáčel.

Kealey se ráně snadno vyhnul, narovnal kolena a uhodil ho tvrdě do obličeje, přičemž mu pěstí rozbil nos. Muži se podlomila kolena a Kealey ho uhodil ještě jednou, pro jistotu. Druhou ránou mířil na čelist a ucítil, jak povolila v kloubu. Pak ho uchopil za rukáv a praštil s ním o zábradlí.

Muž do zábradlí narazil zády, zhroutil se na kolena a začal plivat a kašlat krev.

Kealey

se

rozhlédl,

aby

zkontroloval

své

spolupracovníky. Abby nikde neviděl, ale Brun se hnal za námořníkem, jenž navíjel lana. Ten utíkal dozadu kolem kabiny na záď, a jak se ke Kealeyho překvapení ukázalo, byl ozbrojený. Zastavil se těsně před vchodem do hlavní kabiny a na agenta Interpolu zbraň vytáhl.

Svůj samopal měl Brun už v ruce, a tak mu napumpoval krátkou dávku doprostřed těla. Muž klopýtl dozadu a nějak se mu podařilo zůstat na nohou dost dlouho, aby mohl palbu opětovat. Kulka, kterou vypálil, zasáhla Bruna nad loktem. Muž se mátožné otočil v půlkruhu a nakonec se zhroutil na hromádku na palubu.

Kealey běžel na zadní palubu. Hlavní kabinu obklopovala křivka skleněných panelů. Kabina se táhla po celé délce jachty a byl to vlastně luxusní obývací pokoj s koženými lehátky a teakovou podlahou a nábytkem. Hasan Sádik stál uprostřed kabiny na druhé straně skleněného panelu. Než spěšně sestoupil průlezem vedle kokpitu na dolní palubu, setkal se jeho pohled na okamžik s Kealeyho.

Kealey neviděl ani stopu po muži, s nímž se Sádik setkal v hotelu. A Abby? Kde je Abby?

Kealey zahnul ke vchodu do kabiny, kde stál Brun a držel si paži. Opíral se o žebřík vedoucí nahoru na můstek.

„Do prdele,” vyhrkl Kealey, když viděl levý rukáv jeho košile. „To nevypadá dobře.”

„Jen škrábnutí,” procedil Brun se zaťatými zuby.

„Krvácíte,” potřásal Kealey hlavou. „To nepřestane samo od sebe.”

Brun mávl pravou rukou, v níž stále držel samopal.

„Já jsem v pořádku, raději to dodělejte.”

Kealey vydechl. „Kde je Abby?”

Brun bradou ukázal na žebřík vedoucí na můstek.

„Nahoře,” řekl. „Šla po Sádikovu kamarádovi a Jachta sebou prudce trhla, protože na dolní palubě ožily motory, a Kealey málem upadl. Současně se chytil zábradlí u žebříku a druhou rukou podepřel Bruna, aby neupadl. Podíval se do kokpitu, ale ten byl prázdný.

Kapitán musí tudíž být taky nahoře na můstku. Člun bude mít druhé řízení nahoře. Kealey vytáhl samopal, kývl na Bruna a začal stoupat po žebříku. Soukal se nahoru z poslední příčky za nezastřešenou lavičkou, když uslyšel prásknutí výstřelu a pár centimetrů od jeho pravého ucha ho minula kulka. Kealey zvedl hlavu kousek nad opěradlo lavičky a jedním pohledem přehlédl situaci. U ovládání lodi v levé části otevřené paluby stál u páček kapitán. Jeho kořist stála za ním, v ruce pistoli a hnědý ruksak hozený přes rameno. Dál směrem k zádi se za pevným kontejnerem u zábradlí na pravé straně krčila Abby.

Pirát na Kealeyho vystřelil znovu. Tentokrát ovšem kulka letěla o něco dál než ta první. Kealey, místo aby se zase schoval za lavičku, se bez sebemenšího váhání přehoupl přes okraj paluby, vystřelil krátkou dávku přes horní okraj sedačky a uskočil vlevo. S Abby za pevným kontejnerem na pravé straně a pouze lavičkou mezi ním a střelcem bude mít mnohem horší krytí. Jenže Kealey chtěl rozdělit pirátovu pozornost, a tudíž míření, tím, že mu poskytne dva vzdálené cíle.

„Mnohem větší rybu máte dole,” křičel pirát. „Nechte mě být. On vám bude stačit.”

Kealey neodpověděl, avšak vzhledem k situaci bylo těžké si domyslet, co tím míní. Nechte mě být. Myslí si pirát, že vymění Sádika za velení na lodi? K čemu by mu to bylo, když tu budou všichni nacpaní pohromadě? Pokud…

Kealey okamžitě pochopil, co se tu děje. Jachta plula rychle, kapitán ji tlačil ke třiceti uzlům a bylo jasné, že ho pirát nenutí k rychlé plavbě jen tak bez důvodu. On neprchal – nikdo je nepronásledoval, a Kealeymu to sdělovalo jedinou věc.

Nemíní zůstat na Jemaje, ale chce se setkat s jiným plavidlem někde v zálivu.

Piráti v motorovém člunu měli šátky na hlavách, vojenské maskáče, přes ně natažené záchranné vesty, a lehké vojenské boty. Vyzbrojení byli plně automatickými puškami a na ramenou měli granátomety. Pár jich mělo v pouzdrech zavěšených na vestách dýky nebo mačety. Podobně jako jejich vůdce Nicolas Barre, i oni měli na krku vytetované škorpiony jako symbol jejich bratrstva.

Na zcela zatemněném plavidle ozařovala námořní GPS

slabým světlem obličej kormidelníka a vedla je přesně na souřadnice, které Barre určil pro jejich setkání. Protože však na místo dorazili s velkým předstihem, očekávali, že ve dvaceti minutách, kdy budou čekat na jachtu, nebudou mít nic na práci.

Teď muž za kormidlem uviděl, jak tmou nečekaně proniká jasné světlo pozičních světel asi padesát či šedesát metrů na pravoboku. Když se zaposlouchal do zvuků, uslyšel klapot silného motoru, který se každým okamžikem blížil.

Rychle se otočil z kormidelny a vyklonil se přes okraj.

Podíval se směrem k připlouvající lodi dalekohledem pro noční vidění.

„Asade, co to je?”

Kormidelník se otočil k muži, který se k němu mezitím připojil, podal mu dalekohled a přitom si všiml jeho zaraženého a zmateného výrazu.

„Musí to být jachta,” usoudil druhý muž. „Ale blíží se takovou rychlostí a Nicolas nedal signál „Radši sebou hodíme a připravíme se, Gulíde,”

odpověděl kormidelník.

Jachta uháněla po černé vodě zálivu. Kealey se krčil na bobku za lavičkou a mířil na piráta. Nechtěl se dostat do střeleckého souboje zrovna tady na horní, volné palubě.

Chtěl toho člověka kvůli informacím, což znamenalo, že ho nechtěl mrtvého. Neměl ovšem sebemenší chuť nechat ho prchnout s neznámým obsahem ruksaku, který si nemohl přinést z hotelu Bonny Bight, a musel ho tudíž sebrat na jachtě. Chtěl vědět, co v něm je.

Kealey si byl celkem jistý, že dokáže vypálit přesnou dávku i přes otřesy lodi. Mířil chlapovi na nohy, krátkou dávkou tří kulek mu je ustřelí. Na druhé straně, mine-li cíl, vypukne nepředvídatelný chaos. Avšak alternativou byla patová situace do doby, než se dostanou k tomu, co na piráta čeká tam venku v černé noci, ať už je to cokoliv. Má-li to Kealey udělat, musí to udělat hned.

Zhluboka se nadechl, chvíli zadržel dech a připravil se zmáčknout spoušť při vydechnutí, což byla stará technika odstřelovačů…

K výstřelu se už nedostal. Těsně předtím než vystřelil, ozvala se hlasitě pirátova zbraň, pak podruhé a potřetí, kulky narážely do lavičky před ním. Kealey ani nestihl uvažovat o tom, co piráta donutilo střílet, když se jachta prudce stočila napravo a s ním to smýklo. Vztekle si uvědomil, že čekal příliš dlouho, už byli na místě setkání.

Snažil se napřímit, aby palbu opětoval, ale další prudká změna směru plavby jachty s ním praštila na bok a vyrazila mu samopal z ruky. Sledoval, jak poskakuje po palubě, a všiml si Abby, jež se zoufale držela kontejneru a snažila se nepřepadnout z paluby.

Když se Kealey pokoušel napřímit, uviděl piráta u zábradlí, jak hledí dolů k hladině. Vztekle zavrčel. Krucifix, krucufix! Jsou tu za idioty, za cucáky.

Jachta s trhnutím zastavila a konstrukce se otřásla a hodila Kealeyho zpátky na palubu. S klením se chytil lavičky před sebou a vyskočil na nohy, jenže to už pirát přeskočil přes okraj paluby.

Kealey se rozběhl, chytil samopal a narazil na zábradlí ještě včas, aby uviděl člun uhánějící od jachty s pirátem i jeho batohem, za sebou oblak pěny, než zmizel ve tmě.

Znechuceně vydechl, otočil se k řízení, popadl kapitána za límec a vyhodil ho ze sedačky.

„Nedotýkej se řízení, ty blbej idiote,” houkl na něj a přiložil mu hlaveň samopalu ke spánku tak tvrdě, až muž musel naklonit hlavu na stranu. „Pohneš s lodí o centimetr – jeden blbej centimetr, a já ti přísahám, že ti ten tvůj zbytečnej mozek vystřelím z hlavy.”

Seběhl z nekryté paluby po žebříku dolů a prohnal se kolem Bruna k poklopu a znovu dolů průchodem na dolní palubu. Nakonec se dostal k hlavní kabině uprostřed lodi, kam za zamčené dveře zalezl Sádik.

Zastavil se přede dveřmi, nadechl se a kopl do dřeva těsně pod kliku. Dveře se rozletěly dovnitř, až to prásklo, a rám se zkroutil a částečně utrhl ze stěny chodby.

Sádik stál uprostřed místnosti a zíral na něj vytřeštěnýma očima.

„Kdo jste? Co chcete?”

Kealey vpadl do kabiny a strčil do něj tak silně, že Sádik přeletěl dozadu přes křeslo a narazil do stěny. Náraz mu vyrazil dech.

„Kdo jsem, nehraje roli,” odpověděl mu Kealey.

„Podstatný je jenom to, že budeš mluvit.”

16

GUINEJSKÝ ZÁLIV, KAMERUN

„Nic složitého, pane Sádiku,” vysvětloval Kealey.

„Víme, jak si vyděláváte na živobytí. Víme, že jste přijel do Limbe domluvit obchod se zbraněmi a vybavením mezi Išmailem Mirghaním a člověkem, který skočil přes palubu s velkou sumou peněz, jak předpokládám. Máme celkovou představu, o jaké zboží jde-„

„Když už toho víte tolik, co si myslíte, že se dovíte ode mě?”

Kealey se něj podíval a samopalem mířil na podlahu.

Byli v hlavní kabině Jemaje chvíli poté, co Kealey vykopl dveře. Sádik seděl v čalouněném teakovém křesle přiraženém ke zdi, Brun na posteli s vlastní MP9 na klíně a tlakovým obvazem na paži, obvaz pocházel ze skříňky první pomoci, kterou jim vydal kapitán. Abby mezitím přivedla kapitána z horní paluby do kormidelny, kde ho teď hlídala.

Kealey pozoroval Sádika s téměř nonšalantní nestranností. „Strašně nerad se opakuju,” pravil. „Ale pro všechny zúčastněné je hlavní věci nekomplikovat. My od vás chceme odpovědi, které dosud neznáme. Těch odpovědí, které jsou důležité, je jen hrstka.”

„A, to jsou…?”

„Kdo byl ten muž, kterému se podařilo zmizet s tím batohem, a co asi podle vás udělá s těmi penězi, když je pravděpodobně přesvědčený, že jste byl zajat.” Kealey se odmlčel. „Ze všeho nás však nejvíc zajímá, co plánuje udělat s dodávkou Mirghaní, pokud by se mu dostala do rukou, tím mám na mysli koncového adresáta. Jakmile tu informaci získáme, budeme moct pustit loď. Vlastně můžu téměř zaručit, že to bude znamenat, že se dostanete na břeh a v jednom kuse.”

Sádik na něj zíral. „Co jste zač?” ptal se. „Jaké máte oprávnění obsadit mou loď, jako by pro vás neplatily zákony, a zastrašovat

Kealey nečekal, až větu dokončí. Přistoupil k němu, vrazil mu pěst pod bradu a zatlačil mu hlavu dozadu proti stěně kabiny. Sádik překvapeně zachrčel.

„Vy jste se zbláznil,” protestoval.

„To je možné,” souhlasil Kealey. „Může to být dokonce jeden z důvodů, proč jsem tady. Ale jednu věc jste pochopil zcela přesně, nejsou tu žádná možná. Já velím vaší lodi. Moji lidé ji obsadili, a od toho okamžiku my určujeme, kam popluje. A rozhodujeme o tom, co se s vámi stane.”

Sádik ho hodnotil a rychle se ovládl. „Vy jste ze CIA?”

„Já kladu otázky.”

„Možná, ale je mi jasné, že jste Američan,” pokračoval Sádik. „Máme dlouhotrvající vztahy s lidmi na vysokých místech ve vaší zemi. Jestli jste ze CIA, tak si buďte jistý, že ti, kdo vás poslali, nebudou brát vaše brutální metody na lehkou váhu.”

Kealey se na něj zadíval. „Vy tomu opravdu věříte?”

Sádik přikývl. „Jsem mezinárodní podnikatel, se mnou nemůžete zacházet jako s obyčejným kriminálníkem.“

Kealey se na něj znovu podíval, pak ho chytil pod bradou a praštil s ním o zeď s ještě větší silou, prsty sevřené kolem jeho krku.

„Chci odpovědi,” prohlásil Kealey. „Zůstaneme na lodi spolu, dokud ty odpovědi nedostanu, je to jasné?”

Sádik neodpovídal. Jak se tak na něj Kealey díval, zarazil ho podivný pocit rozdvojení. Jako kdyby se na scénu v kabině díval z dálky a chladně si uvědomil dvě věci. Tou první bylo, že v něm v jistou chvíli Sádikova neochvějná duchapřítomnost vyvolávala vztek a obdiv. Tou druhou byla nepřítomnost jakýchkoliv pocitů či výčitek svědomí. Bylo to přesně tak, jak už předtím řekl Abby. Chtěl jen dodělat práci.

„Ptal jsem se, jestli rozumíte,” štěkl a praštil s obchodníkem se zbraněmi o stěnu potřetí.

Sádik dál mlčel. Kealey cvakl stoličkami o sebe. Tak fajn, ač je po tvém. Zvedl zbraň, přitiskl zajatci hlaveň doprostřed čela a stiskl mu hrdlo pevněji, takže mu tlačil na průdušnici.

„Zkusíme to znovu,” pronesl chladným, mechanickým hlasem. Hleděl Sádikovi přímo do očí. „Rozumíte mi? Ano, nebo ne?”

Sádik polkl a sípavě se snažil nadechnout. Jeho ohryzek byl v Kealeyho ruce jako ve svěráku. Kealey nepovolil, zabořil prsty ještě hlouběji a hlaveň přitlačil tak, že se kolem jejího ústí na Sádikově čele objevil bílý kroužek.

„Ano, nebo ne?”

Sádik vydal dušený, kloktavý zvuk, ztěžklý jazyk se mu kroutil v ústech, žíly na spáncích mu nabíhaly, oči mu začínaly lézt z důlků. „Anóóó, “ zaskřehotal nakonec.

Kealey povolil sevření na Sádikově hrdle, aniž by pohnul se zbraní na jeho čele. Zároveň uslyšel, jak se Brun vrtí na lůžku. Viděl, že agent Interpolu se cítí nesvůj, ale nesouvisí to s fyzickou bolestí způsobenou střelnou ránou.

Kealey to zaznamenal, aniž by to u něj vyvolalo nějaké emoce, stejně jako nic jiného v této situaci. Byl to jen další faktor, který je nutno zaznamenat, pokud by se začal plést do hry.

„Muž, který s tebou přišel na palubu.” Kealey opět spočinul pohledem na Sádikovi. „Kdo je to?”

Obchodník se zbraněmi se konečně nadechl, jeho hruď se ztěžka zvedala a klesala. „Somálský bandita,” drmolil.

„Má nějaké jméno?”

„On, on si říká Alí.”

„Co myslíte tím ‚on si říká??”

“Nemůžu, nemůžu vám říct, jestli je to, jeho pravé jméno.” Sádik se několikrát rychle nadechl. „Je to…

pomocník. Nic víc. S jeho skupinou jsem už spolupracoval dřív.”

„Tak mi dejte jméno vůdce, jeho jméno.”

„Má spoustu přezdívek, já ho znám jako Dafa,”

Sádik si masíroval krk. „Prý má základnu ve Pundandu, v Boosaaso, Hardheere nebo Eylu. Komunikuje jenom telefonem a e-mailem a je vůbec otázka, jestli sídlí na tomhle kontinentu.”

„A nic víc mi říct nemůžete?”

„Ohledně toho, na co jste se doteď ptal,” odpověděl Sádik a hleděl Kealeymu přímo do očí. „Jsem připravený vám říct všechno ostatní, co bych o něm mohl ještě vědět…

a dopomoct vám k dalším informacím, které byste potřeboval.”

„Tím jsem si jistý,” řekl Kealey. „Jenže to jsou akorát sračky.”

“Co?“

„Slyšel jste mě.”

Sádik vrtěl hlavou, jako by to chtěl popřít, ale než se mu přes rty dostalo další slovo, chytil Kealey jeho límec pevněji a trhl s ním, až ho vytáhl z křesla. Mrštil s ním na podlahu na břicho, přičemž se mu křeslo zapletlo mezi nohy a pak spadlo stranou. Sádik se pokusil vstát a Kealey se postavil za něj a vytáhl ho na nohy.

„Co to děláte?” sípal Sádik.

Kealey mu přitlačil na zátylek ústí svého samopalu.

„Jdeme nahoru.”

„Proč, nevidím důvod pro

„Nahoru,” zavrčel Kealey a postrkoval ho samopalem.

„Tak jdeme.”

Sádik vyšel po schodech a pokračoval přes prosklenou hlavní kabinu. Vyšel vedle kokpitu, kde Abby Liu mířila zbraní na kapitána. V zálivu panovalo téměř naprosté bezvětří a Jemaju to pod ubývajícím měsícem nepatrně snášelo na závětrnou stranu. V dálce na levoboku problikávala světla přístavu.

„Všechno jde hladce?” zeptal se Kealey Abby.

Přikývla a pátravě se na něj dívala. Než se však mohla zeptat, co má v úmyslu, Kealey se otočil a strkal Sádika ke vchodu na zádi.

„Pohyb.”

Námořník, jehož střelil Bran, ležel ve fetální poloze v kabině v tratolišti krve. Kealey obešel červenou louži a následoval obchodníka se zbraněmi ven na vzduch, kde ho nasměroval do úzkého prostora mezi stěnou hlavní kabiny a zábradlím na pravé straně. Pak ho uchopil za rameno a otočil k sobě.

„Chci, abyste se opřel zády o zábradlí. A pomalu.”

S očima upřenýma na Kealeyho, Sádik poslechl.

Udělal krok, pak další, a pak se náhle zarazil.

Kealey na něho mávl zbraní. „Neřekl jsem, že se máte zastavit.”

„Už jsem u zábradlí.”

“Nedělám si srandu.” Kealey pokrčil rameny.

„Pokračujte, Ještě couvnout.”

„Co mi chcete udělat?”

„To záleží na okolnostech. Můžu jenom slíbit, že když si nedáte pozor, skončíte jako ten váš námořník v hlavní kabině. A neblafuju.”

Sádik na něj nevěřícně zíral a pokračoval v couvání, až narazil na zábradlí. Dál už nemohl, nechtěl-li přepadnout přes palubu.

„Fajn,” řekl mu Kealey. „Zůstaňte, kde jste.”

Kealey zachytil na Sádikově obličeji záblesk úlevy, když si uvědomil, že nepůjde přes palubu, přinejmenším ne hned. Přesně takovou reakci Kealey od obchodníka se zbraněmi čekal. Nechat mu pocit, že má ještě šanci, dát mu špetku naděje a on se jí bude držet jako klíště.

Kealey rychle přistoupil a vrazil Sádikovi do prsou MP9. „Máte kuráž, to musím uznat. Ale na obchodníka v tomhle obora se moc nevyznáte v lidech.”

Sádik se napjal. „O čem to mluvíte?”

„Dívejte se mi do obličeje. A řekněte mi, jestli si myslíte, že budu dlouho přemýšlet, než vás odstřelím. Tady a teď.”

Sádik se napjal ještě víc. „Jak to vysvětlíte těm, kdo vás poslali?”

„Nevysvětlím. Nejsem CIA. Nejsem nic. Jsem jako duch, projdu kteroukoliv zdí, když si zamanu.” Kealey se usmíval.

„Když se vy a váš kapitán nevrátíte na břeh, vyptávat se budou nanejvýš místní úřady. A vsadím se, že je půjde přesvědčit, že jsou za tím piráti.”

Sádik se na dlouhou dobu odmlčel. „Nemůžu uvěřit, že mě chladnokrevně zabijete. Někdo vás sem poslal a musel k tomu mít důvod…”

„Řekl jsem, ať se koukáte na mě.” Kealey ho tvrdě praštil přes ústa a druhou rukou do něj tlačil samopalem.

„Mluvte, Sádiku. Mluvte, nebo vám vystřelím vnitřnosti a hodím vás přes palubu jako pytel smetí. Ale slibuju, že to před tím bude pořádně bolet.”

„Ja Alláh, “ sípal Sádik a z koutku mu vytékala krev.

„Co chcete?”

„Pravdu. Celou. A začněte s tím, na co jsem se ptal dole.”

Naklonil se k Sádikovi, tak blízko, že se Sádik musel prohnout přes horní tyč zábradlí. „To znamená jméno toho chlapa, který s tebou přišel na palubu. A pro koho jsi nakupoval ty zbraně. A jestli tvůj kamarád má v úmyslu pořád dodat to zboží, když teď zmizel ve člunu i s jejich penězi.”

Sádik si přejel rukou po rtech a bradě a pak se podíval na krvavé šmouhy na kotnících ruky. „Pokud s vámi budu spolupracovat, stane se ze mě štvanec.”

„Lepší být štvanec než mrtvola.”

Sádik se mu podíval do očí. „Budu potřebovat ochranu.”

Kealey pokrčil rameny. „S tím si budeme dělat starosti později. Nejdřív si poslechneme, co mi chcete říct.”

Sádik váhal ještě chvilku, než dlouze, roztřeseně vydechl.

„Ten pirát se jmenuje Nicolas Barre.”

„A?”

„Jak jste předpokládal, peníze, co vzal s sebou, jsou od Išmaila Mirghaního a dalšího muže, Američana, jako jste vy. Dostal jsem je ve svém domě v Dárfuru.”

V Kealeyho očích se cosi zablýsklo. „Ten Američan,”

zeptal se. „Kdo je to?”

Sádik obloukem plivl na palubu hustou směs slin a krve.

„Mne ho představili jako Whitea,” odpověděl. „Cullena Whitea.”

Kealey přikývl. Byl přesvědčený, že jeho výraz neprozradil nic z jeho uspokojení, ani zvědavosti.

„Výborně. Řekl bych, že se někam dostáváme.”

Když Kealey se Sádikem na palubě skončil, odvedl ho zpátky dolů do kabiny pro hosty, kde ho nechal zamknout i s kapitánem Jemaje, a Bruna postavil do chodby jako stráž.

„Co dělá ruka?” zeptal se ho.

„Ještě ji mám,” odpověděl Bran s mdlým úsměvem.

„Řekni mi pravdu,” požádal ho Kealey. Myslel si, že kulka zasáhla sval a byl to čistý průstřel, ale nezajímala ho předstíraná odvaha. „Potřebuju vědět, jestli tady chvíli vydržíš bez problémů.”

Brun se na něj podíval. „Jsem v pořádku. Zafačovali jsme to dobře, Ani to moc nekrvácí.”

Kealey kývl a odešel nahoru do hlavní kabiny. Abby Liu byla v kokpitu a sledovala základní data o poloze jachty na obrazovkách v palubní desce. Kealey si přidřepl vedle ní do uličky.

„Jak jsme na tom s Pobřežní stráží?”

Ukázala na dvě číselně zašifrované ikony lodí na displeji GPS sledovače. „To jsou dva námořní hlídkové čluny. Cekají v záloze, kdybychom je potřebovali. Díky Dirkovi a Léovi, kteří po našem odchodu zřejmě zažili pořádné dobrodružství.”

Kealey si prohlédl displej a zabručel. „Donutil jsem Sádika, aby začal mluvit.”

„Viděla jsem,” opáčila chladně.

Podíval se na ni. „Něco není v pořádku?”

„Řekla jsem vám to,” hlavou kývla k proskleným stěnám kabiny. „Viděla jsem, jak jste ty své informace získal. Jak byste nazval svou vyšetřovací taktiku? Nádak?

Zastrašování? Nebo útok na vězně? Všimněte si, Kealey, že se snažím vyhnout slovu mučení, protože to by bylo trochu moc silné.”

Kealey chvíli mlčel, pak pokrčil rameny. „Použijte, jakou definici je vám libo. Nevidím, že by to hrálo nějakou roli.”

„Vyhrožoval jste Sádikovi smrtí. Skutečně byste to udělal?”

„Věci se nikdy nedostanou tak daleko, abych o tom musel přemýšlet.”

„Což není odpověď na mou otázku.”

„Ne, ale je to nepravdivější odpověď, jakou vám můžu dát. Nemáme čas na příslušné úklony a pukrlata. Myslel jsem, že jste to pochopila.”

„Pochopila, a chápu,” odpověděla. „Ale to neznamená, že mě musí těšit dívat se na vás při práci, a nevím, jestli jsem nějak zvlášť hrdá na svou spoluúčast.”

Hleděla mu do tváře. „A taky si nejsem jistá, jaký druh člověka mi Harper poslal.”

Ticho. Kealey k ní zvedl zrak a zahleděl se na ni.

„Pravdou je, že já si taky nejsem jistý. No, nechrne to tak, ano? Nechrne to stranou a věnujme se diskuzi o našem malém úkolu.”

Zamračila se. Pak po chvilce váhavě přikývla.

„Říká vám něco jméno Barre?” zeptal se Kealey.

„Nicolas Barre?”

„To je on.”

„Je hlavou Hanganbi, gangu Štírů,” vysvětlovala Abby. „Somálské pirátské organizace, o kterých slýcháte, jsou skupina Marka, skupina Puntland, Somálští námořníci a Národní dobrovolná pobřežní stráž. Jenže to je založeno na zastaralých informacích. Těch band existuje víc než jen tyhle čtyři hlavní. Odhaduju to někde mezi sedmi a dvanáctí, některé spolupracují, jiné soupeří a každá je přidružená k jednomu nebo více válečným náčelníkům. Barreho skupina je poměrně nová, ale taky je jedna z nejlépe řízených – odštěpili se od námořníků známých svým vojenským velením, organizací a technickým vybavením.”

„A jejich politika?”

„Peníze a nenasytnost.”

Kealey zabručel. „Podle Sádika svou část obchodu dodrží. Jak to vidíte vy?”

„Divila bych se, kdyby nedodržel.”

„Proč? Náš bandita už má svoje peníze. Jestli máte pravdu, tak je důvěryhodnější než Sádik.” Kealey si třel vzadu krk.

„Přemýšlejte. Dojedná původní dohodu o dodávce zbraní s ruskou a egyptskou vládou, pak otočí a zařídí, aby ty zbraně sebrali Barreho lidi.”

„Celkem pěkná ukázka toho, čemu vy Američani říkáte, dát dar podruhé?, já vím,” souhlasila Abby. „Jenže Hasan Sádik si vybudoval docela významnou mezinárodní reputaci, také může všechno popřít, protože neexistuje žádné přímé propojení mezi ním a Barreho loupeží dodávky.”

„Čili, vy mi říkáte, že Barre si uvědomuje, že se neschová za reputaci člověka držícího se práva.”

„Nebo kvazipráva, předpokládám. On je na této scéně nováček.”

„A podle této logiky je jeho cílem co? Dokázat, že existuje čest mezi zloději?”

Pokrčila rameny. „Je to dobrý kšeft. Úspěch při tomto podniku by pro Barreho znamenal, že by se z něj stal významný hráč v regionu. Zvlášť když se roznese, že si mohl klidně sbalit lup a zmizet.”

„A pak tu dodávku přeprodat, darovat podruhé…

potřetí,” doplnil ji Kealey.

Přikývla.

Kealey chvilku přemýšlel. „Sádik trval na tom, že podrobnosti dodávky zbraní ještě nejsou domluvené. Tvrdí, že to chtěl prodiskutovat na palubě jachty, než jsme je tak neurvale přerušili.“

„Tak teď se musím zeptat já. Věříte mu?”

Kealey se snažil pečlivě vybírat slova. Nechtěl, aby se jejich konverzace stočila zase na začátek. „Myslím, že bylo v jeho nejlepším zájmu říct mi pravdu.”

Vrhla na něj pohled, jenž říkal, že ani díky ohleduplné volbě slov nejsou jeho metody o nic přijatelnější. „Což znamená, že tu musí dojít k přímému kontaktu mezi Sádikem a Mirghaním.”

„To musí. A předání se musí uskutečnit brzo.”

„Pověděl vám Sádik ještě něco?”

„Ani nemusel,” vysvětloval Kealey. „Ještě v Yaoundé jste mi řekla, že zboží zpočátku přepravovala ukrajinská loď směřující do Egypta, a pak mělo být dopraveno do Súdánu, Říkám to přesně?”

„Takové jsme měli informace, ano.”

Kealey se na ni podíval. „Uvažujte chvilku o nesnázích. Pušky a děla jsou jedna věc, Egypťani je mohli naložit do jednoho nebo dvou C-130 Herculesů a dostat je přes čáru vzduchem. Ovšem, vy jste mluvila o nějaké třicítce tanků, tuctu bojových vrtulníků, Ty jsou moc těžké na to, abyste je přepravila vzduchem bez celé flotily dopravních letadel, kterou může Egypt jen těžko dát dohromady. Pokud nemluvíme o spoustě velmi podezřelých letů.”

„Takže je musí přesunout po zemi,” uvažovala Abby.

„Aspoň část vzdálenosti.”

Kealey

souhlasně

přikyvoval.

„Hádám,

že

nejjednodušší by bylo doplout Rudým mořem do Port Sudanu, vyložit náklad a poslat ho po železnici do Chartúmu. Celá tato cesta je pod kontrolou Umara al-Bašíra, takže jeho jednotky můžou celou věc držet pod pokličkou.

Jistě si uvědomujete, že tanky a helikoptéry se dají rozdělit do malých dávek, uložit do skladišť na vhodných místech a pak pomalu začleňovat do jednotek súdánské armády.

Největší překážkou, než loď dorazí do přístavu, jsou izraelské hlídkové čluny vyplouvající z Ejlatu.” Odmlčel se.

„Izrael nezasáhne, pokud je zásilka nebude skutečně ohrožovat, ale zajistí, aby satelity podrobně sledovaly její obsah a pohyby, jakmile opustí doky.”

Abby to zvážila. „Fakt je, Kealey, že je to celé sporné, nezdá se vám? Zásilka se nikdy nedostala do Egypta. A má-

li jít Mirghanímu, je tu další problém, jak ji dostat přes Bašírovu bezpečnost. I kdyby ta banda Škorpionů překládala na vodě a přestěhovala materiál z ukrajinské lodě na nějakou rezavou bárku nebo bárky, žádné úplatky by ho nedostaly přes Bašírovy přístavní agenty v Port Sudanu. Prostě to nemohli dopravit tak daleko na sever.”

„To je pravda,” souhlasil Kealey. „Ale ať už to bereme jakkoliv, tak velký náklad se dá těžko schovat. Proto jsem mluvil o tom, že předat se to musí brzo. Nákladu se zmocnili v Adenském zálivu někde u Jemenu. Myslím, že bychom se měli podívat na nejrychlejší a nejpravděpodobnější trasy, které odtamtud vedou do Súdánu.”

Abby si podala svůj satelitní telefon a vyťukala mapu.

„Takže, co myslíte? Zboží přichází z jihu, že by putovalo na sever po zemi z Etiopie nebo Eritreje?”

„Já bych vsadil na Eritreu,” mínil Kealey. „Úplatky jsou menší a sledování nákladu obtížnější. Na bárkách to dostanete do Massawy, pak pravděpodobně po kolejích nebo kamiony na západ k hranici, kde jsou na starých nomádských stezkách jen malá strážní stanoviště, možná s výjimkou Kassaly.” Přemýšlel. „Pozemní hranice s Eritrejí je asi dvě stě kilometrů dlouhá?”

„Blíž k třem stovkám,” upřesnila Abby, která studovala mapu.

„To je spousta vyprahlého, pustého terénu, pokud nejste archeolog,” poznamenal Kealey. „A když vás uvidí, je tu méně natažených rukou.”

Abby zmáčkla zoom Súdánu. „Železnice z Kassaly směrem na jihozápad má zastávky v Sowaku a al-Kadárifú.

Jde od pobřeží k pobřeží s bočními větvemi do Jižního Dárfúru a na sever do Port Sudanu, Chartúmu a Egypta.”

„Jinými slovy, dostanete se po ní skoro kamkoliv v zemi.”

Přikývla. „Měl Sádik nějakou představu, kam má ta munice přijít? Nebo k čemu ty zbraně mají být použity?”

„Pochybuju, že to ví nebo vůbec chce vědět.” Kealey kroutil hlavou. „Mohl bych na něj víc zatlačit, abychom měli jistotu. Ale nechci, abyste se na mě zase zlobila.”

Abby pobaveně nevypadala. „A co dál? Když nemůžeme zjistit místo určení té zásilky, nejlepší bude zkusit to a zadržet ji, až ji budou pašovat přes hranice Súdánu –„

„Ne,” oponoval jí Kealey. „Mýlíte se.”

„Jak to?”

„Kam zbraně míří, můžeme zjistit od Išmaila Mirghaního.

Musíme to zjistit, protože to je první krok, jak zjistit, o co mu vlastně jde.”

„Kealey, jak to chcete provést?”

Kealey se v uličce přeskládal, pořád se ještě krčil vedle Abby. „Sádik mi řekl, že peníze na dnešní předání mu donesli dva muži. Přiletěli s nimi z Chartúmu do jeho domu v Dárfuru. Jeden z nich byl Mirghaní. Druhým byl Američan jménem Cullen White

Zkoumavě se na něj podívala. „Zní to, jako byste o něm něco věděl.”

„Úplnou informaci vám dodám později. Zatím podstatné pro vás je to, že se jedná o agenta. Bývalý CIA, chytrý a s dobrými styky.”

„Styky s kým?”

„Dlouhá historie, a jak jsem už řekl, chvíli to může počkat. Vy už tuhle hru nějakou chvíli hrajete, Abby. Vy jste dala Johnu Harperovi složku na Simona Nusajrího…

známého také jako David Chádir. Víte stejně dobře jako já, že vždycky musíte sledovat peníze. A White Sádikovi dodal opravdu velkou sumu.”

„A taky nám to říká, že má na výplatní listině Mirghaního,” souhlasila. „Nebo spíš toho, pro koho dělá, protože on sám nevypadá, že by měl takové peníze ve svém prasátku.”

Kealey přikývl. Celo se mu zamyšleně zkrabatilo.

„Tohle musíme zvážit hned. Barre řekne Mirghanímu, že jsme dostali Sádika, tedy pokud to už neudělal, Mirghaní novinu předá Whiteovi. Ale podle toho, co ví, to byl čistě protipirátský zátah a náš zájem se týkal jen nákladu a lidí, kteří ho ukradli. Může uvažovat, jestli v tom není ještě něco navíc, ale nemá důkaz, nic konkrétního. Nicméně se bude mít na pozoru. A tomu, kdo je za tím, dá vědět.”

„Myslíte, že jim to zabrání udělat to, co s těmi zbraněmi plánují, ať už je to cokoliv?”

„Ne,” soudil Kealey. „Hádám, že udělají pravý opak.

Když nic jiného, tak se jejich plány urychlí. Jsou v tom příliš hluboko namočení, aby toho nechali jen kvůli Whiteovým podezřením.

Protože nevědí, kdo jsme, nevědí, že v tom jedu, neznají rozsah naší operace…”

Abby ho přerušila zvednutím dlaně. „Než předběhnete sám sebe, mohl byste uvážit, ze, já taky nevím nic o jejím rozsahu, ani jakou roli mám hrát dál,” upozornila ho. „Ano, podělila jsem se o některé informace o Chádirovi s Johnem Harperem. Avšak jestli jsou kontakty pana Whitea takové, jaké se domnívám, že jsou, Interpol se nebude podílet na vyšetřování vnitřních záležitostí vaší vlády. Obzvlášť, mám-li být upřímná, vede-li to do nejvyšších pater Kealey kroutil hlavou a chmuřil se. „Co když to není tak složité? Co když to vede zpátky k masakru v utečeneckém táboře v Dárfúru před šesti měsíci a jisté mladé ženě, kterou někdo znásilnil, zmlátil a zavraždil, aby mohli její tělo vyvěsit jako návnadu na háčku? Co když vám řeknu, že je to jediný důvod, proč se do toho pletu já>“

Abby se na něj minutu jen dívala a její výraz hraničil s úžasem. Očividně ji zcela vyvedl z míry žár v jeho pohledu a jeho procítěný tón. Otevřela ústa, aby odpověděla, pak je zase zavřela, jako by ztratila řeč. Nakonec to vypadalo, že vydestilovala všechny otázky, co se v ní hromadily, v jednu jedinou, až neuvěřitelně mdlou větu.

„Co chcete dělat dál?”

Kealey se na ni podíval. „Za prvé, dostat tu jachtu ke břehu a nacpat Sádika někam, kde ho vaši lidé budou moct držet nějakou dobu, aniž by ho kdokoliv viděl nebo slyšel.

Pak kontaktovat Harpera a požádat ho, aby nás dva dostal do Súdánu.”

17

WASHINGTON, ASUÁN, EGYPT, CHARTÚM, SÚDÁN

Když číšník dorazil k malému rohovému stolu, jejž Harper rezervoval pro svou večeři s Robertem Andrewsem v přeplněném Dubliner Pub na North Capitol Street, bylo ve Washingtonu šest hodin večer. Objednal si jameson s ledem a pak dodatečně sendvič s rostbífem. To jídlo mělo podpořit zdání, že má chuť i na něco, co je výživné a neobsahuje alkohol.

Andrews, který dorazil krátce po Harperovi, dostal filadelfský steak se sýrem a pivo. Ředitel byl rodák z Filadelfie a zřejmě to rád dával najevo. Na škole hrál taky baseball a v duši tehdy hýčkal sen, že ho vyberou do týmu jeho rodného města. Po utkání Světové série, jež sledoval na stadionu New York Yankees v roce 2009, upadl na týden do chmur, protože se newyorské

mužstvo nakonec

vzpamatovalo a porazilo jeho milovanou Fily. A nějaký blbec ještě přidal k ráně urážku a na obrazovku na stadionu, aby povzbudil místní fanoušky, pustil úryvek z filmu Rocky Balboa. Ten Nejde o to, jak tvrdě dokážete udeřit, ale o to, jak tvrdou ránu dokážete snést a jít dál. Na obří high-definition, samozřejmě.

Jak Andrews často prohlašoval, byla to bezzásadová, nesportovní zlodějna, když Yankeeové využili Rockyho, jenž byl pro Filadelfii stejnou ikonou jako Zvon svobody, ve svém sportovním areálu. Pro něj nehrálo roli, že Stallone pocházel z Ďáblovy kuchyně na Manhattanu v New Yorku, Rocky jako postava byl z drsných ulic Kensingtonu v jižní Filadelfii. Čím mohla Fily kontrovat? Ani De Nirovo: „To mluvíte se mnou?” z Taxikáře, ani AI Pacinovo „Attica!” z filmu Psí odpoledne nevypadaly jako vhodný bojový pokřik, když jeho milovaný domácí tým začal zaostávat o několik oběhů. Potom přišel ten podlý tah, lamentoval Andrews, a stačil, aby bylo vše rozhodnuto a ti zatracení Yankeeové mohli pít šampaňské na vítězství.

Harper pozoroval svou sklenku a přál si, aby se nemuseli bavit o ničem jiném než o jednom nečestně získaném vítězství Yankeejů. Odhodlal se a vzal si sendvič, protože nechtěl, aby to vypadalo, že po té sklence touží.

Naproti němu si Andrews pečlivě připravoval sousto a použil nůž a vidličku, aby mohl vytvořit velký smotek cibule a nataveného sýra kolem kusu bifteku. Oproti svému šéfovi Harper nikdy nebyl vášnivý sportovní fanda. Jako chlapec si představoval dobrodružství na odvážných výpravách ke vzdáleným břehům a jako mladý muž si svůj díl tohoto údělu prožil. Nikdy se mu nestalo, že by se výsledek změnil kvůli nějakému bojovému pokřiku, i když při zpětném pohledu měl pocit, že občas vyvázl díky hloupému štěstí.

Přemýšlel, proč se mu tohle všechno honí hlavou právě teď. Nic z toho nesouviselo s ničím, nebo alespoň on si nemyslel, že by souviselo. Pokud to ovšem nesouviselo s tím, že když vězíte po krk ve výjimečné situaci, občas to vypadá, že neexistuje racionální způsob, jak rozlišit příčiny a jejich následky, ani se nedá určit, jak se vyvíjely. Ani netušíte, zda vaše pokusy kontrolovat situaci nejsou pouhý sebeklam, případně pokud nejsou vyloženě scestné. Přesto se pořád snažíte zuby nehty. Alternativou jsou totiž ústupky, a to Harper v sobě prostě neměl.

Žvýkal sendvič, aniž by vnímal nějakou chuť, a odhadoval, že tak za minutu už by se mohl pustit do whiskey.

„Johne, vypadáš, jako bys týden nespal,” poznamenal Andrews.

„Děkuju ti. Vzhledem k tomu, že už jsem se pořádně nevyspal celé měsíce, beru to jako povzbuzení, že se pod tlakem držím dobře.”

Andrews se pousmál. „Je příjemné radovat se tady z jídla a atmosféry po dlouhém dni konferování v Bílém domě, zejména když jsou u toho Stralen, Fitzgeraldová a prezident a vypadají, že mě každou chvíli vykážou za dveře, i když, jak si možná vzpomínáš, přesně tohle udělali v dubnu v Camp Davidu. Nicméně z tvého telefonátu mám dojem, že chceš projednat něco opravdu naléhavého.

Harper pomalu přikývl. „Zvažoval, jestli se o tom můžeme bavit po telefonu. Nechci v žádném případě vypadat paranoidně, Většinou nemám žádný problém se zabezpečenými linkami.”

„S tím si nedělej starosti, Johne. Když začne jít do tuhýho, vždycky dám přednost hlučné hospodě před šiframi SCIP. Ty zatracené protokoly vymyslela NSA, a kdo může věřit jim, že do našeho podniku nestrkají svoje uši?”

Harper se zasmál. Dalo se předpokládat, že paranoia je riziko povolání.

Chvíli seděli mlčky. Kolem nich se hospoda s dřevem obloženými stěnami a vyleštěným podkovovitým barpultem plnila obvyklým davem konce pracovního dne na Kapitolu – přicházeli politici, lobbyisti, poradci, sekretářky.

„Takže,” začal Andrews, „jak si stojíme?”

„Ryan Kealey mě kontaktoval asi před hodinou, byl na palubě rekreační jachty7 Hasana Sádika v Limbe.”

Harper mluvil tlumeným hlasem. „Bylo tam asi jedenáct večer a chystali se Sádika umístit do ochranné vazby protipirátské operační skupiny EU.”

„Z paluby té jachty?”

„Správně. Kealey a tým na palubě zřejmě čekali na člun.”

„Je nějaký právní důvod, proč ho zadržet?”

„Dá se to celkem rozumně zdůvodnit.” Harper pokrčil rameny „Nejsem si jistý, jestli by důkazy přesvědčily nějakého soudce, zejména v Kamerunu, ale to není důležité. Sádik předal Kealeymu všechno podstatné.

Kompletní zprávu budu mít u tebe na stole ráno.”

„To zní nadějně.”

„Ano.”

„Ale ty ses nechtěl sejít jen kvůli tomuhle.”

“Ne”

„Takže o tom negativním ses ještě nezmínil.”

„Použij množné číslo.” Harper zvedl whiskey, dal si pořádný lok a cítil, jak se mu hrdlem do hrudníku šíří hladké teplo. Položil skleničku, předklonil se a promluvil hlasem, který přes hluk davu a rytmický pop vycházející z hrací skříně mohl slyšet jen Andrews. „Cullen White a vůdce Dárfúrské lidové armády se setkali se Sádikem přibližně před osmačtyřiceti hodinami. Přiletěli z Chártúmu na jeho ranč v Qualla, White zřejmě jako poslíček s penězi.”

Andrews slyšel, jak jeho vidlička zazvonila o okraj talíře, a uvědomil si, že ji málem upustil. „A sakra.” Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo není na doslech. „To ho spojuje přímo s tou lodí plnou ruského a libyjského hardwaru.”

Harper přikývl. „Whitea a toho, kdo ho do Súdánu poslal,” řekl tlumeně. „Člověka, kterého podezírám, radši nebudu jmenovat. Ani ho nezašeptám. Ale myslím, že to stejně není nutné.”

„Ne, to není, víme, čí protekční dítě vždycky byl.”

Andrews kroutil hlavou. „Dobře, tak teď ten zbytek.”

„Kealeymu se nepodařilo ten obchod překazit.

Somálský Černovous zmizel s penězi. Je to hráč na vzestupu a Kealey a operační jednotka EU si myslí, že svou část obchodu dodrží, což znamená, že tu máme dvě taktické tankové roty a eskadru bojových vrtulníků, co spadnou komusi v Súdánu do klína.” Odmlčel se, když uviděl na tváři ředitele CIA otázku. „Nejen adresát, ale i účel je neznámý.”

Andrews se zamračil. „Johne, nemůžeš přesměrovat naše špionážní ptáky, aniž by se to zamini a obrana dověděly.”

„A následně DIA,” poznamenal Harper. Ta desetitunová gorila v pokoji. „Jestli je máme vysledovat, musíme to udělat postaru. Na zemi. Zmínil ses o té scéně v Camp Davidu. Možná jsme měli oba pravdu tehdy v té dodávce, když jsme se bavili o tom, jestli je Ryan Kealey náš člověk. Musíme ho i s jeho týmem dostat do Súdánu, a to rychle, nesmíme ztrácet čas.”

Uběhlo pár vteřin. Andrews si třel spánky, večeře ho už v nejmenším nezajímala. „Náš problém je, že už dávno není duben. Při tom, jak se zvedá teplota slovních projevů, máme vlastně štěstí, že naši lidé na ambasádě v Chartúmu ještě nedostali příkaz, aby si sbalili kufry.”

Harper si vzdychl. „Když o tom mluvíme, náš člověk tam je Seth Holland,” podotkl. „Má zkušenosti a dokáže sehnat podporu. Jenže musí obcházet šéfa zastupitelstva Waltera Reynoldse.”

Andrews přikývl, čímž vyjádřil tichý souhlas.

Reynoldse pojilo dávné přátelství s Brynn Fitzgeraldovou a zasvětit ho by bylo asi stejně kompromitující jako požádat o přesun špionážní družice.

„Nepochybuju o Hollandovi, ale vracíme se k tomu, co jsem už říkal. Jak je obtížné dostat někoho do země.”

Harper si ještě usrkl whiskey, ale dával si pozor, aby skleničku nevyprázdnil. Někde vzadu v hlavě mu hlodala otázka, co by si Julie, a Allison Dearbornová, pomyslely o jeho nutkání obrátit skleničku do sebe a současně v přítomností šéfa vědomě zachovávat střídmost. Není to příznak jeho problému? „Zamýšlená trasa ruské dodávky vedla přes Egypt,” poznamenal. „To by nepřicházelo v úvahu, pokud by Egypt plně nespolupracoval, shora od prezidenta až dolů po Muchabamtal-Amma.“

Andrews kývl. Soustředění v jeho obličeji signalizovalo, že okamžitě pochopil, co Harper neřekl nahlas. Muchabarat al-Amma byl egyptský název pro Všeobecnou zpravodajskou službu, jež přibližně odpovídala CIA ve Spojených státech. Agentury‘ měly za sebou několik společných operací, z nichž některé doposud probíhaly, s cílem uhlídat protivládní frakce s vazbami na Hamáš a další militantní islamisty. Jen v uplynulém roce zpravodajské informace dodané CIA umožnily zabránit velkému teroristickému

bombovému

útoku

v

Káhiře

a

připravovanému atentátu na prezidenta Mubaraka.

Harper a Andrews seděli v bublině ticha mezi vlnami večerního hluku hospody a přemýšleli. Uběhla hodná chvíle, než ředitel CIA konečně znovu zvedl příbor a obratně vytvořil další smotek bifteku, cibule a sýra a vložil si ho do úst. Když polkl, podíval se na hodinky.

„Dojíme a požádáme o účet,” pokračoval. „V Káhiře jsou skoro dvě hodiny ráno a já nechci, aby ten, komu budu volat, byl příliš rozmrzelý, až ho vytáhnu z postele.”

„Asere, jak se máš dnes ráno?” řekl Andrews do svého satelitního telefonu.

Čekal a poslouchal, jak si jeho protějšek v Muchabamt al-Amma na druhém konci telefonního spojení odkašlává, aby se probral ze spánku. Ředitel seděl v pracovně svého nového bytu se dvěma ložnicemi na Desáté ulici. Byt nedávno koupil za tři čtvrtě milionu dolarů. Mazaný realitní agent ho přesvědčil, že bude levnější a snadnější udržovat byt než jeho dvouposchoďový dům se čtyřmi ložnicemi na druhém břehu Potomaku, ve kterém se ženou vychovali čtyři děti. Zatím nebyl výsledek jasný, protože i když Andrews oceňoval menší náklady na údržbu, domovníka a soukromý výtah, už si skoro dvakrát zlomil krk na kluzkých dlaždicích v mramorové vstupní hale budovy, když pršelo, a taky mu chyběl nostalgický pohled do prázdného pokoje nejmladší dcery poté, co odjela na konci prázdnin na univerzitu.

„Roberte, v tuto hodinu je ráno jen technicky a já nemám hlavu na techniku, ani když jsem úplně vzhůru.”

Aser Kasab doprovodil odpověď hlasitým zívnutím. „Tím chci říct, že doufám, že mě netaháš z postele pro nic za nic.”

Andrews šel rovnou k věci. „Asere, potřebuju dostat dvě osoby do súdánského hlavního města.”

„Smím se zeptat, o koho se jedná?”

„Jsou to zaměstnanci egyptské chemické firmy.”

„Ale nejsou egyptští občané, předpokládám.”

„To je jen technický detail.” Andrews se při tom ironicky usmál. „I když máš pravdu, jsou to zápaďáci.”

Povzdech. „A která z našich společností je zaměstnává?”

„To je na tobě,” odpověděl Andrews. „Budou mít odpovídající osobní doklady a mezinárodní pracovní povolení. Ale budu potřebovat tvou pomoc, pokud jde o podrobnosti kolem zaměstnám.”

I přes obrovskou vzdálenost mezi nimi byl Kasabův odpor téměř hmatatelný. „To se nedá zvládnout.”

„Ale samozřejmě že dá. Vaše vláda právě otevřela v Chartúmu obrovské Marketingové středisko. Na ulici Al-Steen. Vypadá moc hezky, mám letecké snímky od doby, co se kopaly základy.”

„O tom nepochybuju,” poznamenal Kasab, „ani o tvé obecné zvídavosti.”

Andrews se zřejmě jeho nelibostí bavil, jakkoliv byla výmluvná.

„Kolik společností tam má své exportní kanceláře?

Musí to být desítky, prodávají všechno, od petrochemie po barvy.”

„Říkám ti, že to nejde,” opakoval Kasab důrazně.

„My, tedy naše země, chápeme americký postoj k Umarovi al-Bašírovi. Ale máme s ním pozemní hranici a životně důležité hospodářské vztahy se Súdánci.”

„Naneštěstí v tom je právě problém,” podotkl Andrews, rozhodnutý vynést svůj trumf. „A právě proto mi pomůžeš.”

„Co naznačuješ?”

„Že se tvoje země chystala asistovat při přeshraniční dopravě velkého množství výzbroje pro súdánskou armádu, podle všeho z Asuánu do Vádí Halfý. Což je flagrantní porušení embarga OSN na zbraně,” pokračoval Andrews.

„Tedy předtím, než tu zásilku ukořistili piráti u Afrického rohu.”

„O tom nic nevím.”

„Samozřejmě že nevíš, Asere. Ani by mě nenapadlo, že by šéf egyptské zpravodajské služby o takové věci měl ponětí.”

„Našemu přátelství nejspíš prospívá, že jsem příliš ospalý, abych rozeznal tvůj sarkasmus. Kromě toho, jestli je to pravda, tak ten přesun zbraní neprobíhá v žádném případě se souhlasem mé vlády. Na jihu je spousta banditů a lidí mimo zákon, a jejich síť je dobře zorganizovaná.”

„A tvá Agentura samozřejmě nemá žádný podíl na jejich podpoře,” poznamenal Andrews.

Ticho. „Myslím, Roberte, že raději nebudu v našem rozhovoru pokračovat. Velmi rád ti tvé zavolání oplatím zítra z kanceláře

„Myslím, že bys měl raději na tom telefonu viset, dokud neskončím,” přerušil ho Andrews. „Ať tomu budeš věřit nebo ne, jsme v tomhle na stejné lodi. Nebo tvá vláda nechce, aby Umar al-Bašír zůstal pohodlně usazený ve svém prezidentském paláci?”

„To je velmi zkreslující popis. Musím tě upozornit, že jsme, stejně jako Spojené státy, nepodepsali ustavení Mezinárodního trestního soudu. A musím se jasně vyjádřit, že to z nás nedělá o nic většího podporovatele jeho režimu než z vaší vlády nebo dalších, které to nepodepsaly. My jsme prostě přesvědčeni, že kdyby byl zatčen, jeho už tak destabilizovanou zemi by to uvrhlo do anarchie. Jakékoliv nové problémy, které zvýšily napětí mezi Amerikou a Súdánem, předpokládám, že mezi ně patří i tebou zmíněná dodávka zbraní, bych doporučoval řešit diplomatickými kanály.”

Andrews se čím dál víc mračil a byl stále nahněvanější a netrpělivější. Uměl se samozřejmě dobře ovládat, protože kdyby neuměl, byrokracie, kterou proplouval celý život, by ho už dávno vyplivla. Jenže když už se přehrada protrhla, stálo to za to.

„Podívej, Asere, je čas nechat těch hovadin. Zavolal jsem ti z domu místo z kanceláře, protože k tomu mám důvod. A i když jsi jistě unavený z toho postávám s hlavou vraženou do písku pouště, určitě ti to něco říká o delikátnosti mé situace.”

„Roberte, poslouchej mě

„Ne. Teď poslouchej ty. GIS vlastní přinejmenším polovinu

petrochemických

společností

sídlících

v

Marketingovém středisku.”

„Roberte…”

„Kontroluje a koordinuje pašerácké operace dole na hranici a musela se podílet na té ilegální dodávce zbraní do Súdánu,” pokračoval Andrews. „Pokud tato informace nějak prosákne do různých podvýborů Sněmovny a Senátu, můžou nastat potíže. Například moje Agentura může ukončit spolupráci s GIS v její snaze zabránit každodenní snaze extremistů tvrdého jádra ustřelit vašemu prezidentovi hlavu.” Odmlčel se a zhluboka se nadechl. „Asere, mluvil jsi o tom, co se děje mezi Spojenými státy a Súdánem. Mezi čtyřma očima ti musím říct, že situace je na pokraji výbuchu a já se to snažím zastavit, i když to bude znamenat, že Bašír zůstane u moci, což je přesně v souladu s přáním tvé vlády.

Taky ti musím říct, že ten náklad pořád směřuje do Súdánu – jenže ne k původnímu kupci.”

Kasab zaváhal. „A ke komu teda směřuje?”

„Upřímně řečeno, tohle bych ti asi neřekl, i kdybych to věděl. Měl bych však radu. Prokaž službu sám sobě a spolupracuj.”

Na druhé straně spoje bylo ticho. Nakonec zazněl těžký, rezignovaný povzdech. „Kde jsou momentálně ti vaši chemičtí odborníci?”

„V Kamerunu. Můžou opustit Yaoundé a být na cestě do Káhiry do čtyřiadvaceti hodin.”

„Fajn. Pošli mi, prosím tě, okamžitě jejich fotografie, aby se jim mohly připravit firemní průkazy. Jakmile sem dorazí, zařídím, aby je někdo očekával na letišti, a do Asuánu budou mít zvláštní doprovod. Společnost nilské říční plavby má denně lodní spojení do Vádí Haify. I když letecký pendl by byl rychlejší, loď bude asi nejlepší, protože tam mám osobní kontakt na majitele.”

„Udělej to.”

„Taky bych doporučoval, abys své lidi finančně dobře zajistil, aby mohli pokrýt případné další cestovní náklady – včetně těch, které se můžou objevit nečekaně. Žijeme v době hubených rozpočtů a něco navíc se tu a tam hodí.”

„V pořádku. Ještě něco?”

„Jen si přeju, abych se mohl vrátit do postele a snít dál své mírumilovné, nerušené sny.”

Andrews se zasmál. „Asere, jestli budeš mít hodně štěstí, tak se ti to možná splní, až budeš v penzi. Ovšem lidi jako my, hádám, že jsme viděli příliš z toho, co hýbe světem, než abychom si někdy mohli dopřát ten luxus.”

Přívoz z Asuánu do Vádí Haify byl plný. Byl to rachotící starý kovový parník, jenž údajně odplouval každé pondělní poledne z pískem bičovaného mola na Vysoké Asuánské přehradě, neboli as-Sadd al-Alí, obrovské umělé vodní ploše známé jako Násirovo jezero, ohraničené systémem tří mohutných hrází na egyptské straně Nilu.

Nádrž je výsledkem velkého stavebního úsilí sedmdesátých let 20. století. Jeho jižní okraj šplouchá o súdánský oblázkový břeh, kde dávají přednost jménu Buhajra an-Núbija, tedy Núbijské jezero.

Kealey s Abby přistáli v Káhiře v neděli ráno po celkem hladkém pětihodinovém letu. To, že se v Yaoundé dostali do letadla, byl první úspěšný test jejich krycích dokumentů. Ty dorazily ve vacích s diplomatickou poštou nezávisle na sobě na konzuláty Spojených států a Egypta, načež byly osobně doručeny Kealeymu do hotelu Hilton na bulváru 20. května, kde mu je poslíček v jeho pokoji předal z ruky do ruky. Vak z amerického konzulátu ještě obsahoval obálky s několika tisíci dolary v různých bankovkách a stejnou sumou v eurech.

Jméno vytištěné vedle fotografie v Kealeyho americkém pase znělo Ryan Harner. Abby, jejíž pas prokazoval, že je francouzská občanka, se jmenovala Abigail Leung Evart. Kromě pasů vyrobených v CIA dostali oba, díky spěšnému úsilí Asera Kasaba, různé průkazy potvrzující, že jsou zaměstnanci společnosti Boutros Advanced Packaging Corporation, sídlem v Alexandrii, výrobce biodegradabilních a recyklovatelných materiálů pro balení a přepravu potravin, farmaceutických produktů a dalšího komerčně přepravovaného zboží. Poznámka v balíčku z egyptského konzulátu jim sdělovala, že kdosi jménem Júsuf na ně bude čekat na příletovém terminálu Káhirského mezinárodního letiště.

Ochotný mladý muž s černýma očima, mluvící plynně anglicky, tam byl, jak bylo domluveno, a auto čekalo na parkovišti. Pár minut po příletu je už Júsuf vezl přes most k nádraží v Gize. Vysvětlil, že menší zajížďka je nutná kvůli stavebním pracím na rozšiřování káhirského nádraží na východním břehu Nilu.

Nádraží v Gize mělo propracovanou fasádu z vápencových kvádrů a klasickou kolonádu. Byla to působivá klenutá stavba, kde se hemžily davy lidí. Cestující, proudící vstupními dveřmi a řadící se u pokladen, pečlivě sledoval bezpečnostní personál v bílých uniformách. Kealey a Abby sice měli koupené jízdenky předem, ale na nádraží Júsuf diskrétně požádal Kealeyho o čtyři sta dolarů a nenápadně pokývl směrem ke dvěma strážným u vchodu na peron k vlaku do Asuánu.

„Zajistí to, že vaše dokumenty budou prohlédnuty rychle,” vysvětloval. „A bude na ně pohlíženo příznivě.”

Což se také, se souhlasným přikývnutím, stalo.

„Rihla muwafaka,” řekl Júsuf v hovorové arabštině, čímž popřál dvojici šťastnou cestu a zamával jim z nástupiště. „Agent zajišťující lístky na přívoz v Asuánu je pan Ferran. Váš přesun do Súdánu bude v jeho velmi schopných rukou. Nicméně, narazíte-li na jakýkoliv problém, zmiňte mé jméno.”

Za chvíli elegantní, klimatizovaný expres Ábela opustil podle jízdního řádu nádraží a vyrazil směrem k nejjižnějšímu pohraničnímu městu, celonoční přejezd dlouhý téměř devět set kilometrů. Júsuf jim zarezervoval dvoulůžkové spací kupé, ale Kealey i Abby si svá lůžka nesklopili. Cestou do Asuánu se jim podařilo přerušovaně si zdřímnout na sedadlech.

Když dorazili do centra Asuánu o půl jedenácté další den dopoledne, bylo to jen třicet minut předtím, než měla podle plavebního řádu vyplout jejich loď. Před nádražím stála řada taxíků a ve spěchu si jeden vzali k jízdenkové pokladně trajektu, jež byla zastrčená mezi otevřeným tržištěm se stánky s ovocem a zeleninou, místním turistickým střediskem a trhem s kořením, kde se prodávaly prací prášky v neoznačených kbelících vedle mletých, sušených pochutin.

Pokladna byla kamrlík bez výzdoby, trochu se rozpadající, s pultem vzadu. Na stoličce za pultem seděl muž v tradičním muslimském šatu a s tradiční vyšívanou kulatou čepičkou takíja na hlavě a představoval dokonalý kontrast k omšelému prostředí. Byl hladce oholený, s manikúrou a několika zářícími diamantovými prsteny na prstech. Jakmile Kealey vstoupil do dveří, ucítil jeho drahou orientální kolínskou, byla to směs pižma a vonného dřeva smíchaná opatrně, aby nezahlcovala, a naopak zdůrazňovala celkový dojem distingovanosti, jež se blížila, nikdy však nepřekračovala práh vtíravosti nebo okázalosti.

„Pan Ferran?” zeptal se Kealey.

Muž vstal ze stoličky a přikývl. Jeho výraz naznačoval mírnou nudu.

Kealey vzal Abby její dokumenty z ruky, přistoupil k pultu, z batohu na rameni vytáhl své doklady a všechno položil před Ferrana. „Potřebujeme se dostat na nejbližší loď do Vádí Haify.”

Ferran pohlédl na nástěnné hodiny vedle pultu a zakroutil hlavou. „Loď odplouvá za čtvrt hodiny,” pravil. „I když odejdete odsud teď hned, bude pozdě.”

„Přijeli jsme až z Káhiry a potřebujeme se dostat na druhou stranu.”

„Nemožné,” prohlásil Ferran bez zájmu. „Můžu zkontrolovat vaše dokumenty a vystavit vám lístky, ale podruhé je budou zkoumat na molu. To samo o sobě vezme hodinu, nebo víc, když tam bude i druhá kontrola.” Na chvilku se odmlčel. „Máme tu člun, odplouvá zítra odpoledne. Převáží vozidla a zboží. Možná bych tam našel místo, ale cena za převoz bude vysoká a pro cestující tam nejsou sedadla.”

Abby popošla blíž a postavila se vedle Kealeyho.

„Júsuf nás ubezpečil, že se na vás, pane Ferrane, můžeme spolehnout.”

Ferran se otočil k ní. „Júsuf.”

„Správně. Předpokládám, že víte, kdo to je.”

Ferran přimhouřil oči. „Ano.” Odpověděl. „Docela dobře.”

„Tak si s námi přestaňte zahrávat,“ přidal se Kealey.

„Potřebujeme se dostat na loď, co odplouvá dnes. Řekněte, kolik to bude stát.”

Ferran se opět obrátil ke Kealeymu. „Tisíc dolarů.”

Kealey přikývl a začal otevírat kapsu na batohu.

„Za každého,“ dodal Ferran.

Kealey po něm šlehl pohledem, chvilku počkal a sáhl do vaku pro jednu z obálek, které mu došly diplomatickou poštou. Odpočítal dva tisíce dolarů ve stovkách. Dělal to tak pomalu, aby ho Ferran mohl sledovat. Pak posunul peníze přes pult. „Tady máte. Tak ať to už je.”

Ferran si vzal pemze, otevřel šuplík pod pultem, peníze tam vložil a zásuvku zastrčil. Pak sáhl do kapsy na své róbě pro mobil a vyťukal předvolbu.

„Gamale, oznam cestujícím na palubě lodi, že tu bude malé zdržení, pro nějakou drobnou opravu, ano? Mezitím tu mám ještě dvě další osoby. Za chviličku jsou na molu…“

Na zahradě za domem Išmaila Mirghaního v Chartúmské výstavní čtvrti Bahrí seděli ve stínu kvajavy obtěžkané zralými žlutými plody Cullen White, křeslo měl poblíž místa, ze kterého kdysi pozoroval, jak odpolední vánek rozfoukává jeho totožnosti jako Harolda Taylora, a naproti němu Mirghaní.

V ruce položené na klíně držel White satelitní telefon, tvářil se vážně, bradu vystrčenou, a podíval se na telefon a pak zpátky na Mirghaního.

„Nebude to příjemné,“ poznamenal. Ani pro jednoho z nich, ale hlavně pro něho, pomyslel si. „To víš.”

Mirghaní přikývl. Vypadal nervózně, i když ne tolik jako před týdnem při letu do Dárfúru, ale neměl k tomu daleko.

„Volal bych sám, kdyby to bylo možné,” prohlásil a jeho upřímný pohled Whitea trochu zaskočil. Sakra, on to snad myslí vážně. Musí se mu přiznat, že je spolehlivý.

„Obávám se však, že by to nebylo nejrozumnější řešení.”

Whiteovi se téměř podařil úsměv. „Ne, to by nebylo,”

souhlasil. „Oceňuju ten návrh, Išmaile. Opravdu. Ale jak jsem ti řekl. Jeho vztek dokážu pochopit. Nevím, jestli tomu rozumíš, ale největší problém bude s jeho zklamáním.

Pověřil mě operací ohromných rozměrů a celkový výsledek…”

Nechal větu odeznít. Jaký přesně bude výsledek?

Nevěděl, nemohl vědět a předpokládal, že tato neurčitost, převedená na možnosti, by mu mohla ještě zachránit tvář. Pokud by to mohl celé ještě jednou zopakovat, pak by s Hasanem Sádikem do Kamerunu na setkání s tím zatraceným pirátem jel. Doprovodil by ho na palubu jachty a dohlédl na celý převod peněz. A kdokoliv by se dostal na loď a zajal ho, by měl mnohem víc starostí než jen se Sádikovou amatérskou výmluvou na tým osobní ochranky. Ano, pomyslel si, mnohem větší starosti.

Ale to bylo za ním, stala se chyba, která nejde odestát – ale škody, jež způsobila, se dají pořád ještě omezit. Jedna z nejdůležitějších lekcí, které se naučil v určité době, byla, že přežití často visí na spojení s minulostí, které vás stahuje dolů do bahna neúspěchu.

Důležité prostě bylo udržovat směr.

Zvedl telefon k uchu a vyťukal číslo v Americe.

Nemusel čekat dlouho. Ani ho nepřekvapilo, že to trvalo jen dvoje zazvonění, než to volaný zvedl. Nějaká zpráva, jakkoliv útržkovitá, se k němu už musela dostat.

„Ano?” zeptal se do telefonu se zašifrovaným spojením.

„Condore, tady je

„Vím, kdo je to. Vím taky, proč voláte. Na ten hovor čekám.”

White téměř viděl mužův zlověstný pohled. „Pane, nechci znovu omílat to, co jste už možná slyšel. Je jasné, že máme problém…”

„Máme problém, fajn. Proklatě obrovský problém.

Kdo byli ti lidé v Limbe? Můžete mi to říct?”

„Ne, pane. Tu otázku si kladu každou minutu od chvíle, co se to stalo. V médiích tvrdí, že to byl nějaký protipirátský tým EU, který vyšetřoval činnost našeho muže –„

„A vy tomu věříte?”

White se nadechl a vydechl. Pomyslel si, že tady by mohl zalhat a tak si to ulehčit. Jenže to nešlo, ne s tím člověkem na druhém konci spojení. „Ne. Nebo jen částečně.

Je to dobrá zástěrka.”

„Krycí příběh by měl být sám o sobě pravdivý. Jako to pátrání po Titaniku. Lovec slávy, který se k němu potopí, si chce zatancovat valčík v jeho velkém tanečním sále a ukázat pak filmy v televizi. Ale nejdřív musí najít ponorku, kterou za studené války potopili Rusové. Námořní zpravodajská služba mu zaplatí výlohy. Jenže on těm vědeckým žabařům na palubě své výzkumné lodi nikdy neřekne, co je jeho skutečným cílem.”

„Ano, pane. Přesně.”

„Takže vy se domníváte, že tady doma někdo spolupracuje s operační skupinou EU?”

„No, přikláním se k tomu, že ano, pane. To načasování nevypadá jako náhoda

„A to vaše zasraný tušení, vám možná říká, že je v tom něco víc, než co čicháte na povrchu.”

„Ano, pane,” odpověděl White. „Ten střet na ulici, poblíž maríny, obsazení jachty a nejvíc to, že našeho člověka drží na utajeném místě, ano, pane, vypadá to tak.”

„Mluvil jste s Exulantem?”

„Zatím ne, pane. Byl mimo dosah telefonu nebo rádia.

Ale doufám, že se mi podaří s ním spojit v nejbližších hodinách –„

„Poslouchejte mě,” přerušil ho Condor. „Měl byste s ním sakra rychle navázat spojení. Pošlete poštovního holuba nebo si nechte narůst křídla. Můžete udělat, cokoliv na světě vás napadne. Ale nebudeme nečinní. Chci časový plán operace popohnat.”

„Ano, nevidím, že bychom měli jinou možnost. Ale jsou tu okolnosti, které nemáme úplně pod kontrolou.

Předání, například

„Ti lumpové vzali naše peníze a my si máme dělat starosti s předáním?”

„Pane –„

„Ne. Chápu, že můžou nastat nepředvídatelné okolnosti. Ale na ty se nebudu ohlížet. Odmítám je připustit a odmítám se nechat ovlivnit, Mluvím jasně?”

„Ano, pane.”

„Fajn. Tak sebou hoďte. Nehraje roli, kdo v tom jede.

Musíte být dva kroky před nimi. Vím, že jste schopný.

Spoléhám se na vás, White. Hněte sebou, hned?

White přikývl s telefonem stále u ucha. Podíval se Mirghanímu do očí ve chvíli, kdy si uvědomil, že spojení bylo přerušeno a zanechalo za sebou jen jakousi ozvěnu ticha, typickou pro satelitní spojení.

Chvíli nehybně seděl, pohroužen do svých myšlenek.

„Takže zeptal se Mirghaní. „Jak jste dopadl?”

White pomalu pokrčil rameny a položil telefon.

„Jak jsem čekal,” řekl nakonec.

18

SÚDÁN

Piráti pluli pod pláštíkem tmy a při manévrování používali vyspělý systém GPS. Nakonec své dlouhé nákladní bárky vytáhli na břeh u Zuly v zálivu Arafali, asi 50 kilometrů jižně od mnohem rušnějšího přístavu Massawa, s jeho hustým provozem obchodních dhau a výletními lodičkami, americkou námořní základnou, policejními stanicemi a železnicí. V minulosti po tisíce let patřila toto mrňavá eritrejská vesnička k Adulisu, hlavnímu obchodnímu středisku velkého a mocného Království aksúmského, později známého jako Etiopie. V moderní době, když se velké říše rozdrobily a ztratily vliv a jejich slávu zavál písek, stal se z něj řídce obydlený pás polopouštního Sahelu, kde byly po jednotvárné, šedohnědé krajině roztroušené doškové chatrče domorodých kmenů poblíž vzácných pramenů a vádí. Touto krajinou projížděli ve svých džípech archeologové putující dál na sever k prastarým troskám a nalezištím pazourkových nástrojů.

Velitel stál v uniformě s pouštním maskováním, ruce v bok nad pleteným nylonovým opaskem, pouzdro na pistoli vpravo, další zásobník vlevo, a přejížděl pohledem molo a nábřeží, kde nakládali polovinu dodávky tanků Zolfaqar a bojových vrtulníků ANSAT/Sharaf na těžkotonážní přepravníky. Dal by přednost tomu, dostat zbraně i vybavení v jedné dodávce, a spěch nebyl hlavním důvodem. Bude dost problematické dostat tahače a náklaďáky přes hranice, aniž by si jich někdo všiml, jednou, dvakrát, to si už koledovalo o komplikace a riziko se výrazně zvýšilo. Jenže piráti chytře přeložili náklad z ukrajinské nákladní lodi na dvě menší bárky a obstarožní plavidla měla jen omezený prostor a nosnost. Kromě toho i sám velitel měl své praktické a logistické limity. Třiadvacet metrů dlouhé obrovské traktory s návěsem mohly ujet šest set padesát až tisíc kilometrů celkem rychle, uvážíme-li nehostinný pouštní terén, jejich mocné dieselové motory o pěti stech koňských silách zásobovaly dvě velké palivové nádrže po stranách u řidiče a spolucestujícího. Převezení materiálu do nástupního prostoru bude nicméně vyžadovat dvě cesty, bez ohledu na to, kolik toho dokážou piráti dodat dnes v noci. Rozhodující byl počet vozidel, jež měl k dispozici.

Teď sáhl pro polní láhev, zavěšenou na rameni, sundal víčko a napil se vlažné vody. Před polknutím si s douškem propláchl ústa. Byly skoro dvě hodiny v noci, uběhlo šest hodin od chvíle, kdy Hangaribi navedli bárky ke břehu a ty spustily své vykládací rampy. Jeho muži za tu dobu dopravili zolfaqary na návěsy a teď manuálně přesunovali vrtulníky z bárek na kovové vozy. Bručeli a potili se při snaze ukončit úmornou práci tak, aby se konvoj mohl vydat na cestu ještě s několika hodinami tmy před sebou.

Hangaribi se kupili kolem okrajů bárek a pozorovali pracovní úsilí, jako by to byla vítaná zábava, a přitom pokuřovali a popíjeli whisky z plechových čutor. Konečky jejich cigaret zářily do noci jako oranžové světlušky.

Nenabídli žádnou pomoc poté, co byl náklad odvázán z palet, a velitel a jeho lidé od nich také nic jiného nečekali.

Tím, že bez zdržování svou kořist odevzdali, dodržel jejich velitel svou část dohody, i když mohl s lupem zmizet a ospravedlnit to útokem na jachtu Hasana Sádika, po němž se musel skrývat. To mu samo o sobě zajistilo obrovskou úctu.

Na somálském pobřeží, prošpikovaném snadno hájitelnými malými zálivy a jeskyňkami připomínajícími změť králičích nor, se mohl ukrývat do nekonečna. Ne že by to byla jeho jediná možnost. V rychle se rozvíjejících pirátských městech, oporách nové ekonomiky země, by se k Nicolasovi Barremu chovali jako ke králi v jeho pevnosti a místní obyvatelé by udělali cokoliv, aby ho schovali a ochránili jeho piráty před úřady nebo jinou hrozbou.

Velitel uslyšel bručení silných motorů, které právě ožily, zašrouboval závěr na polní láhve. Prsty měl dlouhé a elegantní. Jeho pobočník Mabuir k němu mířil od řady těžkých přístavních traktorů. I když se Mabuir nevyhýbal vykládce, velitel si nemohl nevšimnout, že vypadá ve své polní uniformě s baretem jako ze škatulky. Od útoku na tábor Hadís se u jeho bojovníků změnilo hodně věcí, nebo aspoň u nejlepších z nich.

Důvod nebyl záhadou a velitel to považoval za svou zásluhu, protože rozeznal, že první krok k přípravě jednotky na to, co ji čeká, bude změna jejího složení. Vyplevelil nenapravitelné surovce, kteří byli závislí na adrenalinu nezřízeného ničení a kořisti, kteří znali jen život v gangu a nedokázali se ovládnout a podřídit se jeho autoritě. I když si zbytek zachoval svou divokost, vypadalo to, jako by jejich základní instinkty byly vymazány, sežehnuty ve výhni toho krvavého nájezdu. Velitel osobně neměl při zpětném pohledu žádné pochybnosti a překvapilo by ho, kdyby kterýkoliv z jeho následovníků vzpomínal na tu akci se sebemenším nádechem lítosti, ať už na zabíjení, vypalování, nebo na to, co udělali té mladé Američance.

Jemu se však podařilo dostat do nich disciplínu a povědomí o cíli, které přesahovalo původní bojechtivost, a smysl pro větší misi určující vše, co se bude odehrávat dál. Jeho cílem, motivací, jež ho poháněla, bylo získat zpět pro Afriku vše, co bylo africké, její životní mízu, zdroj nepřekonatelné síly, který cizinci vysáli z jejího písku svým dobýváním a útlakem a použili ho, aby rozšířili svou světovládu.

Američané, Rusové a nedávno Číňané, jejich říše rostly za současné stagnace a úpadku těch afrických.

Zvedaly se do nepředstavitelných výšin na afrických zlomených duších a páteřích. Avšak skutečnost, již považovali za samozřejmou, udeří hromy a blesky změny, geopolitická skládačka, kterou poskládali, bude smetena ze stolu, u kterého sedí, a její kousky skončí rozházené kolem nich. S velitelem v čele útoku, který nikdo nedokáže předvídat, se zrodí nový panafrikanismus.

Ropa, životodárná tekutina Země, tepající v srdci a žilách každé současné supervelmoci. Ovládnete její tok a ovládnete supervelmoci. Ovládněte je, a stanete se prostě nejmocnějším.

Někteří mu říkali Exulant a on se tomu jménu ani v nejmenším nebránil, vlastně ho ta jemná ironie bavila. Kdy v dobách minulých dosáhl vizionář věhlasu dřív, než se jeho představy, jeho sny a ambice staly skutečností?

Simon Nusajrí cítil, že celý oblouk jeho života, pád z privilegovaného postavení do potupy a hanby, protože odmítl sebeuspokojení, zavržení rodinou a nakonec upření jeho spravedlivého dědictví, to, že přijal roh vyděděnce a vyvrhele jako cesty k osvobození, a nakonec znovuzrození v podobě mistrovského hráče a válečníka, vše bylo přípravou pro vykupitelský čin, jenž na něho čekal.

Brzo bude třást světem, který sevře ve své pěsti. Chytí ho pod krkem a zatřese s ním. A sevření nepovolí, dokud nepřistoupí na jeho požadavky.

„Pane, jsme připravení se na váš rozkaz vydat na cestu,” vyrušil ho Mabuir ze snění.

Velitel kývl a přehlédl náklad přikrytý plachtami.

„Prohlédněte všechno ještě jednou, chci mít absolutní jistotu, že jsou tanky a vrtulníky zajištěny pro cestu. Plachty taky. Všechno. Nejlepší je všechno teď dokonale zajistit a vyhnout se zdržení, kdybychom se museli pořád rozjíždět a zastavovat.”

Mabuir

ukázkově

zasalutoval.

Nusajrí

nedal

uspokojení najevo, ale pro něj to byla další známka toho, že se mu podařilo z otrhané bandy bojovníků udělat pravidelnou

armádu.

Odpověděl

pobočníkovi

na

zasalutování a sáhl do uniformy pro satelitní telefon.

„Haló?” Na první zazvonění.

Nusajrí se pousmál. Vůdce takzvané Dárfúrské lidové armády byl další, koho čekalo překvapení. Brzy tu už nebude místo pro tuhle odrůdu malých povstalců, buď se přidají, nebo, Ale pořád se ještě muselo něco udělat.

„Išmaile, předpokládám, že jsi čekal, až zavolám.”

„Ano,” odpověděl Mirghaní. „Jak jinak?”

„A Američan?”

„Je u mě, v pokoji pro hosty. Jestli spí nebo ne, to je jiná otázka. Musím přiznat, že mu závidím, jak za všech okolností zachovává klid, nebo to aspoň hraje.”

„No, má dobrý důvod si oddechnout,” poznamenal Nusajrí.

„Dodávka došla, jak bylo domluveno?”

„Přesně tak.” Nusajrí hleděl na shromážděné dopravní prostředky. „Už je to na našich tahačích a nachystané k přesunu na západ, přes hranici.”

„To je ta nejlepší možná zpráva pro dnešní večer, příteli.” Svá slova doprovodil Mirghaní hlasitým oddechnutím. „Po těch zprávách z Kamerunu před několika dny…”

„Zapomeň na to,” poradil mu Nusajrí. „Byla to jen drobná nesrovnalost ve větším plánu.” Na okamžik se zamyslel. „Doporučoval bych ti, abys zaklepal na Američanovy dveře a předal mu svůj obnovený optimismus.

Očekávám, že on ho pak bude chtít předat tomu, kdo tahá za jeho nitky ve Spojených státech.”

Z Mirghaního smíchu bylo cítit, že je poněkud nesvůj.

„Obávám se, že by ho tenhle popis nepotěšil, ani toho, komu se zodpovídá.”

„To je fuk,” konstatoval Nusajrí. „Ať se vzteká, jak chce, je prostě jen maňásek, kterým hýbou prsty jeho pána.

Pěšák, který dělá to, co se mu řekne. Tak ať pěkně ujistí toho, kdo s ním cuká a smýká, že už jsme na cestě.”

„Sdělím mu tu novinku okamžitě. Alláh ma’ak, ať tě Bůh provází na tvé cestě.”

Nusajrí schoval telefon do kapsy beze slova rozloučení.

Mirghaní

byl

blbec.

Další

omezený

separatistický bandita, jeden z tuctu těch, kteří se schovávají za skálou a naslepo střílejí po Umarovi Bašírovi. Pokud se naskytne příležitost, bude lízat podrážky zápaďáckých bot výměnou za léno, po kterém se bude moct procházet dle libosti, a vládnout nad svými patolízaly a poddanými, naparovat se jako páv s ocasem vystaveným na odiv.

Nusajrí si bručel pod vousy a zamířil ke konvoji.

Zkontroloval ho rychlým pohledem a vylezl na sedadlo spolujezdce druhého tahače a rádiem vydal rozkaz k odjezdu.

Ani ne za minutu se obrovská kola začala otáčet.

Pohrávala si se satelitním telefonem, aby zabila čas v přecpaném, ušmudlaném vlaku ze železniční křižovatky Atbara do Port Sudanu. Abby Liu si vygooglila heslo „Cesta z Vádí Haify do Chartúmu”. Když na heslo klikla, objevila barevnou fotografii mladého muže stojícího po stehna v šedém jemném písku, který se prostíral, kam až oko dohlédlo. Mezi ním a čočkou fotoaparátu se táhly téměř neznatelné stopy pneumatik.

Trochu se usmála nad fotkou došlou po síti, strčila do Kealeyho na vedlejším sedadle a podržela telefon tak, aby na obrázek viděl. Myslela na to, že kdokoliv tu fotku poslal, musel mít jízlivý smysl pro humor, a že tím Kealeyho možná vytrhne z mlčení, kdy jen seděl a koukal celé hodiny z okna.

Podíval se, aniž by hnul brvou, pokrčil rameny a zase se otočil k zaprášenému oknu.

„Omlouvám se, Ryane. Už to víckrát neudělám.”

Podíval se na ni. „Co?”

„Nepřeruším tu ubíjející monotónnost jízdy. Mylně jsem se domnívala, že to třeba uvítáte.”

Kealey dlouho neřekl ani slovo. Pak kývl.

„Potřebujeme se dostat tam, kam jedeme,” prohlásil nakonec. „Tohle je jako, já nevím…”

„Být uvězněný v písku?”

Podíval se jí do tváře. A tentokrát se mu na rtech objevil úsměv. „Jo, to je myslím přesný popis.”

Přikývla a v šikmých hnědých očích se jí pobaveně zajiskřilo.

„Ještě něco vám připadá legrační?” zajímal se Kealey.

Teď byla s krčením ramen na řadě ona. „Udělat můžeme jen to, co můžeme,” prohlásila tiše. „Zmenšování pouště ani stavba dálnic přes ni do toho nepatří, takže k čemu je přemílání naší situace?” Ztlumila o stupínek hlas, aby ji místní, nacpaní v uličce, neslyšeli. „Já myslím, že máme štěstí, že jsme se dostali tak daleko bez nějakých zádrhelů.”

Zabručel. Vlastně měla pravdu. Ferran zařídil víc než jen to, že pro ně zdržel trajekt. Gamal, jeho šíbr na molu v Asuánu, je dostal přes celníky a pasovou kontrolu a na loď, aniž by se kdokoliv na jejich dokumenty byť i jen podíval.

Gamal ujistil Kealeyho, že až příští den dorazí do Vádí Haify, nebudou žádné problémy. A byl to člověk, který drží slovo, protože všechno proběhlo hladce. Súdánský celník v modré uniformě je protáhl velmi rychle z lodi do čekajícího vlaku. Z tohoto hlediska vypadaly ty dva tisíce dolarů, kterými Kealey podmazal Ferranovu napřaženou dlaň, jako vynikající investice.

Problém byl v tom, že neuvážil, že cesta obstarožným pomalým súdánským vlakem do Chartúmu sebere dva dny.

Bylo to přehlédnutí, jež na průběh událostí nemělo vliv, protože žádný rychlejší dopravní prostředek pro ně nepřicházel v úvahu. Jediná možnost nápravy, použijeme-li to slovo velmi volně, byla změnit plánovanou trasu a přesednout na křižovatce Atbara na trať do Port Sudanu. V

přístavním městě budou mít možnost buď naskočit na letadlo do Chartúmu, nebo jet autem po asfaltové silnici, a po telefonátu se Sethem Hollandem, zástupcem Agentury na velvyslanectví, bylo rozhodnuto, že pošle jednoho ze svých lidí, aby tam na ně počkal a odvezl je do hlavního města.

Opět tak zůstanou mimo pozornost bezpečnosti na letišti.

Což bylo sice fajn, ale pořád…

„Musím vám připomenout Cullena Whitea,” řekl Kealey a podíval se na Abby. „Ten člověk je vypočítavý a rychlý. Jakmile se doví, že je Sádik v base, dá si dvě a dvě dohromady.”

„Ale asi neví, že v tom jedete vy.”

„To ani nemusí. Stačí mu náznak, že se útok na Sádikovu jachtu, nebo že ho zadržují mimo oběh, odchýlil od standardního postupu Interpolu nebo operační skupiny EU. A to se už, myslím, stalo a určitě to už proběhlo hlavou Johnu Harperovi, a to nejednou. Zaručuju vám, že White nebude čekat, až mu na hlavu spadne obloha. Ať už pracuje na čemkoliv, můžeme si být jistí, že velmi brzy začne hledat východisko. A to znamená způsob, jak věci výrazně urychlit.” Potřásal hlavou. „Tohle zpoždění je to poslední, co potřebujeme. Nehraje roli, že se tomu nedalo vyhnout…

přinejmenším jsem si to měl uvědomit.”

Tvářil se vážně. Abby seděla vedle něj zabraná do myšlenek a vlak rachotil po starých dřevěných železničních pražcích. Tma za oknem vagonu nebyla o nic jednotvárnější než pískem pokrytá krajina ve dne. Kolem ní se mezi hromadami otrhaných zavazadel a špatně zabalených krabic vrtěli spící cestující.

„Jsme daleko od ideálního bodu, o to se s vámi hádat nebudu.” zahájila pomalu řeč. A zaváhala, pořád vypadala zadumaně. „Ryane, tohle je asi zbytečné říkat, ale my dva jsme zcela odlišní. Já nepracuju tak jako vy. Jsem zvyklá na pečlivé plánování, shromažďování důkazů, dodržování zákonů a pravidel…”

„A dělá vám starosti, co se stane, až se dostaneme do Chartůmu,” doplnil ji Kealey.

Jen se na něj podívala a on najednou rozeznal něco v jejím výrazu, co tam dříve nebylo, jakousi zranitelnost, což ho zaskočilo.

„Abby, rád bych vám to řekl, ale nemám ponětí, kromě toho, co už jsem vám vykládal v Limbe. Jdeme po Išmailovi Mirghaním. Do hry jsme vstoupili pozdě, a já mám pocit, že nám už nezbývá čas. Vím jenom, že jsme ve stadiu, kdy to budeme muset zase popohnat, což znamená, že sebou musíme hodit –„

„A udělat cokoliv, co bude nutné,” dokončila větu Abby.

Kealey se ni dlouze podíval, studoval její obličej a samotného ho překvapilo, že si přeje udělat něco, co by rozptýlilo ten znepokojený výraz přetrvávající v její tváři.

To však nedokázal. Ať se snažil jak chtěl, nemohl.

Místo toho se od ní odvrátil, jeho oči se vrátily k oknu a černé prázdnotě, do které hleděl snad už celou nesnesitelnou věčnost.

*

Jacoby Phillips už skoro hodinu ve svém deset let starém modrém Saabu SPG sledoval ulicemi Chartúmu Išmaila Mirghaního. Pověsil se na něho, když Mirghaní opouštěl svůj předměstský dům v severní čtvrti Bahri. Z

domova odcházel krátce poté, co muž, jenž se kdysi americkému chargé ďaffaires představil jako James Landis, vyklouzl zadním vchodem a vydal se boční uličkou od zahrady vzadu.

Phillips se díval, jak Landis spěchá uličkou od Mirghaního dvorku a nastupuje do čekajícího Fordu Escortu, který okamžitě vyrazil směrem k dálnici. Ta vedla v obecném směru k mostu Kober neboli mostu Ozbrojených sil, což, jak si uvědomil, znamenalo přímou cestu na letiště.

I když Landis nebyl Phillipsův úkol, agent CIA svým mobilem se zesilovačem natočil videozáběr černého sedanu, do kterého nastoupil, a dal si pozor, aby byla poznávací značka vozu v detailu dobře čitelná. Zašifrovanou složku poslal, s použitím agenturní bezpečné rádiové sítě intranet Interlock-SCIl, kolegovi Bruče Mackenziemu, jehož prací bylo sledovat Landise, a zůstal sedět asi půl bloku od Mirghaního domu.

Po přibližně deseti minutách se Mirghaní objevil ve vstupních dveřích a nesl kufřík. Sel několik bloků k autobusové zastávce. Nastoupil na expresní kyvadlovou dopravu do středu města. Phillips mu zůstával nablízku, zpomalil, když nastupoval, a pak ho ve vzdálenosti asi tří automobilových délek za autobusem sledoval kolem mostu Kober, po kterém přejelo i Landisovo auto, a pak následovala krátká jízda přes starý lanový most nad Modrým Nilem.

Mackenzie zpozoroval černý escort několik minut poté, co dostal Phillipsův e-mail s video přílohou. Cekal jen pár bloků od Mirghaního domu, mimo oblast s parkovou úpravou na břehu řeky. Agenti CIA věděli, že je jen otázka času, než se jeden nebo druhý nebo oba ptáčci pokusí uletět, a také předpokládali, že to udělají každý zvlášť. Kdyby se muslimský radikál a jeho podivný západní návštěvník pokusili odjet spolu v době, kdy vztahy USA-Súdán byly na vrcholu, vyvolalo by to spoustu zvědavosti a nežádoucí pozornosti. Udělat to nyní bylo nemyslitelné.

Vlastně by se dalo říct totéž o jejich vztahu, tečka, pomyslel si Mackenzie. Ať mezi nimi bylo jakékoliv propojení, znamenalo to jen potíže a nic než potíže.

Když vyrazil escort z Mirghaního sousedství, dostal se na dálnici kolem Nilu a pak zahnul na široký betonový oblouk mostu Kober. Mackenzie ho ve své hondě sledoval kolem parku as-Salaam, pak ke hřbitovu Burrii a na kruhový objezd, kde zahnul vpravo do Buri Road a tam na odbočku k letišti.

Jenže pár okamžiků poté, co escort odbočil, jeho řidič zapnul levou směrovku, zpomalil, přirazil ke kraji dvouproudové silnice a úplně zastavil. Překvapenému Mackenziemu o dvě auta za ním nezbylo než pokračovat v přímém směru k letišti. Co jiného mohl dělat? Zastavit za escortem? To samozřejmě nepřicházelo v úvahu a jen to podtrhovalo fakt, že cokoliv kromě toho, co udělal, by znamenalo naprosto jasné odhalení. Co se ale sakra stalo?

Nic neukazovalo na to, že by auto mělo nějakou poruchu.

Žádná známka píchnuté pneumatiky. A on si dával dobrý pozor, aby zůstal dost daleko a Landis nebo jeho řidič nepojali podezření, že je někdo sleduje.

Mackenzie si znechuceně a rezignovaně povzdechl. Ať už escort zastavil z jakéhokoliv důvodu, skutečný problém byl v tom, že tu nebyl nikdo, kdo by se na něho mohl pověsit. Úkolem jediného dalšího muže, Phillipse, bylo držet se Mirghaního. Mackenzie došel k závěru, že nejméně podezřelé bude, když teď dojede ke kontrolnímu stanovišti, ukáže své diplomatické dokumenty strážným, zajede k příletovému terminálu, jako když na někoho čeká, a pak prostě opustí letiště jinou cestou. Jediná záminka, kdyby mu chtěli znepříjemnit život, bylo to, že neměl na autě úřední poznávací značky, ale měl potvrzení o registraci, které dokazovalo, že je to jeho osobní auto, což byla náhodou úplná pravda.

Když se blížil ke kontrolnímu bodu, sáhl Mackenzie pro dokumenty do schránky na rukavice a současně mrkl do zpětného zrcátka, aby zkontroloval, co je s escortem.

Pak mu obočí vyletělo nahoru překvapením. Landisovo auto udělalo prudký obrat a vrátilo se do směru, ze kterého přijelo. Ukazatele směru už neblikaly.

Mackenzie za volantem sprostě zanadával. Co se to, do prdele, děje? Jediné vysvětlení, na které přišel, bylo, že se Landis z nějakého důvodu rozhodl vrátit do Mirghaního domu, pokud ovšem nějakým nevysvětlitelným způsobem nezjistil, že je sledován, a to navzdory veškeré opatrnosti, již Mackenzie uplatnil. Bylo těžké si to představit, i když nedokázal vymyslet alespoň trochu přijatelné třetí vysvětlení.

Ťukl na brzdu a zpomalil kvůli jednomu ze strážných, jenž opustil svou budku u spuštěných závor. Dával přednost vysvětlení, že se Landis vrátil do výchozího bodu cesty z důvodů nijak nesouvisejících s tím, že byl sledován…

samozřejmě, protože to by znamenalo, že nic netuší, a to by zase mohlo umožnit Phillipsovi pokračovat v jeho sledování – možná až do chvíle, kdy se Mackenzie vrátí ke své práci.

Okamžik po průjezdu kontrolním stanovištěm pod nedůvěřivým pohledem strážného sáhl pro satelitní telefon a klepl na Phillipsovo číslo. Doufal, že se escort objevil u Mirghaního bydliště.

Slova jeho partnera bohužel nebyla zdaleka taková, jaká očekával.

„Bruci, co se děje?” ptal se Phillips, když navázali spojení.

Mackenzie mu podal stručný, nadávkami ozdobený popis toho, co se stalo na silnici k letišti, a zeptal se, jestli je escort zpátky za řekou v Bahri.

„Ne,” řekl Phillips. „Nebo alespoň není s Mirghaním.

Ten už odjel a já ho sleduju kolem Modrého Nilu, poblíž jižního sjezdu.”

„Krucinál,” odpověděl Mackenzie, „jak mám asi tohle sdělit Hollandovi, do řiti?”

„Jak je libo, hlavně pokud to uděláš. Jedna věc je, jestli

Landis zjistil, že ho někdo sleduje. Kandidátů je tu habaděj, pokud on ví, můžou to být i Súdánci. Ale jestli zjistil, nebo jen tuší, že jsme to my, pak máme mnohem větší problém.”

Mackenzie mu bručel do ucha. „Jo, to je mi jasný.”

„Další poznámka,” pokračoval Phillips. Sjel z mostu a dostal se na třídu al-Gajš, hlavní dopravní tepnu středem Chartúmu. „Možná bys mohl zjistit něco o tom escortu a uvidíš, co vyplave. Máš to video, co jsem ti poslal, že?”

„Jo, to mám.”

„Takže máme poznávací značku,” radil mu Phillips.

„Nikdy nevíš, co se může vyvrbit.”

„Nebo kdo,” doplnil Mackenzie. Vzdychl. „Myslím, že to sledování můžu zabalit.”

„To můžeš, leda by ses chtěl celý den potloukat kolem příletového nebo odletového terminálu v naději, že ti nakonec ten chlap zkříží cestu, což mi připadá jako pitomost. Dokonce kdyby se nakonec objevil na letišti a tys měl štěstí a byl na správném místě, jestli tě už jednou objevil, tak si na tebe dá pozor.”

Mackenzie vydechl. „Jedu teď k výjezdu. Sakra Jakeu, co nám vlastně zbylo?”

Phillips se podíval ven. Cestu tady ve městě zaplnily bakassi neboli nepřihlášené minibusy soukromých provozovatelů, a on musel dávat pozor, aby neztratil autobus, který sledoval, protože minibusy se proplétaly z jednoho jízdního pruhu do druhého a zase zpátky.

„Mirghaní, prozatím. Podívej, doprava tu houstne a já bych rád zůstal ve hře. Ozvu se později. Konec.” „Konec.”

Mackenzie vypnul telefon a otočil vůz směrem k ulici Abad Chatim na západní straně letiště. „A do hajzlu s Landisem i jeho zkurvenou matkou, pokud takovej pytel hoven vůbec nějakou matku má” dodal do ticha v autě.

„Měli bychom být už čistí, Bakrí,” sdělil Cullen White řidiči a podíval se na hodinky. „Teď už bychom sebou ale měli pohnout, nerad bych zmeškal svůj let.”

Muž za volantem přikývl a vyjel z parkoviště v kampusu univerzity poblíž Africké ulice. Odtud vedla jedna přístupová cesta přímo na letiště. Přijíždělo se po ní od východu místo od severu, kde byli, když si White všiml hondy za nimi.

Vždycky považoval svou fotografickou paměť stejnou měrou za prokletí jako za požehnání. Jakmile jednou uviděl obličej nebo slyšel jméno, už ho nezapomněl. Nikdy nepotřeboval popis cesty k nějakému místu, nebo jak se mu vyhnout, pokud ho jedinkrát navštívil, i když na velmi krátkou dobu. Ve škole se vždycky snadno učil nejen proto, že si pamatoval obsah toho, co přečetl, ale protože si v hlavě dokázal vyvolat slova na stránce nebo obrazovce počítače.

Bleskově si dokázal vybavit, jak se miloval s nějakou ženou před desítkou let, své pocity, její výraz očí, zvuky a šepot jejich narůstajícího potěšení. Stejně si dokázal vychutnat pomstu dávno poté, co ji na nepříteli vykonal.

To byla některá z požehnání.

Prokletím bylo pamatovat si, ne, znovu prožívat – všechny své chyby, prohry a trapné rozpaky, znectění a ostrakizování. Chápal význam rčení: vzít si poučení z minulosti. Jenže nést ji s sebou jako ducha, jehož podstata přetrvává přímo v buňkách jeho těla, to bylo často příliš velké břímě.

Dnes se však White nechystal lamentovat nad svou fotografickou pamětí. Kdyby nešlo o dokonalou přesnost jeho paměti, nerozeznal by možná šedý sedan, jenž je sledoval od parku přes Modrý Nil poblíž vjezdu na most Kober. Poznal auto nebo jeho řidiče. Protože oboje viděl nanejvýš na dvě nebo tři vteřiny před několik týdny, když vstupoval na americké velvyslanectví v Chartúmu, aby poseděl s Walterem Reynoldsem. Když zahýbal z ulice na schody k ambasádě, auto zabočilo z jízdní dráhy do vjezdu dolů do podzemních garáží.

Na tom okamžiku nebylo nic zvláštního. Nic, co by mohl určit jako důvod, proč se mu to zaznamenalo do neuronů. Avšak když dnes uviděl to auto za sebou, poznal ho, jeho poznávací značku, drobné nerovnosti karosérie, to, že jen tři ze čtyř pneumatik měly bílé pásy a ta celá černá pneumatika odlišnou poklici. Nedokázal by vysvětlit, proč si to pamatoval. Tak to prostě bylo.

Člověk v autě byl zaměstnanec velvyslanectví. Jeho formální služební zařazení nic neznamenalo. Z Whiteova hlediska bylo podstatné pouze to, že ho sledoval, a to znamenalo téměř určitě, že patří k lidem CIA rozmístěným mezi zaměstnanci ambasády. Otázka zněla, co to znamená v širších souvislostech?

Tisk označil útok na jachtu Hasana Sádika jako protipirátskou operaci Interpol-EU. Své otázky a kritiku ohledně obchodníka se zbraněmi a jeho záhadného a zřejmě mimosoudního zmizení z vyšetřovací vazby v péči operační skupiny směřovali novináři na vyšetřovatele a kamerunské úřady, ale otázky zůstaly nezodpovězené. Zprávy a komentáře se zabývaly motivy vedoucími k útoku a jeho legálností. Soustředily se hlavně na lidská práva.

O Agentuře nepadla ani zmínka a nebyl tu žádný důvod, proč by někdo z novinářů o tom měl uvažovat…

jenže tisk nevěděl to, co věděl White o obchodu, který na palubě lodi proběhl.

Jeho podezření bylo po celou dobu správné. Jeho a Stralenovo. Někdo ve Washingtonu vyčenichal, co se děje.

To znamenalo, že došlo k rozkolu mezi ředitelem CIA Andrewsem na jedné straně a prezidentem, Stralenem a Fitzgeraldovou na straně druhé, a to nejen v zahraniční politice. Jestli se objeví detaily jejich plánu na veřejnosti, bude mít tisk mnohem, mnohem víc témat než jen, z legálního hlediska, sporné zatčení obchodníka se zbraněmi v Kamerunu. Bude to největší politické téma, jaké se dostalo do titulků na mezinárodní úrovni za mnoho let, a pravděpodobně potopí všechny zúčastněné. Obzvlášť generála Stralena.

Stralen, pokud vyjde na světlo všechno, co udělal, bude označen za zrádce. Spiknutí za účelem zločinu, který budou mnozí považovat za hanebný. Nebudou žádné diskuse o polehčujících okolnostech, jako tomu bylo v případě plánovačů Írán-Contras. Žádná naděje na odpuštění.

Historikové ho hodí do stejného pytle s Benedictem Arnoldem, Lee Harvey Oswaldem a Johnem Wilkesem Boothem. Jeho jméno bude synonymem pro hanbu.

White se vytrhl z myšlenek, když Bakrí zpomalil a zastavil u prvního kontrolního stanoviště. Vylovil doklady z cestovní brašny a podal je řidiči. Za chvilku mu je strážný vrátil otevřeným okénkem a auto odmávl.

„Bakrí, za tu dobu, co jsem tu byl, jsi odvedl dobrou práci,” poznamenal White, když mu řidič vracel papíry.

„Větší pochvalu ti nemůžu nabídnout.”“

Bakrí poděkoval kývnutím a zatočil vlevo. Sledoval přitom směrovky k odletovému terminálu Súdánských aerolinií.

Když se přiblížili místu výstupu, Cullen White si sebral svou tašku a posunul se ke dveřím. Čekal, až auto zastaví. Čas na úvahy byl pryč. Historie může na odkaz někoho, jako byl Joel Stralen, vrhnout jakékoliv světlo.

Avšak Cullen White věděl jednu věc přesně, nikomu nedluží nic, kromě generála. On osobně neměl žádné morální zábrany. Jemu na tom, jak si ho bude svět pamatovat, nezáleželo ani zbla. Pokud si ho vůbec bude pamatovat. Příští generace byly mimo jeho dosah uvažování.

On byl herec, jemuž někdo napíše roli, člověk, jenž pracuje ve škvírách mezi mocí a politikou, ten, kdo maže ozubená kolečka strojů, které někdo jiný považoval za nutné sestrojit.

Někdo, kdo dokázal nějakou misi provést od počátku až k jejímu zakončení. Tak to bylo.

Odvedl jsi dobře svou práci, Větší pochvalu ti nemůžu nabídnout.

To, co řekl řidiči, myslel White upřímně. A brzo už bude na cestě do Kassaly, kde se setká s útočnými silami Simona Nusajrího, a tam hodlal dokončit práci, kterou ho pověřil generál Stralen.

A za sebe doufal, že i on bude hoden zmínky v konečném zúčtování.

*

Phillips, zařazením třetí nejvyšší agent z hrstky zaměstnanců Agentury, jež měl Seth Holland pod sebou, byl jediný, kdo nebydlel na ambasádě. Místo toho měl apartmá v elegantním hotelu Granville, roztahujícím se na břehu Nilu. Tam formálně zastával funkci manažera rekreačního střediska. Od svého založení patřil Granville Britům. Bylo to oblíbené místo Winstona Churchilla, který zde rád pobýval při svých cestách do země ještě za koloniální éry. A další desetiletí po získání nezávislosti tady i nadále bydleli mezinárodní obchodníci a podnikatelé.

Když žádal Holland koncem devadesátých let o umístění agenta mimo areál ambasády, byl Phillips ideálním kandidátem. Způsobil to hlavně jeho původ. Pocházel ze smíšeného kulturního prostředí. Po etiopské matce zdědil rezavě hnědou pleť, ale narodil se a částečně vyrostl v Londýně, kde jeho otec, bílý jako mléko, řídil velkou firmu pro leteckou přepravu až do doby, než se přestěhovali do New Yorku. I před zvýšeným napětím mezi Spojenými státy a Súdánem byli běloši, zejména z USA a Anglie, přijímáni mnoha místními s podezřením a nepřátelstvím a jejich protizápadní zápal narůstal po celá desetiletí. Nicméně když jste byl černý, nebo vypadal jako černoch, tak jako Phillips, který se odmítal považovat za příslušníka nějaké rasy, protože byl hrdý na obě strany svého dědictví, byla tu šance, že se vám dostane vlídnějšího zacházení než člověku s bílou pletí. I když to někdy mohlo naopak vyvolat odmítavou reakci u těch místních, kteří černé Američany považovali za zaprodance západní kultury a ideologie.

Phillips si proto myslel, že se rasová soutěž nikdy nedá vyhrát úplně, bez ohledu na to, v jaké zemi se nacházíte.

Přesto být v Chartúmu černochem bylo stokrát lepší než být bělochem, což byl opravdu pěkný obrat oproti jiným zemím.

Jak pochopil krátce po svém nástupu, jeho barva pleti a multietnický původ představovaly problém pro primitivy na ulici, protože nevěděli, jakou nadávku či urážku na něj honem plivnout, ale taky, což bylo vážnější, radikální islamisté, mezi nimi příslušníci al-Káidy, kteří tu byly hlavními hráči dokud u nich neupadl Umar Bašír v nemilost tím, že vypověděl několik mudžahedínů vyvolávajících demonstrace, se nemohli rozhodnout, jestli ho mají oloupit, unést anebo zabít jen tak ze sportu.

Jenže Phillips měl teď jiné starosti. Autobus vezoucí jeho člověka dojel do středu města, zastavil a vypustil cestující asi pět bloků západně od Súku Arabi. Phillips se držel Mirghaního, který šel směrem k obchodnímu středu města, všiml si volného místa u chodníku a zajel tam, dokud měl ještě možnost. Provoz tu byl celkem snesitelný, ale on věděl, že ulice a třídy se budou plnit exponenciální řadou, jak se budou blížit k súku plnému obchodů a otevřených tržišť. Phillips vystoupil z auta na plný chodník a stále se držel asi deset metrů za politickým vůdcem. Na sobě měl sportovní sako barvy námořnické modři, světlehnědé kalhoty a bílou košili s něčím, co byla zřejmě identifikační karta hotelu Granville, připnutým na náprsní kapse. Karta byla k nerozeznám od jeho obvyklé průkazky, pokud ji nezkoumalo pečlivé oko, to pak mohlo objevit fotografickou čočku maskovanou hotelovým logem. Phillips, ač nebyl fanda různých udělátek jako tolik jeho kolegů, musel připustit, že videorekordér s osmigigabyteovou pamětí je chytrá a užitečná pomůcka pro špiona, zejména v kombinaci s digitálním záznamníkem mobilního telefonu, který použil předtím během sledování.

Po třech blocích došel Mirghaní k Islámské bance aš-

Samal a zamířil dovnitř. Phillips to považoval trochu za zásah štěstěny, protože účty zaměstnanců Granville, včetně toho jeho, protože bral v hotelu plat, kromě šeku od CIA – byly ve stejném ústavu. Měl tak legitimní důvod vyskytovat se uvnitř budovy a dohlížet přitom na svůj objekt.

Jakmile se ocitl v bance, Phillips se rozhlédl a zpozoroval pár věcí natolik zajímavých, aby zmáčkl spoušť kamery v kartě. První bylo to, že hned za dveřmi na Mirghaního čekali tři muži. Všichni se vyznačovali tradičním muslimským hábitem a také opatrným chováním cvičených tělesných strážců. Druhou věcí bylo, že po krátkém rozhovoru s nimi šel Mirghaní přímo do té části haly s podlahou krytou koberci, která byla vedle přepážek a kde za svými stoly seděli úředníci. Strážný ho ihned zavedl k jednomu z úředníků, zatímco strážní, se kterými se setkal u dveří, se potloukali po bance, jejich viditelná ostražitost potvrdila Phillipsovi správnost jeho prvního dojmu.

Phillips si našel přepážku pro zákazníky s dobrým výhledem na stůl toho úředníka, zaparkoval tam a vytáhl z kapsy telefon s videokamerou. V této situaci mu dával přednost před kamerou ve jmenovce. S ní se nebude muset při natáčení otáčet čelem k Mirghanímu a vzbuzovat tak nežádoucí pozornost, ale mohl svou polohu, i polohu telefonu, měnit a předstírat přitom, že vede rozhovor.

Mirghaní a úředník se vůbec transakcí nezdržovali. Po výměně zdvořilostí u stolu podal bankovní úředník Mirghanímu nějaké papíry k vyplnění a pak ho zavedl krátkou chodbou za pokladnami, Mirghaní si nesl svou aktovku. Phillips během čekání na jeho návrat odložil svou telefonní vymyšlenost, z přihrádky si vzal tiskopis na výběr peněz a začal ho vyplňovat. Trio strážných lelkovalo kolem prostoru pro úředníky a vůbec se nesnažili vypadat jako něco jiného, než byli.

Phillips se zase, na rozdíl od strážných, velmi snažil splynout s pozadím, a proto se postavil do nejdelší fronty před pokladnou. Když postoupil asi o dvě třetiny její délky k okénku a Mirghaní se ještě neobjevil, podíval se na svůj formulář na výběr, předstíral, že tam objevil chybu, vrátil se k zákaznickému pultu, vzal si náhradní a začal ho vyplňovat.

Tomu poskytlo několik dalších minut, kdy mohl zevlovat, aniž by si ho někdo všiml.

Víc nepotřeboval. Asi za půl hodiny od příchodu do banky vyšel Mirghaní s úředníkem z chodby, ve které předtím zmizeli, a potřásli si rukama. Úředník se vrátil ke svému stolu, Mirghaní se svou aktovkou se připojil k tělesným strážcům.

Když všichni čtyři opustili banku, roztrhal Phillips svůj platební příkaz, hodil ho do koše na odpadky a vydal se za nimi na ulici. Mirghaní se s doprovodem nevrátil na autobusovou zastávku, nýbrž pokračoval opačným směrem k trhu se zlatém. Se dvěma dalšími vstoupil do jedné ze směnáren, jež lemovaly ulici, a třetí strážce šel dál a zmizel za rohem. Phillips zůstal před směnárnou, telefon v ruce.

Třetí strážce se vrátil asi za deset minut v bílé dodávce a zaparkoval v druhém pruhu před směnárnou. Krátce nato se ze směnárny vynořil Mirghaní se strážnými a nastoupili do dodávky. Sice pořád nesl svou aktovku, ale strážci, kteří s ním byli ve směnárně, se teď vláčeli se dvěma kovovými schránkami, jež vypadaly docela těžké. Vzhledem k tomu, odkud vyšli, Phillips ani nepotřeboval deduktivního génia, aby přišel na to, co je uvnitř.

Natočil další video, jak čtveřice odjíždí, a litoval, že není ve svém autě, aby s nimi mohl zůstat, nebo zavolat někomu jinému, aby je převzal. Jenže když byl Bruče Mackenzie pořád ještě někde u letiště, poté co ho Landis setřásl, a George Swanson v Port Sudanu, aby uvítal nově příchozí, nezbyl mu nikdo, kdo by to mohl udělat. Říct, že tým v Chartúmu má podstav, bylo hrubé podhodnocení situace. Popravdě tu Holland už léta pracoval jen s kostrou týmu.

Phillips opustil zlatý trh a vracel se středem města ke svému zaparkovanému saabu. Rozhodl se poslechnout své tušení. Pokusí se střihnout to do Bahri. Je-li jeho tušení správné, a on svým instinktům důvěřoval, Išmail Mirghaní míří také tam.

Muž ze CIA přemýšlel hlavně o tom, jak dlouho tady míní Mirghaní zůstat, a jestli se podaří mu zabránit, aby z klece uletěl.

„Pane Harnere, slečno Evartová, je mi potěšením uvítat vás v Súdánu jménem Boutros Corporation,” řekl George Swanson před nádražím. Použil přitom nejen jejich falešná jména, ale také krytí, jež dostali na cestu mezi Chartúmem a Port Súdánem.

Abby mu potřásla rukou. „Říkejte mi křestním jménem,” požádala ho s lehce ironickým úsměvem. „Byla jsem Abby pro všechny celý život. Řeknete mi jinak a může se stát, že si nevšimnu, že mluvíte se mnou.”

Swanson se také usmál a doprovodil to chápavým pohledem. „Jistě, Abby,” opáčil a ukázal hlavou doprava.

„Parkoviště tam vzadu, Moje auto je bílý džíp Cherokee, mimo střední uličku. Jestli chcete, můžeme si pořídit nějaké občerstvení, než vyrazíme na silnici Kealey se cítil po dlouhé cestě v přecpaném vlaku z Atbary ztuhlý a neupravený. Stál vedle Abby a díval se na Swansona. Za nimi opouštěli cestující ve skupinách nádraží a odnášeli si své tašky a rance z vagonů. Na některé čekali příbuzní nebo přátelé, jiní se dohadovali o ceně s kočími otlučených nelegálních taxíků.

„Nejedeme do Chartúmu,” sdělil mu Kealey. Ani se nemusel na Abby podívat, aby ucítil na sobě její pohled.

Swanson se zatvářil ohromeně. „Nejsem si úplně jistý, jestli rozumím…”

„Dělá to dvanáct set kilometrů odsud tam,” vysvětloval Kealey. „Kolik to sebere na místních cestách? Dvanáct, patnáct hodin?”

„Asi tak, ano,” odpověděl Swanson.

„A let odsud na mezinárodní letiště v Chartúmu? Kolik to sebere?”

„Chápu, na co narážíte,” řekl na to Swanson, „Ale zařídili jsme

„Kolik to zabere?”

Swanson zaváhal. „Tak asi hodinu, pokud se nám podaří chytnout letadlo bez dlouhého čekání.” Ztlumil hlas.

„Na letištích jsou bezpečnostní opatření mnohem přísnější, na obou koncích. Proto Holland usoudil, že silnice je nejlepší řešení.”

Kealey pokrčil rameny. „V tom má pravděpodobně pravdu. Jenže jsme tím cestováním už zabili příliš mnoho času, než abychom si zrovna teď dělali starosti s bezpečností. To, co stojí na sporáku v Chartúmu, se už blíží bodu varu. Doufám, že jsou naše papíry dost dobré, protože letíme.”

Swanson se na něj chvíli upřeně díval, pak se obrátil na Abby. „Vy jste s ním zajedno?”

Zamračila se. „Myslím, že ano.” Vrhla na Kealeyho vzpurný pohled. „I když by bylo krásné, kdybych to měla možnost zvážit předem.”

Kealey se díval mlčky na Swansona. Nakonec si agent vzdychl a povolil. „Nějaký nápad, co mám udělat s tím cherokee?”

Kealey pokrčil rameny. „Nechte ho na letištním parkovišti.”

Swanson se neobtěžoval odpovědět, že na to by dokázal přijít sám.

19

CHARTÚM

„Můžeme mluvit otevřeně?” zeptal se Kealey.

„Myslím bez pátrajících očí a uší.”

Byl v kanceláři šéfa úřadovny na ambasádě v ulici Alí Abdel Latif, necelou hodinu po tom, co jejich, bohudík nerušený, let z Port Sudanu dosedl na přistávací dráhu mezinárodního letiště v Chartúmu.

„Myslím, že se můžeme cítit jako doma,” odpověděl Holland sedící za stolem. Po jeho naléhavém požadavku seržant Sadowski zajistil, aby jeho kancelář projelo zařízení odhalující sledování. Přístroj velikosti kufru obsahoval široké spektrum detektorů různých signálů: rádio, audio, infračervené záření a také skener akustické korelace.

Jednoduše řečeno, moderní souprava řízená mikropočítačem dokázala odhalit cokoliv, od pasivních po aktivní mikrofony odposlechu v telefonech a světelných zdrojích, jakož i nízkofrekvenční oscilace vznikající v mrňavých motorech skrytých ve špionážních kamerách. „Nakolik je to možné v současné době.”

Kealey přikývl. S ním byli v místnosti, kromě šéfa stanice CIA, také Abby Liu a agenti Phillips a Swanson.

Mackenzie si vyměnil místo s Phillipsem a byl na druhé straně řeky, kde sledoval dům Išmaila Mirghaního.

„A co Walter Reynolds?” zeptal se Phillips.

„Co je s ním?” opáčil Holland. „Mám schůzku za zavřenými dveřmi se svými zaměstnanci a do toho jemu nic není.”

Phillips ukázal na Abby a Kealeyho. „S pár zaměstnanci, které v životě neviděl.”

Holland pokrčil rameny. „Už mě přestalo bavit chodit kolem něho po špičkách. Máme tu osobní rekultivační projekt šéfa DIA a Cullen White spolupracuje s Hasanem Sádikem, somálskými piráty a Išmailem Mirghaním, zakladatelem súdánské militantní skupiny, která je možná víc protiamerická než současný režim.” Podíval se na Abby.

„Díky našim váženým kolegům z Interpolu máme důkazy, že Sádik nejdřív uzavřel s vládou Umara al-Bašíra velký ilegální obchod se zbraněmi a vojenským materiálem – společníkem nebyl v tomto případě nikdo jiný než Egypt, a pak zařídil, aby byl náklad uloupen a on mohl zboží znovu prodat třetí straně propojené s Mirghaního Dárfurskou lidovou armádou, nebo ji tato strana možná ovládá a kontroluje. Nakonec tu máme téměř nenapadnutelné obvinění, že Stralen buď přímo, nebo přes Whitea, poskytl finanční prostředky, kterými Mirghaní a spol. zaplatili za náklad, jenž by postačil vyzbrojit doslova malou armádu, s použitím zašmoulovaných prostředků ministerstva obrany.”

Holland se odmlčel. „Hned sklapnu, Jakeu. Ale nejdřív odpovím na tvou otázku, Reynolds si to možná neuvědomuje, ale co on ví nebo neví, v této chvíli už není důležité. Poskytl tajně pomoc Whiteovi a tím zabředl po krk do sraček. Jestli se nechce ponořit až po nos, pak nemůže udělat nic, co by nám bránilo v práci, aniž by tím kompromitoval sebe a bůhví koho ve Washingtonu.

Nejlepší, co může udělat, je jít nám z cesty a přemýšlet o tom, kam se schovat.”

Kealey se přidal. „Tak na něho zapomeňme a soustřeďme se na Mirghaního.” Kývl směrem k Abby.

„Možná není jediným důvodem, proč tu poskakujeme po celé Africe sem a tam, ale určitě je jeho velkou částí.

Musíme ho dostat do rukou.”

„A po dnešním ránu nám možná dochází čas,” podotkl Phillips. „Pořadí událostí mluví samo za sebe. Po schůzce doma s Whitem sedne na autobus a provede cosi, co vypadá jako obrovský výběr z bankovního konta. Pak v doprovodu tělesných strážců odkráčí na trh se zlatém a odejde se dvěma velkými, zabezpečenými kufry, které jsou zřejmě hodně těžké, a odjede v dodávce. Podle mě to znamená jen jednu věc…”

„Chystá se opustit zemi,” přidal se Swanson. „Zlato je univerzální platidlo a zrovna teď je jeho cena vysoká, dělá to skoro osm set dolarů za trojskou unci. Z Jakeova popisu plyne, že v těch kufrech musí být hezkých pár zlatých cihel.”

„No určitě to nevypadá, že by se chystal jen na dovolenou,” mínila Abby. „Jaké jsou nejčerstvější zprávy o něm?”

„Swanson tvrdí, že uklízí dům,” informoval je Holland. „Není o čem diskutovat, Kealey, musíme se hnout.

Jen si nemůžeme dovolit zopakovat to, co se stalo v Limbe.”

Kealey po něm střehl pohledem. „Tím míníte co?‘L

„Tady v severní Africe mi zbývá půl roku,” vykládal Holland. „Mám manželku a syna na Floridě a strašně mi chybí, a mám slíbeno, že další místo dostanu ve Státech. Až odsud odejdu, nebudu se ohlížet zpátky. Kealey, nechci to zvorat a nechci se dostat do žádného dalšího zapadákova někde v cizí zemi jako trest za něco, co zvoral někdo jiný.”

Kealey pokrčil rameny. „Jestli se chystáte poslat Mirghanímu formální pozvánku, aby se k nám připojil u kávy, měl byste ji podepsat rychle a poslat ji po poslíčkovi, protože pochybuju, že ji místní pošta stačí doručit, než zmizí.”

Šéf stanice se naježil a napřímil se v křesle. „Uvítal bych, kdybyste si ten sarkasmus odpustil.”

„A já už mám dost řečí o Limbe. Požádali mě, abych se tam dostavil, což jsem udělal, a když to vezmu kolem a kolem, podařilo se nám udělat to, co jsme chtěli. Jestli chcete určit nějaká pravidla, fajn, ale proboha udělejte to dřív, než z toho všeho zbude jen kecání.”

Ticho. Za okamžik Hollandovo napětí zjevně povolilo.

„Nechci vám, Kealey, svazovat ruce. Musíme Mirghaního zajistit, a pochybuju, že půjde dobrovolně a s úsměvem. Ale Umar Bašír určitě nebude plakat, že se ho zbavil. Na špinavou práci si najde klidně někoho jiného a neztratí tvář, ani se nerozkmotří s muslimskými frakcemi. Pravděpodobně se do toho nebude plést ani před, ani po činu.”

„Takže opakuju otázku, jaká jsou základní pravidla?”

zeptal se znovu Kealey.

„Jen abyste si uvědomil, že jsme v nepřátelském prostředí,” vysvětloval Holland. „Bude proto lepší, když to proběhne bez rozruchu, Bude-li příležitost, využijte ji, už proto, abychom mohli později říct, že jsme se pokusili.”

„To je všechno?”

Holland přikývl. „Ano, Kealey. Kromě toho, že vám popřeju: Bůh s vámi.”

Už byl skoro soumrak, když George Swanson převezl v džípu Cherokee s náhonem na všechna čtyři kola párek nově příchozích přes řeku do Bahri. Abby seděla vedle něho na místě spolujezdce, Kealey vzadu. Vozidlo bylo zrekvírováno z motoparku velvyslanectví a bylo identické s tím, se kterým jezdil v Port Sudanu. To zatím opečovávali na americkém konzulátu tamtéž.

Phillips jel za nimi ve svém saabu, sledován Mackenziem v nedávno „opatřeném” subaru. Úvaha zněla, že pokud White-pomlčka-Landis zjistil, že honda je sledovací vozidlo, byla tu dost vysoká pravděpodobnost, že tu informaci předal Mirghanímu. Bylo tedy rozumné, aby Mackenzie použil jiné auto jako opatření proti snadné identifikaci, i když finesy nebudou patřit mezi základními rysy postupu, k jakému se tým chystal.

„Po dnešku všichni v Chartúmu končíme,” přemítal Swanson nahlas před svými pasažéry a zahnul vlevo před mostem přes Modrý Nil. „Phillips, Mac, já, Naše krytí vybouchne.”

„Zní to, jako byste litoval, že se budete stěhovat,”

poznamenala Abby. Odvrátila se od okna, aby se na něho mohla podívat. „Myslela jsem, že se budete těšit na změnu.”

„Už jsme nějakou dobu spolu,” vysvětloval Swanson.

„Já jsem tady už čtyři roky, skoro stejně dlouho je tu i Mac.

Phillips je přivandrovalec, přišel k nám asi před dvěma roky.

Holland chtěl člověka, který pracuje mimo ambasádu, a s ním mu to vyšlo. Jake řídí starý britský hotel jménem Granville, ale vypadá to, že tam budou mít volné místo.”

Pokrčil rameny. „Lidi si zvyknou pracovat v týmu, co mám říkat? Když trčíte v pekle, horko hádám jen zpevní vazby.”

Abby se usmála. „Byla jsem tam. Několikrát.”

Swanson mrkl do zpětného zrcátka. „A co vy, Kealey?

Povídá se, že máte všelicos za sebou.”

„Dost, abych pochopil, že nemá cenu se vázat na nikoho a na nic,” zabručel Kealey ze zadního sedadla stroze.

„Jak daleko jsme od Mirghaního domu?”

Swansonovy oči se vrátily na silnici před nimi. „Něco málo přes kilometr.”

„Potřebujeme někoho, kdo by to ohlídal, kdyby se pokusil utýct. Kdo je lepší? Phillips, nebo Mackenzie?”

Swanson pokrčil rameny. „Mackenzie byl v protiteroristickém v Afghánistánu, hned po jedenáctém září.

Byl jeden z prvních, kdo se dostal k Severní alianci.”

„Ranař?” zeptal se Kealey.

Swanson předvedl zip na svých ústech. „Na detaily se ho musíte zeptat sám. My dokážeme zvládat různé situace, ale chcete-li můj názor, pak Mac má kvalifikaci pro všechno.”

Kealey přikývl. „Zazvoňte mu, že chci, aby hlídal vzadu.”

Swanson přikývl, sáhl po satelitním telefonu a předal Kealeyho instrukce během několika minut jízdy. Slunce už stálo nízko, jeho záře barvila západní obzor odstíny rudé a fialové a vrhala jantarový odlesk na vodu Nilu, líné tekoucí po jejich pravici. Po levé straně lemovaly ulici domy s plochou střechou barvy pískovce, některé byly přízemní, některé až dvoupatrové. Řada z nich měla vepředu stromy a železné brány.

„Věděl jste, že tohle byla čtvrt‘ Usámy bin Ládina, než na něj poslali tomahawky?” Swanson ukázal prstem směrem k jednomu z vyšších domů. „Támhle je Mirghaního dům, před námi, ale hádám, že jste na to mohl přijít i sám.”

Kealey se podíval z okna. Stálo před ním několik vozidel, tři osobní auta a dodávka, což byla zřejmě ta, do níž viděl Phillips nastupovat Mirghaního před obchodem se zlatém na Súku Arabi. Na chodníku postávala skupina mužů, někteří zjevně hlídali vozidla, ostatní se shromáždili u Mirghaního dveří. Kealey je rychle spočítal. „Osobní strážci, celkem pět.”

„Když vezmeme v úvahu, že my jsme čtyři, a to jsou jen ti, které vidíme,” poznamenal Swanson. „Jaké máme vyhlídky, když dojde k tahanicím?”

„Nikdy nesázím proti sobě,” odpověděl Kealey. „Má Mirghaní vždycky takovou ochranku?”

„Právě naopak.” Swanson kroutil hlavou. „Tohle je neobvyklé. On se vždycky snažil nevystrkovat hlavu, nikdy se nepředváděl. To je částečně důvod, proč ho Bašír toleruje.”

„A ten zbytek?”

„Jeho přívrženci tvoří širokou politickou a náboženskou základnu,” vysvětloval Swanson. „Při všech těch tlacích zvenčí musí Bašír sjednotit různé politické frakce uvnitř země, zvlášť tady na severu. Došlo tu k vážným rozporům ohledně Dárfuru a pak kvůli vodní elektrárně na východě. Ta dodává většinu energie pro hlavní město. Vymazali z povrchu země celé vesnice, aby jí udělaly místo, což Bašírově oblibě v těch oblastech moc neprospělo. A není divu, protože už tak byla mizerná.”

„Nějaký konkrétní důvod?”

„Tisíce lidí už vystěhovali kvůli čínským a ruským rafineriím, které zpracovávají ropu těženou na jihu. Sem se dostává ropovodem a produkty se vyvážejí loděmi z Port Sudanu.”

Kealey si při přemýšlení bručel. Stále pozoroval muže na chodníku. „Tak jo, zpomalte,” řekl nakonec. „Zastavíme naproti nim. Myslím tím přímo. Phillips taky.”

„Předpokládám, že chcete, aby si nás všimli.”

Kealey souhlasně přikývl. „A pochopili, že je nám to jedno.”

„Můžu se zeptat, co bude potom?”

„Holland chtěl, abychom se pokusili vyhnout násilí,”

vysvětlil Kealey. „Promluvíme si s nimi.”

Kealey, Abby a Swanson vystoupili z cherokee společně, Phillips opustil svůj vůz a spěchal k nim, když přecházeli ulici k Mirghaního strážcům, kteří je zvědavě pozorovali z chodníku. Kealeymu se sice podařilo rychle se osprchovat a vyměnit si oblečení na ambasádě, ale neholil se od doby, kdy odjeli z Kamerunu, a tak měl na tvářích skoro týdenní tmavé vousy. Přes Glock 35 9mm, vypůjčený od Setha Hollanda, měl přetaženou tmavou vojenskou bundu.

Byla napůl rozepnutá, aby měl rychlý přístup ke zbrani.

Šel rovnou k největšímu z osobních strážců. Byl to vysoký, mohutný muž se širokými rameny, ve volných kalhotách a tradiční haleně do půli stehen. Halena se vyboulovala na pouzdře s pistolí schovaném pod ní. Opíral se o předek dodávky a studoval cizince se zaujetím dravce hřadujícího na skalní římse.

„Mluvíte anglicky?” zeptal se ho Kealey. Došel na chodník, aby byl otočený tváří k strážci. Abby a ostatní se postavili kousek za něj.

Strážný se na něho dlouze zadíval. „Co tu děláte?”

„Chceme si promluvit.”

„Kdo vás poslal?”

„Už jsem na jednu otázku odpověděl,” řekl mu Kealey.

„Teď jste na řadě vy.“

Muž se na něj zadíval. „Tak jo. Mluvte.”

„S vámi ne. Máme nějaké otázky na Išmaila Mirghaního.”

„Ten nikoho nepřijímá.”

„Nás bude chtít přijmout. Pokud je chytrý.”

Pohled strážce ztvrdl. „Ať jste kdo jste, tohle není vaše země. Sem nepatříte. A musíte hned odejít.”

„Jako odjíždí Mirghaní?” Kealey pokynul hlavou směrem k dodávce. „Někdo někam jede a já předpokládám, že je to on. Ale navrhuju, abyste udělal něco pro jeho dobro.

Zavolejte do domu, nebo nechte zavolat někoho z vašich chlapů. Ať mu vyřídí, že bych s ním rád mluvil.”

Strážný si ho dlouze prohlížel. „Kdo jste?”

„Můžete mu říct, že moje jméno je Ryan Kealey a že znám Cullena Whitea.”

Strážný po něm střelil dalším pohledem. „Ahzire,”

natáhl ruku, „dej mi svůj telefon.”

Ahzir vytáhl telefon z kapsy a podal mu ho. První strážce vyťukal číslo a řekl něco do telefonu arabsky.

Kealey rozeznal své jméno a Whiteovo, ale ostatní pro něho bylo nesrozumitelné. Po chvilce udělal strážný pauzu, klesl s hlasem tak, že ho Kealey už neslyšel, a něco dodal. Nakonec se zase podíval na Kealeyho a zakroutil hlavou.

„Je to, jak jsem říkal,” prohlásil a telefon měl stále u ucha. „Nemůže mluvit

Kealey po něm skočil a současně vytáhl svou zbraň.

Věděl, že ho musí překvapit. Nacpal 9mm pistoli velkému chlapovi do solar plexu a srazil ho zpět na bok dodávky.

Vytrhl mu telefon, dřív než se mu podařilo získat zpět rovnováhu.

Za ním Abby, Phillips a Swanson vytáhli na zbývající strážce své zbraně a drželi je v natažených rukou.

„Stůjte, kde jste!” vyštěkl Swanson a pohnul pistolí.

„Jeden pohyb a jste mrtví! Majit! Rozumíte?”

Kealey si zatím přitiskl mobil k uchu a glock měl stále zabořený do žeber velkého strážného. „Mirghaní, jste tam?”

křičel do telefonu.

Ticho, ale Kealey slyšel, jak Mirghaní dýchá do mikrofonu.

„Ale, no tak. Mirghaní, mluvte. Nemá cenu předstírat, že mě neslyšíte.”

Další slyšitelné dýchání do mikrofonu. Pak: „Proč jste tady, pane Kealey?”

„Potřebuju informace,” odpověděl Kealey. „Můžete opustit město, vzít si své zlato a cokoliv dalšího, co si budete přát. Nejdřív ale musíte zodpovědět pár otázek Kealeyho přerušil nečekaný praskot střelby za ním a vpravo. Jedna rána, další, pak Abby vykřikla „Ne!” a dalších několik rychle po sobě jdoucích výstřelů.

Kealeyho pozornost upoutaly chaotické zvuky. Mrkl přes rameno a uviděl Phillipse na kolenou, držel se za prsa, mezi prsty mu crčela krev a vytvářela louži na chodníku vedle jeho hroutícího se těla, oči měl doširoka otevřené.

Swanson stále mířil na svého muže, jenž držel ruce vysoko nad hlavou. Avšak další strážný ležel rozplácnutý na zádech na chodníku a nad ním stála Abby se svou poloautomatickou pistolí. Pravou stranu hlavy měl ustřelenou, hlava se změnila na změť kostí, mozku a kousků zkrvaveného masa.

Kealey okamžitě pochopil, co se stalo. Strážný i přes Swansonovo varování sáhl po zbrani a Abby ho sejmula, ovšem až potom, co zasáhl Phillipse do prsou. Rytmické stříkám krve mezi prsty zřetelně ukazovalo, že byl zasažen do srdce nebo do některé z velkých cév.

Když se Kealey přestal na okamžik plně soustředit, hrábl Ahzir po zbrani ukryté pod povlávající halenou.

Současně mohutný strážce, jehož Kealey zatlačil k dodávce, sekl obrovskou dlaní Kealeyho pod paži a odstrčil ústí 9mm pistole od svého těla. Sevřel Kealeymu zápěstí a zaťal mu do něj prsty, jako kdyby byly poháněné písty, a začal mu zápěstím otáčet ve snaze vykroutit Kealeymu pistoli z ruky.

Kealeyho reakce byla automatická, léta výcviku v boji byla uložená ve svalové paměti, celý, mysl i tělo, celá jeho bytost se zkoncentrovala. Mozek se mu vypnul, on vrazil svalnatému strážci koleno mezi nohy a uslyšel hrdelní výkřik bolesti, jak mu dech unikal ze rtů. Kealey neváhal a tvrdě ho udeřil do brady a podruhé ho uhodil do tváře. Muž klopýtl dozadu a stisk jeho prstů na Kealeyho zápěstí povolil. Kealey se mu vytrhl, otočil se k Ahzirovi, zvedl pistoli a zmáčkl spoušť. Střelil ho dvakrát z bezprostřední blízkosti. Předek Ahzirovy haleny se dvakrát nafoukl tam, kde narazily kulky, a na bílé bavlněné látce se objevily červené skvrny. Pak mu dočista změkly nohy a on se bez života sesypal na zem.

Ještě když padal, otočil se Kealey zpátky k velkému muži - a to na poslední chvíli. Chlap se už vzpamatoval.

Vrhl se na Kealeyho a sahal mu pod bundu pro jeho zbraň v pouzdře.

Než se zbraň objevila, Kealey chladnokrevně zamířil a střehl ho jednou do čela. Strážce se na něj podíval s výrazem němého úžasu a nevíry. Díru po kulce obklopovala svatozář sežehnutého masa. Ústa měl otevřená a mezi očima a po nose mu stékal potůček krve. Pak vydal skřek připomínající říhnutí a dopadl tvrdě na zem.

Koutkem oka Kealey sledoval, co se děje kolem něho na ulici, zpomalující auta, lidské hlavy vykukující ze dveří a oken, zvýšené hlasy vyměňující si ustrašená slova, než hlavy zase zmizely vevnitř. Bylo jasné, že se tu brzo objeví úřední činitelé.

Otočil se zpátky k místu, kde byl střelen Phillips.

Agent už ležel na zemi a nad jeho nataženým tělem se skláněli Abby a Swanson. Abby si sundala větrovku a snažila se mu s ní zastavit krvácení, ale ta už byla krví úplně prosáklá a Phillips se nehýbal, ani nebylo vidět, že by dýchal. Kealey k němu skočil a přitiskl mu dva prsty na krk, pak nechal jeden prst sklouznout po bradě.

Abby na něho zírala. „Ryane, je

„Sššš!“ Nic v žádné z tepen. Kealey zvedl Phillipsovo zápěstí, zkusil pulz, ale nic nenahmatal. A narůžovělá pěna na rtech nevěstila nic dobrého, znamenala, že byla perforovaná plíce, a když se snažil nadechnout, plnila plíci krev. Kealey vzhlédl a zavrtěl hlavou. „Je mrtvý,” prohlásil a podíval se na užaslého Swansona. „Kde je ten váš chlap?”

Swanson kývl hlavou za sebe. „Utekl tam tím směrem, mám dojem.”

„Nevíme, jestli zdrhl, nebo šel pro posily.” Kealey potřásal hlavou. Nakonec ukázal na Phillipsovo tělo.

„Naložte ho do džípu.”

Agent těžce polkl. „A co vy?”

„Já jdu dovnitř,” Kealey pokynul směrem k domu.

„Abby, zavolejte Mackenziemu. Ať zůstane schovaný.”

„A pak co?” Hlas se jí třásl. „Nemůžete jít dovnitř sám.”

„Poslouchejte, Abby. Teď už jistě někdo zavolal policajty.

Musíme to tady skončit, než přijedou. A já potřebuju, abyste dávala pozor.”

„Ale Mirghaní může mít další strážné uvnitř „To zvládnu.” Kealey vstal. „Mám mobil. Až vy dva uslyšíte sirény, dejte mi vědět, jestli budete moct, a pak odsud zmizte. Sejdeme se na ambasádě.”

Otočil se k Mirghaního domu, přehoupl se přes nízký železný plot, přeběhl vydlážděný dvorek k hlavnímu vchodu a zkusil kliku. Jak očekával, nebylo zamčeno, protože Mirghaního muži právě vyklízeli dům, když přijel Kealey a jeho tým.

Kealey strčil do dveří, vešel a rozhlédl se kolem, glock v rukou natažených před sebe. Ocitl se ve vstupní hale, jež se rozšiřovala do prostorného salonku či obývacího pokoje s jednoduchým nábytkem. Podlaha byla z leštěného tvrdého dřeva, na protilehlých stranách byly široké oblouky a na okně vzadu lehké průsvitné záclony. Kealey nakoukl obloukem vpravo a zjistil, že vede do další otevřené místnosti, kde bylo pár damaškem potažených křesel a polštářů, intarzovaný kávový stolek na perském koberci a větší počet zabalených nebo jen částečně připravených krabic na zemi. Rychlá prohlídka ukázala, že další oblouk vede do kuchyně.

V žádné z místností nikdo nebyl.

Kealey opatrně postupoval dál dovnitř salonku a držel se přitom u levé zdi. Otočil se, aby se mohl podívat za druhý oblouk, a uviděl schodiště stoupající do patra.

Pistoli stále před sebou, zabočil pod oblouk a vyběhl po schodišti, přičemž bral dva schody najednou. V patře minul dvě ložnice, koupelnu a předsíň s velkým šatníkem s posuvnými dvířky na pravé stěně. Pořád žádné známky toho, že tu někdo je.

Sáhl do kapsy pro mobil. „Mackenzie, tady Kealey.

Jsem v domě.”

„Rozumím,” ozval se agent. „Slyšel, slyšel jsem, co se stalo Phillipsovi

„Teď si nemůžeme dovolit o tom přemýšlet. Viděl jste někoho opouštět dům zadním vchodem?”

„Ne.”

„Jste si jistý? Ani dveřmi, ani zahradou, oknem…?”

„Nikdo dům neopustil,” trval na svém Mackenzie.

„Žádnou cestou, kromě předních dveří. Musel bych ho vidět.”

„Pak tady Mirghaní musí někde být.” Přeletěl očima předsíň. „Kde sakra –„

„Kealey? Jste v pořádku?”

„Jo,” odpověděl Kealey. Jeho zrak padl na šatník se zavřenými posuvnými dveřmi. „Zůstaňte, kde jste, Mackenzie. Potřebuju vás tam, jasný?”

„Rozumím, konec.”

Kealey schoval mobil, přešel na pravou stranu chodby a přitiskl se ke zdi. Bokem se pak posunul k okraji šatníkových dveří. Pistoli držel v pravé ruce, volnou rukou sáhl po držadle dveří a táhl dveře v kolejnicích. Když se otevřely, odrazil se od zdi a po půl obratu skončil čelem k šatníku.

Z jeho vnitřku se ozval hlasitý výstřel a kolem ucha mu hvízdla kulka. Strážný schovaný mezi šaty na věšácích nedostal příležitost vystřelit podruhé. Kealey mu reflexivně v podřepu napumpoval tři kulky do srdce a díval se, jak se hroutí do rohu šatníku. Jednu nohu měl zkroucenou pod sebe, druhou vyfrčenou přímo na podlaze.

Kealey vstoupil, sehnul se nad mrtvým mužem a sebral mu zbraň z povolující ruky. Byla to poloautomatická Caracal 9mm, munice se dala použít i v jeho vlastní pistoli.

Zmáčkl západku a vyhozený zásobník schoval do velké kapsy u kalhot. Překročil nataženou nohu strážného a odsunul šaty na tyči, tradiční arabské róby a šály a také obleky západního střihu.

Na zadní stěně šatníku byly výmluvné spoje dveří od bezpečné místnosti, a zakamuflované čočky digitálního kukátka nad nimi. Kealey se posunul hlouběji do šatníku, zastavil se před ocelovou deskou a praštil do ní pěstí.

Zadunění mu připomnělo zvuk, který slyšel, když zkoušel dveře obrněného BMW týmu EU v Yaoundé.

Kealey uslyšel zatrylkovat mobil v kapse. Nejspíš to bude Abby, musela slyšet výstřely. Jenže na odpověď neměl čas.

„Mirghaní, vím, že mě slyšíte!” křičel. Kolik má přesně času, než dovnitř vtrhne policie? Moc ne. Možná už žádný, i když odhadoval, že v domě nebyl ani pět minut.

„Říkám to jasně, vyjděte ven.”

Žádná odpověď. Ne že by Kealey nějakou čekal.

„Moji lidi hlídaj zadní vchod!” zařval. „Buď odejdete se mnou, nebo už nepůjdete nikam.”

Nic. Kealeyho myšlenky splašeně ubíhaly. Mirghaní ví, že policie je na cestě. Spočítal si, že to nějak vydrží do jejího příjezdu. Pokud…

Kealey se otočil v kruhu, zastrčil zbraň do pouzdra a seběhl dolů do přízemí. Nemohl si dovolit ztratit ani vteřinu.

Teď se ocitl v hlavním salonku. Proběhl předpokojem a vmžiku byl na dvoře. Abby stála u plotu. Mobil měla v ruce a dívala se na něj s napětím a vzrušením ve tváři.

„Kealey, co se stalo? Slyšela jsem vevnitř výstřely, a když jste neodpovídal

„Počkejte tady,” odpověděl jí. „Nehýbejte se.”

Přeskočil plot a rozběhl se přes ulici, kličkoval mezi čumily k cherokee, kde Swanson seděl upjatě za volantem a v zavazadlovém prostoru spočívalo Phillipsovo tělo přikryté dekou. Beze slova zaběhl dozadu, zvedl zadní dveře a hledal kanystr. Věděl, že tam nějaký musí být. Bylo to vozidlo Agentury, a tady v Súdánu, kde nikdy nevíte, kdy budete muset jet stovky prokletých kilometrů pouští, to muselo být standardní vybavení stejně jako montážní páka na kola.

Kealey našel umělohmotnou nádobu téměř okamžitě.

Vytáhl ji z její prohlubně v nákladovém prostoru, zabouchl dveře a schválně nechal obsah kanystru zašplouchat.

Kanystr byl ze tří čtvrtin plný, možná víc, což znamenalo ‚že tam bude kolem dvaceti litrů benzinu.

Vrátil se ke dveřím u řidiče.„Swansone, poslouchejte/1 pronesl do staženého okénka. „V okamžiku, kdy se tu objeví policajti, myslím tím v tom okamžiku, vyrazíte s Abby pryč a nebudete se ohlížet, a ujistěte se, že vás viděli. Potřebuju, abyste je odlákali, jasný? O zbytek se postará ambasáda. Ti parchanti brzo pochopí, že se snažíme zachránit jejich prezidentovi jeho mizernej zadek.”

Swanson se na něj koukal. „Kealey, co se sakra chystáte dělat?”

Kealey se nezdržoval s odpovědí. Místo toho přeběhl s kanystrem zpátky k domu a zpomalil, jen aby Abby ukázal směrem k džípu těsně předtím, než vběhl do domu.

Tentokrát zahnul vpravo a proběhl dvěma místnostmi do kuchyně. Rozhlížel se po zápalkách, otevřel šuple, ale žádné neviděl. Nechal tedy hledání a popadl hadr na nádobí z pultu poblíž dřezu.

Smotal hadr pevně v jakousi pochodeň, sundal víčko z kanystru a nalil benzin na jeden konec, došel ke sporáku, zapnul hořák a namočený konec smotaného hadru strčil do plamene. Ten okamžitě vzplanul.

Kealey vyběhl velkými skoky až do patra, s hořícím hadrem v jedné ruce a otevřeným kanystrem v druhé. Za chvilku bude potřebovat vodu, ale hadr teď hořel naplno, a on proto klusal kolem koupelny přímo k šatně.

„Mirghaní!” Hadr a kanystr držel těsně před kukátkem z bezpečné místnosti. „Vidíš to? Zapaluju šatník, a pokud si myslíš, že přichází policie, pak seš na omylu. Nechal jsem je svést ze stopy. A totéž platí, jestli si myslíš, že se sem hasiči dostanou dřív, než se udusíš kouřem. Dívej se, Mirghaní. Dívej se!”

A Kealey začal polévat šatník benzinem, stříkal ho na šaty na ramínkách, na zdi a také na tělo mrtvého strážného.

Když kanystr vyprázdnil, ustoupil od posuvných dveří a hodil hořící hadr do šatníku.

Benzinem nasáklé oblečení a tělo vzplály a vytlačený vzduch zasvištěl. Oranžovožluté plamenné jazyky skákaly po všem směrem nahoru a stoupaly po stěně ke stropu.

Kealey ještě zaslechl alarm, než odběhl do koupelny, sebral velkou osušku z držáku a ve vaně pustil studenou vodu. Pod kohoutkem osušku namočil, hodil si ji přes hlavu jako šálu a vrátil se k šatně.

Ta už byla plná vířícího, štiplavého kouře, jehož šedé mráčky postupně pronikaly do chodby. Oči mu začaly slzet a hrdlo se mu samo od sebe sevřelo. Mirghanímu nelhal.

Dveře a stěny bezpečné místnosti mohly být ohnivzdorné, aby uchovaly v bezpečí cokoliv, co si tam uložil, ale nezabránily pronikání kouři s kysličníkem uhelnatým dovnitř. Pokud tam zůstane schovaný, umře na zadušení.

Kealeymu pořád kryla hlavu a ramena chladná mokrá osuška, ze které kapalo. Protlačil se dovnitř přes šlehající plameny.

„Vylez, ty blbej bastarde,” jeho hlas skoro zadusil kouř. Osuška se pařila a pramínky páry se mu vinuly kolem hlavy. Dlouho ho to před tou výhní neuchrání. Už cítil, jak mu plameny sežehávají chloupky na rukách. „Vylez! Říkal jsem, že si chci jen promluvit

Dveře se náhle rozletěly a muž, jehož podle fotografie Kealey identifikoval jako Išmaila Mirghaního, se cpal do šatníku, sípal a kašlal. „Jste šílenec,” vykoktal. Potom následovalo kašlání a chrchlání. „Ať jste kdo jste, zabijete nás oba…”

„Drž hubu!” zařval Kealey a vytáhl ho ze šatníku.

Kouř kolem už byl tak hustý, že skoro nic neviděl, ale domovní požární alarm slyšel jasně, i slabší, mnohem zlověstnější vytí sirén přijíždějících hasičů. Musel vypadnout z domu, držet se při zemi, a mohl jen doufat, že se Swansonovi a Abby podaří odvést pozornost, pokud to bude potřebovat.

Kealey chytil Mirghaního za ruku, odtáhl ho dolů do hlavního salonu a pak ven dveřmi vedoucími do zadní zahrady. Venku za nízkým živým plotem seděl Mackenzie ve svém Subaru zaparkovaném u chodníku.

„Jdeme,” Kealey postrkoval Mirghaního směrem k vozu. Sirény zněly už velmi blízko, příliš blízko, než aby to bylo příjemné.

„Kam mě vedete?” Vůdce opozice se strašně potil a Kealey pochyboval, že by to bylo námahou.

„Dovíš se to, až tam budem,” sdělil Kealey a prudce otevřel zadní dveře subaru, strčil Mirghaního dovnitř a pak nastoupil za ním.

O zlomek vteřiny později Mackenzie vyrazil do houstnoucího soumraku.

20

WASHINGTON * SÚDÁN

Kdykoliv David Brenneman zasedl za stůl Resolute v Oválné pracovně prezidentské kanceláře, měl zvláštní pocit.

Inspirace bylo asi to nejsprávnější slovo, ale byla zde i určitá jistota daná působivou velikostí a pevností, robustní konstrukcí vytvořenou ze dřeva britské průzkumné lodi z devatenáctého století, která se odvážně vydala na plavbu v rozlehlých arktických vodách a nepoškozená se vrátila.

Franklin D. Roosevelt a Truman za ním sedali v dobách nebezpečí a osudových rozhodnutí. John F. Kennedy, jehož osamělé přemítání často trvalo dlouho do noci, musel získávat svou rozhodnost a odvahu za tímto stolem, když v létě roku 1962 Rusové a Kubánci hrozili nukleární válkou.

Brenneman, který byl v mládí nadšeným příslušníkem Kennedyho Mírových sborů a původně ho ke vstupu do veřejné služby přivedl jeho obdiv k zavražděnému prezidentovi, si rád představoval, že stůl vstřebal to nejlepší, co bylo v mužích, kteří ho předcházeli jako uživatelé Oválné pracovny, cílevědomost a vyšší ideály, bez ohledu na jejich politickou příslušnost.

Dnes ráno si však připadal jako odhalený podvodník nehodný místa, jež zabíral za Resolute. Stůl z překližky by mu vyhovoval víc, žádný přírodní materiál, jen dřevěné hobliny a aušusový nátěr, které drží pohromadě klih.

Jak se mohlo stát, že ho tak hrozně vodili za nos? Kdy se z něho stal takový hlupák? Myslel na svou zarputilou tvrdohlavost, svou neochotu naslouchat důvěryhodným rádcům, na to, jak zapudil lidi, kteří měli na srdci jeho prospěch, a prospěch země. Myslel na svůj mylný úsudek zabarvený jakýmsi vnitřním nepříčetným hněvem místo aspoň náznaku moudrosti, inteligence a chladného hodnocení informací. Myslel na to, jak odmítal pátrat a klást otázky a jak dychtil po pomstě, a podíval se přes stůl, který se teď stal připomínkou jeho nehodnosti, na Johna Harpera a Boba Andrewse, dva muže, jež ignoroval, a pak na ustaranou ženu, kterou stáhl s sebou, Brynn Fitzgeraldovou, a která podlehla manipulaci stejně jako on sám.

„Zvoral jsem to příšerně,” přiznal. „Chci, abyste všichni věděli, že se ke svým chybám hlásím, ať už budou od tohoto okamžiku následky jakékoliv. Že udělám všechno, abych to napravil. A také bych se vám všem chtěl omluvit za své činy, které mohly mít neomluvitelné následky…”

Ruce na stole svíral v pěsti. Cítil, jak se mu nehty zarývají do dlaně.

„Pane, díky zadržení Išmaila Mirghaního jsme teď v situaci, kdy můžeme udělat to, co jste říkal, zabránit tomu, aby nám celá ta věc vybuchla v rukou, a vlastně i zbytku světa,” ozval se Andrews z druhého konce místnosti. „Pořád ještě můžeme zastavit Simona Nusajrího. Má sice potřebné zbraně a vybavení a já nechci snižovat bezprostřední hrozbu útoku v severním Súdánu, ale připomínám, že zatím nezaútočil

„Ne,” přerušil ho Brenneman. „Už to udělal s velkým úspěchem v Dárfuru, i když pro nás byl nejdůležitější uprchlický tábor Hadís.” Jeho vlastní hlas mu zazněl téměř lítostivě, což rozhodně nebylo jeho záměrem. „On a jeho lidé převlečení za pravidelnou súdánskou armádu znásilnili a zabili mou neteř a já tu návnadu spolkl. Zakousl jsem se jako ryba, co jde po háčku.”

„On ale Umar al-Bašír není žádné neviňátko,” podotkl Harper. „Upřímně řečeno, ten chlap si získal věhlas svou brutalitou a pak některé…”

Brenneman zuřivě kroutil hlavou. „Nesnaž se mě tady chlácholit. Přes to, jak mu všichni ti Rusové, Číňani i jeho sousedé z arabského světa lezou do zadku, je Bašír hledaný zločinec. Mezinárodní vyvrhel. Ušli jsme dlouhou cestu směrem k jeho izolaci bez otevřené války, která by znamenala jen další mrtvé, pravděpodobně desetitisíce lidí. Jenže já to zkazil. Schválil jsem zneužití milionů dolarů daňových poplatníků, a to v době, kdy je naše ekonomika napnutá k prasknutí. A než mě opět přerušíš, Johne, můžeme se samozřejmě dohadovat o tom, co je legitimní tajný projekt vojenského velitele, ale předseda senátního výboru pro ozbrojené složky to neudělá, až přijde čas voleb v polovině funkčního období. A bude naprosto v právu, když si nás seřadí jako terče na střelnici. Měli jsme, ne, já jsem měl naslouchat tobě a Bobovi. Měl jsem vám věnovat pozornost, tehdy v Camp Davidu. Místo toho jsem vás vyhodil. Schválil jsem Stralenův plán na dohodu se somálskými piráty, aby ukradli tanky a vrtulníky a předali je do rukou súdánských povstalců. Já jsem vyzbrojil, vybavil a financoval malou armádu Simona Nusajrího, který je možná větší lump než ten, kterého jsme chtěli sesadit, a určitě je mazanější a vypočítavější a dokáže s námi manipulovat.”

Ministryně zahraničí si dlouze vzdychla a navzdory pečlivě nanesenému make-upu vypadala unaveně a od koutků úst a očí se jí táhly vrásky, které se jí do kůže vtiskly v neuvěřitelně krátké době. „Pane prezidente, při vší úctě, nyní máme dvě možnosti. Buď se můžeme bičovat kvůli tomu, co se stalo, anebo můžeme udělat to, co jste dnes vy a Bob už přímo i nepřímo navrhli. Jednat rychle a využít krátkého času, který nám zbývá, ovládnout situaci…

napravit ji, chcete-li, než se situace zhorší natolik, že už se nebude dát dělat nic.”

„Brynn má naprostou pravdu,” přidal se Andrews.

„Zadržení Išmaila Mirghaního není jen zpravodajský úspěch. Dosáhli jsme tím něčeho, co může mít dlouhodobé pozitivní důsledky.

A tím nemyslím politické, tohle může být opravdovým přínosem pro súdánský lid.”

Harper přikyvoval. „Když jsem se sešel s Ryanem Kealeym v Jižní Africe, vzpomínám si, že jsme probírali otázku, jaké měl Mirghaní důvody trhnout se od dalších několika známých povstaleckých frakcí, zejména Súdánské osvobozenecké armády. Tady asi musí Agentura přijmout část viny za další vývoj, ukázalo se, že tomu měla být věnována pozornost a měla být provedena důkladná zpravodajská analýza.” Harper se odmlčel. „Na základě výslechu na ambasádě v Chartúmu lze soudit, že Mirghaní je politicky a sociálně mnohem umírněnější alternativa k Bašírovi než ostatní vůdci opozice v zemi. Proto se rozešel s SLA. Když se poprvé přidal k organizaci, zdálo se, že je to nenáboženská koalice lidí z Dárfúru utlačovaných Bašírem.

Jenže se ukázalo, že je hluboce rozdělená podle kmenové příslušnosti, a během doby začaly být jejich útoky na civilisty, kteří k nim nepatří, stejně barbarské jako ty Bašírovy. Mirghaní se s nimi rozešel právě kvůli této nátlakové taktice a existuje řada případů, kdy protestoval proti porušování lidských práv –„

„Pokud náhodou nešlo o krvavou lázeň v táboře Hadís,” poznamenal Brenneman. „On věděl, že je za to zodpovědný Nusajrí. Jak ho mám brát jako něco jiného než obyčejného oportunistu, když se spojil s vrahem?”

„To je dobrá otázka,” prohlásil Harper. „Nesnažím se namalovat portrét Mirghaního se svatozáří a křídly, nebo vás přesvědčit, že se z něj stane přední bojovník za demokracii v Súdánu. Zavřel oči před neodpustitelným zvěrstvem. Ale nezúčastnil se jeho plánování, ani do té akce neposlal žádnou ze svých povstaleckých jednotek. A jeho bratranec Hasan Sádik řekl Interpolu, nezávisle a aniž by věděl, že jsme Mirghaního zadrželi, že jeho napojení na Nusajrího vzniklo ze zoufalství. Právem či neprávem, došel prostě k závěru, že neexistuje jiný způsob, jak Bašíra odstavit od moci a ukončit občanskou válku.”

„Já jsem došla ke stejnému závěru,” přidala se Fitzgeraldová.

„Buďme upřímní. My tu právě teď sedíme, protože jsme ochotní dělat morální kompromisy. Věděli jsme, že Nusajrí má nevyrovnanou osobnost. Dobře jsme si uvědomovali, že vyprovokoval protivládní nepokoje, po kterých zůstaly stovky mrtvých a zatčených, a pak vyvolal další protesty kvůli těmto mrtvým, cynický, manipulativní způsob, jak podněcovat další nepřátelství proti Bašírovi. A nám to vyhovovalo, Takže proč používat na Mirghaního jiný metr?”

Brenneman potřásal hlavou. „Je tu rozdíl. Neměli jsme žádný důkaz, že Nusajrí je sprostý řezník. V některých případech dokonce vlastníma rukama, což dnes víme až moc dobře.”

„Pane prezidente, to je past, do které jsme s generálem Stralenem spadli,” oponovala Fitzgeraldová. „Můžete přimhouřit jedno nebo druhé oko nad ošklivostmi, nebo můžete mhouřit oči, až to, co vidíte, je natolik rozmazané, že to nakonec dokážete strávit. Ale pořád je to vědomé rozhodnutí nevidět to, co máte přímo před nosem.”

Povzdechla si. „Udělejme ale krok zpět. Neměla jsem vytahovat možnost, že by Mirghaní mohl být naším budoucím spojencem v Súdánu. To můžeme zhodnotit později, nebo nemusíme, je to odbočka, kterou v této chvíli nepotřebujeme. Chci se vrátit k tomu, co řekl Bob na začátku naší schůzky. Pokud sebou hodíme, mohli bychom zabránit tomu, co se na místě stane každou chvíli. To, a jedině to, je podstatné.

Brenneman vypadal zamyšleně a jen vzdáleně si uvědomoval, že mu zaťaté pěsti začínají povolovat. „Co je tedy naším současným cílem?”

Fitzgeraldová se podívala na Andrewse a zjevně mu dávala přednost.

„Jsou dva,” ujal se odpovědi Andrews. „Nusajrí nás převezl. Tvrdil, že tanky a vrtulníky chce použít proti Bašírovým jednotkám v Dárfúru na jihu země. Místo toho je přímo pod naším nosem rovnou přesunul na sever.”

„Pokud se dá věřit Mirghanímu,” poznamenal Brenneman. „Jak to, že nám špionážní satelity nemůžou nic říct?”

„Ale můžou,” odpověděl Andrews. „Jenže to zabere nějaký čas, než se na oběžné dráze přesměrují, a Nusajrí to věděl. Taky věděl, že nějakou dobu trvá, než přemístíme naše pozorovací bezpilotní letadla. Proto ty tanky a helikoptéry přesunul do nástupního prostoru tak rychle.

Avšak díky Mirghanímu, a já věřím, že se mu dá v této věci důvěřovat, víme, že cílem je přepadnout ropné rafinerie a ropovody u Chartúmu a dostat pod svou kontrolu výrobu. Z taktického hlediska je jen několik nástupních prostorů, abyste tu oblast mohl obsadit.”

Brenneman znechuceně kroutil hlavou. Využili ho, dobře. Nejenže Číňané a Rusové nalili do těch rafinerií biliony, ale jejich požadavky na palivo vyžadovaly nepřetržitou výrobu a dopravu ropných produktů z Port Sudanu. Pokud by Nusajrí převzal kontrolu nad těmito zařízeními, kontroloval by tok produktů k jejich břehům, a jejich hospodářství by tak držel pod krkem. Ať už by se podvolili jeho požadavkům, nebo se pokusili dobýt zpět ztracená zařízení, účinek na globální stabilitu by byl nevypočitatelný, a jakákoliv vojenská akce proti němu by zcela jistě znamenala zničení rafinerií, které by ovládl.

Jediným tahem by se ten řezník stal jedním z nejmocnějších mužů světa, a byla by jen otázka času, kdy by zveřejnil, že mu k tomu dopomohly Spojené státy.

Hlasitě vydechl a snažil se uspořádat si myšlenky.

„Tak dobře, Bobe. Tím dvojím cílem, předpokládám, myslíš za prvé zjistit, odkud míní Nusajrí zahájit svůj útok, a za druhé zabránit tomu, aby mu to prošlo.”

Andrews přikývl. „Prostě a jednoduše, do této situace jsme se dostali sami. I když nemáme jistotu, že se nám to podaří.”

„A kde navrhuješ, abychom začali?” zeptal se Brenneman.

Andrews se podíval na svého zástupce a vyzval ho, ať se ujme slova.

„S Umarem al-Bašírem, jakkoliv je to znechucující,”

odpověděl Harper. „A na místě s Ryanem Kealeym.”

„Simone,” řekl Mirghaní do satelitního telefonu.

„Mám nějaké špatné zprávy.”

„Už se ke mně dostaly z Talfazatu” ujistil ho Nusajrí.

Mirghaní s tím počítal. Redakce zpráv arabského Internetu byla trvale napojena na súdánské rádio a televizi a také na al-Džazíru.

„Viděl jsem obrázky tvého hořícího domu,”

pokračoval Nusajrí. „Říkali, že ty, kdo podnikli nájezd, zatím neidentifikovali, ale že se ti podařilo nějak se jim vyhnout.”

„Jen díky Alláhově milosti. Ale slovo ‚vyhnout‘ není zcela přesné. Měl jsem štěstí, protože jsem byl krátce před samotným útokem varován. Ale zabili řadu mých věrných strážců. To jsi slyšel?”

„Ano. Podávané informace jsou neúplné. Mluví se o střelbě a několika mrtvých, ale policie nedovolila žádnému ze svědků mluvit.” Přestávka. „Jak se máš?“

„Ujde to. Jsem na bezpečném místě.”

„A máš nějakou představu, kdo je za tím?”

„Muchabarat.”

„Bašírova tajná policie?”

„Ano. Cekal jsem něco takového už celé týdny. Al-Bašír mi dává za vinu ten neklid ve městě. Protesty a občanská neposlušnost. Ten útok byl odveta, Snaží se mě zastrašit.”

„Čili to nesouvisí s našimi bezprostředními plány?”

„Ne.”

„Jsi si jistý?”

„Nemá to s tím nic společného,” odpověděl Mirghaní.

„Jak jsem říkal, před tím, že k tomu může dojít, mě varovali informátoři uvnitř služby.”

Odmlka. „Išmaile, věřím ti, ale možná by bylo lepší, kdyby ses vyhnul nástupnímu prostoru.”

„To by mi bylo velmi líto. Na náš den už dlouho čekám.”

„Já vím. Ale vzhledem k okolnostem musíme být opatrní.” Mirghaní mlčel.

„Bratře,

poslouchej

mě,”

naléhal

Nusajrí.

„Nevystavujme nebezpečí všechno, na čem jsme spolu pracovali.”

Mirghaní

chvíli

mlčel.

Následoval

povzdech

vyjadřující smíření s osudem. „Nemůžu se stavět proti opatrnosti,” prohlásil nakonec. „Ten Američan, White, odjel z města dávno přede mnou. Cekám, že bude na domluveném místě, aby zjistil, jak sladké jsou plody naší země.”

Nusajrí se trochu zasmál. „Tím jsem si jistý. A tví bojovníci.”

„Jsou na pozici a připraveni spojit se s tvými silami…

budou jich čtyři stovky i víc.”

„Dobře,” řekl Nusajrí. „Ponesou tvého ducha s sebou, Išmaile. A neměj obavy. Přijde vhodný čas, abychom oslavili naše vítězství.”

„Ano,” odpověděl Mirghaní. „Jnša’Alláh, děj se vůle boží. Věřím, že přijde.”

Zmáčkl tlačítko pro zrušení spojení, otřel si čelo a podíval se ze svého křesla na Setha Hollanda a Ryana Kealeyho, kteří stáli vedle něj v kanceláři šéfa mise CIA ve třetím patře ambasády.

„A je dokonáno,” prohlásil.

Kealey na něj upíral nečitelný pohled. „Pro vás v každém případě.”

V tradičním domě z nepálených cihel poblíž vyřazené nádražní budovy v Kassale a nedaleko od vyhlášených tržišť, asi 350 kilometrů od Chartúmu, seděl Simon Nusajrí naproti Cullenu Whiteovi u dřevěného stolu. V obydlí nebyla elektřina a místnost osvětlovala olejová lampa stojící mezi nimi.

„Je to tak, jak jste se obával,” říkal Nusajrí. Jeho výraz prozrazoval jakýsi tiše bublající vztek. „CIA Mirghaního zatkla a on jim pravděpodobně všechno řekl.”

White o tom chviličku přemítal. „Jak rychle se můžete dát do pohybu?”

„Druhý konvoj s tanky a vrtulníky nedorazí na kraj města dřív než zítra,” odpověděl Nusajrí. „Můžu své muže nechat v pohotovosti, ale zcela připravení budeme až další den.”

„Pak to tedy vypukne další den,” konstatoval White.

Znovu následovalo ticho. Nusajrí pozoroval skotačící stíny, které na hrubé hnědé zdi cihlového domu vrhal hořící knot lampy.

„Mirghaní velmi zdůrazňoval naši schůzku. Myslím, že bychom ji měli nechat proběhnout. Jako kdybychom se dosud nesetkali.”

„Past?”

„Ano,” souhlasil Nusajrí. „Zřejmě byla rozhozena síť.”

White okamžik zůstal sedět, pak přikývl.

„Uvidíme, kdo se chytí.”

21

SÚDÁN

Kassala vyrostla na úrodné půdě delty řeky Mareb a byla vyhlášená svými ovocnými sady a vinohrady, které se rozprostíraly na mnoha kilometrech za hranicemi vlastního města, kde byly domy s plochými střechami postaveny v obdélníku kolem velkého nezastřešeného suku. Zemědělské plodiny sem dováželi na oslech, nákladních autech i s karavanami velbloudů a prodávali od svítání do soumraku.

Citrusy, manga, granátová jablka a melouny byly vyskládány kolem tržiště, které bylo jako narýsované podle pravítka. Plody přetékaly z košů mezi tkaným zbožím řemeslníků z národa Bedža a stříbrnými náramky, náhrdelníky a přívěsky, které vyráběly ženy z kmene Bani Rašíd.

Převažujícím náboženstvím v Kassale byl islám, národnostně zde žila proměnlivá směs. Bedžové, kteří tvořili většinu obyvatel města, v hnědých jutových vestách přes dlouhé bílé róby, turbany omotané kolem čepiček takíja, s dlouhými ocelovými meči za pasem a bumerangy na zádech, často obcházeli súk a nakupovali lepší dobytek od barevněji oblečených kočovníků z kmene Bani Rašíd, jejichž stáda ovcí a koz pravidelně putovala mezi městem a eritrejskými nížinami.

Kealey, Abby a Mackenzie vyjeli z Chartúmu v šeru před východem slunce. Za volantem seděl Mackenzie.

Sledovali hlavní silnici vedoucí z města směrem na jihovýchod podél Modrého Nilu k Wad Medani, pak se stočili směrem na východ a 250 kilometrů projížděli zavodněnými poli s obilninami a vyprahlými písečnými dálavami do al-Kadarifu, kde terén pomalu přecházel v zelené kopce.

Mackenzie řídil a většinu cesty zarputile mlčel. Teprve včera pomáhal vynést krvavé pozůstatky Jacoba Phillipse ze zadní částí právě toho cherokee, se kterým teď jel směrem na Kassalu. S Phillipsem byli dobří přátelé. Často si vyměňovali historky z války, Mackenzie se dělil o některé zážitky z Afghánistánu, Phillips zase vyprávěl o narušování Saddámovy komunikační infrastruktury v Perském zálivu.

Příležitostně mluvili o setkání po skončení jejich úvazků v Súdánu. Mackenzie, jenž zdědil rodinný dům u řeky Tennessee u kentucké hranice, Phillipsovi vykládal o tom, jak budou ráno líčit na sumce z jeho loďky s přívěsným motorem a jak večer posbírají úlovek a na grilování pozvou i sousedy. Phillips se tomu smál. Grilování pro sousedy? To nachytáme tolik ryb za jediný den? Mackenzie mu vysvětlil, že to není nutné, ne, pokud s sebou přinesou dost bourbonu, aby byli všichni šťastní.

Trojice v cherokee projela východem slunce i brzkým ránem. Když se plně rozednilo, stočil se nerovný makadam pod jejich koly zpátky k severu na rovné pláně a poušť.

Držel se starých britských železničních kolejí poblíž etiopské a eritrejské hranice a nejdřív je zavedl do malé vesnice Sobak, pak do stínu pokrouceného a hrbatého pohoří Taka.

S vojenskými kontrolními body si starosti dělat nemuseli. A to ani později, až už se budou blížit k cíli.

Americká ministryně zahraničí a ministr zahraničí Súdánu si v noci neoficiálně pokecali a pak zařídili velmi tajný rozhovor mezi příslušnými prezidenty. Když spolu Umar al-Bašír a David Brenneman promluvili, informoval Brenneman Bašíra o zpravodajských informacích, které má k dispozici a které Bašíra zbavují viny, pokud jde o útok na tábor Hadís a vraždu Lily Durantové. I když se o detailech vyjadřoval mlhavě, jednoznačně prohlásil, že Spojené státy a jistě i celý svět byly podvedeny podvratnými elementy v Súdánu, které plánovaly svržení Bašírovy vlády, když chtěly zařídit, aby Bašírova vláda byla činěna zodpovědnou za zvěrstva spáchaná v táboře Hadís na hladovějících a nemocných uprchlících a milované neteři prezidenta Spojených států. Na závěr Brenneman naznačil, že vzájemná spolupráce při předvedení spiklenců před spravedlnost by mohla umožnit víc než jen dočasné oteplení ve vztazích obou zemí, ale možná také zmírnění obchodního embarga i dlouhodobější zlepšení ve vzájemných vztazích, včetně nového zvážení postoje Spojených států k Bašírově postavení mezinárodního zločince. A Bašír samozřejmě na tuto nabídku skočil.

Kealeyho štvalo, že jeho vláda teď vychází vstříc jedné ohavné zrůdě, jen aby zastavila jinou, které navíc sama dodala tesáky a pařáty. Nenáviděl to, jak snadno se rozmazávají morální hranice, a ze všeho nejvíc mu pilo krev, že ho využili jako pěšáka ve své špinavé politické hře.

Jenže s Agenturou se znovu zapletl z jednoho jediného důvodu. Pro něj vše začínalo a končilo fotografií, kterou mu ukázal John Harper v pretorijském baru. Byla to momentka obyčejné tmavovlasé ženy kolem pětadvaceti, dobrovolnice obklopené vyhladovělými africkým dětmi, která svůj nakažlivý úsměv nějak dokázala přenést i na jejich vyhublé tvářičky se zapadlýma očima.

Chtěl toho, kdo Lily Durantovou zavraždil. A teď ho chtěl víc než kdy předtím. Říkejte tomu spravedlnost, říkejte tomu pomsta. To nehrálo roli. Tu touhu cítil na jazyku neustále od chvíle, kdy viděl ten obrázek…

A chutnala hořce. Nesnesitelně hořce.

„Támhle je Džebel Atoila, asi půldruhého kilometru na východ od nás.” Mackenzie ukazoval napravo. Když projeli hlavním kontrolním stanovištěm do Kassaly, přejel řeku Mareb po mostě nad nejužším místem a propletl se kolem východního okraje města. Vyměnili přitom rozbitý asfaltový povrch za uježděnou hlínu a štěrk. Pak cestu opustili docela a vydali se k prudkým svahům. „Ty další dvě hory jsou Taka a Totil.”

Kealey se podíval na hodinky. „Skoro poledne,”

poznamenal. ‚Mirghaního lidi by tam už měli být.”

Mackenzie řídil vůz směrem k Atoile a za chvilku poskakovali po naplavených oblázcích prostírajících se na úpatí svahu. Řidič neustále kontroloval souřadnice na GPS a jejich polohu proti předem nastavené poloze pro setkání.

Držel se těsně u paty Atoily a pokračoval kolem kopce, dokud neuviděl ve stínu převisu ostrou kamenitou serpentinu. Když se na ni dostal, ujel ještě asi padesát metrů do kopce, s drcnutím zastavil a vypnul motor.

Kealey se rozhlédl po okolí, sáhl po klice a vystoupil.

Mackenzie a Abby vystoupili s ním. Glock 35 od Setha Hollanda měl v pouzdře na boku, schovaný pod větrovkou.

Ta ukrývala také bojový nůž Muela, který koupil před časem v Yaoundé a měl ho v pouzdře zastrčeném za pasem.

Ušli deset patnáct metrů po kroutící se horské stezce a prošli pár zatáček, když se za nimi, za hromadou kamení pocházející ze žulového výchozu, objevila skupina bojovníků, téměř všichni byli v maskáčích, na hlavách šátky a na nohou armádní boty. Stáli otevřeně na plném pálícím slunci a na ramenou měli všichni pušky, Ml4, Ak47, Steyer a buldogy FAMAS.

Kealey a jeho společníci se zastavili a čekali, až k nim dojde šlachovitý muž s opáleným obličejem a krátkým, tmavým vousem.

„As-samaa az-zarkaa, “ řekl Mackenzie.

Vousáč na heslo odpověděl: „Wa kuul id-ditr.”

Potřásli si rukama, následoval krátký rozhovor v arabštině. Pak se Mackenzie otočil ke Kealeymu. „Toto je Tárik…

zástupce

Išmaila

Mirghaního.”

Dokončil

představování. „Táriku, toto je Ryan Kealey a Abby Liu.”

Bojovník napřáhl ruku ke Kealeymu a na Abby uctivě kývl, čímž dodržel tradiční islámský zvyk při jednání se ženami. Pak se vrátil pohledem zase k Mackenziemu.

„Cesta proběhla bez problémů?” teď už mluvil anglicky.

„Naštěstí.” Mackenzie kývl. „Jsme vděčni za vynález GPS.”

Tárik se zasmál. Kealey si však všiml, že ne všichni muži je vítají tak nadšeně, dost jich pozorovalo Zápaďany se značnou nedůvěrou.

„Tábor máme za kopcem v, jak řeknete, kerf?”

Tárik spojil prsty svých rukou tak, aby vytvořily jakousi hranu.

„Průsmyk,” pomohl mu Mackenzie.

Tárik přikývl. „Je to odsud jen kousek.”

„Kolik vašich mužů přišlo?” zeptal se Kealey.

„O polovinu víc, než jich teď vidíte se mnou.

Doufáme, že další dorazí, než den skončí. Zbytek se vydal na sever, ale nebudou bojovat s velitelem Nusajrím.”

Kealey o tom uvažoval. Mirghaní nechtěl vzbudit Nusajrího nedůvěru tím, že nezapojí své bojovníky do útoku, a tak je tam poslal, aby se naoko připojili k jeho jednotkám. Jenže je postihnou příhodná zdržení, takže nebudou sdílet stejný osud s nájezdníky, pokud všechno půjde podle plánu.

„Víte, kde je Nusajrí teď?” zeptal se Kealey za moment.

„Dorazil do města včera večer s několika svými muži a přes noc zůstal v Sikka Hadíd,” informoval ho Tárik. „Tam se sešel s tím druhým. Je tu pořád mnoho bujút –„

„Druhý?” přerušil ho Kealey.

„Zápaďan jako vy,” odpověděl Tárik.

„Asi mého věku a výšky? Hnědé vlasy?”

„Ano.” Tárik se dotkl svých očí. „Nosí nadarát.”

„Brýle?”

„Ano.”

Kealey se otočil k Mackenziemu. „Cullen White.”

„Takže když mě ten všivej bastard setřásl, odletěl z Chartúmu.” konstatoval Mackenzie a přikývl. „Sikka Hadíd je stará kassalská železničářská čtvrt‘, odhaduju, že je asi tři čtyři kilometry západně od těchto kopců za řekou Mareb.

Jednou jsem tam byl. Povím vám o tom později.” Zvedl oči, aby Kealeymu naznačil, že to chce probrat v soukromí.

„Nádraží postavili Britové na přelomu minulého století.

Opuštěné je už strašně dlouho, ale většina staveb je nedotčená. Když tamtudy procházíte, vidíte několik velkých koloniálních budov, ve kterých žili britští úředníci, a pak řady a řady kulatých chýší, postavených pro dělníky a jejich rodiny, Jsou docela prostorné, některé byly uvnitř modernizované a dneska jsou něco na způsob bungalovů v kempu, ale spousta se jich změnila za poslední století jen nepatrně, žádná elektřina, žádná tekoucí voda. Místní je krátkodobě pronajímají turistům. Hlavně tu bydlí batůžkáři, různé typy.” Opět se potají podíval na Kealeyho. „To jsou ti, co jim Tárik říká bujút.”

Povstalec přikývl.

Kealey stál, třel si bradu a přemýšlel.

„A co tanky a vrtulníky?” ozvala se Abby, která dosud jen mlčky poslouchala. „Viděl jste je?”

„Ne, neviděl,” odpověděl Tárik. „Ale vím, že na břeh se dostaly v Zule v Eritreji a tahače je převezly přes hranice.

A taky vím, že by zaútočit měly na dvou místech. Některé odvezli k Nilu mezi Chartúmem a ad-Damirem, přibližně dvě stě padesát kilometrů odtud na západ.”

„Tam, kde ropovod z polí na jihu sleduje zákruty řeky k ropnému terminálu Sawákim u Port Sudanu,” vysvětloval Mackenzie. „Je dlouhý asi patnáct set kilometrů a dopravuje tři až čtyři tisíce barelů ropy denně.”

„A zbytek útočných sil?” chtěla vědět Abby.

„Ten šel na sever.”

„K terminálu Sawákim, a sousedícím rafineriím.”

poznamenala Abby.

Tárik pokyvoval hlavou.

„Tak jo.” Kealey pohlédl na Tárika. „Doufám, že vaši lidé hlídají Nusajrího?”

„Samozřejmě. Zatím je v Sikka Hadíd, a myslím, že neodejde před soumrakem.”

Kealey si třel tvář ještě o něco důrazněji. „Myslím, že byste nás měl zavést do vašeho tábora, abychom se mohli domluvit, jak zařídit, aby se to nestalo.”

„Brynn, nazdar. Je mi líto, ale nemohl jsem zavolat dřív,” řekl izraelský ministerský předseda Avram Kessler na bezpečné Unce. Díval se z okna své studovny v Bet Agion, své oficiální rezidence v Rechavje v Jeruzalémě, a pozoroval, jak na starodávné město padá noc. „Obávám se, že to byl jeden z těch dnů…”

„Jako za starých časů na univerzitě, viď?” Brynn Fitzgeraldová byla ve své kanceláři v Bílém domě. „Některé věci se nikdy nemění, Avi. My dva jsme se vždycky snažili věci dojednat a vyměňovali jsme si hlasové zprávy tak dlouho, až bylo pozdě, a pak se samozřejmě chtěl přidat Lee a věci dál zkomplikovali Kessler slyšel, jak jí náhle posmutněl hlas. Kessler, jehož rodiče byli američtí Židé, studoval na Severozápadní univerzitě v Illinois spolu s Fitzgeraldovou a jejich společným přítelem Lee Pattersonem, americkým velvyslancem, kterého zabili před rokem v Pákistánu, když jel spolu s Fitzgeraldovou v koloně.

„Jediná změna je zjevně v tom, že se naše telefonické nahánění dostalo na mezinárodní úroveň. Co se děje, Brynn?

Ta tvoje zpráva zněla naléhavě, a já mám takovou předtuchu, že se tvůj vrchní velitel rozhodl podniknout tajnou vojenskou akci proti Umaru al-Bašírovi.”

Ticho.

Kessler se napjal. „Brynn, měl jsem pravdu, že?”

„No, řekněme, že psychické receptory jsi měl vyladěné správně, ale někde nad Adantikem došlo k interferenci signálů. Avi, potřebujeme tvou pomoc.”

„Jestli myslíš něco jako nástupní prostor pro útok, budu muset k rozhovoru přibrat ministerstvo obrany „To nemyslím, ale zasvětit je musíme stejně. A možná pár dalších členů vašeho kabinetu. Zahraničí, vnitřní bezpečnost, ale ty rozhovory musí být stručné.”

Kesslerovy myšlenky najednou přeřadily na druhou rychlost. Šlo o něco, co řekla před chvilkou. Dnes měl dlouhé jednání se šéfy Knésetu a cítil se zpomalený. „O

jakou ‚interferenci4 jde.”

„Myslela jsem devátý únor, kdy vaše letadla zasáhla ten konvoj se zbraněmi v Súdánu.”

„Údajně,” upřesnil Kessel.

„Správně, děkuji za opravu. Když letka F-šestnáctek, údajně, zasáhla sedmnáct tahačů plně naložených ilegálními libyjskými zbraněmi v Trojúhelníku Halajib. Došlo k tomu, když je údajně súdánští, etiopští a eritrejští pašeráci převáželi k egyptské hranici, potom s nimi chtěli proklouznout tunely do Gazy a dodat je Hamásu.”

„Vzpomínám na ty historky v novinách.”

„Ty následovaly po zprávách, že jste pomocí čtyřiačtyřiceti bezpilotních letounů Hermes z letecké základny Palmachim odrovnali malý konvoj. I když mi malý ptáček zacvrlikal, že jste je přemístili na základnu Nevatim.

Pokud si dobře vzpomínám na ty únorové historky, tak jste podnikli několik průletů a bezpilotní letadla jste použili, abyste zajistili úspěch každého z nich –„

„Brynn?”

„Ano?”

„Neměl ten ptáček náhodou jarmulku?”

Suše se zasmála. „Avi, každou chvíli dostaneš e-mailem tajný zpravodajský balíček. Mluví se tam o útočných jednotkách vybavených dvěma konvoji tanků a vrtulníků, které se připravují obsadit a možná zničit severní ropovod a rafinerie. O jejich současné poloze nemáme zpravodajské informace v reálném čase, ale víme, že jsou blízko nástupního prostoru a že útok lze čekat každým okamžikem.”

Kessler sevřel telefon pevněji. „Kdo je za tím?”

„Jakási povstalecká aliance vedená Simonem Nusajrím. Předpokládám, že Mossad na něho má tlustý fascikl, ale o všechny naše informace se i tak podělíme.”

„To nevypadá, že by měl vaši podporu.”

„Tu nemá v žádném případě. Tenhle útok musí být zastaven. Ale vzhledem k naléhavosti situace nemají Spojené státy na místě dost sil a prostředků, ani čas, aby je tam přesunuly. Žádáme proto váš stát o pomoc, a pokud nám ji poskytnete, rozhodně nebudete litovat, to slibuji.”

Kessler se nadechl. „Chcete, abychom zahájili akci ve prospěch Umara al-Bašíra?”

„Tak jednoduché to není. Spolupracujeme s Bašírem, abychom zneškodnili situaci s globálně nebezpečnými následky. Pokud se nám rozhodnete pomoct, zruší v určitých částech země bezletové zóny, aby poskytl vašim letadlům plnou operační volnost.” Nejméně na deset vteřin se odmlčela. „Budu upřímná, Avi. Možná dojde k určitým diplomatickým kompromisům mezi mou vládou a súdánskou ohledně Bašírova postavení. Ale ujišťuji tě, že v žádném případě nebudeme pasivně přihlížet, pokud bude jeho režim dál páchat očividné etnické čistky uvnitř vlastních hranic, nebo se pokusí o agresi mimo ně.”

Kessler myslel, že se opět nadechl, ale protože si nebyl jistý, tak se vědomě donutil nadechnout ještě jednou. Pak ťukl na svůj počítač, aby ho probudil, otevřel e-mail a ve frontě objevil novou zprávu.

„Tvůj balík už dorazil,” oznámil Fitzgeraldové.

„Přečti si to a zavolej mi zpátky. Nedělej si starosti s další hlasovou schránkou. Budu tu sedět a čekat na tvé zavolání.”

Bylo krátce po západu slunce, když se po mostě dostali přes Mareb do Sikka Hadíd. Opustili východní část města a objeli súk v nesourodém procesí dopravních prostředků.

Kealey, Mackenzie a Abby se se svým cherokee drželi za Tárikem a několika jeho bojovníky v otlučeném Subaru Outback. Zbytek jejich skupiny, počet mužů v horském táboře vzrostl během dne, kdy se tam trousili další, na dva tucty, jel v zaprášeném Jeepu Wrangler a pětidveřovém volkswagenu, dodávce Hyundai a obstarožné fordce.

Na západním břehu řeky se hyundai oddělilo od konvoje a zajelo pod stromy na vnějším okraji obdělaného pole. Mackenzie za volantem cherokee mrkl do zpětného zrcátka.

„Byl bych rád, kdybychom měli víc lidí a mohli jsme zkontrolovat celou oblast,” zabručel.

Kealey se na něho podíval. Cestou přes hory splnil Mackenzie svůj slib, že mu toho poví víc o Kassale a Sikka Hadíd.

Čtyřicet let přecházeli uprchlíci před pronásledováním během nekonečných občanských válek v Eritreji a Etiopii pohraniční náhorní plošinu do Súdánu. Mnozí přicházeli zrádnými průsmyky v pohoří Taka. Když se dostal k moci Umar al-Bašír, pokusil se zarazit proud uprchlíků, protože mnozí měli příbuzenské vazby na protivládní skupiny v kmenech patřících ke kasalským Bedžům a Bani Rašíd.

„Bašírův problém byl v tom, že měl plné ruce práce se separatisty na jihu a neměl dost sil, aby v této oblastí uplatnil tvrdou ruku,” vyprávěl Mackenzie. „Měl byste vědět, že Mirghaní nebyl méně pronásledován než ostatní nespokojenci, protože pochází ze severu a nepatří k zapřisáhlým separatistům. Je to rasová záležitost. On je Arab a skutečné dělítko v této zemi je vedeno mezi Araby a černými muslimy.”

„Jako ti uprchlíci, kteří přišli přes hory,” doplnil si Kealey.

Mackenzie přikývl. „Není to historicky tak dávno, co Arabové pořádali na jih lovecké výpravy na otroky. A postoj lidí, kteří vládnou v této zemi, se moc nezměnil. Musíte vědět, že většina uprchlíků je černá a někteří mají vazby na opozici v Dárfúru.

V průběhu posledního desetiletí jsme, tedy Agentura – udělali některé věci, které by jim měly usnadnit vstup do země. Mezi to patří i tunel mezi západním břehem a některými chatrčemi v Sikka Hadíd. Tam získají dočasné útočiště a dostanou se z města. Pro mnohé to znamená záchranu života, když jim jejich krajani vypalují vesnice.

Pro nás to znamenalo pomoc dalšímu segmentu populace, který je nepřátelsky naladěný vůči Bašírovi, čistá výhra.”

Kealeymu chvíli trvalo, než to vstřebal. Stál na sluncem rozpáleném skalnatém svahu. „Dnes v noci musíme vstup do tunelu hlídat,” upozornil. „Pro případ, že by se ho Nusajrí a White pokusili využít k útěku.”

„Jasně.”

„To znamená, že o tom musíte Tárikovi říct.”

„Jestli to už neví. Mirghanímu nebo jeho velitelům unikne máloco.”

„Tohle jsem tak úplně na mysli neměl,” upřesňoval Kealey. „Jedna věc je, že o těch tunelech vědí. Druhá bude, až zjistí, že Agentura sehrála určitou roli při jejich kopání.

Nebo že se rozhodla podporovat jistou skupinu, etnickou, politickou, cokoliv, na úkor té jejich.”

Mackenzie pokrčil rameny. „Takový je život,” utrousil.

„Teď potřebujeme my je a oni nás. Zrodila se úplně nová vzájemná závislost. Tárikovy raněné city nás celkem nemusí zajímat.”

To všechno je pravda, pomyslel si Kealey a sledoval rozpadající se, sluncem vybělené nádraží, kolem něhož projížděli, jeho architekturu smíchanou z britské a arabské – jednoduchý vstupní oblouk, na který shlížely viktoriánské štíty se složitými římsami a zbytky vysoké věže s hodinami, jejichž ciferník a stroj dávno odnesli zloději nebo vandalové.

Když nechali nádraží s jeho poničenými kolejemi za sebou, vypnuli v houstnoucím šeru světla. Minuli budovy, kde bývali ubytovaní britští úředníci, a konečně před sebou ve tmě uviděli řady dělnických chatrčí.

„Budeme tam za pár minut,” sdělil Mackenzie svým pasažérům. „Raději se připravte.”

Kealey vyndal z přihrádky v palubní desce tři sady brýlí na noční vidění nasazených na sluchátka, jednu podal dozadu Abby a jednu položil mezi sebe a Mackenzieho. Za okamžik slyšel, jak Abby dlaní přirazila zásobník na 30

nábojů do samopalu Sig 552 ráže 5,56 mm, sáhl po 552 na svém sedadle a položil si ho do klína.

Když je Seth Holland ještě na velvyslanectví automaticky napomínal, ať se zbraněmi zacházejí opatrně, bylo to téměř stejné, jako když dával Kealeymu Glock 9mm, než vyrazili do Bahri.

Za jiných okolností by ta vzpomínka mohla Kealeymu připadat humorná. Jenže na tom, co se mělo stát dnes v noci, nenacházel nic k pobavení, stejně jako nemohl najít nic zábavného na rychle se měnících politických prostředcích a spojenectvích, jež viděl kolem sebe. Na druhé straně, pomyslel si, stálo za to připomenout si, že jeho vlastní cíle nejsou ani komplikované, ani nejednoznačné.

Chtěl prostě Simona Nusajrího. Nic nemohlo být jednodušší nebo důležitější.

„Velitel je v bajtu, tam, posledním v řadě,” ukazoval Tárik. Zastavil před cherokee, vystoupil a šel si promluvit s Mačem okénkem u řidiče. „Další tři nebo čtyři lidé jsou v sousedním domě.”

Mackenzie přikývl a zíral do noci. Viděl něco, co vypadalo jako odraz plamene v okně. „Není možné, že nechal lampy svítit, aby nás převezl a zmizel, zatímco kočky byly pryč?”

Tárik mírně naklonil hlavu směrem k vysoké prázdné úřednické budově za nimi. „Moje kočky ho mají na očích támhle z těch střech,” vysvětlil. „On i Američan zůstali vevnitř.”

Kealey se přes sedadlo podíval na Tárika. „Tak jo.

Jdeme dovnitř.”

Tárik přikývl a rychle se vrátil k outbacku.

Plán předpokládal, že udeří silně a rychle a využijí co nejvíc momentu překvapení, čímž svým cílům zabrání, aby se rozutekly do tmy.

Tárik rychle odjel k nejvzdálenější chatrči, ve které byli Nusajrí a White, a prudce se zastavil těsně za ní. Kola rozhodila písek a kamínky. Mackenzie současně zajel ke vchodu, aby ani tudy nemohl nikdo vzít do zaječích. Dveře cherokee se rozletěly, ještě než auto zastavilo, a Kealey s Abby se vymrštili ze sedadel, s přístroji pro noční vidění na očích. Mackenzie je následoval vzápětí.

Za nimi zopakovali Tárikovi bojovníci ve wrangleru a volkswagenu stejný manévr. Wrangler se hnal dozadu za druhou chatrč, VW se skřípotem zastavil u vchodu.

Osazenstvo obou vozů se vysypalo kolem. Hyundai zůstalo o kousek vzadu, muži v něm sloužili jako pozorovatelé a zálohy pro případ, že by se někomu z obou chatrčí podařilo utéct.

Zevnitř chatrčí se okamžitě ozvala střelba z poloautomatických zbraní, krátké dávky roztříštily výplně oken a doprovodily je spršky skleněných střepů. Kealey v podřepu přeběhl k první chýši, přitiskl se zády ke zdi vedle vysypaného okna a nakoukl dovnitř. Pak je v odstínech šedi uviděl ve svém přístroji pro noční vidění, Cullena Whitea a Simona Nusajrího. White držel v rukou něco podobného kalašnikovu a schovával se za stolem, na kterém svítila lampa, Nusajrí se dral dveřmi vzadu a stejná zbraň v jeho ruce plivala kulky.

Kealey se otočil na špičce a opětoval palbu. Sig 552 se mu chvěl v ruce. Pak se zase rozplácl vedle okna. Slyšel zbraně, které odpovídaly na Nusajrího dávku vzadu, Tárik a jeho muži. Abby se mezitím přišourala k němu a Mackenzie se opřel zády na druhé straně okna a vystřelil dávku dovnitř chatrče.

O deset metrů dál i druhou chýši zachvátila bouře střelby z automatických zbraní, salvy vyrazily okna, kulky štípaly třísky z dřevěných dveří. Kealey slyšel dlouhé zadunění jedné ze zbraní uvnitř a viděl, jak jde jeden z Tárikových bojovníků v bolestech k zemi, kde se schoulil do klubíčka a držel se za břicho.

Zkontroloval si svůj cíl a podíval se na Mackenzieho a Abby.

„Kryjte mě!” křikl a přesunul se ke dveřím.

Mackenzie rychle kývl a Abby se připojila. Mackenzie se posouval podél stěny od okna ke dveřím a zastavil se vpravo od vchodu. Abby, s hlavou skloněnou, oběhla cherokee, jež použila jako štít, a postavila se vlevo ode dveří.

Kealey se podíval na Mackenzieho, zvedl tři prsty a provedl vizuální odpočítávání. Tři, dva, jedna…

Pak Mackenzie ukročil dozadu a zamířil na zámek.

Skoro ho ze dveří vytrhl. Povolil spoušť AK, zvedl nohu a dveře vykopl. Ty se poroučely dovnitř a dopadly na pokroucené zbytky zámku. Mackenzie dovnitř poslal další dávku kulek. Abby se mezitím přidala s dávkou ze své zbraně.

„Teď!” zařval Kealey a oni okamžitě přerušili střelbu.

Kealey se přikrčil a vběhl dovnitř, hlaveň zbraně opřenou o ruku, dlaň sevřenou kolem pažbičky, prst tisknoucí spoušť.

Kulky z jeho zbraně proudily do chýše, jak přejel hlavní zleva doprava, „zametl” místnost a hledal nočním viděním Whitea.

Ten stále klečel za stolem, ale přesunul se ještě za židli. Neuvěřitelnou náhodou zůstala petrolejka na stole netknutá a po místností se rozlévalo její slabé oranžové světlo. Protože se nechtěl stát nehybným terčem, vrhl se Kealey na bok, samopalem švihl tak, aby mířil Whiteovým směrem, připravený vystřelit. Náhle vyletěla přes celou místnost jeho směrem židle a skoro ho zasáhla do hrudi.

Podařilo se mu instinktivně se jí vyhnout a jen si nejasně uvědomoval, že dopadla na zeď tam, kde před chvílí stál.

Pohnul hlavní k petrolejce a rozstřílel ji na kusy.

Petrolej se rozlil z rozbité lampy na stůl a židle, okamžitě se vzňal a nábytek zahalily plameny. Na podlaze se vytvořily plamenné kaluže. Whitea zasáhla sprška hořících kapek, na košili a kalhotách mu vyskakovaly plamínky. Vyskočil a snažil se je udusit rukama a Kealey zatím přeběhl místnost a popadl ho v pase. Setrvačnost je oba poslala k zemi do šířícího se ohně.

Whiteovi už hořely šaty, když dopadl na podlahu na záda. Pád mu slyšitelně vyrazil dech. Kealey padl na něj, svou zbraň na popruhu přes rameno. Uviděl Whiteovu dlaň, jak se ho pokoušel seknout do krku. Zablokoval ji svalnatým předloktím, loktem přitiskl Whiteovi krk a pěstí ho uhodil do obličeje. Tomu se z nosu řinula krev, ale nějak se mu podařilo sevřít prsty kolem Kealeyho hrdla a palce mu tlačil pod čelist, přičemž mu stále hořely kalhoty i košile.

Kealey ho znovu praštil do obličeje. Ucítil, jak stisk na jeho dýchací trubici povoluje, a vyškubl se mu. Náhle se u Whiteova spánku objevilo ústí hlavně a tlačilo ho do strany.

„Ani se nehni, hajzle!” Vedle nich stál široce rozkročený Mackenzie a hlaveň pušky držel Whiteovi u hlavy. „Měl bych tě tu nechat ležet a shořet!”

Kealey se postavil na nohy a chytil dech. Cítil Whiteovy připálené vlasy a maso. Rozhlédl se kolem. Na věšáku na zdi uviděl bundu. Strhl ji z háčku a utloukl s ní plameny na Whiteových šatech a kolem něj.

„Tohoto šmejda chci živýho,” prohlásil Kealey a podíval se dozadu, kde místnost rozdělovala příčka ze sádrokartonu. Abby s nočním viděním byla těsně za dveřmi ve tmě, zbraň před tělem a hleděla na podlahu.

Kealey věděl, co uvidí, a proto tiše zaklel a vběhl do druhé místnosti. Orientální koberec byl odhozený stranou z dřevěného poklopu v podlaze. Venku se teď už střelba ozývala jen sporadicky.

S Abby si vyměnili pohledy skrz přístroje pro noční vidění.

„Viděla jste Nusajrího, jak leze dolů?”

Ne, kroutila hlavou. „Nemůžeme tam jít za ním…

jestli tam číhá, snadno nás sejme.”

„Nečíhá,” řekl Kealey. „Bude se snažit dostat ke svým jednotkám v Sawákimu nebo ad-Damiru. A má dost velký náskok, pěšky ho už nikdy nedohoníme. Já Od předních dveří chýše se ozval těžký dupot. Kealey se napřímil a namířil zbraň na dveře do místnosti, pak napětí ve svalech povolilo. Byl to Tárik, tmavá silueta proti ještě tmavší tmě. Mžoural na vchod do tunelu.

„S těmi ghabanaty v druhé chýši jsme skoncovali…

Přišel jsem o Abdula, dobrého přítele. A další, Mahzin, je ošklivě zraněný,” vykládal a potřásal hlavou. Pak vylovil z kapsy mobil a podíval se v přítmí na Kealeyho. „Nechal jsem své chlapy na druhém konci tunelu, tam za řekou Mareb.”

Kealey zaskřípal zuby. Ano. Tárik tam své muže nechal. Ale nebude to Nusajrí předpokládat? V žádném případě to ale nezůstane jen na nich. Nebo na někom jiném.

Otočil se a beze slova vyrazil ke dveřím a hnal se k Mackenziemu, jenž tam pořád ještě stál se zbraní namířenou na Whitea. Dva z Tárikových bojovníků mu svazovali ruce a nohy koženými řemínky.

„Klíče od auta,” křikl Kealey a napřahoval ruku.

„Hned!”

Mackenzie vytáhl svazek klíčů z kapsy a beze slova mu ho hodil, ne že by se byl Kealey zdržoval s odpovědí na případné otázky, než vyběhl do noci.

*

Přístroj pro noční vidění si Kealey sundal a teď svíral volant cherokee tak pevně, až mu zbělaly klouby na rukou, dálková světla bičovala tmu, plynový pedál měl sešlápnutý až k podlaze. Auto se s řevem řítilo po rozbité cestě vedoucí k řece. K horám to byly tři kilometry, necelý kilometr pak k mostu. I když měl náskok, šel Nusajrí pěšky. Nemohl se dostat příliš daleko.

Nádraží měl za sebou, a teď Kealey uháněl kolem políček ke skupině stromů na břehu řeky. Najednou prudce zabrzdil. Kam vlastně Tárik umístil své lidi?

Podíval se přes levé rameno, pak přes pravé na chumel keřů a stromů. Ano, tam.

Nechal svítit světla, otevřel dveře a kousek se prodral křovím kolem cesty, a pak o cosi téměř zakopl.

Věděl, co to je, ještě než se podíval dolů. Tělo bylo natažené na zemi tváří vzhůru, s dírou po kulce uprostřed čela, špičku boty u natažené paže. Druhý z Tárikových mužů ležel na boku, jen pár centimetrů od toho prvního.

Krev vytékala z toho, co zbylo z jeho úst a brady.

Jejich starý ford byl pryč. Kousek od místa, kde pneumatiky pomačkaly vegetaci, uviděl Kealey dvoudílné padací dveře vedoucí do tunelu. Byly doširoka otevřené, hlína a větvičky, sloužící k jejich zamaskování, odhozené do stran.

Vrátil se k cherokee, probudil ho k životu a vyrazil k přechodu přes řeku.

Kealey sjížděl z mostu na východní straně, když před sebou napravo na ulici vedoucí k súku v srdci Kassaly zpozoroval zadní světla vozu. Na cestě nebyla žádná další auta, žádní lidé kolem. Město vykasalo chodníky, pokud nějaké mělo, Bude muset vsadit na to, že je to Nusajrí.

Zatočil do úzké uličky a šlápl na plyn. Zadní světla, kde jsou? Hlavní část města tvořilo bludiště oblouků a zatáček a on v tom okamžiku ztratil přehled…

Sprostě nadával a rozhlížel se kolem, pak naštěstí zahlédl rudá světla za další ostrou zatáčkou vpravo. Stočil auto tam, ocitl se v poměrně rovné ulici a zrychlil. Zjistil, že auto před ním také zrychluje. Takže vsadil na správného koně, musí to být Nusajrí.

Poskakoval po dlážděné ulici, plynový pedál sešlápnutý, a blížil se k fordu. Ten nemohl s cherokee soupeřit, ale Nusajrí pravděpodobně znal město mnohem lépe než on, což mu poskytovalo nezanedbatelnou výhodu.

Kealey se bál, že se ho Nusajrímu zase v nějaké čtvrti plné zákrutů podaří setřást.

Na dalším rohu zahnul escort prudce vlevo. Kealey byl těsně za jeho nárazníkem a teď Nusajrího zahlédl shrbeného nad volantem. Zabočil za ním a uvědomil si, že se dostali na velké otevřené ústřední tržiště, kolem byly Stánky a vozy, všude, některé na noc prázdné, další se zbožím schovaným pod plachtami.

Kealey pomalu stahoval náskok, byl stále blíž a blíž a pak strhl volant doleva, čímž se dostal vedle fordu. Podíval se okénkem u spolucestujícího, jeho oči se skrz dvojí sklo krátce setkaly s Nusajrího, a pak prudce trhl volantem doprava.

Náraz cítil až v zádech a slyšel mučivý skřípot kovu o kov. Pak Nusajrího lehčí vozidlo napůl poskočilo, napůl sklouzlo doprava a sunulo se do vozu s látkami, urazilo mu kolo, až se vůz divoce roztančil po dláždění, převrátil se na stranu a všude kolem se po prostranství rozsypaly přikrývky a kusy látek.

Nusajrímu se nějak podařilo ford zvládnout. Kealey mu znovu narazil do boku, tentokrát tak tvrdě, že téměř zvedl Nusajrího kola ze země, a poslal ho do vysoké hromady bedýnek. Bedýnky se rozletěly přes kapotu a přední sklo, vzduchem poletovaly třísky a plátěné pytle s prosem a kukuřicí uvnitř se trhaly a obsah se sypal. Nusajrí se stočil zádí napřed přes náměstí, skončil v jednom stánku a narazil do dlouhého dřevěného pultu, a než skončil v zadní stěně stánku, pult převrátil. Holé stěny stánku z dřevěných prken se na auto sesypaly a rozbily přední sklo.

Kealey vmžiku zastavil a vyskočil ven z cherokee.

Běžel přes náměstí k fordu, z kterého se Nusajrí snažil dostat poškrábanými a potlučenými předními dveřmi. Pod okem mu tekla krev, řezné rány měl na tvářích a na čele.

Podíval se na Kealeyho, otočil se a pokusil se zmizet mezi stíny.

Kealey už byl u něj, těsně za ním, a po Nusajrím v běhu skočil. Málem oba skončili na kočičích hlavách.

Kealey protivníka popadl zezadu a snažil se ho udržet.

Nusajrí sice klopýtl, ale podařilo se mu udržet se na nohou.

Zkroutil se dozadu, aby se mohl Kealeymu podívat do očí, tvář zkřivenou vztekem a záští, a vztek převažoval. Oči mu plály, rty měl ohrnuté, zuby zaťaté. Byl to téměř bestiální škleb.

Pak se vrhl na Kealeyho, doslova vrhl, a ponechal Kealeymu málo času, aby si uvědomil, že se mu spodek košile vysoukal z kalhot a vyhrnul, takže byla vidět rukojeť jeho nože.

Nusajrí nůž popadl, vytáhl ho z pouzdra a ostří se mu zablesklo v pravé ruce. Ohnal se po Kealeym a jen málo chybělo, aby mu rozřízl břicho. Taky by se mu to i podařilo, kdyby Kealey v posledním okamžiku necukl dozadu.

Nusajrí znovu zaútočil nožem, ale Kealey konečně našel rovnováhu, otočil se na špičce levé nohy a švihl rukama před sebe. Pravou zachytil Nusajrího ruku s nožem, levou mu zapřel o loket. Zakroutil a trhl loktem nahoru a dozadu směrem k Nusajrímu.

Nekonečnou minutu takhle zápolili, síla proti síle, obličeje měli jen pár centimetrů od sebe. Kealey cítil Nusajrího dech, viděl, jak supí námahou, a čepel nože se vznášela mezi nimi.

A pak ucítil, jak v Nusajrího sevření cosi povolilo, jen na zlomek vteřiny. Posunul se k němu, věda, že je to možná jediná příležitost, otočil nůž směrem k Nusajrího hrudi a naklonil ho tak, aby špička nože mířila pod dolní okraj hrudního koše, a veškerou silou, kterou dokázal vyvinout, prudce zatlačil směrem nahoru. Nůž se do Nusajrího těla ponořil až po rukojeť.

Nusajrí, stále na nohou, vydal divoký skřek, něco mezi chroptěním a zaúpěním. Chytil se za prsa a přes ruce mu stékala krev v karmínových vrstvách. Nakonec, po velmi dlouhé době, mu začaly podklesávat nohy.

Než upadl, Kealey vytáhl nůž z rány, ustoupil a díval se na něj, díval se mu do očí…

Díval se mu do očí, pohled chladný a neochvějný, a sledoval, jak z něj uniká život.

„To je za Lily Durantovou,” pronesl, než zhasla poslední jiskra. A jak čekal, až Nusajrí konečně dopadne na dlažbu, ještě se k němu naklonil a něco dodal, něco, co ho napadlo až v tomto okamžiku. „A mimochodem, všechny vaše tanky a helikoptéry vyletí do vzduchu a odletí do království nebeského.”

Izraelci se zachovali podle „cvrlikajícího ptáčka”

Brynn Fitzgeraldové a skutečně vyslali Hermesy „Ziq” 450

z Nevatimu k úderům v Súdánu. I když bezpilotní letouny byly opravdu součástí 166. eskadry umístěné na letecké základně Palmachim poblíž Tel Avivu, jejich přesun na základnu u Beerševy v jihovýchodním koutě země, a blíž k trase k súdánským hranicím přes Rudé moře, prodloužil taktický akční dolet, jak pokud jde o spotřebu paliva, tak o předávám dat.

A to, že bezpilotní letouny vzlétnou ze základny Nevatim, jinak známé jako letecká základna 28, mělo i taktickou výhodu, protože se dostaly do stejného místa jako 116. letka „Obránci Jihu” a 140. letka „Zlatí orli”, obě tvořily stíhačky F-16, které byly nezbytné ke zničení tanků a vrtulníků. Ultralehká bezpilotní letadla se svými dvěma raketami Rafael jsou vynikající zbraní k ničení konvojů převážejících ruční zbraně a raketomety. Když však šlo o zničení třiatřiceti tanků a víc než desítky vrtulníků, bylo lepší je použít k podpůrným účelům, budou Izraelcům posílat snímky v reálném čase, zničí pár druhotných cílů a možná taky provedou nějaký ten úklid.

Ovšem vzhledem k neomezenému využití súdánského vzdušného prostoru toho F-16 nenechaly moc k uklízení.

Jejich široký výběr raket vzduch-země a laserem naváděných bomb si poradil s konvoji poměrně snadno a potřebovaly k tomu jen tři nálety, a ten třetí provedly jen pro každý případ.

Ve výsledku nejde jen o velikost útočné skupiny, ale spíš o její využití. Nákup Simona Nusajrího se ani pořádně nedostal z beden a už nebylo celkem o čem diskutovat.

22

SÚDÁN * WASHINGTON

Charterový tryskáč Gulfstream 550 směřující do Káhiry roloval po asfaltu na rozjezdovou dráhu Chartúmského mezinárodního letiště. Ze svého okénka se Ryan Kealey díval na vojáky Súdánských lidových ozbrojených sil, kteří doprovodili jejich skupinu letištěm a teď stáli podél asfaltové plochy a začali spontánně tleskat.

Abby Liu seděla vedle něho, Mackenzie na sedadle naproti ní. Cullen White s pouty na rukou a nohou byl usazen vedle Mackenzieho a naproti Kealeymu. Zbytek kabiny charteru obsadilo šest mužů z Agentury v tmavých oblecích, kteří den předtím přiletěli z Egypta.

„Takže, Kealey, vypadá to, že je z tebe něco jako místní hrdina.” poznamenal tiše White. Oči za brýlemi s drátěnými obroučkami upíral na Kealeyho. „Muž, který zachránil soucitný a zákona dbalý režim Umara al-Bašíra před povstalci kujícími pikle, a jejich nevěřícími spoluspiklenci.”

Kealey ho s kamenným výrazem ve tváři ignoroval a hleděl na tleskající vojáky ve slavnostních uniformách. Byl rád, když letadlo zatočilo a oni se ztratili z dohledu.

„Měl bys být pyšný,” pokračoval White. „Dokonce jsi dostal západního ďábla živého. Tady jsem, letím zpátky do Ameriky v poutech. Hanba mi, že?”

„Zavři klapačku,” poradil mu Mackenzie.

White se na něho podíval. „Cože?”

„Slyšels.” Mackenzie se Whiteovi podíval do očí.

„Nechci poslouchat ty tvoje blbý kecy.”

„Dáš mi roubík?” White mluvil se sarkastickým úsměvem. „Nebo mě možná zastřelíš v křesle. Když dáš pozor, riziko, že uděláš díru do pláště letadla, je malé. I když já vím, že mě všichni chcete dostat do Washingtonu, abych mohl zpívat ve svý kleci.”

Mackenzie se na něj jen chvíli díval, pak pomalu otočil hlavu.

„Mohl jsi mě klidně zabít tam v Kassale.” White se zase otočil ke Kealeymu. „Tos chtěl, viď?”

Kealey mlčky hleděl na ranvej.

„Nemám co vyprávět,” pokračoval White. „Nic a nikomu. Jenom jsem pracoval pro Simona Nusajrího jako nezávislý poradce. Najatá síla. Jako ty nějakou dobu, Kealey. Byl to Blackwater, nebo Xe, jak si říkají teď?

Slyšel jsem, že si firma chce trochu vylepšit svou pistolnickou reputaci po té tvé menší akci v Jižní Africe.”

Kealey se beze slova otočil od okna, na Whitea se ani nepodíval. Abby se na svém sedadle pootočila.

„Máme v hrsti víc než jednoho ptáčka,” poznamenala.

„A myslím, že to víte, pane White.”

„Hasana Sádika? Pašeráka zbraní? Který vám řekne cokoliv, jen aby si zachránil krk? Kdo mu uvěří.”

„Nehrajte si na naivku. Je tu finanční stopa.”

„Možná chcete zmínit Waltera Reynoldse, vedoucího diplomata na americkém velvyslanectví v Chartúmu,” přidal se Mackenzie. „Plus zaměstnance ambasády, kteří dosvědčí, že tam tenhle chlap docházel, videa z bezpečnostních kamer…”

„Děkuju, Macu.” Znovu se podívala na Whitea. „Jak vidíte, nikdo nepotřebuje, abyste zpíval. Jsou tu další. Dost na celou kantátu. A vaše a Nusajrího jméno bude v každém refrénu.”

„A tvůj osobní spasitel taky,” přerušil Kealey ticho. „V

žádném případě nezapomeneme na člověka, který je za smrt Lily Durantové stejně zodpovědný jako Nusajrí.”

White na něj upřel přimhouřené oči. „Nemám ponětí, o kom to mluvíš.”

„Jistěže ne. Jen si to opakuj. Jenže ti dochází čas stejně jako ten proud hovadin.”

Oba se na sebe na okamžik podívali a jejich míčem podtrhovalo hlasité vytí turbín, jak letadlo zrychlovalo ke startu. Kealey pocítil obvyklé škubnutí vnitřností, které bojovaly s gravitací, když kola opustila zem.

„Byl to Jonathan Harper. To on požadoval, abych opustil CIA,” řekl nakonec White. „Legendární Jonathan Harper. Víš, že si mě zavolal do své kanceláře v Langley, aby mě osobně požádal, ať odejdu?”

Kealey pokrčil rameny. „Asi si myslel, že to nestojí ani za cenu telefonního hovoru.”

„No výborně. Netušil jsem, že máš smysl pro humor.”

White se mechanicky zasmál a dál koukal na Kealeyho skrz brýle. „Já to jméno zmínil z jediného důvodu. Abych se tě zeptal, kde bys byl bez Harpera?”

„Nechápu.”

„Není žádným tajemstvím, že on ti věřil, když to ostatní ani nenapadlo. Ze byl v Agentuře tvým andělem strážným,” vykládal White. „Co bys udělal, kdyby potřeboval, kdyby absolutně vyžadoval, abys udělal něco, co by nemohl svěřit někomu jinému? A ten úkol by měl některé základní prvky, které by ti připadaly, pochybné? Odmítl bys? Nebo bys to stejně udělal, protože jsi mu za tolik zavázaný.”

Kealey kroutil hlavou. „Nevěřím na anděly strážné.”

„Ach, ale je tu jeden, co věří v tebe,” odpověděl White.

Kealey byl chvilku zticha, pak pokrčil rameny. „Jeho problém/1

A znovu se zahleděl z okna, právě když se tryskáč naklonil doprava, opustil africké pobřeží a vydal se nad Rudé moře.Pak vystoupal modrým oparem na letovou hladinu, na níž zůstane po větší část cesty na sever do Egypta.

*

„Právě mi sdělili, že je Cullen White na palubě letadla letícího přímo z Káhiry do New Yorku,” prohlásil prezident Brenneman. Seděl za svým stolem v Oválné pracovně a mluvil s Brynn Fitzgeraldovou. Za zády měl velké okno s výhledem na Jižní trávník. „Zůstává v péči Agentury.”

„A až přistane?”

„Převezou ho do Washingtonu a umístí v bezpečném domě, kde ho předběžně vyslechnou. Nejsem si jistý, jestli už bylo rozhodnuto, kde bude zadržován pak.”

Fitzgeraldová přikývla. Venku bylo větrno, a protože seděla čelem k oknu, viděla, jak vítr třese magnoliemi na Jižním trávníku. „Volal jste do DIA?”

„Ano.” Brenneman si ukazováčkem třel bradu. „Joel Stralen požaduje, aby se jeho zaměstnanci podíleli na Whiteově výslechu. Chtěl, aby ho vyslýchali oni, ale nakonec by se byl spokojil s rolí pozorovatelů.”

„A vaše odpověď zněla…?”

„Přesně, jak byste očekávala.”

„A jak generál Stralen reagoval na přímé odmítnutí?”

„Je na cestě z Pentagonu sem. Předpokládám, že chce o svém případu diskutovat.” Brenneman pokrčil rameny.

„Víte, Brynn, jako určité duševní cvičení, nebo způsob, jak najít na určitého člověka páku, se pokouším představit si jejich myšlenky jako tištěný text. Dělám to od mládí.

Generála znám už dlouho a vždycky jsem si představoval, že myslí v tučném písmu.”

„A hádám, že i ve velkých písmenech.”

„Velmi velkých,” přitakal Brenneman s neveselým úsměvem. „Joel Stralen je zastánce tvrdé linie a já jsem chtěl mít tento pohled mezi svými nejbližšími poradci. My jsme si všichni ve Washingtonu zvykli slinit si prst a zjišťovat, odkud vítr fouká. Myslel jsem, že je důležité mít i takový názor.”

„V tom jste se nemýlil. Chyba nás všech byla v tom, že jsme se nechali jeho názory zatáhnout příliš daleko na jednu stranu.” Zaváhala. „Mohla bych říct něco osobního? Je to obtížné téma.”

Přikývl a čekal.

„V posledních dnech jsem dost zkoumala svou duši,”

začala Fitzgeraldová. „Ve skutečnosti jsem svou duši obrátila naruby a zatřepala s ní, abych přišla na to, co pevně nedrží. A zjistila jsem, že jsem se pořád ještě nevzpamatovala z toho únosu tak, jak jsem si myslela. Jako žena v hlavním městě, v jakémkoliv úředním postavení, předpokládám, musím ukazovat pevnou fasádu. Měla jsem pocit, že pokud se nebudu tvářit, že jsem překonala to, co se mi stalo v Pákistánu, moje možnosti jako poradce a vyjednávače budou oslabeny. Nechci se teď zpětně hodnotit, ne v tomto směru. Kde jsem ovšem pochybila, a to hrozně, bylo, že jsem do toho zatáhla vlastní zkušenost. Nechala jsem se Stralenem strhnout, protože jsem se příliš ztotožnila s vaší neteří. Dovolila jsem citům, aby mě vyhodily z rovnováhy, potlačily mou schopnost docházet k racionálním rozhodnutím

Brenneman zvedl ruku, aby ji přerušil. „Nebičujte se,”

řekl. ‚My dva si děláme v podstatě podobné výčitky. Pohled na věc nám zabarvily city. Načasování bylo hrozné, což nesnižuje naši odpovědnost za to, co se stalo. Patří nám důsledky našich rozhodnutí, Vždycky nám budou patřit.

Ale teď nemůžeme dělat nic jiného než jít dál a vyrovnat se s následky.” Pomalu se nadechl, pomalu vydechl a upíral na ni vážný, pozorný pohled. „Brynn, když říkám, že generál Stralen má při pohledu na věci krajní názory, nechtěl jsem tím říct, že je to prosťáček. Je to chytrý, vypočítavý voják.

Šachista. Rád bych věděl, a Bůh nám pomáhej Brennemanův domácí telefon začal blikat a on zmáčkl tlačítko mikrofonu a odpověděl osobní sekretářce. „Ano?”

„Pane prezidente, přišel za vámi generál Stralen.”

„Jako na zavolanou,” poznamenal Brenneman.

„Promiňte?” zeptala se sekretářka.

„To nic Fran, promiňte.” Brenneman si všiml, jak se ministryně zahraničí pohledem ptá, jestli chce, aby zůstala, nebo zda se má omluvit a odejít z kanceláře. Ukázal jí, že má zůstat sedět.

„Řekněte generálovi, ať jde rovnou dovnitř,” řekl do interkomu.

„Joeli, prosím, posaď se.” Brenneman ukázal šéfovi DIA na křeslo, aniž by se sám za stolem zvedl. „S Brynn jsme právě končili náš rozhovor o Cullenovi Whiteovi.”

Stralen, v modré letecké uniformě s knoflíky zapnutými až ke krku, vypadal překvapeně, že v pracovně vidí Fitzgeraldovou. Rychle se vzpamatoval a obřadně ji uchopil za ruku, ale zůstal stát. „Pane,” obrátil se zpět k prezidentovi, „White je také důvod, proč jsem tady já. Budu stručný, ale kdyby vám to nevadilo podíval se po Fitzgeraldové, „při vší úctě k paní ministryni, rád bych s vámi mluvil v soukromí.”

„Myslím, že bude nejlepší, když tu zůstaneme všichni,” odpověděl Brenneman. „My tři přece nemáme před sebou co skrývat.”

Stralen kývl. „Já nic skrývat nechci. Ale má věc se týká výhradně DIA –”

„Ne,” opravil ho Brenneman, „týká se aktivit Cullena Whitea v Súdánu, což se týká všech, mě, tebe i Brynn.

Zapomeňte na škatulkování.”

„Tak dobře, pane. Beru na vědomí. Dokonce bych s tím mohl i souhlasit. Ale proč se potom DIA nepodílí na Whiteových výsleších?”

Brenneman se na něj podíval. „To myslíš vážně?”

„Samozřejmě.” Na dobře výrazných kostech obličeje se Stralenovi napjala kůže. „Vypadám, jako že žertuju?”

„Žertování? To ne,” odpověděl Brenneman. „Ale, upřímně, nedokážu si představit, jak si myslíš, že by se DIA mohla na tomhle podílet. V této věci má čisté ruce pouze CIA. Ministerstvo obrany, zahraničí, i tento úřad, všichni jsme v tom namočení.”

„Jakpak to? Co přesně jsme udělali špatněl „Pokud to nevíš, Joeli, pak popíráš, co je zřejmé,”

odpověděl mu Brenneman.

Stralen vrtěl hlavou. „Nejhorší, z čeho nás můžou obvinit, je zneužití finančních prostředků. A i v tom případě má rozdělování osobních fondů velitele své šedé oblasti.

Pokud jde o to, že jsme šli proti vlastnímu embargu, pak můžeme argumentovat

„Probohaživýho, my jsme dodali zbraně těm samým lidem, kteří zabili mou neteř,” vybuchl Brenneman. Nadechl se a snažil se ovládnout. „Dost, Joeli. Své argumenty použij pro jiné uši, ne pro ty moje. Ale dokud jsi tady, mám pro tebe jednu otázku. Jednoduchou. A uvítal bych přímou odpověď.”

Stralen se nepohnul ze středu místnosti, jen se prezidentovi podíval do očí. „Poslouchám, pane.”

Brenneman cítil rostoucí napětí v každém svalu, v každé šlaše. Nechtěl se toho muže před sebou ptát, nechtěl se ptát někoho, koho po desetiletí považoval za přítele. Ani o tom nechtěl uvažovat.

„Když jsi financoval Simona Nusajrího, měl jsi nějaké tušení, že je zapletený do smrti Lily? Chci tím říct, jakékoliv povědomí, že by mohl být zodpovědný za to, co se jí stalo

Místnost opanovalo ticho. Oba, Brenneman i Fitzgeraldová, se teď dívali na Stralena, ale on nespouštěl oči z prezidentova obličeje.

„Pane, odjíždím na víkend do Virginie na své rekreační sídlo. Bylo to dlouhých šest měsíců, a teď si chci dobít baterie pro politické boje, které přijdou,” prohlásil Stralen.

„Pokud mi budete chtít položit stejnou otázku, až se vrátím, odpovím vám podrobně a úplně.”

Další ticho. Brenneman na ramenou pocítil velkou tíhu, srdce mu pod tou váhou klesalo.

„Dobře,” řekl. „Dělejte, co chcete.”

A když se Stralen prudce otočil a opustil místnost, cítil, jak mu srdce dál klesá jako kámen.

EPILOG

WASHINGTON, VIRGINIA BEACH

Bezpečný dům CIA na Dvanácté severozápadní ulici ústící na Massachusettskou třídu byl záměrně naprosto nezajímavá cihlová dvouposchoďová budova naproti katolickému kostelu Naší Paní na Nebesích, rámovaná z jedné strany bytovým domem z 2. světové války na rohu Massachusettské a malým domem bez výtahu, obráceným ke křižovatce s M Street.

Když vyšel na čerstvý vzduch po předběžném hodnocení, jež zabralo skoro celé čtyři hodiny, podíval se Kealey z krátkého schodiště končícího na chodníku a uviděl Johna Harpera opřeného o černý vůz, zaparkovaný v druhé řadě. Ruce měl v kapsách lehkého raglánového kabátu se šosy končícími u kolen.

„Ryane, vypadá to, že jsem přijel právě včas.”

Kealey sešel dolů, přešel chodník a proklouzl mezi předním a zadním nárazníkem dvou vozů zaparkovaných u chodníku. Harper vyndal ruku z kapsy a napřáhl ji k němu.

„Stejná agenturní kola jako vždy,” poznamenal Kealey, který si při potřásaní rukou prohlédl auto.

Harper pokrčil rameny. „Víš, co se říká o starých zvycích.”

„Tvých, nebo Agentury?”

„Někteří by se zeptali, jaký je v tom rozdíl.”

Kealey zabručel. „Ty už nemáš řidiče?”

„Má volba. Dnes tu nejsem úředně.”

Kealey se na něj mlčky zadíval.

„Tohle je něco úplně jiného, než když jsme se naposledy potkali v Pretorii,” prohlásil po chvilce Harper.

Kealey přikývl. „Žádná Springsteenova muzika.”

„Ne,” usmál se Harper, „a taky žádný jukebox.”

Stáli a prohlíželi se navzájem ve stínu jilmu. Kolem po ulici tiše proudila auta a chodci.

Harper se podíval na hodinky. „Už je skoro pět.

Nechtěl by ses stavit na večeři? Můžeš i přespat, když budeš chtít.”

„To je v pořádku,” odpověděl Kealey. „Vaši lidé mi rezervovali pokoj v Best Western. Je tam i pokojová služba a slušný výhled.”

„Veškeré pohodlí, jaké člověk očekává při návštěvě hlavního města.”

„Asi tak. Chystám se tam.”

Harper se na něj podíval. „Julie ví, že jsi v D. C., a doufá, že tě uvidí. Už je to dlouho.”

„Radši ne.”

„Proč ne?”

„Děly se věci,” řekl Kealey, „spousta se toho změnila…”

„To je koloběh života.” Harper pokrčil rameny. „A taky stárneme.”

Kealey zaváhal. „Poslouchej, děkuju za nabídku. A pozdravuj Julii. Ale není důvod, proč by si měla přidělávat starosti.”

„Žádné starosti. Stejně pozvala pár starých přátel.

Kolegy z doby, kdy dělala v Mayo. Je mezi nimi Allison Dearbornová. Skamarádily se s Julií přese mě, dlouhá historie, a zorganizovaly malou slezinu.” Pokrčil rameny.

„Já se budu při těch jejich historkách z nemocnice a lamentacích nudit, Ryane. Byl bych ti vděčný.”

Kealey se na něho podíval. „To je další zvyk, kterého se nedokážeš zbavit.”

„Žádat po tobě laskavosti?”

Kealey přikývl a Harper se zasmál.

„Tentokrát to není tak velká oběť jako minule,”

poznamenal

Harper, „a patří k tomu ještě Juliino kulinářské umění.

Dnes večer je to kuře Marsala.“

Kealey se pootočil a chvíli jen tak hleděl na ulici.

Nakonec se zase podíval na Harpera a pokrčil rameny.

„Vem to čert, Johne. Ale jen abys věděl, chyběla mi Julie, ne ty.”

Harper se zakřenil a sáhl po dveřích u spolucestujícího.

„Beru to jako vzdálený souhlas,” prohlásil a otevřel Kealeymu dveře.

Generál Joel Stralen stál na balkoně svého bytu na Hampton Roads a díval se přes bílé písky Virginia Beach z výšky desátého patra, jak modré vlny Atlantiku vybíhají na břeh. Vždy měl rád toto místo, s jeho tichem podporujícím přemýšlení a neomezeným výhledem, tady se vždy cítil nejvíc sám sebou.

Přidržel se balkonového zábradlí a hlavu zvedl k nebi bez mráčku. Zavřel oči a na víčka si nechal dopadat sluneční světlo. Celý život byl cosi jako uctívač slunce. Nebyl to právě nejchytřejší zvyk, vezmeme-li v úvahu všechno to UV

záření, kterým nasákl. Na druhé straně chvíli trvá, než vás dostane, a jeho zatím nedostalo.

Vzdychl si do vánku. Cullen White byl na cestě do Spojených států v doprovodu Harperova muže Ryana Kealeyho, někoho, kdo už ani nebyl zaměstnanec Agentury.

Cestoval přes zemi moře, aby dosvědčil, že ředitel Agentury pro obranné zpravodajství a přítel prezidenta Brennemana zorganizoval nejen ilegální obchod se zbraněmi se súdánskými povstalci, ale také…

Sevřel zábradlí. Bylo to v nejlepším zájmu země.

Nejlepším zájmu světa. Co jiného chcete brát v úvahu, když vážíte jednu oběť proti těm tisícům lidí, kteří na tom získají, bude-li odstraněn diktátor jako Umar al-Bašír a obsazeny rafinerie poskytující Rusům a Číňanům převahu nad Spojenými státy? Kdyby plán uspěl, vyřešilo by se vše najednou. Smrt Lily Durantové by nebyla zbytečná, naopak by dala jejímu životu větší smysl.

Z těchto důvodů řekl Simonu Nusajrímu, kde je, a zařídil její smrt, aby vytrhl Davida Brennemana a Brynn Fitzgeraldovou z jejich pasivity. Nepočítal ovšem s brutalitou toho činu…

Znásilnění.

Mučení.

Ne, s tím Stralen nepočítal. Jenže udělal by něco jinak, kdyby ano?

Pomalu se zhluboka nadechl a přistoupil blíž k zábradlí. Udělal by něco jinak, kdyby věděl nejen to, že Lily zemře, ale také jak zemře?

Teď otevřel oči a zahleděl se do oslňující nebeské záře.

Pomalu stáčel zrak přímo ke slunci. Bylo tam nahoře nad ním samo, žádné letadlo, žádný pták na dohled.

Jen on a slunce, slunce a on. A samozřejmě písek a voda dole.

Stralen hleděl do spalujícího kotouče tak dlouho, jak to vydržel, ale pak ho oči začaly pálit a slzet.

Skočil, aniž by se podíval dolů.

*