Andrew Britton

TEN

NEVIDITELNÝ

ÚVOD

Karákóramská silnice, Pákistán

Podle mínění Rebeky Cesnikové byl výhled, i když jen přes prasklé okénko obstarožního autobusu sjíždějícího po klikaté silnici z Kašgaru do Islámábádu, velkolepý.

Dokonalý. Ohromující ve všech možných směrech. Ta slova používala při popisu každé cesty, kterou podnikla, a její vzrušené líčení vždycky způsobilo, že se její přátelé a příbuzní začali usmívat, i když jí chvíli trvalo - vlastně jí to zabralo větší část života, než pochopila proč.

Nakonec jí ten vtip prozradila matka. Došlo k tomu před několika lety, krátce potom, co Rebeku vzali k Frommerovi jako fotografku zaměřenou na přírodní scenerie. V té době jí to připadalo trefné a zároveň trochu legrační. I teď jí ta vzpomínka vyloudila úsměv na tváři a se slovy své matky nemohla než souhlasit.

Je dobré, že ses dala na fotografování, a ne napsaní, řekla jí tehdy matka, protože ať jedeš kamkoliv, tvůj popis je porad stejný. Každé místo, které navštívíš, je stejné dokonalé jako to předešlé.

Byla to v podstatě pravda, i když se Rebeka nedostatkem verbální tvořivosti nikdy vážně nezabývala. Pro ni byly podstatné jen dvě věci: cestování a její umění, a měla velkou radost, že se jí obojím daří slušně si vydělávat na živobytí. Vždycky měla schopnost vybrat si jedinečnou, podmanivou scénu. To jí však ke spokojenosti nestačilo.

Ani jejím výjimečně náročným zaměstnavatelům. Jejím cílem bylo zatáhnout čtenáře do fotografie, odlákat je od vlastního článku. Byly to vysoké cíle, protože časopis, pro který pracovala, zaměstnával jedny z nejlepších autorů psaného slova v oboru. Kromě toho bylo téměř nemožné zachytit pokaždé velkolepost věcí, které běžně vídala.

Avšak podle cen a uznání, které za svou krátkou kariéru nasbírala včetně prestižní ceny Hasselblad za rok 2006, se jí podařilo zanechat stopu v podnikání, kde se to talenty jen hemžilo, a to byl nemalý úspěch.

Rebeka si tuto kariéru zvolila, když v sedmnácti letech vyhrála oblastní fotografickou soutěž. Fotografovat začala v roce 2002 na amatérském základě s Minoltou Dynax 8000i z druhé ruky. Fotoaparát byl dárek od rozmazleného bratrance, který se od té doby věnoval mnohem dražším zálibám. Pro ni to byla láska na první pohled. Cestování ovšem milovala už od dětství a občas přemýšlela, proč jí trvalo tak dlouho, než své dvě nejoblíbenější činnosti spojila do hvězdné kariéry. Vyrostla u řeky Soči v Julských Alpách nedaleko hradu Predjama a překrásné krajině svého dětství připisovala nejen svůj zájem o přírodu, ale taky touhu vidět z ní co nejvíc.

Od doby, co vloni opustila Frommera, pracovala jako fotografka na volné noze pro Time, Newsweek, Le Monde, National Geogvaphic a časopis Nasazena v rodném Slovinsku, a to zdaleka nebylo všechno. Práce zadávané časopisy jí umožnily navštívit čtrnáct zemí během krátkých dvou let, což je nutno připočíst ke dvanácti, které viděla už předtím. Všechny cesty podrobně zdokumentovala - nejen fotoaparátem, ale také ve svém deníku, kterého si cenila zdaleka nejvíc ze všech svých věcí. Každý úkol s sebou přinášel příslib nových dobrodružství, ale když se teď dívala z okna, a přitom se snažila ignorovat nepříjemné kymácení autobusu na příkré horské cestě, docházela k závěru, že sněhem pokryté vrcholky obklopující údolí Hunza předčily i její nejdivočejší představy. Krátká přeprška uvolnila místo neuvěřitelně jasnému modrému nebi a v odpoledním slunci vzdálené špice se sněhovými čepicemi přímo zářily, takže neměla naději, že by se jí tohle podařilo zachytit na film.

Nestávalo se to často, ale tu a tam prostě nedokázala scenerii zachytit v její plné kráse. I když to v soukromém životě byly nejvíc vzrušující okamžiky, profesionálně je nesla těžce.

Přesto by ten pohled nevyměnila za nic na světě.

Po chvilce se autobus nahnul mírně doprava a objel svah hory. Překrásný pohled na Tirič Mír nejvyšší vrchol pohoří Hindúkuš zmizel a autobus zahájil dlouhý sjezd do národního parku Chundžeráb. Zklamaná změnou výhledu obrátila Rebeka pozornost na spolucestující. Vozidlo bylo plně obsazené, což vzhledem k ročnímu období nepřekvapovalo. Část cestujících byli horolezci směřující na některé z nejnáročnějších vrcholů světa a povolení mohli získat jen během letních měsíců. S těmito lidmi jezdila dlouhé týdny a většinu jich znala docela dobře.

Přímo naproti ní seděl Beni Abruzzi, odvážný, hezký horolezec s dlouhými končetinami, pocházející z Brescie.

Mluvil a jak bylo jeho zvykem, důrazně přitom gestikuloval s Umberto Vergou, rozložitým sicilským bratrancem.

Umberto mluvil zřídka, a když promluvil, znělo to spíš jako vrčení než skutečná řeč, ale Beni měl radost, když mu bratranec neodporoval.

Sloužil jako capoml maggiore desátník u pěchoty v italské armádě. Nějaký čas také strávil v Iráku, o čemž se zmiňoval častěji, než bylo Rebece milé. Abruzzi se celé hodiny vychloubal svými vojenskými úspěchy, a na Rebeku, přestože většině příběhů věřila, to v nejmenším nepůsobilo.

Nebylo nijak překvapivé, že Italovu pozornost poutalo trio norských zdravotních sester, které přistoupily v Taškurganu.

To bylo přede dvěma hodinami, čtyřicet minut předtím, než autobus přejel v Chundžerábském průsmyku, nejvyšším bodě Karákóramské silnice, z Cíny do Pákistánu.

Byla zde také uťápnutá skupina dánských horolezců, kteří před čtyřmi dny dorazili ke K2 s cílem dostat se na vrchol, ale nakonec se jen vrátili do základního tábora v Concordii.

A také skupinka kanadských trampů. Objevil se tu dokonce i velmi známý americký geolog Timothy Welch, emeritní profesor na univerzitě v Coloradu. Ten zřejmě trávil většinu času pozorováním vlastních rukou a tichým mumláním.

Cesnikové to připadalo zábavné, ale zároveň ji to trochu znervózňovalo.

Beni sice na okamžik zachytil její pohled, ale ona odvrátila zrak, dřív než na ni stačil upřít svůj obvyklý chlípný pohled. Aby zakryla rozpaky, rychle vytáhla z krosny deník Berghaus, rozepnula sponu a začala škrábat pár poznámek o událostech posledních dnů. Pod vtíravým pohledem hubeného horolezce se soustředila jen s obtížemi.

Udělala vše, aby mu ukázala, že nemá zájem, ale její úsilí bylo zřejmě zbytečné. I když jí bylo teprve třiadvacet stejně jako Abruzzimu, dokázala Rebeka ve svém životě už spoustu věcí. Proto na většinu lidí ve svém věku shlížela svrchu. Věděla, že je to projev povýšenosti, ale nemohla si pomoct. Měla svou práci, která ji pohlcovala, a to znamenalo, že věci jako muži, sex a společenské vyžití nebyly na seznamu jejích priorit moc vysoko.

Současně si však uvědomovala, že vzhled jí na začátku kariéry poskytl opravdu velký odpich - že by jí napomohl v jakékoliv kariéře. Brala to s nadhledem, ale její názor na vlastní úspěch to nezměnilo. Nakonec, viděla nejnovější americké vydání časopisu Outside a její fotografie na stránce přispěvatelů nebyla o nic větší než fotka švédského šéfredaktora, rozhodně nepřitažlivého šedesátníka. Toto zjištění jí potvrdilo, co už dávno věděla: jednoho z nejžádanějších mladých fotografů z ní udělal její talent -

nikoliv vzhled.

Autobus se náhle otřásl, protože řidič bez varování začal přeřazovat dolů, a ona polekaně vzhlédla, vyrušena ze svého snění. Natáhla krk a uviděla řadu vozidel stojících u krajnice a lidi motající se po dlážděné silnici. Autobus ještě popojížděl, takže spatřila něco, z čeho jí začala tuhnout krev v žilách.

Pušky. Každý člověk, kterého zahlédla, byl těžce ozbrojený, a že jich viděla spoustu. Soudíc podle tichého hovoru na sedadlech kolem ní, byli všichni stejně zmatení a znepokojení. Pasy a víza se na KKH kontrolovaly často, ale toto nebyla žádná z plánovaných zastávek. Pokud Rebeka věděla, k nejbližšímu pákistánskému kontrolnímu stanovišti měli ještě mnoho kilometrů. Napětí mezi pákistánskou vládou generála Mušarafa a indickou premiéra Manmohana Singha v uplynulých měsících stále narůstalo, ale teď poprvé na vlastní oči viděla důkaz zhoršující se situace.

Jen doufala, že nejde o něco zcela jiného. Na Karákóramské silnici představovali bandité problém odjakživa, ale obvykle stačila opatrnost, aby se jim člověk vyhnul. Například necestovat sám nebo v noci. Teď bylo odpoledne, plné světlo a nebyli nikde poblíž kontrolní linie silně strážené hranice oddělující území, o které vedly spory Pákistán a Indie. Stručně řečeno: toto byly nejideálnější podmínky pro cestování po KKH, jaké si bylo možné představit.

Autobus se postupně zastavil a přední dveře se s bouchnutím otevřely. Vzduch ve vozidle jako by ještě víc zhoustl. Nikdo nevydal ani hlásku. Rebeka si uvědomila, že i všichni ostatní čekají, co se bude dít. Pak se vepředu objevil muž a napětí v autobuse polevilo. Muž stojící vedle řidiče měl na sobě uniformu kapitána pákistánské armády.

Rebece se začalo lépe dýchat a vůbec ji neznepokojilo, když je kapitán požádal, aby vystoupili a předložili své pasy.

Uvědomila si, že by se vojáci mohli hrabat v jejich zavazadlech, a tak si deník zastrčila pod kabát.

Nepřekvapilo by ji, kdyby po návratu zjistila, že jí v krosně něco chybí. Většina věcí se dala nahradit, ale ztrátu deníku by nesla těžce.

V autobuse seděla vzadu, a musela proto počkat, než vystoupí cestující z přední části. Když se začali řadit na okraji silnice s dokumenty v ruce, Rebeka si uvědomila vzácnou příležitost a rozhodla se ji využít. Vojáky zřejmě plně zaměstnávala kontrola dokladů, a tak vylovila fotoaparát Canon EOS-IV s objektivem s ohniskovou vzdáleností 85 mm a opatrně ho zvedla nad spodní okraj okna. Udělala pár snímků s vyřazeným bleskem a doufala, že zachytí ustarané výrazy svých spolucestujících. Tohle její úkol nebyl, ale náhodou znala novináře na volné noze, který pracoval na článku o korupci v pákistánské armádě, a napadlo ji, že by z těch fotografií mohl něco vytěžit.

Když udělala asi půl tuctu snímků, spustila rychle ruku s fotoaparátem a rozhlédla se, jestli si jí někdo nevšiml.

Zřejmě ne, ale docházel jí čas. Předek autobusu už byl téměř prázdný a k otevřeným dveřím si to rázoval mladý voják.

Rebeka rychle vyhodila film, strčila ho do volné krabičky a upustila do krosny. Právě vstávala, když voják došel do zadní části autobusu a ukazoval na fotoaparát.

Křičel cosi, čemu nerozuměla, pak ji popadl za volnou ruku a druhou sáhl po aparátu. Ona s ním instinktivně cukla, ale on se naklonil a vyrval jí ho z ruky. Pak se jen nevěřícně dívala, jak fotoaparát kopl směrem k zadní straně autobusu.

„Co si myslíš, že děláš?” zařvala anglicky a snažila se uvolnit z jeho sevření. „Máš vůbec představu, kolik to stálo? Jakmile se vrátím do Islámábádu, budu”

Větu nedokončila. Voják ji prudce uhodil do břicha a pak ji praštil do obličeje. Trhla sebou ve směru rány a koleny narazila na sedadlo. Tvrdě dopadla na plastikové čalounění, z očí jí vyhrkly slzy a lapala po dechu. Nemohla se nijak bránit. Voják ji popadl za vlasy a škubnutím ji postavil na nohy. Předkláněla se, plakala bolestí a snažila se dosáhnout na jeho ruku a uvolnit ji. On ji mezitím strkal k předním dveřím. Tam povolil stisk a tvrdě ji strčil ze schodů. Rebeka sletěla dolů a podivně zkroucená dopadla na zem. V tom okamžiku jí slyšitelně prasklo něco v rameni. I když se jí hlava motala zmatkem a strachem, pokusila se bez rozmýšlení vstát a opřela se přitom o pravý loket. Byla to zcela instinktivní reakce, ale také obrovská chyba. Z ramene jí okamžitě vystřelila prudká bolest a ona vykřikla a padla na bok. Vzápětí z autobusu vystoupil mladý Pákistánec s jejím rozbitým fotoaparátem v ruce.

Její spolucestující se začali bouřit, protože si uvědomili, že něco není v pořádku. Rebeka se opřela o levý loket a podařilo se jí vstát a přehlédnout situaci. Pořád viděla trochu rozmazaně. Zahlédla Umberto Vergu. Popošel dopředu a na jednoho ze strážných vyplivl několik slov v lámané paňdžábštině. Ten se okamžitě pokusil zatlačit robustního horolezce zpět do řady. Verga se téměř nepohnul, ale jeho obličej zrudl rozčilením. Udělal další krok a bokem odstrčil hlaveň Pákistáncovy pušky. Rebeka viděla jako v mlze. Verga otázku zopakoval v angličtině, a přestože stál asi 10 metrů od ní, rozuměla každému slovu.

„Proč jsi ji, do prdele, praštil?” řval Sicilan a od úst mu létaly sliny. Vousatý obličej měl jen kousek od obličeje toho vojáka. „Kdo si myslíš, že seš, ty smrade? Víš vůbec, s čím si tady zahráváš? “

Trochu ji překvapovalo, že jí na pomoc přiskočil Umberto, už proto, že s ní nikdy neprohodil víc než pár slov. Její překvapení se rychle změnilo v hrůzu, protože Pákistánec o dva kroky ustoupil, zvedl k rameni AK-47 a zmáčkl spoušť. Do mohutné Vergovy hrudi se zarylo několik kulek. Sicilan udělal dva kroky zpět a sesypal se na zem. V ošlehaném obličeji se mu zračil šok.

Na okamžik se všechno a všichni zastavili. Pak začali cestující křičet a utíkat na všechny strany. Naneštěstí nebylo kam utéct. Kolem byly jen holé pláně a všechny vedly k horám. Vojáci s touto eventualitou očividně počítali. Stáli v půlkruhu kolem autobusu a zřejmě je nijak neznepokojilo, že se cestující rozutekli. Místo toho se jen víc rozestoupili.

Podivné bylo, že nikdo nevystřelil. Nad panickými výkřiky se ozval zvučný hlas v kultivované angličtině.

Rebeka, stále opřená o levý loket, všechno, co se kolem dělo, sledovala jako ve snu. Část jejího mozku doufala, že má pravdu, že je to sen. Ale nemohla popřít, co se stalo Umberto Vergovi, ani to, co se dělo teď.

Její pozornost upoutal náhlý hluk. Autobus odjížděl, jeho zadní pneumatiky vyhodily do vzduchu spršku kamenné drtě. Kamínky jí dopadly na pravou tvář. Motor zavyl, když řidič přeřadil na dvojku. Nad hlukem se vznášel chraplavý hlas a vydával rozkazy v paňdžábštině. Byl to tentýž hlas, který předtím volal anglicky, jen měl jiný, tvrdší zvuk.

Vzápětí se ozvala střelba a ihned následoval zvuk tříštícího se skla. Pak bouchnutí, když vozidlo sjelo do mělkého příkopu. A dál už nic, jen vzdálené vzlyky a hučení stále běžícího motoru.

Rozhlédla se. Vojáci zaujali méně vyzývavý postoj, zbraně drželi obrácené k zemi a tvářili se neutrálně. Vůdce vypadal, jako by řídil poradu. Pušku měl přehozenou přes prsa a ruce zvednuté v uklidňujícím gestu. Mluvil anglicky, ale Rebeka nedokázala rozeznat jednotlivá slova. V uších jí pořád zvonilo po té ráně. Ať říkal cokoliv, zřejmě to zafungovalo. Většina jejích spolucestujících zmlkla a opatrně se vracela k vojákům. Rebeka to sledovala z dálky a uviděla Beniho Abruzziho. Přiklopýtal a klesl na kolena vedle mrtvého bratrance. Rty se mu pohybovaly, aniž by vydal hlásek. Další cestující taky měli zrak jako přilepený na to znepokojivé místo, ale přesto přicházeli blíž. Jako by si uvědomili, že utíkat nemá cenu, že v této chvíli bude nejlepší poslechnout, splnit požadavky únosců.

Únosci. To slovo jí už nějakou dobu táhlo hlavou, přestože tito muži byli oblečení jako vojáci. Ze severu se rychle blížil náklaďák, zvedal na KKH oblaka prachu a jeho přední sklo se ve světle žlutém slunci blýskalo. Ozbrojení Pákistánci si nákladního auta nevšímali, což u Rebeky vyvolávalo velmi špatné pocity. Po tom, co právě udělali, těžko budou chtít upoutat pozornost. Hlava se jí pročistila a pravda se před ní začala vynořovat kousek po kousku jako skládačka. Jenže tenhle obrázek nechtěla vidět: vojáci na ten náklaďák čekali.

Nepotřebovali autobus, protože měli nákladní auto.

Autobus tady chtěli nechat, protože to je vzkaz. Autobus byl svědek toho, co se tu stalo, náklaďák je měl odvést jinam.

Unesli je.

Když jí to došlo, zmocnila se jí zlá předtucha. Četla příběhy jiných novinářů, kteří se dostali do podobné situace, a věděla také, že mnozí ty příběhy nenapsali, protože nepřežili. I když jí strach svíral vnitřnosti, navenek nereagovala. Místo toho se snažila zjistit, jestli si to uvědomuje i někdo ze spolucestujících. Chtěla s tou nespravedlností bojovat, a tak se vrávoravě postavila. Hrbila se a snažila se ustát závrať.

Když se jí podařilo potlačit nejhorší nával nevolnosti, narovnala se a rozhlédla. Hledala vůdce, který svou jemnou angličtinou uklidnil ostatní cestující. Nikde ho neviděla, ale opodál zahlédla nákladní auto, které zastavilo asi 20 metrů od ní. Ostatní cestující teď leželi na břiše a ruce jim svazovali za zády. Většina to snášela bez odporu, ale několik jich vzdorovalo a dva nebo tři se nehýbali vůbec.

Když se podívala lépe, zjistila, že ti nehybní silně krvácejí z ran na hlavě. Nemyslela si, že je zastřelili - neslyšela žádné další výstřely, ale i na tu vzdálenost poznala, jak vážná jsou jejich zranění. Mířil k ní voják, boty mu křupaly na štěrku, pušku měl přes prsa. S úsměvem jí ukázal kus podivného provazu a že se má otočit. Pomalu poslechla a současně bojovala se svým strachem. Ruce jí zatáhl jemně dozadu a pak je omotal plastickým poutem. Ucítila poklepání na rameno a otočila se. Teď už se voják neusmíval. Zbraň držel oběma rukama ve výši ramen a mávl pažbou dopředu, přímo do jejího obličeje.

Rebeka zahlédla záblesk jasného světla, pak ucítila náhlou omračující bolest. Hlava se jí zvrátila dozadu.

Nohy jí povolily a všechno zmizelo v milosrdné tmě.

1

Oraefi, Island

Obíleny hotel u paty ledovce Svínafellsjókull byl prostý, pohodlný a skoro prázdný. A to přesto, že silnice byly volné a jaro právě předalo vládu krátkému arktickému létu. Nic jiného zkrátka osamělý poutník nehledal, když předevčírem dorazil do města, unavený po celodenním pochodu.

Rozlehlé hlavní město Revkjavík, ležící asi 330 kilometrů směrem na západ, opustil už před třemi týdny. Většinu času pak strávil chůzí pustou islandskou krajinou. Hotel Skaftafell vypadal téměř rozmařile ve srovnání s jeho předešlým ubytováním, přecpanou, páchnoucí chatrčí na Morsárdalurské horské stezce. Klidně by se spokojil i s menším pohodlím.

Jihovýchodní Island byl jen poslední zastávkou na cestě, z níž se stala prodloužená výprava po nejnáročnějších koutech zeměkoule. Ryan Kealey nezačínal od nuly, od konce puberty strávil pár let výpravami a lezením po horách od Mount Rainier ve státě Washington po Ben Nevis ve Skotsku, ale nikdy to nehnal do krajnosti jako právě v uplynulých měsících. Věděl, odkud ta nenadálá touha otestovat své schopnosti vychází, ale když se s tím snažil vyrovnat, uspokojivé odpovědi prostě nenacházel. Hlavním důvodem bylo, že ani s největším úsilím a nejlepšími konexemi nedokázal najít ženu, jež mu způsobila tolik bolesti a zklamání.

Odešla v lednu, čtyři měsíce po teroristickém útoku v New Yorku, při němž málem přišla o život. Kealey čekal dva měsíce, poptával se, žádal o službu ty, kdo mu něco dlužili, ale nikam se nedostal. Než uběhl březen, uznal svou porážku a smířil se s faktem, že nechce být nalezená. Na pár týdnů se mu podařilo odsunout tento problém stranou, ale pak ho unavilo nečinné posedávání a přemýšlení o ní a rozhodl se vyrazit na vlastní pěst. Zprvu bylo jeho jediným cílem vyčistit si hlavu, ztratit se v drsné, primitivní kráse nejosamělejších částí světa.

To bylo před třemi měsíci. Od té doby zlezl Denali na Aljašce, Kilimandžáro v severovýchodní Tanzanii a Mount Cook v Jižních Alpách na Novém Zélandu. Přešel chilskou poušť Atakama v nejširším místě. Překonal marocký Vysoký Adas a prošel celý stokilometrový šestidenní Paineův okruh v Patagonii. Namáhal tělo až k úplnému vyčerpání a pak pokračoval dál, ale nic nepomáhalo. Trvalo mu půl roku, než to pochopil, přestože měl pravdu celou dobu před očima. Ať dělá cokoliv, ať jde kamkoliv, nedokáže nemyslet na Naomi Kharmaiovou.

Kealey se v tom snažil vyznat ode dne, kdy zmizela, přemýšlel, co mohl říct nebo udělat, aby jí v odchodu zabránil. Bylo těžké přijít na to, co je na situaci nejhorší.

Všechno bylo špatně, ale některé věci byly horší než ostatní.

Když celou záležitost poctivě uvážil, tak ho nejvíc neznepokojovalo, že odešla. Starosti mu dělala hlavně její neschopnost postavit se minulosti čelem. Po teroristickém útoku minulého září, kdy ji málem zabili, jí zůstaly jizvy nejen na těle, a přestože se jí Kealey snažil pomoct, jak nejlépe uměl, nikdy se plně neuzdravila. Přinejmenším ne uvnitř. Popravdě, když ji viděl naposledy, byla stále ještě ve stadiu popírání.

Doléhalo to na něj těžce a nemohl se ubránit pocitu osobního selhání. Kdyby odešla, protože potřebovala víc, než jí mohl dát, byla by to jedna věc. Bylo by to těžké, ale s tím by se dokázal vyrovnat. Těžkou hlavu si dělal kvůli tomu, že co odešla, mohl se její stav zhoršit mohla dál klesat po spirále do nitra plného viny, smutku a beznaděje. Nechtěl ji do ničeho tlačit, ale dal by cokoliv za to, aby uslyšel její hlas, i kdyby jen proto, aby věděl, že žije.

Srovnal si krosnu na zádech a vydal se přes parkoviště pokryté tmavým štěrkem směrem k hlavnímu vchodu.

Zastavil se ještě kus od hotelových světel, aby mohl ocenit jasné noční nebe. Hvězdy vyšly asi před hodinou a byly neuvěřitelně jasné, také díky slabě osvětlené krajině.

Svínafellsjókull se tyčil nad nízkými budovami, samotný ledovec byl tmavou siluetou na tmavomodrém pozadí. V

průzračném, mrazivém horském vzduchu se vlnily a tancovaly pruhy zelenavého světla. Auroru borealis spíše známou jako polární záře před přistáním v Keflavíku ještě nikdy neviděl. Bylo to nadpozemské a neuvěřitelně tajemné.

Ještě chvíli obdivoval polární záři, pak Kealey strčil do dveří a kývl na pozdrav plnoštíhlé, usmívající se recepční.

Oplatila mu stejně a vrátila se ke své křížovce. On se vydal po schodech nahoru do baru v prvním patře. Odřené dubové dveře byly dokořán a na chodbu pronikalo slabé poblikávající světlo. Když vstoupil do místnosti, stáhl si vlněného kulicha, prohrábl si zplihlé černé vlasy a zamířil k barpultu. Stěny byly obložené světlým dubem a po místnosti a nad krbem, kde hořel malý oheň, byly rozvěšené nezajímavé reprodukce. Tmavozelené pohovky, ošoupané do vysokého lesku, výborně doplňovaly prošlapaný koberec.

Za pultem s několika pípami, který hlídal nevrlý mladý muž, visel karmínově červený závěs. Kealey si právě objednal pivo, když u jednoho z velkých oken ucítil pohyb.

Otočil se a prohlédl si osamělého hosta. Pak zvedl ruku v nesmělém pozdravu. Obrátil se zpět k pultu a upravil objednávku. Hlavou se mu honily myšlenky. Vzápětí už odcházel s půllitrem v každé ruce. Byl zvědavý, co sem tohoto návštěvníka přivedlo přes půlku světa.

Jonathan Harper seděl zády ke zdi, pravou nohu nedbale přehozenou přes levé koleno. Měl na sobě tmavé džíny, pohorky Merrell a šedý svetr s véčkem. Navzdory svému mladistvému oblečení vypadal zástupce ředitele (DCI) -

druhý nejvyšší hodnostář Ústřední zpravodajské služby (CIA) - na víc než na svých třiačtyřicet let. Upravené hnědé vlasy mu začínaly na spáncích šedivět, avšak tváře měl propadlé a pleť překvapivě bledou. Jeho charakteristická gesta byla ještě výraznější. Působil poněkud otřeseně a zaraženě, ale zároveň i rezignovaně, jako starý člověk, který cítí, že se blíží konec. To se ovšem dalo čekat, a Kealey věděl, že to mohlo být mnohem horší. Popravdě měl ten člověk neuvěřitelné štěstí, že je ještě naživu.

Kealey postavil pivo na špinavý stůl, shodil bundu a zasunul se na židli naproti Harperovi. Dlouhou dobu se na sebe jen dívali. Nakonec se Harper chabě usmál a napřáhl ruku, kterou mladší muž stiskl.

„Rád tě vidím, Ryane. Už je to dávno.”

„To jo,” odpověděl Kealey. Opřel se na židli a zkřížil nenuceně paže. „Řekl bych tak sedm měsíců. Kdy jsi sem dorazil?”

„Do Keflavíku jsem přiletěl dnes ráno, ale autobus sem přijel před pár hodinami.”

„Je mi líto, žes musel čekat. Jak se máš? “

„Není to tak zlé, když uvážíme okolnosti.” Harper upil ze svého ležáku, ostře zakašlal a hřbetem ruky si utřel ústa.

„Doktoři ze mě mají radost, tak myslím, že to snad ujde.”

„A Julie?”

„Má se dobře. Myslím, že se tajně raduje, že má zase pacienta, ale nikdy by to nepřipustila.”

„Jak ji znám, tak mě to ani nepřekvapuje,” odtušil Kealey. Věděl, že Harperova manželka pracovala léta na klinice Mayo v Rochesteru v Minnesotě jako vrchní sestra.

Byla to jedna z nejlepších nemocnic v zemi. Úsměv mu z tváře zmizel. Zvažoval, jestli má položit další otázku.

Nakonec se rozhodl a zeptal se.

„A co naše neznámá? Došlo k nějakýmu pokroku?“

„Ani ň. Začínám si myslet, že ji nikdy nenajdeme. A i kdyby ano, asi ji nebudeme moct předat FBI. Nemáme dost důkazů, abychom ji z něčeho obvinili. Zbraň se nikdy nenašla, víš? “

Kealey pomalu přikývl. Před osmi měsíci nově jmenovaný zástupce ředitele jen taktak unikl smrti při pokusu o atentát ve Washingtonu. K útoku došlo před jeho kamenným domem v Genera’s Row, právě když se protahoval po ranním kondičním běhu. Harper byl odvrácený od útočníka, když ten poprvé vystřelil. Kulka z pistole ráže 0,22 mu prošla dolní částí zad, odrazila se od třetího žebra a pronikla nahoru do pravé plíce. Druhá a třetí střela mu roztrhly pravou paži, když se otáčel ke střelci, a čtvrtá mu udělala díru do hrudi, přičemž srdce minula jen o pár centimetrů.

Zena během střelby přicházela blíž, a když hlaveň opouštěla čtvrtá kulka, byla jen asi tři metry od oběti. Právě se chystala vypálit poslední, smrtící kulku, ale vtom na Q

Street zastavil se skřípěním brzd a blikajícími světly hlídkový vůz metropolitní policie. Policista se na místě činu objevil pouhopouhou náhodou, nicméně zástupci ředitele to zachránilo život. Zena střelila po policistovi, když vystupoval z auta, a na místě ho zabila, ale v okamžiku, kdy se soustředila na něco jiného, mohla Julie Harperová - která právě vařila kávu, když zazněly výstřely - otevřít dveře a manžela zatáhnout dovnitř do bezpečí. Bohužel se atentátnici podařilo ve zmatku po střelbě uniknout, třebaže se velitelství metropolitní policie podařilo uzavřít ulice v okolí s obdivuhodnou rychlostí. A následoval jeden z největší honů na člověka v amerických dějinách. Přestože byly na pátrání vynaloženy obrovské prostředky, státní instituce ji dosud nenašly.

CIA se snažila víc a déle než kdokoliv jiný, což je pochopitelné, a časem se jí podařilo vyhrabat pár mlhavých vodítek. Neznámá spolupracovala s bývalým vojákem zvláštních jednotek jménem William Vanderveen. V roce 1997, když byl vyslán do Sýrie, se Vanderveen rozhodl prodat své schopnosti jedné z nejnebezpečnějších teroristických organizací na světě. Od toho okamžiku si -

řadou chladnokrevných vražd - vysloužil místo na seznamu nejhledanějších osob na světě. Vztah mezi Vanderveenem a budoucí atentátnici zjistili z fotografií pořízených v Londýně britskou bezpečnostní službou MI5. Muži, kteří fotografie nasnímali, patřili k odboru „A”, sekce 4, jednotky „pět“, jež měla na starosti domácí sledování. Na fotografiích byl Vanderveen s neznámou. Šli spolu centrem města. Navzdory vynikajícímu rozlišení byly fotografie nakonec bezcenné.

Agenturní software pro identifikaci obličejů nenašel v databázi odpovídající podobu. Také MI5, francouzské DGSE a izraelský Mossad přišly s prázdnýma rukama, podobně jako řada dalších spřátelených zpravodajských služeb.

Jinými slovy, ta žena byla jako černá díra, prostě neexistovala. Kealey věděl, jak velké starosti Harperovi dělá, že ji nikdy nechytili, ale jak právě řekl, nedošlo v tomto směru k žádnému pokroku. Když si to uvědomil, dospěl Kealey k další otázce.

„Johne, ne že bych tě neviděl rád, ale co tady vlastně děláš?“

Zástupce ředitele neodpověděl hned. Místo toho zvedl pivo a začal obsahem sklenice kroužit.

„Překvapuje mě, že se ptáš nejdřív na tohle,” řekl konečně. „Myslel jsem, že tě bude zajímat, jak jsem tě našel.” Zvedl oči a Ryana pozoroval. „Víš, mám několik vlastních otázek. Například proč jsi už dva a půl měsíce nevstoupil na půdu Spojených států. Totiž, půlku toho času jsem strávil tím, že jsem tě hledal, a když jsem tě nakonec vystopoval, najdu tě…“ Zmlkl a rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout celou zdejší krajinu.

Byla v tom nevyřčená otázka, ale Kealey si nebyl jistý, jak má odpovědět. Když před třemi měsíci vyrazil, neměl žádný plán. Neměl přesnou představu o tom, co vlastně hledá. Ale ať už to bylo cokoliv, našel to ve vysokohorské tundře a na obrovských, zdánlivě nekonečných sněhových polích Islandu. Našel to na Aljašce, v Tanzanii, Patagonii a na všech těch místech, kde byl v posledních měsících. Z

nedostatku lepšího slova se tomu dalo říkat samota, taková krajina, kudy můžete procházet celé dny a neslyšet nic jiného než vítr. Právě to tehdy chtěl - vlastně pořád ještě to určitým způsobem chtěl - a nedokázal vysvětlit proč.

Naomino zmizení v tom taky sehrálo svou roli, ale jen částečnou. Ten neklid, touhu uniknout ode všeho vyvolalo něco jiného, i když pořád ještě netušil, co to bylo.

„Taky bych rád věděl, kde jsi přišel k francouzskému pasu na jméno Joseph Briand,” pokračoval Harper. Odmlčel se a čekal na odpověď. „I když nepředpokládám, že by ses se mnou chtěl o tuto informaci podělit.“

Kealey ho oblažil mdlým úsměvem, což byla taky odpověď.

„Vidím, že ne. Je to legrační, když ani neumíš francouzský. Saúdský pas by byl mnohem”

„Comment savez-vous que je neparlepas jranpais?“

„No, dobře. Trochu francouzský umíš.” Harper nedokázal zakrýt malý úsměv. „Je skvělé, že si rozšiřuješ své obzory.”

„Jen se snažím cvičit mozek.”

„Zní to, jako by ses chystal vrátit do služby.”

„Ne v tomhle životě.” Kealey zavrtěl hlavou a podíval se jinam. „A jestli jsi sem přijel kvůli tomu, pak ztrácíš čas.

Nemám zájem. Svůj díl jsem odvedl.”

„Tuhle hru jsme už spolu hráli, Ryane, a víckrát, než si dokážu vzpomenout. Vždycky říkáš totéž, ale když se dostaneme k jádru, pokaždé”

„Vždycky jsem to myslel doopravdy, když jsem to říkal předtím,” odsekl mladší muž. „A myslím to tak i teď.”

Náhle zvážněl, v tmavých očích se mu objevil nepřítomný výraz. „Jen jsem prostě neodešel, kdy jsem měl. To byla moje největší chyba. Vždycky tu bylo něco, co se muselo udělat. Předtím to byl Vanderveen, a v tý době mi to připadalo správný. Víš přece, co mě stálo vystopovat ho, a pak vloni s Naomi…

Harper pomalu přikývl, tvářil se zasmušile. „Vím, co tě to stálo, Ryane, a vím, co to stálo Naomi.” Na okamžik zaváhal. „Nebudeš mi věřit, ale já jsem osobně radil prezidentovi, aby tě do toho nezatahoval. Řekl jsem mu všechno to, co jsi mi teď řekl ty. Řekl jsem mu, že sis své už odpracoval. Že nebudeš mít zájem. Nechtěl to slyšet. Po tom, cos udělal vloni v New Yorku, nechce o žádném jiném řešení slyšet. Pokud jde o Davida Brennemana, jsi první a jedinou volbou, alespoň pokud jde o současnou situaci.”

„A ty prezidentovi nedokážeš říct ne,” konstatoval Kealey sarkasticky. „Je to tak?” Neobtěžoval se s otázkou, jaká je „současná situace”. Jednoduše ho to nezajímalo.

„To je jen část,” souhlasil Harper. „Ale je tu ještě jeden důvod, proč bys do toho měl jít, a až mě vyslechneš, myslím, že to budeš vidět stejně.”

Kealey beze slova studoval svého staršího společníka.

Jonathan Harper byl jeden z nejchytřejších lidí, které znal, ale také dokázal s lidmi pěkně manipulovat. Znali se už skoro deset let, od doby, kdy ho Harper poslal na „ovčí nasazení”, operaci mimo záznam, do Sýrie. „Ovčí nasazení”

se říká časově omezenému zverbování vojáka v aktivní službě pro „černou” operaci, tedy operaci, kterou lze kdykoliv popřít. Obvykle v tom má prsty CIA, a s Kealeyho prvním nasazením to nebylo jinak.

V té době byl kapitánem u 3. skupiny zvláštních jednotek americké armády, a úkol - atentát na vysoce postaveného islámského radikála - ho navždy změnil a taky ho vyslal na novou profesní dráhu.

Od té doby se s Harperem spřátelili, nicméně práce byla vždy na prvním místě. Kealey věděl, že Harper nebude váhat využít jejich dobrých vztahů. Udělal to už předtím, a Kealey svůj úkol vždycky splnil. Tentokrát chtěl odmítnout a věděl, že na to má právo. A přestože se starší muž tvářil jako obvykle neproniknutelně, v jeho hlase bylo cosi, co Kealeyho přinutilo se zamyslet. Dokázal odhadnout, že na současné situaci je víc, než zatím Harper připustil. Proto se rozhodl.

„Tak jo,” řekl. „Poslechnu si, co chceš říct, ale neslibuju nic. Rád bych, aby to bylo jasný od začátku.” Kealey zvedl sklenici a dopil pivo. „Takže o co jde?”

Harper postrčil přes stůl obyčejnou obálku, vstal a sebral sklenice. „Přečti si to a pak si promluvíme.”

2

Oraefi

„Tenhle chlap toho po sobě moc nezanechal,” poznamenal Kealey po deseti minutách. Zavřel složku a hodil ji na stůl.

„A v té hromadě papírů není nic, co by naznačovalo, že je hrozbou. Alespoň ne pro nás.”

„Slyšel jsi už o něm někdy?” optal se Harper. Před pár minutami se vrátil s pivem, ale mlčky čekal, až Kealey skončí se čtením.

„Jméno mi zní povědomě, ale ne. Nevím, o koho jde.”

„No tak dovol, abych ti doplnil vzdělání, protože ta složka je krapet ochuzená, co se jeho původu a zázemí týče.

Amarimu Saifimu je čtyřicet a narodil se v Alžírsku. Sloužil jako parašutista v tamní armádě, a od toho pochází jeho nom de guerre: Abderrazak al-Para. Je také jedním z vedoucích představitelů GSPC”, jinak známé jako Salafist Group for Call and Combat. Proslavila se koncem devadesátých let a je zodpovědná za nespočetné atentáty v samotném Alžírsku. Nejznámější byl únos třiceti dvou evropských turistů v roce 2003. Tento útok naplánoval a zorganizoval Saifi, což k němu také přivolalo pozornost vládních úřadů. Abych byl upřímný, nás ani tak moc nezajímal vlastní incident. Mnohem víc starostí nám dělalo to, jak to nakonec skončilo.”

„Tím myslíš co?” Kealey si složku prohlédl bez většího zájmu, ale o Saifim ani o GSPC nevěděl nic, a tak mu to nedávalo velký smysl. Jedna věc ho zvlášť mátla. Podle přiložených dokumentů měla GSPC za cíl zřídit v Alžírsku islámskou vládu, což znamenalo, že jde o skupinu rebelů s omezeným cílem. Z toho by se dalo usuzovat i na omezenou síť spolupracovníků. Jinými slovy, že obtížně shání finanční prostředky a aktivní bojovníky. Nechápal, proč by taková ubohá skupina měla dělat starosti CIA nebo prezidentovi, zejména když se v nedávných letech téměř rozpadla.

„Po několika měsících tajných vyjednávání,” pokračoval Harper, „německá vláda kapitulovala a nabídla Saifimu výkupné šest milionů dolarů za rukojmí, což on přijal.

Všichni se bezpečně vrátili ve dvou skupinách, až na jednu ženu, která zřejmě podlehla vyčerpání z horka na Sahaře.

Tam byli rukojmí pravděpodobně drženi. Už ti svítá?”

„Nijak zvlášť.” Na Kealeyho to celkem nezapůsobilo.

Velikost složky - pár článků a několik zrnitých fotografií -

vypovídala o jedné ze dvou věcí, alespoň podle jeho mínění. Bud5 nebyl Saifi tak důležitý, nebo se toho o něm prostě vědělo moc málo. Nicméně následující slova zástupce ředitele všechno vyjasnila.

„Ryane, mám pocit, že to nebereš moc vážně, takže dovol, abych se vyjádřil jasně. Amari Saifi je pravděpodobně nejnebezpečnější osoba, o které jsi kdy slyšel. Kromě únosů byl během čtrnácti měsíců přímo zapleten do vraždy čtyřiceti tří alžírských vojáků. Podílel se na bombových útocích v sousední Mauretánii, i když tady jeho účast nebyla nikdy potvrzena. Nezapomeň, že to bylo v roce 2003. Aktivní je u salafistů od roku 1992.

V březnu 2004 procházel pěšky přes pohoří Tibesti, když ho zadržela jiná povstalecká skupina, Hnutí za demokracii a spravedlnost v Čadu”. Stručněji MDJC. S ním bylo zadrženo také šestnáct jeho mužů, ale jen Saifi z nich byl důležitý. Povstalci okamžitě poznali, kdo se jim dostal do rukou, protože v té době si už Saifi prakticky vydobyl pověst jako bin Ládin Sahary.”

„Takže se rozhodli ho vydražit nejvyšší nabídce.”

Kealey jen hádal.

„Přesně. Naneštěstí pro povstalce nebyli žádní zájemci.

Alespoň ne na začátku. Podivné bylo, že ani alžírská vláda nijak nespěchala, aby ho dostala do rukou. Nikdy jsme nezjistili proč, ale pravděpodobně nechtěli riskovat diplomatické vztahy s vládou Čadu.”

„Proč jsme do toho nešli my?”

„Ze stejného důvodu,” odpověděl Harper. „Bylo lákavé udělat nabídku, protože Saifi už byl na seznamu hledaných teroristů ministerstva zahraničí, ale nikdy k tomu nedošlo.

Po dlouhých debatách prezident rozhodl, že nemůže jednat přímo s povstalci, protože by to mohlo podkopat iniciativu pro Sahel, tedy státy na jižním okraji Sahary, která byla tehdy ještě v plenkách. Zvlášť když měla hlavně potlačit aktivitu teroristů v severní Africe a čadská vláda považovala MDJC za teroristickou organizaci. Ať tak či onak, al-Para nakonec skončil v libyjské vyšetřovací vazbě, a tehdy se do toho konečně vložili Alžířané. Soud byl stanoven na červen 2005, ale Saifi nikdy nevstoupil do soudní síně. Byl odsouzen v nepřítomnosti na doživotí do vězení a podle alžírského ministerstva vnitra tam taky v současné době je.”

Kealey prudce vzhlédl a tvářil se zmateně. Pak otevřel složku a vytáhl sadu fotografií. Otočil je tak, aby je Harper viděl, a řekl: „Podle údajů na nich je pořídili přede dvěma týdny. Pokud je to Amari Saifi, jak se dostal z vězení a proč ho Alžířané kryjou?”

Harper pomalu přikývl. „Dobrá otázka. Bohužel, momentálně neznáme odpověď.”

„Víš jistě, že je to on?” zeptal se Kealey a poklepával na obličej na fotografii.

„O tom není pochyb. Vzali jsme starší fotografii pro srovnání a v Langley to prohnali softwarem pro identifikaci obličejů. Dostali jsme shodu v osmnácti uzlových bodech, a jak víš, na pozitivní identifikaci stačí čtrnáct bodů.”

Kealey se opřel, zvedl sklenici, ucucával pivo a přemýšlel. Po pár minutách mlčení řekl: „Jedna věc mi pořád nejde do hlavy, Johne. Proč se o to zajímáme my?”

Harper se pootočil doprava. Zatímco mluvili, do místnosti vstoupila mladá žena a sedla si k baru. Byla od nich odvrácená. Harper si ji bez většího zájmu prohlédl a obrátil se zase ke Kealeymu.

„Sleduješ zprávy?”

?? Ne”

„I tak musíš vědět o situaci v Kašmíru.”

Kealey pomalu přikývl. Před několika měsíci oznámila izraelská vláda, že prodá Indii větší množství zbraní.

Obchod - údajně za skoro osm set milionů dolarů -

zahrnoval i tucet bezpilotních letounů Hermes 180, padesát radarů Raytheon pro pozemní bojiště a dvacet pět mobilních palebných jednotek SPYDER. To byla nejošemetnější položka v seznamu. Každý SPYDER měl čtyři rakety schopné zasáhnout vzdušné cíle do vzdálenosti větší než 15

kilometrů. Když zprávy o chystaném obchodu pronikly na veřejnost, pákistánský prezident Parvíz Mušaraf okamžitě zahájil velmi hlasitou veřejnou kampaň, která tento obchod odsuzovala. Žádal Spojené státy, aby zasáhly a zastavily prodej zbraní, jenže jeho žádosti dopadly na neúrodnou půdu. A aby to bylo ještě horší, Indové požadovali po Izraeli další hardware, včetně střel s plochou dráhou letu vystřelovaných z ponorek, a Izrael byl zřejmě ochotný jejich požadavky splnit.

Pákistánská armáda zareagovala zvyšováním počtu vojáků ve sporných pohraničních územích Džammú a Kašmír. Během dvou krátkých měsíců se shromáždilo na Linii kontroly (dříve Linie příměří) 10 000 vojáků, a Indie odpověděla stejným způsobem. Bílý dům zůstal v této věci celkem klidný, a zatímco různí světoví vůdci volali po zdrženlivosti na obou stranách, prezident Brenneman do izraelsko-indického obchodu přímo nezasahoval. Mnozí v tom viděli mlčenlivý souhlas. Patřil mezi ně i generál Mušaraf, který nedávno bojkotoval slavnostní oběd v Bílém domě, když se zúčastnil mírového sympozia zrovna ve Washingtonu.

„Ministryně zahraničí Fitzgeraldová dorazila do Islámábádu před několika hodinami,” poznamenal Harper.

Brynn Fitzgeraldová byla úřadující ministryně zahraničí.

Přede dvěma měsíci dostal její předchůdce smrtelný infarkt na summitu v Zenevě a Fitzgeraldová povýšila na nejvyšší post. Byla teprve třetí ženou na této funkci v dějinách Spojených států. Prezident, na kterého zapůsobila její dřívější práce, okamžitě předložil její jméno senátnímu zahraničnímu výboru, i když Senát jako celek její jmenování zatím nepotvrdil.

„Měla by se s Mušarafem sejít dnes večer a zase zítra,”

pokračoval Harper. „Při troše štěstí se jí ho podaří přesvědčit, že na to, s kým Izraelci obchodují, máme jen omezený vliv. Je zbytečné připomínat, že to nebude snadné.

Každý ví, že Brenneman by ten obchod mohl zatrhnout jediným telefonátem.”

„Souhlasím, ale co to má společnýho s Amarim Saifim?”

Harper ukázal na fotografie rozhozené po stole. „Tyto snímky udělala profesionální fotografka Rebeka Cesniková.

Spolu se čtrnácti spolucestujícími zmizela před čtrnácti dny na Karákóramské silnici. Během únosu byli zabiti další tři lidé, spolu s řidičem autobusu. Na místě zůstala jejich těla, samotný autobus a zavazadla cestujících.”

„Když jsou všichni nezvěstní nebo mrtví, jak jsme se dostali k těm fotkám?”

„Únosci si zřejmě nevšimli, že Cesniková vyndala film z foťáku. Ukryla ho ve své krosně a oni se spokojili s tím, že jí sebrali foťák. To alespoň předpokládáme, protože se nenašel.”

„Tak jo, ale jak to souvisí s návštěvou Fitzgeraldové? A proč Amari Saifi, vůdce severoafrický teroristický skupiny, najednou operuje v Pákistánu?”

„Fitzgeraldová vznese v Islámábádu několik diskrétních dotazů,” odpověděl Harper na první otázku. „Poptá se, co udělali, aby vysledovali únosce, ale Saifi je zatím nedosažitelný, dokud nebudeme mít víc informací o tom, co tam vlastně dělá. Až se zítra ráno ministryně sejde s Mušarafem, nezmíní se o al-Para ani slovem. Asi nevíš, že během uplynulých několika měsíců zmizelo v Pákistánu dvanáct amerických turistů. Někteří se ztratili jako jednotlivci, někteří v menších skupinkách po dvou nebo třech. O výkupné zatím nikdo nežádal, ani se nikdo nepřihlásil k odpovědnosti. Saifiho hledáme kvůli všem. V

podstatě přesně totéž udělal v Africe, jenže tentokrát unáší naše lidi, a to znamená, že je to naše věc.”

„Takže, abych to shrnul. Prezident chce dostat rukojmí na svobodu, aniž by jim někdo ublížil, a to co nejdříve, a tebe požádal, abys to zařídil.”

„Přesně tak.”

„Proč by mě to mělo zajímat?” zeptal se Kealey a podíval se Harperovi do očí. Následovalo podivné ticho. „Už nepracuju pro Agenturu, Johne. Nechci tě nechat na holičkách, ale znovu se zaplíst se mi chce ještě míň. A navíc potřebujete někoho, kdo má jazykový znalosti. Někoho, kdo se tam vyzná. A co je nejdůležitější, potřebujete nějaký bod, odkud začít, nějaký vodítko.”

„Vodítko máme,” ubezpečil ho Harper. „Akorát potřebujeme někoho, kdo po tom půjde. Tedy někoho, kdo prokázal, že umí takové vodítko sledovat. Někoho, jako jsi ty. Připomínám, Ryane, že prezident požádal jmenovitě o tebe. Na to, co se stalo v New Yorku, se ještě nezapomnělo, ostatně není to tak dávno. A on si pamatuje, cos tam dokázal. Pamatuje si, kolik jsi toho dne zachránil životů, a je ti za to vděčný. Chce někoho, kdo má výsledky.”

„A jsme zpátky u otázky, proč bych měl mít zájem.”

Zástupce ředitele se narovnal a unaveně potřásl hlavou.

Vypadal jako školní poradce, kterému se nedařilo navázat kontakt se vzpurným studentem. Místo aby tomu mladšímu odpověděl přímo, ukázal na druhou stranu místnosti. „Vidíš tu ženu támhle?”

Kealey se otočil a poprvé si pořádně prohlédl malou, štíhlou postavu. Neviděl jí do obličeje, nicméně mu to sepnulo během vteřiny. Zatmělo se mu před očima a měl pocit, že někdo vysál z místnosti všechen vzduch. Pro jednou ho přistihli nepřipraveného.

„To je ten důvod,” řekl Harper. V hlase se mu ozývala nepatrná lítost, jako by se dopustil něčeho, co ho samotného znechucovalo. „To je ten důvod.”

3

Islámábád, Pákistán

Dvoupatrová obytná budova v sektoru G7/1 Islámábádu byla jen jednou z mnoha podobných domů na Chajabán-e-Súharwardy, hlavní ulici na jižním okraji pákistánského hlavního města. Na balkoně rohového bytu ve druhém patře, blízko místa, kde se dopravní tepna setkávala se Sahar Road, zvedl osamělý muž třesoucí se rukou cigaretu ke rtům. Vdechl uklidňující kouř a zahleděl se přes sytě zelenou trávu a úzké, klikaté kanály v sektoru H17. V dálce viděl světla Růžové a jasmínové zahrady a za ní tmavou siluetu sportovního komplexu. Noční vzduch byl horký a nehybný a doprava ve tři ráno téměř ustala. Panovalo tu ticho a klid, což byl značný protiklad k neutuchajícímu kraválu ve dne. Za ním za otevřenými dveřmi se zavrtěla jeho žena, ve spánku tiše vzdychla a pak se zase zklidnila.

Navíd Džilani trpěl celý život nespavostí, a tak se brzy ráno často vydával na balkon, aby si roztřídil myšlenky.

Tentokrát se však nesnažil jen zabít čas. Plně se soustředil na nastávající den. Strach a stres v něm narůstaly už dva týdny a on věděl, že se mu nedaří je skrývat.

Nevěděl přesně, kdy si jeho žena něčeho všimla, ale byl přesvědčený, že to tuší od samého začátku. Parvín byla hodná žena, dobrá manželka a pečlivá matka jejich tříletého syna. Byla zvyklá na jeho černé nálady, dlouhé záchvaty napjatého ticha, a věděla, kdy mu má ponechat volný prostor. Jako oddaná manželka se snažila uvolnit jeho stres jiným způsobem, ale ani něžné doteky v posteli nemohly zahnat jeho strach. Tohle jí prostě nemohl vysvětlit. Jednak by tomu nerozuměla, a taky jí nechtěl dělat starosti skutečnou příčinou svého neklidu. Stejně by s tím nic nenadělala, ale to jí za vinu nedával. Ani teď, v brzkých ranních hodinách, kdy lítost a hořkost vylézaly z nejhlubších úkrytů, se Navíd nedokázal přinutit, aby svalil vinu na ni. Občas to vypadalo, že celý jeho život směřoval k tomuto bodu, a on - ani nikdo jiný - na tom nemohl nic změnit.

Džilani se narodil v roce 1975 ve městě Květa, asi 150

kilometrů od hranice s Afghánistánem. Matka mu zemřela na rakovinu, když mu bylo deset. Nedostatek financí a zájmu jeho otce způsobil, že dětství prožil u strýce v karáčských slumech. Saíd Džilani se neúspěšně pokoušel o mnoho věcí, než ho synovec poznal, ale v letech 1979 až 1984 zažil určitý úspěch v Afghánistánu, kde se vyznamenal v boji na straně mudžáhedínů. V následujících letech jeho nenávist k Americe silně vzrostla, i přesto, že Západ afghánským

fundamentalistům

poskytoval

finanční

prostředky i zbraně pro jejich dlouhodobou válku proti Sovětské armádě. Nicméně jeho pocity mu nebránily naplno využít americké zbraně a munici, které zůstaly na místě po konfliktu v Afghánistánu. Bylo to velmi nebezpečné, nezákonné podnikání, k němuž bylo zapotřebí více lidí, a když začal v roce 1997 pašovat zbraně z Afghánistánu do sousedního Íránu a Pákistánu, věděl Saíd Džilani přesně, kam se obrátit o pomoc.

Během pobytu v Afghánistánu si starší Džilani vytvořil trvalé partnerství s muži, kteří své postavení uměli využít pro zisk. Jedním z těchto kontaktů byl armádní poručík a příslušník zpravodajské služby”. Benazír Mengal, jediný syn stavebního magnáta, byl napojený na nejvyšší špičky afghánských polních velitelů, pákistánských generálů a prominentních postav stále snadno napomáhat Saídovi Džilanimu s jeho přeshraničními aktivitami.

Navídovi bylo patnáct, když se poprvé setkal s Mengalem, a k charismatickému pákistánskému vojákovi ihned začal vzhlížet s obdivem. Důvod byl jednoduchý: Mengal byl člověk, kterého bylo snadné obdivovat. Na rozdíl od Navídova otce a strýce, byl ve všem, čeho se chopil, vysoce úspěšný. Byl pohledný, inteligentní a měl přirozenou jiskru, což mu umožňovalo přitáhnout k sobě lidi s neuvěřitelnou lehkostí. Od začátku Navíd viděl, jak Mengal působí na lidi kolem sebe, včetně jeho strýce. Saíd Džilani, normálně neomalený vztekloun, byl v Mengalově přítomnosti tichý a uctivý, podobně jako jeho další známí.

Zkrátka Ben Mengal byl vším, čím chtěl být Navíd Džilani, a podle něho nadále modeloval celý svůj život. Nebo se o to přinejmenším pokoušel. Jestli se mu to podařilo to byla jiná otázka.

Pokusil se hned po osmnáctých narozeninách vstoupit do pákistánské armády, ale důkladné fyzické testy prokázaly srdeční vadu, která přijetí vylučovala. Navíd zoufale hledal nějakou díru v předpisech, ale když bylo jasné, že žádnou nenajde, obrátil se s prosbou o pomoc na svého ochránce. V

té době byl Mengal podplukovníkem a náčelníkem oddělení v ISI. Samotný jeho vliv by stačil byrokratické překážky překonat, ale on se jednoho poklidného letního dne v roce 1993 s Navídem sešel osobně, aby mu objasnil situaci.

Vysvětlil mu omezené možnosti, jaké nabízí armáda vzhledem k mladíkově téměř nulovému vzdělání, a navrhl mu jinou možnost: kariéru ve státních službách.

Navíd si ten rozhovor pamatoval do nejmenších podrobností. Nejdřív váhal, ale Mengal si ho rychle získal.

Poskytl mu několik tichých, upřímných slibů, které v následujících letech splnil obdivuhodným způsobem. Na čtyřiatřicetiletého muže bez vysokoškolského vzdělání a s omezenou znalostí angličtiny dosáhl Navíd Džilani velmi vlivného postavení v pákistánské státní správě. Jenomže Mengal netahal za nitky v zákulisí z ne sobecké šlechetnosti, a přede dvěma týdny požádal svého mladého přítele, aby mu laskavost oplatil.

Navíd nemluvil s generálem osobně příliš často. Samotný telefonát ho překvapil a požadovaná laskavost ho vyloženě ohromila. Souhlasil, samozřejmě - už dlouho věděl, že Benu Mengalovi nedokáže cokoliv odmítnout, ale rozhovor, který proběhl v zadní místnosti madrasy v Péšávaru, způsobil, že začal přemýšlet o celém svém spojení s bývalým armádním důstojníkem. Pravda byla taková, že Navíd nevěděl nic o člověku, který sám zařídil celou jeho kariéru. Od té znepokojující schůzky se ze všech sil snažil dovědět se víc o svém dobrodinci, jenže to se snadněji řeklo než udělalo.

Kolem Mengala kolovala spousta fám a pomluv, ale jen málokteré se dalo věřit. Říkalo se, že ho jeho nemocný otec nedávno vydědil, čímž ho připravil o obrovský majetek, který měl zdědit. Navíd nevěděl, jestli je to pravda, ale věděl, že Mengala po 11. září požádali, aby odstoupil. To nikoho nepřekvapilo. Od pádu Tálibánu se Mengal a jemu podobní stali přítěží, nepříjemnou připomínkou dřívějších Mušarafových spojenectví. A co bylo ještě horší, panovalo obecné přesvědčení, že Mengal je přímo napojený na vedoucí činitele al-Káidy, včetně samotného šéfa. Toto spojenectví, ať již skutečné nebo vymyšlené, upoutalo pozornost západních zpravodajských služeb. Ale to bylo před lety, a od té doby se mu díky upevňování jeho vazeb na armádu a zpravodajskou obec dařilo vyhýbat pozornosti. Od roku 2001 až do dneška byl Mengal prakticky velkou neznámou a obecně se předpokládalo, že se uchýlil do ústraní.

Navíd Džilani tomu nevěřil. Neměl sice vzdělání, ale v uplynulých šestnácti letech úzce spolupracoval s kariérními diplomaty. Naučil se číst v lidech, a tak ho ani nenapadlo odepisovat někoho jako Ben Mengal. Za pětadvacet let ve státní službě si generál vybudoval reputaci stranou od svého postavení v pákistánské armádě. Zasel také semínka různého budoucího podnikání, z nichž žádné nepotřebovalo tenký nátěr úřední autority. Přesto nic Navída nepřipravilo na to, o co ho starší muž přede dvěma týdny požádal. Dosud nemohl uvěřit, že s Mengalovým požadavkem souhlasil, ale nakonec to udělal, a na tom jediném záleželo. Nyní mu nezbývalo než slib splnit. Zhruba za dvanáct hodin měl generálovi pomoct zasadit Západu ránu, kterou bude pociťovat ještě mnoho let. A nemohl to nijak zastavit - nic mu neumožňovalo vyhnout se účasti na činu, který ho postaví přímo do cesty mstivé země, nejmocnější země na zeměkouli.

Manželka ho tiše volala dovnitř. Navíd naposled zatáhl z cigarety, odcvrnknul špačka přes železné zábradlí a vyfoukl tenký pramínek kouře. Podíval se na klidné noční nebe a zašeptal tichou modlitbu. Nežádal o sílu udělat správnou věc. Už se rozhodl. Místo toho prosil Alláha, aby dohlédl na jeho ženu a dítě. Prosil, aby jednou, ať za pět nebo za dvacet let, pochopili. Věděl, že nemá žádné právo o to žádat.

Uběhlo už mnoho let, co naposledy vstoupil do mešity, a jeho víra - i když vedená zbožným strýcem - byla přinejlepším vlažná. Cítil však, že vzhledem k obrovskému úkolu, který ho čekal, ho Bůh pochopí. Naposledy pohlédl na prázdné nebe a zašel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

4

Oraefi

Ryan Kealey nevěřícně hleděl přes místnost a snažil se potlačit vzmáhající se pocity. Dělal, co mohl, aby je udržel pod kontrolou, ale prostě to nešlo. Sok, vztek, úleva a zmatek ho všechny zasáhly tvrdě, nicméně vztek nabýval vrchu. Bylo okamžitě jasné, že ho drželi v nevědomosti z jiných důvodů než těch, které si před několika měsíci odvodil sám. Po dlouhých vnitřních debatách došel k závěru, že ho žena, na kterou se právě díval, opustila jednoduše proto, že potřebovala nějaký čas a prostor pro sebe. Byla to jediná věc, která dávala smysl, protože jejich vztahy nemohly být lepší. Teď, když se zjevila po tak dlouhé době právě tady, bylo zřejmé, jak strašně se mýlil.

„Tys to věděl?” zeptal se konečně. Dalo mu hodně práce udržet hlas pod kontrolou. Měl milion otázek, ale hlavně se snažil zjistit, co přesně se tady děje. „Tys celou dobu věděl, kde je?”

„Ona se rozhodla neříct ti to,” vysvětloval klidně Harper, „a chci hlavně zdůraznit, že ona přišla za mnou.”

„Kdy?” vypravil ze sebe Kealey. Oči měl přilepené na Naomi Kharmaiovou. Zdálo se mu, že je napjatá, jako by cítila jeho pohled, ale on věděl, že si to všechno jen představuje. Nemohla nijak vědět, že se konverzace stočila k ní. Určitě je neslyšela. Malý oheň nevydával přílišné teplo na tak velkou místnost a topení nebylo v pořádku, takže bylo velmi hlučné. „Kdy tě kontaktovala?”

„Bylo to v prvním týdnu v únoru. V té době z ní byla troska rozpadající se ve švech. Kdybys ji viděl druhý den po tom, co mi zavolala - to jsem ji viděl poprvé, pak bys věděl, o čem mluvím. Jinými slovy, neměl jsem jinou možnost. To se ti tady snažím říct, Ryane. V žádném případě jsem ji nemohl odmítnout, ne po tom, co pro nás udělala. Ne po tom, co obětovala.”

Harper zmlkl a sledoval reakce mladšího muže. Když Kealey mlčel, neklidně si poposedl a pokračoval ve vyprávění.

„Nechtěla přijít do Langley, alespoň ne ze začátku a ne jako návštěvník, a tak jsme se setkali v jedné kavárně v Georgetownu. Byl to docela krátký rozhovor a mluvila hlavně ona. V podstatě se chtěla vrátit do Agentury, ale nechtěla jít do Londýna a nechtěla se vrátit do CTC”. Chtěla něco jiného, a já jsem to zařídil.”

„Co chtěla?”

„Abych byl úplně upřímný, ani jsem nezaváhal,”

prohlásil Harper a pokračoval ve stejném duchu. Choval se, jako by otázku neslyšel. „Kvalifikaci už měla, a ty víš, o čem mluvím, protože jsi ji viděl na vlastní oči. A navíc má dar na jazyky. Je to neuvěřitelné, vážně. Ona je prostě do sebe nasává jako”

„Johne, co se mi snažíš říct?” zeptal se Kealey a ovládal se jen s námahou. Nemohl uvěřit, že mu o tom Harper neřekl dřív. „Co po tobě chtěla?”

„Výcvik,” odpověděl ten druhý prostě. „Chtěla výcvik.”

Kealey nevěděl, jak zareagovat. Zatímco se pokoušel rozluštit tajemnou poznámku, Harper vstal a sebral svůj kabát.

„Nechám ji, aby ti vysvětlila zbytek. A pokud jde o to, o čem jsme mluvili předtím, máš rezervovanou letenku na zítra večer. Samozřejmě to není nijak závazné, ale já vždycky cestuju s nadějí. Nech si to projít hlavou, nicméně tvoje rozhodnutí potřebuju v poledne. To odjíždí poslední autobus do Keflavíku. A Ryane?”

„Jo’”

„Nebuď na ni tvrdý. Asi by jí pomohla tvá podpora.”

*

Harper se cestou ke dveřím zastavil a zamumlal Naomi do ucha pár slov, jenže od té doby uplynulo pět minut a ona se pořád nepohnula. Dokonce se ani nepodívala přes rameno. Z místa, kde seděl, jí neviděl do obličeje, takže nemohl odhadnout, na co myslí. Avšak dokázal číst řeč jejího těla a její neustálé nervózní pohyby prozrazovaly samy o sobě dost. Pohrávala si se skleničkou, jako by o něčem usilovně přemýšlela nebo se rozhodovala, jak nejlépe přistoupit k jejich nečekanému setkání.

Nebo možná nečekanému pro něho, opravil se Kealey.

Ona musela už nějakou dobu vědět, že k tomu dojde.

Zoufale si přál vyskočit a jít k ní, ale uvědomoval si, že bude lepší nechat první krok na ní. Konečně, neviděli se půl roku a nebyl důvod, proč to teď uspěchat.

Měl o čem přemýšlet. Její náhlé znovuobjevení na něj těžce dolehlo a on se dosud nerozhodl, jak na ně reagovat.

Bohužel, na promýšlení už neměl čas. Naomi bez varování slezla ze stoličky a vydala se k němu. Vklouzla na židli, kterou před chvílí opustil Harper, zkřížila ruce na prsou a upřeně se na něj zadívala. Její rty tvořily úzkou čáru. Rozhodně se netvářila omluvně, popravdě to bylo spíš naopak. Skoro jako by problém měla ona s ním. Což vůbec nedávalo smysl.

„Naomi,” začal Kealey pomalu a potřásal přitom hlavou.

Nevěděl, co říct. „Nemůžu tomu uvěřit. Chci říct, neviděl jsem tě celý měsíce, a teď jen tak…”

„Já vím. Nechtěla jsem tě přepadnout. Jen se to tak semlelo.”

„Jak ses měla?”

Otevřela ústa, aby odpověděla, pak je pevně zavřela a odvrátila zrak. Byla to banální a celkem samozřejmá otázka, ale důležitý byl způsob, jakým se ptal. Starost v jeho hlase nemohla být upřímnější a podle toho, jak se krátce zamračila, na to zřejmě nebyla připravená. Zřejmě předpokládala, že se bude vztekat, a on do jisté míry taky rozzlobený byl. Ale prozatím cítil jen úlevu, že ji zas vidí.

Pořád byla myšlenkami jinde, a tak využil chvíle, aby si ji prohlédl. Bílý kašmírový svetr byl její nejoblíbenější a patřil k ní stejně jako pohodlné, už ošoupané džíny a vysoké podpatky. Lesklé černé kadeře jí povlávaly kolem obličeje a spadaly na ramena, ofinu měla sčesanou šikmo přes čelo.

Byl to trochu upravený její obvyklý styl a zakrýval větší část bledé klikaté jizvy, jež přetínala pravou tvář. Byla to jediná vada na její bezvadné karamelové kůži, a o to víc přitahovala pozornost.

Nejvíc ho však překvapilo její držení těla, které nedokázal „přečíst”. Vypadala současně agresivně i defenzivně. Ruce měla dál zkřížené na prsou a zuby pevně zaťaté. Působilo to téměř vyzývavě - jako jestli si Kealey troufne zeptat na rozhodnutí, která udělala od jejich posledního rozhovoru - rozhodnutí, která před ním vědomě tajila celé měsíce.

Kealey nepoznal, nakolik je to póza a nakolik opravdová změna osobnosti. Nemyslel si, že by ji nedávný výcvik na „Farmě” - hlavním výcvikovém zařízení Agentury poblíž Williamsburgu ve Virginii - natolik změnil. Mnohem pravděpodobnější bylo, že ji změnilo to, čím si prošla v minulém roce. Bylo to divné, vidět ji takhle, zbavenou nevinnosti a naivity. Hlavně však bylo dobré zase ji vidět, vědět, že nepodlehla vnitřním zmatkům.

„Celkem dobře,” odpověděla konečně. Slova Kealeyho zaskočila. Už zapomněl, na co se ptal. „Je to lepší, přinejmenším od doby, co jsem prošla kurzem v Camp Peary. Co ti řekl Harper?”

„Vlastně nic.”

„Něco ti říct musel,” dotírala na něho. „Co říkal?”

„Říkal, že jsi chtěla výcvik.” Kealey zaváhal. „Kvůli tomu jsi byla v Peary? Výcvik k nasazení do terénu?”

Pomalu přikývla. „Nebudeš tomu věřit, Ryane, ale bylo to správné rozhodnutí. Nejlepší věc, kterou jsem mohla udělat, vážně. Potřebovala jsem změnu, ale to není to hlavní. Potřebovala jsem…”

„Co?” zeptal se, když bylo jasné, že větu nedokončí.

Pokrčila rameny a podívala se jinam. Snažila se nasadit od hodlaný výraz, ale nějak se jí to nedařilo. Bylo to přesně tak, jak si myslel. V některých věcech se možná změnila, ale i přes nejlepší snahu nedokázala najít příčinu svých potíží.

Ani ho to nepřekvapovalo. Z vlastní zkušenosti věděl, že vnitřní rány - ty, co nekrvácejí a nejsou vidět - jsou obvykle ty nejhorší. Když pro nic jiného, tak pro to, že neexistuje zřejmý způsob, jak je zahojit.

„Vlastně to vysvětlit nemůžu,” přiznala Naomi, „ale věř mi, všechno jsem dělala s nejlepším úmyslem.

Mimochodem, nešlo o tebe. Kvůli tobě jsem nezmizela, ale… podívej, to je vlastně vedlejší. Jsem tady, protože jsem s tebou chtěla mluvit. Sdělit ti to osobně. Myslím, že to ti dlužím.”

„Sdělit mi přesně co?”

„Že jsem připravená vrátit se do práce.” Odmlčela se a sledovala jeho reakci. „Harper mi ten úkol sám nabídl. Řekl, že se na to perfektně hodím, vzhledem k pákistánským souvislostem. V Tajné službě není moc lidí, kteří mluví paňdžábštinou.”

„Určitě ale víc než jeden,” namítl Kealey a nedokázal z hlasu vyhnat pochyby. I když ho zajímalo, co říká, pořád ještě nepřišlo na přetřes to hlavní, alespoň ne z jeho hlediska. Snažil se potlačit hořkost, ale úplně se mu to nedařilo. „Zajímavý, žes ho napadla jako první.”

Prudce vzhlédla. „Co tím jako myslíš?”

„Nic. Já ne” Okamžitě zmlkl, protože tímto směrem nechtěl pokračovat. Poslední, co by si přál, bylo začít hádku. Nesmírně rád by se dozvěděl, co se jí honí hlavou, ale nemohl to z ní dostat. Když moc přitlačí, mohla by zmizet na dalších šest měsíců, a kdyby o ni přišel znovu, asi by to už nesnesl. „Vím, že seš schopná, Naomi. O to tady nejde. Jenže…”

„Co?“

„Podle mě na to nejsi připravená.” Začala protestovat, ale on zvedl ruku, aby ji zadržel. „Jen mě vyslechni, prosím. V

posledních pár letech jsi toho dokázala víc než většina operativců za deset let a zasloužíš si šanci udělat toho ještě víc, pokud budeš chtít. Ale musíš tomu dát čas.”

„Dala jsem tomu čas.” Stočila zrak, jako by shromažďovala síly. Když se otočila k němu, vyplula na povrch špetka beznaděje. „Dala jsem tomu skoro rok. Co mám podle tebe dělat? Prostě to vzdát? Harper si mě na tohle vybral sám. On si myslí, že jsem připravená. To ti nic neříká?”

„On si nemyslí, že seš připravená, Naomi. To byla lež.

Ty nevidíš, co se tu děje?” Rozzlobeně kroutil hlavou. Přál si, aby to pochopila. Všechno se to vracelo, všechna ta beznaděj a bolest uplynulých šesti měsíců, a přes veškeré úsilí to už nedokázal držet v sobě. „Je to kravina. On jen využívá tebe, aby dostal mě. Jsem si jistý”

„To je tak urážlivé,” vyhrkla a vyskočila. Tmavozelené oči se jí rozšířily, když hněvivě píchla prstem přes stůl.

„Měla jsem vědět, že řekneš něco takového. Ty tomu nevěříš, Ryane, ale já jsem se změnila a jsem víc než připravená dělat to, co je zapotřebí. Zeptej se instruktorů na Farmě, jestli mi nevěříš. Zeptej se na výsledky mých střeleb.

Už nejsem žádná analytička a nebudu jenom stát stranou.

Jestli se nechceš zúčastnit, pak jsou v Langley spousty lidí, kteří rádi zaujmou tvoje místo.”

„Podívej, já nechci říct, že nejsi schopná,” snažil se rychle couvnout. Pak se vzpamatoval a zmlkl. Tohle se nedá zahrát do autu. Musí jí říct, co si opravdu myslí. Zoufale si přál zůstat zdvořilý, ale nakonec přece beze slova odešla ona. Ona nechala jeho viset ve vzduchoprázdnu celé měsíce, a teď hodila další bombu: že vzala větší, mnohem nebezpečnější roli v Agentuře pouhých deset měsíců potom, co ji menší role málem stála život. To už bylo příliš, a její agresivní přístup věci ještě ztěžoval. „Jen prostě nechci, abys ses zapletla do něčeho, co nezvládneš.” Ztlumil hlas a zkoumal ji zblízka. „Opravdu ses s tím vyrovnala, Naomi?

Opravdu věříš tomu, co teď říkáš? Byl jsem u tebe, když ti bylo nejhůř, pamatuješ?”

Obličej jí potemněl a upřeně na něj zírala. Bylo zřejmé, že se nechystá couvnout, tím méně připustit, že pravdu má on. „Ryane, tys mě neviděl šest měsíců. Je mi fuk, co si myslíš. Nejsem stejná osoba jako tehdy v lednu, a víš co?

Vůbec si nejsem jistá, že na tomhle chci pracovat s tebou.

Zvlášť když bys se mnou měl celou dobu bojovat.”

Kealey se na ni nevěřícně podíval, vůbec nenacházel slova. Zřejmě se od začátku chystala na hádku a nechtěla se jí vzdát. Zkrátka mluvila pravdu. Chovala se úplně jinak, jako jiná osoba, zcela nepodobná ženě, kterou znal před půl rokem. Zcela nepodobná ženě, kterou miloval.

„A co my dva?” zeptal se tiše. Velmi se mu příčilo, že musí položit tuto otázku. Příliš to vypadalo, jako že se jí doprošuje. Ale zjistit to musel a ona se tomuto tématu zřejmě pečlivě vyhýbala. „Myslel jsem, že je mezi námi něco hezkýho. Je to pryč? Tohle mi chceš doopravdy říct?”

Dlouho neodpovídala, ale tváří se jí mihl známý výraz a na okamžik byla stejná, jako když ji viděl naposled: ublížená, ustrašená a zranitelná. Když nakonec promluvila, hlas měla tlumený a oči upírala na stůl. „Já nevím, Ryane.

Prosím tě, nenuť mě, abych o tom přemýšlela zrovna teď.”

Váhal. Nevěděl, jak pokračovat. „Naomi, já”

„Podívej, já na to teď nechci myslet,” přerušila ho a už se zase stáhla za hradby. Vypadala otráveně, jako by jí lstí přiměl, aby něco prozradila. „A koneckonců, o to tady nejde. Chci vědět jedinou věc. Jdeš do toho se mnou, nebo ne? Jestli nechceš jít po Saifim, jestli nechceš pomoct uneseným turistům, jen to řekni. Udělám to sama.”

„To chceš?” zeptal se. Mluvil tichým, klidným hlasem a ignoroval předstíranou odvahu. „Mám Harpera odmítnout?

Bude to pak pro tebe snadnější?”

Na pár vteřin se mu zahleděla do očí. Zkoumala jeho upřímnost. „Je to na tobě, Ryane. Nemůžu rozhodovat za tebe. Ale pokud se domníváš, že nejsem připravená, zřejmě nemůžeme pracovat spolu. Možná bys měl…” Odvrátila nervózně zrak. „Já nevím. Možná bys mu měl říct, že s tím nechceš mít nic společného. Možná to bude nejlepší pro nás pro oba.”

Potřásl hlavou a zadíval se na stůl. Její slova ho zasáhla hlouběji, než si zřejmě uvědomovala. Když zvedl hlavu, zjistil, že už se nedívá stranou, ale upřeně hledí na něj.

Čekala na odpověď. Její vzdorovitý, neústupný pohled v něm něco rozbil, a když promluvil, byla jeho slova stejně tvrdá a bojovná jako její.

„Máš smůlu, Naomi, ale mě z tyhle věci nevyšachuješ.

Opravdu jsem se do toho nechtěl zaplíst, ale musím ti říct, že mi nedáváš na vybranou. Jelikož ti to teda nemůžu rozmluvit, vypadá to, že sis našla partnera. Pamatuj si ale, že to dělám z jedinýho důvodu.”

„Jo?” V reakci na jeho tón narovnala ramena a v očích se jí zablýsklo. „A jakého?”

Kealey vstal a stáhl bundu z opěradla židle.

„Abych zabránil tomu, že se zabiješ.” Otočil se a šel ke dveřím. Toho rozhovoru litoval s každým krokem víc a víc.

Nevěděl, co se stalo, že ji to tolik změnilo, ale věděl, že si nedá pokoj, dokud to nezjistí. A do té doby měl jediný úkol, totiž zabránit, aby se dostala do potíží. Což se snadněji řekne, než udělá, připomínal mu jakýsi vnitřní hlásek. Ten ale hned umlčel. Udělal to už dřív a udělá to zase. Udělá cokoliv, aby byla v bezpečí, bez ohledu na to, co si o tom myslí ona.

5

Islámábád

Za těch dvaadvacet let, co pracoval v Úřadu pro bezpečnost diplomatické služby”, plnil agent Mike Petřina spoustu různých úkolů. Převážel dokumenty, vyšetřoval podvody s pasy a chránil vysoké státní činitele Spojených států ve třiceti čtyřech zemích na šesti světadílech. Během té doby byl svědkem některých skutečně historických událostí, ale také zažil - byť vzácné - okamžiky plné starostí, kdy převažovala vyloženě nepřátelská nálada. Pomalé projíždění autem středem davu rozzuřených protestujících může být samo o sobě nebezpečné, ale to byla celkem všední událost, a on zažil už mnohem horší. Na podzim roku 2000 stál jen kousek od Madelaine Allbrightové, když poprvé vstoupila na severokorejskou půdu. Pamatoval si, jak byl nervózní, když si ministryně zahraničí potřásala rukou s Kim Jong Ilem. Dokázal si vybavit naprosto jasně plastový úsměv samotářského komunistického vůdce, stejně jako ledové pohledy severokorejských vojáků čestné stráže. I když současná situace nebyla zas tak zlá, nedalo se popřít, že nálada v místnosti je napjatá a s každou minutou se zhoršuje.

Dřevem obložená místnost pro tiskové konference v prezidentském paláci byla zcela zaplněná novináři a kameramany. Nahoře visely malé ozdobné lustry a osvětlovaly dav a usmívající se portrét Muhammada Alího Džinnáha, zakladatele Pákistánu. Pokud Petřina viděl, byl Džinnáh jediný, kdo se v místnosti usmíval. Před portrétem byly asi metr od sebe umístěné dva vyleštěné pultíky. Za pultem vpravo stál pákistánský ministr zahraničí Malik Bocharí. Štíhlý, kostnatý Pákistánec měl na sobě tmavý oblek a červenou kravatu. Za levým stolkem byla úřadující ministryně zahraničí Brynn Fitzgeraldová. Z místa, kde stál, měl Petřina vynikající výhled na oba politiky a rovněž tak na dav před nimi a celkové napětí, které se nedalo přehlédnout.

„Paní ministryně,” ozval se hlas z davu. Petřina automaticky vyhledal mluvčího a uviděl hlavní korespondentku CNN Susan Watkinsonovou. Ministr zahraničí právě

skončil se

svými připravenými

poznámkami, stejně jako Fitzgeraldová, a posunuli se do fáze „otázek a odpovědí” tiskové konference. „Ráda bych se vrátila, jestli mohu, k nedávnému izraelskému rozhodnutí dokončit velký prodej zbraní indické vládě. Předpokládám, že měl prezident Brenneman čas zvážit toto oznámení, a vzhledem k citlivé povaze této obchodní transakce se ptám, jestli nepřehodnotil své rozhodnutí”

„Slečno Watkinsonová, já jsem se k tomu již vyjádřila,”

přerušila ji Fitzgeraldová. „Prezident nemá v úmyslu vměšovat se do izraelských zahraničních záležitostí a všem dal najevo, že tuto situaci lze vyřešit pouze dialogem zúčastněných stran.”

„Máte na mysli Indii a Pákistán.”

„Ano.”

„Ale určitě je si vědom volání po americkém angažování v této věci, které přichází z mezinárodního společenství, přinejmenším proto, že Spojené státy jsou největším dodavatelem zbraní do Izraele, odkud teď vyvážejí tytéž zbraně, kterými jsme je zásobovali.”

Fitzgeraldová se podívala druhé ženě do očí. Muselo se jí přiznat, že její diplomatická fasáda neutrpěla jedinou trhlinku. „Nemyslím si, že toto je rozumné prohlášení, Susan, a také je to velice zjednodušený pohled na celou situaci. Izrael má obrovský domácí zbrojní průmysl. A podle dokumentů, které jsem mela možnost vidět, je sto padesát milionů dolarů určeno na nákup letounů Hermes 180 UAV”. Hermes 180 jsou bezpilotní letadla vyráběná Elbit Systems Ltd., společností sídlící v Haifě. Takže má izraelská vláda plné právo obchodovat s touto technologií na mezinárodním trhu. A ještě jedna obecná poznámka: plánovaný prodej do Indie v žádném případě nenarušuje izraelské závazky vůči Spojeným státům v oblasti zahraničního obchodu se zbraněmi. Pokud si vzpomenete, normy, na které se odvolávám, vznikly potom, co Izrael zvažoval v roce 2004 menší prodej zbraní do Cíny. Tehdy se vyskytly otázky kolem neschváleného prodeje citlivých amerických technologií, které se na současnou situaci nevztahují. A Izrael podepsal memorandum o porozumění v této věci v roce 2005. Do tohoto okamžiku dodržovali dohody do posledního písmene. Takže, abych to zopakovala, my nevidíme, na základě čeho bychom měli tento obchod přerušit.”

„Není však pravda, doktorko Fitzgeraldová,” trvala na svém Watkinsonová, „že pákistánský ministr obrany poslal do Pentagonu dopis, ve kterém žádá, aby Spojené státy přehodnotily svůj postoj, a uvádí, že plánovaný obchod poškodí bezpečnostní situaci v regionu jižní Asie? Pane Bocharí, mohl byste se k tomu také vyjádřit?”

Fitzgeraldová dlouho neodpovídala. Její protějšek se k ní otočil a čekal na její reakci, kamery začaly bzučet. Petřina, stojící na kraji, sebou bezděčné trhl. I když vynikajícím způsobem vycházela s diplomaty a světovými státníky, se kterými se dosud setkala, její dřívější působení ji nedokázalo připravit na tento typ veřejné pozornosti. Pokud jedou kamery, pak i sebemenší zaváhání může mít katastrofální následky, protože automaticky vyvolává dojem, že mluvčí si dává dohromady nějakou lež. Petřina jen doufal, že má tolik duchapřítomnosti, aby si to uvědomila, než odpoví.

„Neměla jsem možnost si ten dopis prostudovat,” řekla nakonec Fitzgeraldová. „Ani neznám jeho přesný obsah, takže nemohu„

„Ale víte o jeho existenci, správně?” zeptal se jiný reportér.

„Ano,” odpověděla Fitzgeraldová a do hlasu se jí vloudil ostrý tón. „Stejně tak prezident. Ale jak už jsem říkala, je”

„Doktorko Fitzgeraldová, jestli mohu,” přerušil ji její protějšek.

Fitzgeraldová přikývla a vrátila se ke svému neutrálnímu výrazu. „Samozřejmě, pane Bocharí.”

Malik Bocharí se otočil zpět k reportérovi, jenž položil otázku. „Je pravda, že jsme se v této věci obrátili na řadu čelných amerických představitelů, nejenom na prezidenta.

Ve skutečnosti prezident generál Mušaraf osobně kontaktoval několik vlivných členů Kongresu. Je zcela jasné, že jsme plánovaným prodejem izraelských zbraní Indii velmi znepokojeni, a prudce rostoucí počet vojáků na obou stranách Linie kontroly svědčí o tom, jak je situace hrozivá. Pákistán v žádném případě nemá v úmyslu vyprovokovat konflikt v oblasti Azád Kašmíru, ale jakýkoliv další pokus indické vlády zvýšit svou vojenskou pohotovost vyvolá naši odezvu a každý průnik na území kontrolované Pákistánem se setká s rychlým a tvrdým odporem.”

Ticho, které v místnosti nastalo, když se ministr zahraničí odmlčel, aby jeho slova měla čas proniknout k posluchačům, bylo přímo ohlušující. „Rád bych zdůraznil, že Pákistán se nesnažil získat další zbraně nebo munici od doby, kdy chystaný obchod vešel ve známost. Nemáme nejmenší touhu vypadat v této situaci jako agresoři a snažíme se pouze, aby se obě strany vrátily do normálního stavu pohotovosti. Nicméně nevěříme, že k tomu dojde, dokud Indie neprokáže svou dobrou vůli tím, že chystaný obchod zruší.”

Bocharí se obrátil k Fitzgeraldové. „Chcete něco dodat?”

„Ne, to je vše.” Fitzgeraldová vypadala mírně otřesená, ale nabídla mu upjatý úsměv a napřáhla ruku, kterou ministr zahraničí přijal. „Děkuji vám, že jste si na mě udělal čas, pane Bocharí.”

„Dekuji vám, že jste přijela, madam.”

Novinářská obec vybuchla celou erupcí otázek, ale mezitím se oba státní představitelé otočili a odkráčeli do zadní části místnosti, kde člen Bocharího doprovodu čekal, aby jim mohl otevřít dveře. Fitzgeraldová následovala ministra ven a Petřina se k ní přiblížil, přičemž si uhladil a posunul sestavu mikrofon/vysílač Motorola, již mel umístěnou v pravém uchu. Ta mu umožňovala komunikovat, aniž by musel mačkat tlačítko vysílače. Byl trochu v soku z toho, co se právě stalo. Nebylo zvykem vypouštět na veřejnosti sžíravé poznámky, ale nemel čas se probírat tím, co ministr řekl. Pořád byl v práci a nemohl se uvolnit, dokud ministryně nebude zpátky v letadle a ve výšce deset tisíc metrů. První oficiální cesta Brynn Fitzgeraldové ve funkci ministryně zahraničí se chýlila ke konci. „Edsalle, tady Petřina. Tiskovka právě skončila. Jak jste na tom?”

Zapraskání ve sluchátku a pak: „Přesně načas. Letový plán vyplněny. Letadlo natankované a připravené. Trasa je v pořádku.”

„Doprovodná vozidla?”

„Na pozicích. Cekáme na vás, přepínám.”

„Fajn,” odpověděl Petřina. Zvedl zrak a zjistil, že Fitzgeraldová si na poslední chvíli vyměňuje nějaké zdvořilosti s příslušníky pákistánského ministerstva zahraničí. „Tady končíme. Možná deset minut. Možná dvacet. Dám ti vědět. Zatím ať všichni zůstanou na pozicích.”

„Ano, šéfe.”

O patnáct minut později vyšla Fitzgeraldová do odpoledního oparu. Kamery pořád běžely, novinářský doprovod se přesunul k patě schodiště. Kolona automobilů stála hned za novináři. Úřadující ministryně zahraničí se usmála nacvičeným způsobem - už to dobře uměla, obrátila se k ministru zahraničí a naposledy si s ním potřásla rukou. Po boku Fitzgeraldové stál americký velvyslanec v Pákistánu Lee Patterson.

Patterson měl za sebou dvacet let v zahraniční službě, byl to kariérní diplomat. Vysoký rodák z Bostonu s patricijským vystupováním byl v diplomatické komunitě celkem známý, zejména od té doby, co před pár lety zdědil docela slušné jmění. Jeho jedno procento akcií Texas Instruments mělo samo o sobě cenu téměř jedenadvaceti milionů dolarů, což z něho dělalo jednoho z nejbohatších státních zaměstnanců na světě. Když loučení skončilo, sešli ministryně zahraničí a velvyslanec bok po boku po schodech, obklopeni příslušníky ochranky Fitzgeraldové.

Šéf týmu zvláštní agent Mike Petřina šel těsně za nimi, pozorné oči schované za černými brýlemi.

Jakmile dorazili na chodník, otevřely se na čekajících vozidlech dveře. Petřina počkal, až Fitzgeraldová a Patterson nastoupí dozadu. Pak za nimi zavřel dveře a nasedl dopředu.

„Všechno v pořádku, madam?” zeptal se přes rameno.

Ministryně zahraničí přerušila svůj vzrušený rozhovor s velvyslancem. „Ano. Můžeme jet, Miku.”

„Chtěla byste, abych…?”

Věděla, na co se ptá. „Jestli vám to nevadí.”

Petřina zmáčkl tlačítko a přepážka za předními sedadly se vysunula, čímž funkcionáři vzadu získali určité soukromí. I když ministryně měla k dispozici stejný ovladač, vždycky čekala, až to navrhne Petřina. Nezviklatelná slušnost Fitzgeraldové byla jedním z důvodů, proč si jí nejen vážil, ale měl ji i upřímně rád.

Otočil se k řidiči. „Jakmile se dostaneme na hlavní silnici, udržuj rychlost nad pětadevadesáti,” přikázal mu.

Řidič přikývl a Petřina mezitím odvysílal příkaz vedoucím vozidlům. Pak čekal, než se auta před ním dají do pohybu a opustí ohrazený pozemek. Brzo nechali prezidentský palác za sebou a uháněli po třídě Constitution směrem k letecké základně Caklala, kde čekal natankovaný Boeing 757 ministerstva zahraničí. Původně to bylo letadlo amerického vojenského letectva a bylo speciálně přestavěno podle potřeb ministerstva zahraničí. V podstatě to byla méně okázalá verze Air Force One a pro každého, kdo byl zvyklý na létající kočáry, byla měkká kožená sedadla a spousta místa pro nohy neuvěřitelným přepychem.

Petřina se opřel v sedadle, přejel si rukou po ježku na hlavě a snažil se uvolnit. V Pákistánu nebyli ani čtyřiadvacet hodin, ale celou dobu měl nervy napjaté k prasknutí. Jen málo zemí dokáže překonat tuto islámskou republiku v protiamerických náladách, a tento postoj byl hlavním důvodem pro mimořádná bezpečnostní opatření při první oficiální návštěvě Fitzgeraldové. Jen pro začátek, novinářům byl sdělen falešný čas příletu. Místo v poledne přistálo letadlo ministryně zahraničí již předchozí večer pod rouškou tmy, se zhasnutými vnějšími světly a zataženými záclonami.

Z letiště odjelo několik falešných automobilových kolon předtím, než se Fitzgeraldová vydala na krátkou jízdu do Diplomatického okrsku v Islámábádu, a po celém městě byly zřízeny policejní kontrolní body.

Všechno, co mohlo být pro bezpečnost ministryně zahraničí uděláno, uděláno bylo, ale Petřina věděl, že se bude cítit lépe, teprve až dorazí na leteckou základnu, a ještě lépe, až se zatáhne podvozek. Soudě podle zvýšených hlasů, které pronikaly přes tenkou přepážku, osoba, jejíž bezpečnost měl na starosti, měla stejné pocity.

„Lee, co se tam sakra stalo?” dožadovala se Brynn Fitzgeraldová vysvětlení. Vztekle smetla cosi ze svého kalhotového kostýmu barvy námořnické modři a sledovala muže sedícího vedle. Věděla, že Petřina a řidič slyší pravděpodobně přes tenkou přepážku každé slovo, ale bylo jí to jedno. „Říkal jsi snad, že svůj postoj v této věci zmírnili.”

„No, měl jsem ten dojem, když jsem se minulý týden setkal se šéfem protokolu. Ujistil mě”

„Nezajímá mě, co ti řekl.” Jen s námahou udržovala svůj hlas na přijatelné úrovni. „Dostala jsem ránu pod pás před naším novinářským doprovodem, a to ani nemluvím o zahraničních korespondentech. Víš, jak to bude vypadat špatně, až to půjde do éteru? Prezident bude vzteky bez sebe.”

Lee Patterson si vzdychl a podíval se z okna, jen aby se vyhnul jejímu obviňujícímu pohledu. „Nevím, co ti mám říct, Brynn. Zřejmě svůj postoj přehodnotili. Kašmír je pro ně neuvěřitelné citlivá otázka, ne? Bez ohledu na úmysly a cíle bojují o tu zemi od roku 1947, a současné posilování armády je jen součástí problému. Taky teď kdekdo dělá ramena a nebyla šance, že by Pákistánci nevyužili příležitosti a nepronesli silná slova ve tvé přítomnosti. Jestli si vzpomínáš,” pokračoval opatrně, „říkal jsem ti, že tiskovka není dobrý nápad, když jsme o tom v pátek mluvili, ale tys”

„Lee, oba víme, že tu nebylo žádné jiné řešení. Musím se chovat stejně na obou stranách. Jinak jsme mohli zrušit celou cestu.” Fitzgeraldová krátce vydechla, pak si z obličeje shrnula zatoulaný pramen vlasů. „Podívej, já vím, že to není tvoje chyba, ale když už se stalo, musíme zachránit, co se dá. Nějaké návrhy?”

Patterson se k ní otočil a snažil se soustředit. Znali se mnoho let, ale nikdy ji neviděl tak vystresovanou jako teď.

Poprvé se setkali jako studenti druhého ročníku práv na Severozápadní univerzitě. V následujících letech jejich přátelství upevňovaly vzájemná úcta, sdílené politické názory a skutečnost, že měli opravdové potěšení ze společnosti toho druhého. Ani jeden nikdy nehledal něco jiného, i když Patterson, oddaný své manželce, se kterou žil třiadvacet let, občas uvažoval, co by bylo, kdyby… Ve svých osmačtyřiceti letech byla Brynn Fitzgeraldová stále přitažlivá žena, a třebaže čas zanechal stopy kolem jejích očí a úst, ve stylově učesaných nazrzlých vlasech dosud neměla ani náznak šedin a její oči, svou zelenou barvou připomínající moře, byly stále jasné a inteligentní, jako když se v dvaadvaceti šprtala na zkoušky do advokátní komory státu Massachusetts.

I když si ale zachovala dobrý vzhled, Patterson mohl dosvědčit, že její předčasný vzestup na vrchol si vybral daň.

Byla to jen otázka načasování. Stačilo ještě pár dalších let, a tu práci by jí nabídli stejně. Brynn Fitzgeraldová byla jedna z nejschopnějších žen ve státních službách. Seděla ve správních radách různých společností ze seznamu Fortune 500 a dostala čestné doktoráty na ne méně než sedmi vysokých školách, včetně Harvardu, Yale a univerzity Notre Dame. Byla také plodnou autorkou. Od roku 2001 napsala sama nebo se spoluautory pět knih. Na té ženě bylo mnoho obdivuhodných věcí, pomyslel si Patterson, což byl možná důvod, proč se o ni víc nesnažil. Zjistil, že na určité úrovni ho začíná strašit, a věděl, že v tom není sám.

„No,” začal konečně, „podle mě prezidentovi nejvíc vadí, že by někdo měl Izraeli diktovat zahraniční politiku.

To skutečně dělat nechce, ani nechce, aby to tak vypadalo.

Pokud můžeme ten obchod zablokovat tak, že Indii nabídneme nějaký ekonomický balíček, nebo přímým zvýšením pomoci Izraeli, mohl by tu situaci vyřešit, aniž by ztratil tvář.”

„Možná,” připustila Fitzgeraldová bez nadšení, „ale pokud se nám nepodaří odložit dodání ekonomického balíčku do konce roku, bude to pořád smrdět kompromisem.

Je jedno, kam to půjde - Izrael nebo Indie, důvody v pozadí budou pořád naprosto zřejmé.”

„Zastavení eskalace napětí stojí za nějaký ten politický spad,” oponoval Patterson. „Konečně, sázky jsou obrovské.

Indie a Pákistán mají dohromady armády přesahující dva miliony vojáků a obě země mají přístup k dalšímu přísunu záložáků, pokud by došlo ke konfliktu velkého rozsahu. To jsou fakta, která nemůžeme přehlížet.”

„A to nemluvíme o atomovkách,” zamumlala Fitzgeraldová. Nedávno ji plně informovali o jaderných zbraních obou zemí a ona věděla, jak je situace hrozivá.

Podle posledních odhadů CIA měl Pákistán někde mezi dvaceti osmi a čtyřiceti dvěma hlavicemi připravenými k použití a Indie jich měla mezi čtyřiceti a padesáti. I kdyby tyto odhady byly o deset procent nadhodnocené, ničení, které by nastalo v případě jaderné války, bylo nepředstavitelné.

„Přesně,” souhlasil Patterson. „V podstatě to není nic nového, víš. V roce 1999 se vytvořila stejná situace a obě strany zašly tak daleko, že prohlásily, že zvažují všechny vojenské možnosti.” Velvyslanec se odmlčel, aby měla úřadující ministryně zahraničí čas toto pečlivě formulované prohlášení vstřebat.

„Brynn, musíš podsunout prezidentovi určité vložené věty.

Ten obchod je na stole už několik měsíců, a Izraelci jsou připravení ho dotáhnout do konce. Jakmile peníze změní majitele, nedokážeme kontrolovat Mušarafovy další kroky.

Chci tím říct, že nebudeme mít vůbec žádný vliv.”

„Promluvím s ním. Lee, musíš pochopit, že v této věci je naprosto neoblomný, ale udělám, co půjde.”

„Dobře, a děkuji ti.” Patterson cítil, jak z něj opadá část tíhy. Jako americký velvyslanec v Pákistánu se s nesouhlasem - někdy i přímou konfrontací - setkával denně a události posledních několika měsíců věci ještě zhoršily. S

prezidentem se setkal při několika příležitostech. Patterson věděl, že je tvrdohlavý, ale úřadující ministryně zahraničí měla stejně silnou vůli. Jestli je tu vůbec někdo, kdo dokáže Davida Brennemana přesvědčit, aby změnil názor, pak to je právě Brynn Fitzgeraldová.

„Co je nového ohledně našich zmizelých turistů?” zeptal se Patterson. Přítomen byl jen části dvoustranných jednání.

„Co k tomu řekli?”

„ISI nasadilo síly a prostředky, jenže deset z těch lidí zmizelo někde v horách, když přišlo špatné počasí, takže není moc pravděpodobné, že se vrátí.” Ředitelství Inter-Services Intelligence bylo bez nadsázky nejmocnější z pákistánských tří tajných služeb. To byl také důvod, proč vedlo pátrání po zmizelých Američanech. „Není sporu o tom, že někteří z nich byli uneseni, ale je také možné, že někteří uvízli ve sněhové bouři. Nebo spadli do roklí. Vyber si. Hodně jich požádalo o povolení k horolezeckým výstupům, na to nesmíme zapomínat.”

Velvyslanec pomalu přikývl, ale nedařilo se mu skrýt své znepokojení.

„Na co myslíš?” zeptala se Fitzgeraldová.

Patterson si dal načas, než zformuloval svou odpověď.

„Brynn, já jsem tady už skoro čtyři roky, a viděl jsem, jak hluboce zakořeněné je protiamerické cítění mezi obyčejnými lidmi. Dělal jsem všechno, abych to změnil, ale musím ti říct, že jsem se naučil očekávat to nejhorší. Když jsem slyšel, jak Pákové přišli s tou pohádkou, která všechno vysvětluje, beru to skepticky.”

Fitzgeraldová si dovolila usmát se, ale hned se vzpamatovala a podívala se jinam, aby zmírnila úder. „Já tomu rozumím, ale jak jsi zrovna říkal, zápasíš s těmi lidmi každý den už čtyři roky, takže nemusíš být právě „Nemám nic proti Pákistáncům ani jejich vládě,” přerušil ji Patterson podrážděně. „A znechucují mě všechny narážky naznačující opak. Já”

„Promiň, Lee,” Fitzgeraldová mu jemně sevřela paži a všimla si, že se ihned přestal mračit. „Nechtěla jsem naznačovat, že jsi proti nim předpojatý. Na to tě znám moc dobře. Chtěla jsem jen říct, že nemusíš být zrovna nejnestrannější pozorovatel. Prostě bychom to měli vzít v úvahu. Jsi na palebné čáře celá léta. Jsem si jistá, že to není snadné.”

„Lehké to není, ale to neznamená, že se mnou máš zacházet jako s děckem.” Upřeně se na ni zadíval. „Na to se známe moc dlouho. Prostě poslouchej, co ti říkám, ano?

Tady musíš mít oči vzadu. Jestliže mají důkazy, je to jedna věc, ale nemůžeš všechno brát podle toho, jak to vypadá.”

Na okamžik zaváhal. „Nechci překročit meze, ale jsi v této práci nová, Brynn, a občas je to vidět. Je to úplně jiná hra, když máš jméno na dopisním papíre.

Nebyl to nejlepší způsob omluvy, ale chápala, na co naráží. Jen málo lidí s ní mohlo mluvit tak otevřeně, a Lee Patterson byl jedním z nich. „Děkuji ti za radu, Lee, a věř mi, tvou radu potřebuji víc, než si myslíš. Je mi jasné, že toto je náročný úkol, ale jsem ráda, že jsi tu jako opora.

Myslím to vážně.”

„Děkuji.” Zašklebil se a podíval se na hodinky.

„Víš, je to škoda, že nemůžeš zůstat ještě jeden den.

Bylo by dobré si ještě popovídat a na ambasádě je spousta lidí, kteří neměli příležitost se s tebou setkat. Bylo by z toho krásné focení.”

„Já vím, ale ráno se musím sejít s prezidentem a neexistuje způsob, jak ho donutit, aby mi dovolil schůzku posunout.”

„Byla to přesto dobrá cesta, ne?” Patterson věděl, že Fitzgeraldová na své první úřední cestě navštívila řadu zemí v jihovýchodní Asii, mezi nimi Afghánistán, Bangladéš, Bhútán a Indii.

„No bylo to… poučné. Jak jsi říkal, věci jsou trochu jiné, když se pohybuješ na nejvyšší úrovni. Všechno je víc předem připravené, ale to je asi diplomacie v praxi.

Nicméně to bylo užitečných čtrnáct dnů, a to je to hlavní.”

Patterson se zase usmál. „Jinými slovy, těšíš se domů.”

„Ne tak moc, jak si myslíš,” řekla tišeji. Nesoustředěné se dívala z okna. V dálce byly vidět zelenohnědé kopce Margalla, ale ona okolní scenerii nevnímala. Místo toho přemýšlela o následujícím setkání s prezidentem a jeho pravděpodobné reakci na katastrofální tiskovou konferenci, kterou právě opustila. „Popravdě řečeno, myslím, že bych raději zůstala tady.”

6

Rávalpindí, Pákistán

V koloně vozidel jedoucí z Aiwan-e-Sadr, prezidentského paláce v horní části Constitution Avenue, na leteckou základnu jižně od Islámábádu byl suburban, ve kterém jeli Brynn Fitzgeraldová a Lee Patterson, pátým autem. Čtyři vozidla za nimi dělal Navíd Džilani, starší asistent pákistánského šéfa protokolu, všechno možné, aby skryl svou nervozitu. Cekal telefonní hovor, jenž zpečetí jeho závazek učiněný přede dvěma týdny.

I když svého rozhodnutí nelitoval, přesvědčení mu nijak nepomáhalo zbavit se vnitřního napětí. Podobné pocity ostatně čekal, věděl, že studený pot stékající po kůži je naprosto přirozený jev, podobně jako svíravý pocit na prsou a náběh na zvracení. Když telefon konečně zazvonil, úplně na sedadle nadskočil. Zvedl mobil k uchu a okamžitě poznal vážný hlas na druhém konci.

„Navíde, jsi to ty?”

„Jsem to já.”

„Předpokládám, že Mírza je s tebou.”

Džilani se bezděčně podíval vlevo, kde šéf protokolu Ghulam Mírza studoval časový rozvrh na příští den. „Ano.”

„Ve kterém jste voze, posledním?”

„Ne.” Džilani si setřel pot z čela. Uvědomoval si, že Mírza poslouchá, co do telefonu říká, z čehož byl ještě nervóznější. „Už je moc pozdě. Myslím, že bychom to měli posunout o pár hodin dopředu.”

„Třetí od konce?”

„Ano, správně.”

„Dobře. A teď, ministryně zahraničí, ve kterém je autě?”

“Myslím, že v té knize je to pod číslem pět,” odpověděl Džilani a podíval se z okénka. Již podesáté v posledních deseti minutách. Nebyl informován o přesné trase automobilové kolony, ale na leteckou základnu Caklala jezdil v rámci svých služebních povinností tucetkrát za měsíc. Všechny silnice znal nazpaměť a už odhadl, kterou trasou pojedou. Byl to prostý vylučovací proces. „Mohl bych tam být v deset, ale bohužel musím ještě něco vyřídit.

Zavolej Bašírovi, kdybys potřeboval někoho, kdo u ní zůstane.”

Pauza, zatímco volající dešifroval jeho zprávu.

Jednoduchý kód si domluvili na schůzce v Péšávaru. Džilani právě sdělil generálovi, že ministryně zahraničí je v pátém voze. Zároveň ho informoval, že kolona projede přes úzký most na silnici Airport Road asi za deset minut. Podrobnosti Džilani neznal, ale věděl, že na cestě, stejně jako na dvou dalších, často používaných mezi Aiwan-e-Sadr a leteckou základnou, číhají ozbrojení střelci.

„Takže je v pátém autě,” zopakoval Mengal. „Jsi si jistý?

Protože tu není místo pro”

„Jsem si jistý.” Džilani nechtěně ztuhl, ruka, svírající plastový obal mobilu, byla jako kámen. Poprvé v životě přerušil Benazíra Mengala a na okamžik pocítil téměř nezvládnutelnou paniku. „Promiň, já nechtěl”

„Rozumím.” Hlas staršího muže se ztišil do nebezpečného šepotu. „Byl jsi pod velkým tlakem, Navíde, ale počínal sis dobře a já jsem ti vděčný za tvou oddanost.

Pamatuj si: až uslyšíš první raketu, skloň hlavu a nehýbej se.

Nemáš se čeho bát. Mí muži mají dobrý výcvik a neminou.

Chtěl bys mi říct ještě něco?”

„Ne, to je všechno.”

„Pak sbohem, příteli, a mnoho štěstí. As-salam alejkum”

„Ano, wa alejkum as-salam”

Telefon u Džilaniho ucha ztichl a on si ho pomalu položil do klína. V hlavě měl prázdno a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že se ho šéf protokolu na něco ptá.

„Kdo to byl, Navi?”

„Soukromý hovor, džanábe.” Džilani se vyhnul zvědavému pohledu nadřízeného a mozek mu zase naskočil.

Poprvé se začínal ptát, jakou cenu, vzhledem k okolnostem, má jeho život. Nemohl přijít na jediný důvod, proč by se generálovi lidé měli snažit ho vynechat, až začne útok. A toto zjištění - že je naprosto postradatelný - ho hluboce znepokojilo. „Bratr mé ženy. Parvín je už nějakou dobu nemocná, a tak její doktor domluvil nějaké testy v nemocnici. Teď čekáme na výsledky.”

Jeho společník si sundal brýle a pousmál se. „To mnohé vysvětluje. V posledních týdnech jsi byl velmi nesoustředěný.”

„Odpusťte, ale”

„Nic se neděje,” řekl Mírza a nad omluvou mávl rukou.

„Jen doufám, že to není nic vážného. Manželčina nemoc, myslím.”

„Nedělám si velké starosti, džanábe” Džilani znovu odvrátil zrak a snažil se potlačit třes rukou. „Věřím, že se všechno v dobré obrátí.”

7

Rávalpindí

Kolona aut s Brynn Fitzgeraldovou se blížila k jeho pozici.

Benazír Mengal hodil telefon jednomu z podřízených a sdělil přítomným, co se právě dověděl. Mladý muž začal vytáčet ostatní členy týmu, Mengal se zatím poškrábal na špičce nosu a začal sledovat silnici za autem. Náhodou parkoval přesně na té cestě, kterou se Američané rozhodli použít. Byla to jen jedna ze tří možností, ale znamenala nejkratší vzdálenost mezi prezidentským palácem a leteckou základnou, což z ní dělalo nejpravděpodobnější trasu. Podle Mengala to byla příznivá souhra náhod, protože mu to umožňovalo na poslední chvíli zhodnotit situaci.

Železný příhradový most přes menší rokli vyplněnou křovím, stromky a smetím byl jen asi sto metrů daleko. Na druhé straně lemovaly cestu po obou stranách domky a obchůdky. Bylo to smutné místo, nad vším, co bylo v dohledu, se vznášel nádech zanedbanosti a chudoby. Airport Road byla jedna z hlavních spojnic mezi Islámábádem a jeho sesterským městem na jihu, Rávalpindí. Proto byly okraje cesty plné chodců a cyklistů a na mostě byl dost silný provoz motorových vozidel.

„Generále?”

Otočil se k podřízenému, který měl u ucha telefon. V

zamyšlení Mengal přeslechl jeho zvonění. „Ano?”

„Kolona právě projela kontrolním bodem kilometr a půl odsud. Je čas, abyste odjel. Druhé auto čeká.”

Mengal stroze přikývl. „Muži jsou připraveni?”

Bývalý voják ukázal na most. Pravě na něj vjel těžký náklaďák Nissan. Ložní plochu zakrývala silná plachta na podpěrách. „Jsou připraveni. Máme na místě pozorovatele.

Zůstane na severní straně, dokud se kolona nepřiblíží. Pak zavolá.”

„Dobře.”

Mengal se zahleděl na přijíždějící náklaďák a podřízený si netrpělivě poposedl. Za pomalu jedoucím nákladním vozem nepřetržitě troubila auta, řidiči se zřejmě chtěli dostat na druhou stranu co nejrychleji. Mengal neměl kvůli lidem, kteří se na mostě zdrželi, sebemenší výčitky svědomí. Naopak, silný provoz považoval za svou výhodu.

Jakmile se kolona přiblíží ke křižovatce, bude muset výrazně zpomalit, což z ní udělá snadný cíl. Jakmile budou odpáleny první rakety, zasažená vozidla budou ostatním překážet a velký počet civilních ztrát jen zvýší zmatek.

Stručně řečeno, bylo to dokonalé místo pro přepadení ze zálohy. Jak to funguje, viděl Mengal už dříve.

Vysloužilý generál přesto nedokázal setřást stísněný pocit, který se dostavil už před několika hodinami. Něco takového pociťoval zřídka, ale věřil na předchozí zkušenost.

Věřil ve správnost taktických rozhodnutí učiněných na základě předešlých úspěchů, a vzhledem k tomu, co se mělo stát, nemohl neuvažovat o nedávných událostech v zemi.

Znepokojivé události, které páchly neúspěchem. Parvíz Mušaraf během svého prezidentování zázračně unikl ne méně než třem pokusům o atentát. Dva z těchto pokusů se odehrály v roce 2003 a při jednom z nich vděčil Mušaraf za život rušičce, která blokovala všechny mobilní telefony do vzdálenosti několika set metrů od kolony aut. Přes Navída Džilaniho a jeho úzké vztahy s americkou ambasádou Mengal zjistil, že vozidla velvyslanectví takové přístroje nemají. Nicméně to byl jen drobný detail, který z jeho hlediska nebyl ani kladný, ani záporný. Technika se dá porazit snadno, tu za vážnou překážku nepovažoval.

Bývalému generálovi dělal mnohem větší starosti lidský prvek ochrany ministryně.

Mengal ho považoval za nejpravděpodobnější překážku úspěchu. Během své vojenské kariéry se na letecké základně Caklala jednou zúčastnil uvítací ceremonie prezidenta Clintona. Viděl Tajnou službu v akci. Pamatoval si, jak byli pozorní a soustředění, jak se pohybovali synchronizované, předem nacvičeným způsobem. Hlavně si pamatoval, jak se na něho dívali se špatně skrývanou podezřívavostí. Skoro jako by už tehdy viděli do temných koutů jeho duše. Rychle pochopil, že na něj mají složku, a došlo mu, jak důkladní Američané jsou. Věděl, že ministryni zahraničí chrání jiná organizace, ale její ochranka bude stejně ostražitá. Nebyl si jistý, ale domníval se, že za její bezprostřední ochranu zodpovídá sedm mužů.

Možná spíš deset. On měl k dispozici víc lidí, ale Američané byli v mnoha ohledech ve výhodě. Agenti byli cvičeni tak, že reagovali vždy instinktivně a správně. Taky měli přístup k nejlepším zbraním, jaké se daly za peníze koupit.

Mengalovi muži pod ním všichni nějaký čas sloužili a bojovali ve velmi „výbušné” oblasti Severozápadní hranice.

Byli to veteráni ostřílení v boji a on věřil v jejich schopnosti. Stále tu ale zůstával jasný rozdíl ve výcviku a zbraních, rozdíl, který nebylo možné ignorovat. On měl zase na své straně rychlost a moment překvapení, dva základní prvky každého přepadu ze zálohy. Ironií bylo, že také Úřad pro bezpečnost diplomatické služby spoléhal hlavně na tyto dva faktory, zejména když šlo o přesun vysoce postaveného činitele po nepřátelském území nebo z něho.

A toto bylo nepřátelské území, alespoň pokud šlo o Američany. O tom nebylo pochyb. V Rávalpindí sídlil štáb armády a byla zde také spousta menších vojenských komplexů, a Mengal znal tuto oblast jako své boty. To byla klíčová výhoda. Věděl, co bude následovat po útoku. Věděl přesně, kde policie zřídí své mimořádné kontrolní body, a věděl, které cesty přehlédne. A co bylo nejdůležitější, věděl přesně, jak najít malou mýtinu, kde se měl za dvacet minut sejít s pilotem přiděleným k ISI, mužem, který kdysi sloužil pod ním ve Škole pro vedení boje v horském terénu v Abbottabádu. Mužem, jenž znal význam slova loajalita.

Jestli všechno půjde podle plánu, Mengal bude na palubě vrtulníku, až bude startovat, ale nebude jediným pasažérem.

„Generále.”

Mengal se otočil. Jeden z jeho mužů důrazně gestikuloval a ukazoval na čekající sedan. „Samozřejmě.” Generál došel k autu a vklouzl na sedadlo spolujezdce.

8

Rávalpindí

Zvláštní agent Petřina si bezmyšlenkovitě popotahoval jmenovku, kterou měl pořád ještě připnutou k saku, a vyhlížel předním sklem obrněného suburbanu. Říkalo se tomu „orientace směrem dopředu” a byla to jedna z prvních věcí, které se naučil v kurzu pro únikové řízení, který absolvoval před dvaceti lety. Měl za sebou i další kurzy - z pochopitelných důvodů procházeli agenti DSS trvale výcvikem, včetně opakování základních dovedností, základní postupy však zůstávaly stejné. Důvody pro orientaci směrem dopředu jsou zřejmé: díváte-li se hodně daleko dopředu, můžete identifikovat potenciální hrozbu, ještě než se změní ve skutečné ohrožení. Bohužel to v daném okamžiku nebylo moc platné, protože se téměř nehýbali.

Na islámábádských širokých třídách a bulvárech se jim dařilo udržovat vysokou rychlost, ale v posledních několika minutách se provoz výrazně zpomalil. Cestu před nimi lemovala auta a dál viděl Petřina železné nosníky, které se tyčily nad dopravními prostředky. Chodci a cyklisté proudili po obou stranách kolony, ale lidé jdoucí pěšky nepředstavovali pro silně obrněná vozidla velké nebezpečí.

Větší starosti dělaly Petrinovi ty železné sloupy, které mohly patřit jen k nějakému malému mostu. Když si to uvědomil, jeho už tak špatná nálada se ještě zhoršila. Mosty jsou přirozená úzká hrdla. A je nutné se jim vyhnout za každou cenu. Bylo to základní pravidlo každé ochranky a předsunutý tým to měl vědět.

Otočil se na řidiče. „Proč jste sakra vybrali tuhle trasu?

Mezi palácem a leteckou základnou přece musí existovat rychlejší cesta.”

„To byla Edsallova věc,” bránil se řidič a vztekle mávl rukou směrem k dopravní zácpě před nimi. „Na ostatních trasách se něco opravuje a jsou tam stavební čety. Neměli jsme čas je odstranit a tohle byla nejlepší alternativa.”

„To nic neznamená. Měli jste to”

Petřina zmlkl, protože se ze sluchátka ozval jasný hlas.

„Miku, před námi je náklaďák zaparkovaný na okraji cesty.

Asi šedesát metrů před naší současnou polohou.”

„Kde je řidič?”

„Kapota je zvednutá a řidič zřejmě něco kontroluje na motoru. Vypadá, že je pěkně naštvaný. Přepínám.”

„Jo. Vidím to,” odpověděl vedoucí agent s hlavou vykloněnou z okénka, aby viděl podél řady aut. Vysílání přicházelo z třetího vozu v koloně, který už byl v půlce mostu. Vozidla se trochu posunula, a to nejdůležitější -

suburban vezoucí Fitzgeraldovou a Pattersona - začalo najíždět na most. „Nákladní prostor je zakrytý… Vidíte z vašeho místa dovnitř?”

„Nikoliv, Miku. Navrhuju pozvat doprovod a nechat je to zkontrolovat pěšky. Přepínám.”

„Ježišikriste,” zamumlal Petřina tiše. Celá situace se vyvíjela od špatné k ještě horší, a to rychle, což byl přesně ten důvod, proč hned na začátku navrhoval přepravu vzduchem. Vrtulníky je mnohem obtížnější zasáhnout než pozemní vozidla, a taky mají výhodu neomezeného vzdušného prostoru. Naneštěstí, ministryně zahraničí si vysloveně žádala motorovou kolonu a odůvodnila to tím, že v Indii používala auta taky. Odlišná bezpečnostní opatření použitá v každé zemi - zejména tak zřejmá - by jistě neunikla pozornosti. A to by nastavilo už předem špatný tón při jednáních v Aiwan-e-Sadr. Petřina jejím argumentům rozuměl, ale to nic neměnilo na tom, že na sebe ve jménu diplomacie brali neúměrné riziko.

Navíc o tom nerozhodoval on, takže teď s tím stejně už nemohl nic dělat. Ovšem s tím, co se bude dít dál, něco dělat musel. Ze všeho nejméně si přál mít v případě útoku vozidlo s ministryní zahraničí na mostě, protože pak budou úplně v pasti. První dvě vozidla v koloně patřila pákistánské policii a byla také příslušně označená. Petřina mohl vidět záblesky jejich majáčků. Policisté měli pouze ruční zbraně a ty nebudou v případě dobře naplánovaného útoku k ničemu.

Na druhou stranu oni byli nejlépe připravení na zvládnutí obdobné situace. Nejenže umějí jazyk, ale řidič náklaďáku bude mnohem pravděpodobněji spolupracovat se svými soukmenovci.

„Tak jo,” řekl pomalu. „Požádej je, ať to zkontrolují pěšky a ať si prohlédnou nákladový prostor. Konec.”

„Provedu,” opáčil agent. Petřina poslouchal, jak jeho žádost na bezpečném kanále předává prvním vozidlům.

Policisté to za okamžik odsouhlasili. V té chvíli zaslechl motorek, který stahoval přepážku mezi sedadly. Otočil se, aby se podíval dozadu na úřední činitele.

„Co se děje, Miku?” zeptala se Fitzgeraldová. Odpověď byla zřejmá, když se podívala předním sklem. „Aha, už to vidím. Není tu nějaká jiná silnice, po které bychom to mohli vzít? “

„Obávám se, že ne, madam.” Petřina mluvil tiše a napjatě. Cítil se velmi trapně, že vůbec dovolil, aby k něčemu takovému došlo. „Policisté se budou snažit zácpu uvolnit a nemělo by to trvat dlouho.”

Auta se nepatrně posunula dopředu. Petřina je pozoroval a bezděčně přitom šmátral pravou nohou po nějakém předmětu na podlaze. Samopal Heckler & Koch MP5 se spouští umožňující pálit dávkami po třech kulkách - tohle v této situaci potřeboval. Snadno se dal použít, byl šikovný a v rukou zkušeného uživatele přesný do 200 metrů. Zásobník na 30 nábojů byl nasazený a první náboj v komoře. Zbraň byla zajištěná. Blízkost zbraně Petřinu trochu uklidnila, věděl však, že dojde-li k nejhoršímu, nebude to hrát velkou roli.

Velitel ochranky se snažil potlačit přetrvávající pochyby a díval se, jak pákistánští policisté končí výslech řidiče a jdou směrem k zadní straně náklaďáku. Fitzgeraldová za ním něco řekla. Petřina se k ní obracel, když mu něco blesklo v koutku zorného pole. O zlomek vteřiny později se vozidlo divoce otřáslo tlakovou vlnou a ohlušující ránou velkého výbuchu. Petřina s trhnutím otočil hlavu zase dopředu a nevěřícně zíral na rozervané kusy nákladního auta, dopadající na zem. Některé z hořících trosek zasáhly stromy po obou stranách silnice.

Největší síla výbuchu se projevila směrem dozadu.

Policisté byli na místě mrtví, podobně jako řidič nákladního auta. Obě policejní auta silná exploze smetla ze silnice a zcela zdemolovala. Petřina přehlížel zkázu a zaměřil se na třetí vozidlo v koloně. Obrněný suburban ležel na boku, a podle toho, jak vozidlo vypadalo, zřejmě nikdo z agentů uvnitř nepřežil.

Uběhly necelé dvě vteřiny, avšak Miku Petrinovi připadaly jako věčnost. Nemohl reagovat a dokázal myslet pouze na to, jak strašně rychle se vše stalo. Nic ho nevarovalo, nepřipravilo na tu rychlost, ale i když to bylo intenzivní, šok nemohl vydržet dlouho. Na to byl Petřina příliš dobře vycvičený. Přinutil se nevnímat zvuky strachu a nevíry ozývající se ze zadního sedadla a místo toho poslouchal horečný provoz, který se mu dostával do sluchátka. „Rychle pryč!” zařval na řidiče a sáhl po MP 5 u nohy. Se zbraní teď nemohl sice nic dělat, ale instinktivně se chtěl co nejdřív ozbrojit. Za zlomek vteřiny tam řidič vrazil zpátečku a sešlápl plyn. Suburban se zhoupl doprava, když řidič strhl volant vlevo, a mezitím Petřina řval po zabezpečeném kanále rozkazy.

Podíval se z okénka a viděl, jak se dveře nehybného SUV

otevírají. Zavalila ho úleva. Nejméně dva z jeho agentů přežili. Ven, zjistil, že se jim snaží vnutit svou vůli. Rychle ven z auta. Oba agenti začali lézt otevřenými dveřmi, ale už to nezvládli. Od linie stromů přiletěly dvě střely. Jedna po druhé se zabořily do vozidla. Výbuch, který následoval, roztrhal to, co ze suburbanu ještě zbylo, na změť krve, oranžových plamenů a černého kouře. Následovaly další rakety zacílené na čtvrté vozidlo v koloně.

„Jeď!“ zařval Petřina na řidiče. Uvědomoval si, že si vztek, strach a pocit marnosti vylévá na nejbližším cíli, ale nemohl si pomoct. „Pohni s tím zasraným autem. Jeď!”

Řidič neodpověděl, protože se plně soustředil na obrat o 180 stupňů. Pustil spojku a šlápl na plyn. Vozidlo vystřelilo vpřed. Náhle se Petrinovi změnil výhled a on mozku přikázal, aby ho sledoval, přejížděl očima dopředu a dozadu a hledal další možné hrozby.

Nemusel hledat dlouho. Když suburban vyrazil směrem, odkud přijeli, zahlédl Petřina nákladní auto Nissan, totožné s tím, které právě vybuchlo. Otevřel ústa, aby vykřikl, ale než se mu to podařilo, najel náklaďák na zadek posledního auta v koloně, které bylo pořád ještě obrácené k jihu. Náraz vrhl obě vozidla na okraj silnice. Petřina s hrůzou sledoval, jak z obou stran létají další střely. Dvě zasáhly vozidlo, do kterého právě narazil náklaďák, další pákistánské policejní auto. Následující tři rakety - něco v Petrinovi zařvalo hazuka, ale nebyl si jistý - roztrhaly desetimístný mikrobus s novinářským doprovodem. První bojová hlavice prorazila zadním oknem, uletěla asi metr a vybuchla v dalším oblaku ohně a kouře. Druhá a třetí střela zničily to, co ještě z auta zbylo, a pak ho zvedly do vzduchu.

Petřina šlehl pohledem na své chráněnce. Brynn Fitzgeraldová se choulila na podlaze za předními sedadly a Lee Patterson ležel na ní, aby ji chránil svým tělem. Petřina si uvědomil, že jim musel přikázat, aby se schovali, ale neuvědomoval si to.

To, co viděl, ho uspokojilo a otočil se zase dopředu.

Řidič varovně vykřikl a Petřina otevřel ústa, aby reagoval.

Už ale jenom zahlédl cosi tmavého a malého, přibližujícího se neuvěřitelnou rychlostí. Narazilo to do přední mřížky, proletělo chladičem a dál do bloku motoru. Explozi neslyšel, ale viděl záblesk, cítil narůstající horko a jak se kolem všechno hroutí. Pak už byla jenom tma.

Pro Navída Džilaniho nenastal konec tak rychle. On totiž téměř přežil. I přes strach, který ho zcela ochromil, udělal přesně to, co mu řekl Mengal. Když viděl na druhé straně mostu vybuchnout náklaďák, sklonil hlavu a nacpal si ji mezi kolena. Díky tomu, že měl hlavu skloněnou, neviděl raketu, jež se odrazila od chodníku a zasáhla zadní nárazník jeho vozidla deset centimetrů vlevo od palivové nádrže.

Následný výbuch vrazil kusy roztržené karoserie skrz opěradlo zadního sedadla. Ghulam Mírza byl na místě mrtev, ale Džilaniho hvízdající kusy oceli a laminátu o vlásek minuly. Pár vteřin potom, co ustal ohlušující kravál, ucítil po celém tele bodavou bolest. Vytřeštil oči, ale mozku trvalo několik vteřin, než zaznamenal, co se děje. Pak ho to zasáhlo: hořel. Každý čtvereční centimetr jeho masa se pálil a roztavený oblek zatékal do kůže…

Uvědomil si, že cloumá klikou dveří a snaží se dostat ven. Ale nedokázal se na to soustředit. Umělá hmota se mu nalepila na ruku a vypálila díru do jeho pravé dlaně a křik…

Ten křik byl tak hlasitý, že ho nemohl dostat z hlavy.

Džilani už nedostal příležitost, aby si uvědomil, že křičí on sám. Zhluboka se nadechl, aby mohl vypustit další zavytí nesnesitelné bolesti, a přitom neúmyslně natáhl do plic žhavý vzduch. Podařilo se mu nadechnout ještě dvakrát, než jeho dýchací soustava zkolabovala nadobro. Pak ten hluk konečně přestal a tma ho odsunula do hlubokého, studeného spánku.

9

Island

Ryan Kealey seděl vzadu ve čtrnáctimístném minibusu Mercedes a bezmyšlenkovitě vyhlížel z okna. Poslední hodinu strávil tím, že se snažil uspořádat si myšlenky, zatímco minibus uháněl na západ po Routě 1, jinak známé jako okružní silnice. Tato dvouproudová dálnice vedla kolem podstatné části ostrova a spojovala skoro všechna větší města. Odpolední nebe bylo zamračené, tmavé kumuly se vznášely nízko nad pustou, kamenitou krajinou. Vše bylo černé, hnědé a šedé, kromě hor na severu, jež pokrýval špinavý sníh. Slabé mrholení rozmazávalo okolní terén a chladné kapky se držely na sklech oken. Avšak ani kdyby byl jasný den, nebylo by tu skoro nic k vidění. Alespoň ne v této části země. Island nabízí překvapivé pohledy vytrvalému a fyzicky zdatnému cestovateli, ale dívat se na krajinu z jedoucího vozidla, to prostě není ono. Aby mohl plně docenit krásu krajiny, musí člověk odbočit z hlavních silnic.

Kealey patřil k tomuto druhu cestovatelů. V minulých pár týdnech se kochal mnoha přírodními krásami, včetně dvoustupňového vodopádu Gullfoss, gejzíru Strokkur a chaotického nakupení horkých pramenů, lávových polí a ryolitových kopců v Landmannalaugaru. Byly to úžasné výhledy. Dostal se k nim úplnou náhodou, jinak by je nikdy neviděl. Popravdě mu toho víc dala měsíční krajina ledových polí ve vnitrozemí než známé turistické atrakce.

Když tak sledoval ubíhající krajinu, pocítil záchvěv lítosti.

Litoval, že odjíždí tak brzy.

Poposedl si a zrakem začal bloudit po mikrobusu. I když byl vrchol turistické sezóny, byli on a Naomi Kharmaiová jediní dva cestující. Seděla naproti, na teplé umělé hmotě sedadla celá schoulená. Když se na ni podíval, viděl jen tmavé temeno hlavy a levou stranu těla. Mezi rukama a hlavou měla strčený tlustý vlněný svetr, sloužící jako provizorní polštář. Také mírně chrápala. Z hotelu odjeli před dvěma hodinami. Harper je předběhl a odjel na Keflavícké mezinárodní letiště v osm ráno. Byl by čekal do posledního autobusu, jak naznačil Kealeymu včera večer, ale nebylo to už nutné. Kealey se rozhodl dřív, než mohl kdokoliv očekávat, včetně jeho samotného.

Po tom podivném rozhovoru s Naomi předešlého večera v baru šel rovnou do svého pokoje v přízemí. Na úzké posteli ležel asi hodinu, civěl do stropu a přemýšlel. Jedna jeho část se chtěla vrátit do baru a změnit vyznění celého rozhovoru, ale jeho racionální část mu říkala, že se tím nic nezmění. Tolik toho nedávalo smysl. S bojovným přístupem, jaký měla Naomi, se už setkal i dřív, ale ne v takovém rozsahu. Úplně jako kdyby ho odsunula na nějaké trapné místo ve své minulosti, a to včetně jejich vzájemného vztahu.

To bylo samo o sobě špatné, ale jeho mátlo také její rozhodnutí projít výcvikem pro operativce v terénu. Nebyl si jistý, co ji k tomuto nečekanému rozhodnutí vedlo, ale to byla pouze část problému. Stejně ho znepokojilo - možná i víc, že Harper tu náhlou změnu v jejím chování přijal okamžitě a bez dalších otázek. A ona se změnila, o tom nebylo pochyb. Pamatoval si, jaká byla, když se setkali poprvé: silná, ale nevinná, chytrá, ale naivní, mladá, ale v mnoha směrech moudřejší, než by odpovídalo věku.

Navzdory některým příšerným věcem, se kterými se setkala během své krátké kariéry, se jí dařilo zachovávat si jistou mladistvou veselost déle, než by se dalo očekávat. Teď to ovšem vypadalo, že všechno, co viděla a přetrpěla v uplynulých letech, ji konečně dohnalo. Bylo to nevyhnutelné, což Kealey chápal, ale neznamenalo to, že je pro něj snadnější se s její proměnou smířit. Jednoduše řečeno, byla těžce zkoušená příliš dlouho.

Přinejmenším to bylo jeho počáteční, byť váhavé zhodnocení situace. Těsně po půlnoci se odebral do Harperova pokoje, aby přijal úkol, a zástupce ředitele zřejmě hned potom informoval Naomi. Ta mu zabušila na dveře těsně po sedmé, a když je otevřel, shledal se s úplně jinou ženou než včera večer. I přes časnou hodinu byla vysprchovaná, oblečená a připravená vydat se na cestu.

Usmívala se, - pozorná vlastně až příliš - a zdálo se, že na jejich dřívější střet zapomněla. Kealey to nechtěl přejít jen tak a nad snídaní v hotelové restauraci se snažil zjistit něco o tom, co dělala posledních šest měsíců, ale ona všechny jeho pokusy ignorovala. Místo toho neustále převáděla rozhovor na úkol, který měli před sebou. Kealeyho její tajnůstkářství otrávilo, ale nechtěl vyvolat další hádku, a tak se jí s rozpaky přizpůsobil.

Musel připustit, že čím déle mluví, tím víc ho případ zajímá. Když teď Naomi spala na druhé straně úzké uličky, přemýšlel znovu o improvizované instruktáži, kterou mu poskytla. Věnovala se hlavně jediné stopě vedoucí k místu pobytu Amariho Saifiho. Podle posledních informací Agentury, muž, který by je k vůdci salafistů mohl přivést, byl další Alžířan, člověk jménem Kamil Ghafour.

Detailů, které mu Naomi poskytla, nebylo mnoho, ale stačily na to, aby si vytvořil celkový obraz. Před svým zatčením v roce 2002 byl osmadvacetiletý Ghafour oddaným, leč řadovým členem Ozbrojené islámské skupiny”, jejímž cílem bylo nahradit současnou vládu Alžírská islámským státem. Tento cíl byl totožný s cílem GSPC, která se od GIA oddělila v roce 1998. Změnilo se to, že GIA byla stále velmi aktivní organizace, zatímco Ghafour z ní víceméně vypadl.

Z vězení byl propuštěn přede dvěma měsíci na základě dohody o amnestii usvědčených teroristů. Po propuštění poskytl interview alžírskému nezávislému listu El Khabar.

Ani léta novinářské zkušenosti nedokázala učesat nesouvislý, neucelený Ghafourův útok na vládu a státní zřízení, ale rozhovor obsahoval jednu význačnou informaci.

Ghafour tvrdil, že se během doby, kdy byli spolu ve vězení, spřátelil s Amarim Saifim, bývalým šéfem GSPC.

Normálně by to byl bezvýznamný detail, ale ve světle současné vlny únosů v Pákistánu - a Saifiho celkem jisté účasti na nich - se toto tvrzení stalo předmětem bedlivého zkoumání, alespoň ze strany Agentury. Saifi z vězení neutekl. Ani si neodsloužil celý trest. A to znamenalo, že někdo zařídil jeho propuštění. Byla tu určitá naděje, že se Saifi svěřil svému spoluvězni Kamilu Ghafourovi. Jistě, byl to víc než chabý odhad, ale Ghafour představoval jediné ověřitelné spojení na Saifiho, což znamenalo, že prioritou se stalo najít ho. Alžírská vláda v podstatě zazdila požadavky ministerstva zahraničí na další informace, což nikoho nepřekvapilo. Ghafour, podobně jako kterýkoliv terorista z „domácího chovu”, uváděl vládu do rozpaků. Nicméně najít ho nebyl zas tak velký problém, jak by se dalo očekávat, a to díky operačnímu úseku v Langley a dobře umístěnému zdroji na španělském velvyslanectví ve Washingtonu.

Podle tohoto zdroje vstoupil Kamil Ghafour, vybaven dočasným vízem a doprovodným pracovním povolením, do Španělska už necelý měsíc po propuštění z vězení. Bylo neuvěřitelné, že španělští imigrační úředníci přehlédli jeho vazby na GLA, ale to přehlédnutí netrvalo dlouho.

Ghafoura brzo našli, když pracoval jako dělník na jedné stavbě uprostřed Madridu. Tedy přesně na místě, které uvedl ve své žádosti o vízum. Bylo zahájeno řízení o vypovězení, ale Ghafourův zaměstnavatel další imigrant narozený v Alžírsku, jenž od doby, kdy před dvaceti lety vstoupil na španělskou půdu, získal jisté bohatství a vliv zavolal své kontakty, aby intervenovaly. Výsledkem bylo, že se věci zastavily na mrtvém bodě. Technicky vzato, Ghafour si odseděl své v Alžírsku a žádná jiná země o jeho vydání nežádala, ani jeho vlastní, takže extradice nepřicházela v úvahu. Dokonce ani jeho znepokojující rozhovor pro El Khabar nemohl být důvodem, aby ho ze Španělska vykopli. Přesto se jeho jméno dostalo na seznam rozesílaný všem španělským konzulátům. Pokud by Ghafour opustil zemi, byť na jediný den, nebyl by již vpuštěn zpátky. Bylo to jednoduché řešení, které již v minulosti zafungovalo. Díky tomuto seznamu „nežádoucích osob”, jak to nazval jejich informátor, Ghafoura vysledovali. Pak už bylo snadné ho najít na tom staveništi v Madridu. Problém spočíval v tom, co dál. Španělské úřady v případě Ghafoura už rozhodly a ve Washingtonu došli k závěru, že další úřední žádost o kontakt s ním povede v nejlepším případě k dlouhým průtahům. Neúspěšné pokusy španělské vlády o deportaci to dostatečně dokazovaly.

Jednoduše řečeno, jeho zaměstnavatel měl konexe na příliš mnoha místech a ministerstvo zahraničí nemělo jistotu, že se k němu dostane dost rychle. Proto se sledovači Agentury střídali ve směnách a drželi ho pod dohledem už celý týden.

Než odjel ráno do Keflavíku, dal Harper Kealeymu číslo telefonu a adresu hotelu, kde měli sledovači základnu. Po přistání ve Španělsku se měli sejít s dalšími operativci a vymyslet plán, jak dostat Ghafoura, a pokud možno tak, aby se to španělské úřady nedozvěděly.

Kealey v duchu probral několik možností, ale nakonec se rozhodl pro jednu jedinou. Obvykle nejméně konfrontační metoda byla ta nejlepší, a přestože tu nebyly žádné záruky, domníval se, že Ghafour na přímou nabídku peněz v hotovosti zareaguje příznivě. Na základě této úvahy se Kealey rozhodl zavolat Langley, jakmile dorazí na letiště.

Nebude těžké provést převod, a s trochou štěstí, až dorazí do Španělska, budou už na ně peníze čekat.

Malý pohyb vedle ho vrátil do skutečnosti. Ohlédl se, ale zjistil, že se nic neděje. Naomi se jen ve spánku přeskládala.

Jak se tak na ni díval, zaplavil Kealeyho vřelý cit, který v něm vždy vyvolávala, ale také v něm vzbudil znepokojení.

Když ji uviděl, nesmírně se mu ulevilo, ale současně mu její nejednoznačný vztah ke společné minulosti dělal starosti.

Navíc ho znepokojovalo její podivné chování. V jednom okamžiku byla rozjařená, v dalším úplně na dně. Mezi tím zřejmě nebylo nic a její nevypočitatelné chování bylo jen předzvěstí trablů, které nastanou, až v Madridu vystoupí z letadla.

Možná je to jen dočasná změna osobnosti, říkal si a zoufale pátral po nějakém racionálním vysvětlení. Možná se vrátí do normálních kolejí, až budou ve Španělsku. Možná se k tobě vrátí. Jen jí dej čas, Ryane…

Kealey se vzpamatoval a rozzlobeně potřásl hlavou.

Uvědomoval si, jak je naivní. Chtěl nějak omluvit její počínání, přijmout bez výhrad její rozhodnutí začít znovu pracovat pro Agenturu, ale nějak se k tomu nemohl přinutit.

Nebylo by to vůči ní fér. A nebylo by to ani správné vzhledem k tomu, co věděl. V měsících po teroristickém útoku, který ji málem stál život, se o ni osobně staral ve svém domě na Alžbětině mysu v Maine. Strávila s ním část zimy, a během té doby pochopil, jak hluboké kořeny její problémy mají. V žádném případě to nebyly potíže, které by se daly překonat během šestiměsíčního výcviku v Camp Peary. Přesto od ní nedokázal dát ruce pryč. Ten slib si dal dávno předtím, a teď neměl v nejmenším v úmyslu ho porušit.

Na druhou stranu, nemohl mluvit za operativce, se kterými se setkají ve Španělsku. Nemohl rozhodovat za ně, a pokud je Naomino chování ohrozí, nebude mít jinou možnost než ji odvolat. Než úkol přijal, měl k Jonathanu Harperovi jednu prostou žádost. Chtěl nad operací ve Španělsku taktické velení. O ostatním se dalo rozhodovat později, ale na vedení akcí v Madridu trval. Harper ochotně souhlasil. Naomi to v Kealeyho přítomnosti sdělil ráno, ale ona žádným viditelným způsobem nereagovala. A už se o tom nezmínila. Kealey přemýšlel, jestli to vůbec vzala vážně, ale to vlastně nebylo důležité. Velení je jeho a přes to nejede vlak. Pokud se rozhodne ji odvolat, ona s tím už nic nenadělá. Ovšem na druhé straně, pokud to udělá, bude to znamenat téměř určitě konec jejich vztahu. A Kealey si připomněl, že celý problém ještě zahrnuje záchranu jejich vztahu.

Otočil se zpět k oknu a nepřítomně zíral na déšť. Rozhodl se, že počká a uvidí. Chtěl jí dát příležitost, ale jestli se brzo nevzpamatuje, bude muset udělat těžké, přesto nezbytné rozhodnutí. Už jednou dal přednost jejímu životu před tisíci dalšími. Tehdy mu to prošlo, avšak nechtěl pokoušet štěstí moc často. Jestli tohle pochopí, pak si svá práva vyslouží.

Tak jednoduché to bylo, tak těžké to bylo.

10

Rávalpindí

Když se promrkala zpět k plnému vědomí, byla Brynn Fitzgeraldová pořád ještě zmatená a nevěděla, co všechno se stalo. Pamatovala si první výbuch, děsivý pohled na krev, kouř a plameny. Věděla, že řidič stačil vozidlo otočit, cokoliv dalšího se jí z paměti vytratilo. Když s bolestí otočila hlavu vpravo, zjistila, že se oblak kouře začíná vytrácet, a uvědomila si, že je pořád v autě. Přední sedadla byla vyrvaná z úchytů a částečně posunutá dozadu. Ležela na podlaze na břiše. Sedadlo řidiče měla přiražené na rameno, nebo to možná bylo naopak. Ať tak či onak, jakýkoliv pohyb ji bolel a navíc na ni doléhala váha, což nemohl být nikdo jiný než Lee Patterson. Několikrát vyslovila jeho jméno, pokaždé hlasitěji, a doufala, že je jen omámený, ale neodpovídal.

Fitzgeraldová se ze všech sil snažila prorazit mentální zábrany strachu a zmatku a zjistit, jak vážná jsou její zranění. Končetinami zřejmě mohla hýbat, ale hrud5 měla sevřenou a dýchání ji bolelo. Cítila se, jako by jí někdo tlačil oběma rukama na prsa, a tak bránil plícím v pohybu. Paže měla přišpendlené pod tělem, ale kousek těla si ohmatat mohla. Ostrou bolest cítila na levé straně, což naznačovalo, že má zřejmě zlomených pár žeber. Nejhorší bylo, že jim nikdo nespěchal na pomoc, a to znamenalo, že útok měl úspěch.

„Lee.“ Fitzgeraldovou zarazilo, jak slabý má hlas.

Nechtěně zakašlala, pak si pročistila hrdlo. V ústech ucítila krev, a to ji vyděsilo víc než cokoliv jiného. „Lee, slyšíš mě?

Řekni něco. Prosím tě, řekni něco.”

Pořád žádná odpověď. Náhlá změť hlasů venku strhla ministryni zpět do skutečnosti. Zaplavila ji vlna úlevy, ale pak si uvědomila, že ty hlasy nemluví anglicky. Ozvalo se bouchání na dveře a podivný zvuk, který nedokázala určit.

Skoro to znělo, jako když někdo něco přidělává zvenku na auto, a pokud to byla pravda, pak to mohla být jediná věc.

Pocítila nevolnost doprovázející další vlnu strachu, ale nemohla se hnout. Nemohla nic než čekat na konec.

Hlasy se vzdálily stejně náhle, jako se ozvaly.

Fitzgeraldová slyšela dupot utíkajících nohou a výkřiky zraněných civilistů. Snažila se vymyslet, co dál, když jí tělem zacloumal další záchvat kašle. Pak si uvědomila, že nevydala ani hlásku. To na ní kašlal Patterson. Cítila, jak se mu zvedá a klesá hrud5 proti jejím zádům, ale jeho dýchání bylo přerušované a velmi namáhavé.

„Lee?” Snažila se otočit, aby na něho viděla, ale sedadlo vražené do ramene ji příliš omezovalo v pohybu. Téměř se jí nedařilo vykázat ze svého hlasu paniku. „Jak moc je to zlé? Můžeš se hýbat?“ Zamumlal něco, čemu nerozuměla.

Náhle ji oslnil záblesk světla následovaný hlasitou ránou.

Fitzgeraldová opět ztratila vědomí, ale tentokrát jen na okamžik. Když přišla k sobě, uvědomila si, že dveře u spolujezdce ty - blíž k jejím nohám - byly odpáleny v závěsech. I když už neslyšela na pravé ucho, zoufalé výkřiky bolesti a strachu zněly náhle hlasitěji. Ozýval se nepřerušovaný rachot automatických zbraní a některé z výkřiků náhle umlkly. Fitzgeraldová ucítila, jak se váha na jejích zádech bez upozornění posunula, Pattersonovo tělo sklouzlo po jejím. Pak váha zcela zmizela a pár rukou ji chytil za kotníky. Vykřikla a snažila se odkopnout ruce, co ji držely, ale nemělo to cenu. Když ji hrubě vytáhli ze zbytků suburbanu, uchopili ji další lidé a odtáhli ji od vozidla.

Dvojice mužů ji táhla na druhou stranu ulice, přitom ji jednou rukou podpírali a volnýma rukama jí drželi paže.

Nohy jí vlekli po asfaltu pokrytém střepinami skla. Cestou ztratila botu. Střepy okamžitě roztrhly nylonové punčochy a zabodly se do chodidel. V hrdle jí začal stoupat výkřik, ale kousla se do rtu a zavčas ho potlačila. Nechtěla jim poskytnout to uspokojení. Když pootočila hlavu, viděla, že další dvojice ozbrojených mužů odnáší Pattersona. Byl v bezvědomí, tělo měl bezvládné, bradu na prsou. Jakmile se dostali mimo oblast, kterou zničil výbuch, hodili ji na kus suché trávy jako bolestiplnou hromádku. Pattersona pohodili kousek vedle. Ministryně se ohlédla na vozidlo, ze kterého ji právě vytáhli, a z toho, co uviděla, se jí začal zvedat žaludek.

Z předku suburbanu byl kouřící šrot. Zpevněné přední sklo bylo zcela neprůhledné, zničené silou výbuchu. Viděla to bočním okénkem, jehož sklo výbuch někam odnesl. Mike Petřina měl hlavu částečně promáčknutou, pokrytou krví a položenou na přístrojové desce zamáčknuté do hrudníku.

Muž zodpovědný za její bezpečnost byl mrtvý, a to byla dosud nejhorší rána. S Petřinou po boku se Fitzgeraldová nikdy necítila zranitelná. Nikdy ji nenapadlo, že by se jí mohlo něco stát, dokud on byl naživu. Byl až příliš schopný.

Teď byl pryč a k ní kráčel muž…

Vysoký, oblečený v něčem, co připomínalo pákistánskou armádní uniformu, ale hlavu měl schovanou v kukle.

Fitzgeraldová viděla jenom oči, které měly nevýrazný odstín jantarově hnědé. V ruce držel zbraň a u jakési zraněné ženy ležící na zemi zpomalil. Ta zvedla zakrvavenou ruku a řekla něco, co Fitzgeraldová neslyšela, zjevně prosila o pomoc.

Muž se zastavil, podíval se na ni, pak zvedl zbraň a střelil ji jednou do čela. Po chodníku se rozstříkla hmota složená z kosti, krve a tkáně. Muž pokračoval v chůzi, jako by se nic nestalo, nevšímavý k tomu, co se dělo za ním, k hororové scéně hořících vozidel, zmrzačených lidí a potrhaných těl.

Jakkoliv byl ten pohled strašný, Fitzgeraldová se nedokázala dívat jinam. Ústa měla otevřená, výkřik zamrzlý v hrdle, ale oči nedokázala odtrhnout od muže, který právě naprosto chladnokrevně zabil nevinnou ženu. Právě byla svědkem brutálního útoku - a přežila ho, ale stalo se to tak rychle, že ji to zatím nezasáhlo. Nic z toho se nedalo srovnat s tím, co právě viděla. Nenucený, rutinní způsob, jakým to ten člověk udělal, byl prostě zdrcující. Teď vrah kráčel k ní, díval se přímo skrz ni a zbraň měl stále v ruce…

„Brynn.” Trhla hlavou a zalapala po dechu, když jí krkem projela bolest. Patterson se zvedl na koleno a dva muži za ním měli stále ruce na jeho ramenou. Fitzgeraldová si nebyla jistá, jestli ho dači k zemi, nebo ho podpírají.

Ulevilo se jí, když zjistila, že přišel k vědomí.

„Brynn, nevzdoruj jim,” zachraptěl Patterson. Ošklivě krvácel z rány pod pravým okem, které mu uzavíral otok, ale ještě víc mu krvácela rána na lebce. Šaty měl roztrhané a špinavé, ale ani v nejmenším nevypadal vystrašeně. „Pomoc je na cestě. Signál GPS odešel záložnímu týmu, jakmile zasáhla první raketa… To je standardní výbava vozidel ambasády. Všechna auta ji mají. Posily tu budou každou minutu.”

„Nedorazí včas,” ozval se kdosi perfektní angličtinou.

Byl to ten muž, jenž zabil zraněnou ženu. Zůstal stát kousek od nich a střídavě se díval z jednoho na druhého. „Nemáte žádnou šanci, že vás zachrání. Nemáte žádnou šanci, že utečete. Obávám se, že v tomto okamžiku máte jedinou možnost, a to spolupracovat “

„Co myslíte tím ‚spolupracovat?” dožadoval se velvyslanec, jeho hlas sílil s každou slabikou a byl stále rozhořčenější. „Kdo k čertu jste? Proč tohle děláte? Co chcete?”

„Od vás nic,” odpověděl muž klidně. „Vlastně vás vůbec nepotřebujeme “

Pokývl jednomu z vojáků, kteří stáli u Pattersona. Voják ustoupil, aby si udělal místo pro pušku, kterou zvedl k rameni jedním plynulým pohybem. Ústí mířilo přímo na temeno hlavy velvyslance.

„Ne!“ zařvala Fitzgeraldová. Postavila se na nohy a klopýtala vpřed, ale rychle ji zadrželi. Srdce jí tlouklo tak silně, až si myslela, že jí pukne. Nevěděla přesně, co se tady děje, ale nemohla dopustit, aby jí přímo před očima zabili nejstaršího, nejbližšího přítele. Ne, pokud tomu může zabránit. „Neubližujte mu! Prosím!”

Muž s pistolí se na ni upřeně zadíval. Pak si bez varování volnou rukou stáhl kuklu.

„Panebože,” vydechla Fitzgeraldová. Hleděla upřeně na mužovu tvář a nechtěla věřit vlastním očím. „Já vás znám…” „Ano, vidím, že mě znáte.” Amari Saifi se mírně usmál. V jeho hlase a způsobech bylo cosi přízračné příjemného. „Řekněte mi, doktorko Fitzgeraldová… Proč bych neměl tohoto člověka zabít?”

„Je to vedoucí pracovník diplomatické služby,” mlela a zuřivě přemýšlela, „a je velmi bohatý. Pokud chcete peníze, může vám být velmi užitečný. Pokud mě chcete nechat naživu, bude to… budete mít dva rukojmí místo jednoho.

Když ho zabijete, tak vám to nic nepřinese.” Její hlas trvale stoupal, ale nedokázala ho ovládnout. Už nedokázala dál potlačit paniku. Copak to nevidíte, nijak vám nepomůže, když ho zabijete!”

„Ale taky nám to nutně neublíží, přišli jsme si jen pro vás.” Když takto vyjasnil své záměry, Saifi kývl muži s puškou.

Fitzgeraldová zoufale zavyla bezmocným vztekem a snažila se vytrhnout svým věznitelům. Současně otevřel Patterson ústa, aby promluvil. Nedostal ze sebe ani slovo.

Ostré prásknutí náboje ráže 7,62 mm, který mu roztrhl obličej a zanechal na levé tváři pouze zející ránu. Nastal podivný okamžik, kdy vše jako by zamrzlo, a pak se tělo bez života zhroutilo na trávu.

Fitzgeraldová ochrnutá hrůzou několik vteřin jen nehnuté zírala. Pak ji to zasáhlo jako tvrdá rána do prsou, padla na kolena a z hrdla jí unikl tichý, zoufalý nářek. Byla v šoku, zcela otupělá a uniklo jí, co následovalo: rychlý příjezd neoznačené dodávky od severu, kde byla silnice pořád volná. Zvuk vzdálených sirén a pravidelný svist lopatek vrtulníku. Rychlé rozkazy Alžířana, nesoucí se nad hlukem.

I když byla napůl v bezvědomí, štípnutí injekční jehly, kterou jí někdo vrazil do pravé paže, ucítila. Píst šel dolů a jehla šla ven. Obklopila ji tma, spolklo ji bezbřehé černé moře.

11

Washington

Když výtah zpomalil a zastavil v suterénu Západního křídla, bylo 7.20 východního času. Jakmile se dveře otevřely, zabočil Jonathan Harper doprava, minul agenta Tajné služby a několik zaměstnanců sekretariátu Národní bezpečnostní rady. Muži a ženy ze sekretariátu byli hlavní částí osazenstva situační místnosti Bílého domu, což ve skutečnosti bylo bludiště propojených místností o skoro pěti stech čtverečních metrech. Obrovský podzemní komplex - z nepochopitelných důvodů se mu někdy říkalo „kůlna na dříví” - zahrnoval rovněž sledovací středisko NSC. Harper se cestou kolem letmo podíval na ztrápené obličeje, ale bylo jasné, že všichni pracují ve stavu, kdy nechtějí uvěřit vlastním očím. Zástupce ředitele na tom byl podobně. Pořád se snažil nějak pochopit, co se vlastně ani ne před hodinou v Pákistánu stalo.

První telefonát v 6.25 pocházel od dozorčího v Langley.

Harper byl ještě doma, právě snídal, když v sousední místnosti zabzučela bezpečná linka. Za deset minut už byl oblečený a na cestě ke dveřím, ale sotva stačil vklouznout na zadní sedadlo čekajícího vozu, už mu začal vibrovat komunikátor BlackBerry. Byl to šéf směny” v Bílém domě, jenž ho informoval, že prezident svolal naléhavou schůzi a ta má začít za dvacet minut.

Než byl jmenován výkonným zástupcem ředitele, sloužil Harper v CIA jako zástupce ředitele pro operace (DDO).

Tehdy bylo jeho jméno utajeno a nesdělovalo se médiím, avšak jeho současná role už takové zacházení neumožňovala. Pokus o vraždu, jehož byl obětí před osmi měsíci, jen zvýšil zájem médií o jeho osobu, a proto byli on a manželka nuceni prodat kamenný dům v historické General’s Row, kousek na jih od okružní cesty Dupont Circle. Po krátkém průzkumu se usadili v řadovém domě o pěti ložnicích v Embassy Row. I když samotný dům splňoval vše, co hledali, jízda na 1600 Pennsylvania Avenue byla o něco delší. Čas strávený v autě teď Harper využil k tomu, aby se spojil se svými hlavními poradci a zjistil, co o celé věci vědí oni. Bohužel toho nebylo moc, a teď se o tuto skutečnost musel podělit s prezidentem.

Byl vpuštěn do konferenční místnosti. Podobně jako ostatní části suterénu pod Západním křídlem, prošla místnost rozsáhlou přestavbou v roce 2006. Mahagonové deštění bylo z větší části nahrazeno speciálně vyvinutou tkaninou pohlcující zvuk a do stropu byly zabudovány senzory, jež upozorňovaly Tajnou službu na zapnuté mobilní telefony, které zde byly z bezpečnostních důvodů zakázány. Díky tomu byla místnost velmi tichá, ale nikdy ne tak tichá jako dnes. Obličeje kolem mahagonového stolu byly pochopitelně vážné, ale všechny byly známé, alespoň pro ty, kdo se trochu zajímali o americkou vládu.

Po boku prezidenta byla Emily Susskindová, nedávno potvrzená ve funkci ředitelky FBI, se svým zástupcem Harrym Juddem a Kenneth Bale, ředitel Národní zpravodajské služby”. Po Baleově levici seděl Robert Andrews, statný, tmavovlasý ředitel Ústřední zpravodajské služby. Když zachytil pohled svého podřízeného, pozdravil ho kývnutím. Druhou stranu stolu obsadili podtajemník pro politické záležitosti Elliot Greengrass, Jeremy Thayer, poradce pro národní bezpečnost, a Stan Chavis, vedoucí prezidentovy kanceláře. V místnosti byla ještě jedna osoba.

Vedle ředitele CIA seděl Gawin Dowd, který vypadal ještě otřeseněji než ostatní přítomní. Bylo to pochopitelné. Dowd byl zástupce ministra zahraničí pro Úřad bezpečnosti diplomatické služby a ředitel úřadu zahraničních zastoupení, a jako takový byl přímo zodpovědný za každodenní provoz DSS” a bezpečnost početných úředních činitelů ministerstva zahraničí, včetně Brynn Fitzgeraldové.

Pokud se na tomto setkání bude rozdělovat vina, pak šedesátiletý bývalý žalobce může čekat lví podíl.

„Jonathane,” ozval se prezident z čela stolu. David Brenneman obvykle vypadal nejméně o jedno desetiletí mladší než na svých čtyřiapadesát. Krátké vlnité vlasy měl pořád víc hnědé než stříbrné a nebylo žádným tajemstvím, že jeho otevřený, poctivý obličej výrazně přispěl k jeho politické kariéře. Tohoto rána však prezidentův vzhled odpovídal jeho skutečnému věku. Harper to vzal jako špatné znamení, protože den teprve začínal. „Přitáhněte si nějakou židli. Právě jsme chtěli začít.”

Byla tu jen jedna volná židle, ale Harper na to neupozornil a posadil se naproti Dowdovi. „To je v pořádku, pane. Nechci vás už déle zdržovat.”

„Tak dobře.” Prezident přikývl a otočil se k Andrewsovi.

„Bobe, mohl bys všechny uvést do obrazu?”

„Ano, pane.” Ředitel CIA si vzal ovladač a zapnul plazmové televizory NEC, strategicky rozmístěné po místnosti. Za okamžik se prezidentský znak rozpustil a objevilo se pár prvních hrůzu nahánějících obrázků. Několik lidí zamžikalo, včetně Dowda, ale nikdo neuhnul pohledem, když Andrews začal s informační svodkou.

„Pane prezidente, dámy a pánové. Jak pravděpodobně tušíte, to, co zde vidíte, je výsledek útoku na automobilovou kolonu ministryně Fitzgeraldové. Tyto digitální fotografie byly pořízeny před dvaceti minutami. Pro ty z vás, kdo nikdy nebyli v Pákistánu: Silnice Airport Road vede několik kilometrů severně od letecké základny Caklala, asi na půl cesty mezi Islámábádem a Rávalpindí. Je to běžně používaná cesta z prezidentského paláce na leteckou základnu. Agent, jenž snímky nafotografoval, byl součástí dvanáctičlenného záložního týmu, který reagoval na tísňový signál. Jak asi většina z vás ví, signál je vyslán automaticky, když se označené vozidlo stane nepohyblivým. V tomto případě měl ještě vedoucí ochranky ministryně Mike Petřina čas vyslat dodatečnou žádost o pomoc. Bohužel, záložní tým nebyl schopen zareagovat včas. Zvláštní agent Petřina byl zabit, než se mu podařilo dostat ministryni zahraničí z místa útoku. Spolu s ním bylo zabito dalších šest členů ochranky.”

V Andrews se na okamžik odmlčel a odkašlal si.

„Obávám se, že to ještě není to nejhorší. Mou smutnou povinností je sdělit vám, že velvyslanec Patterson útok nepřežil. Podle očitých svědků byl zabit jedinou kulkou do čela z bezprostřední vzdálenosti. Stejný svědek viděl, jak z místa odvádějí ozbrojení muži nějakou ženu, jejíž popis se hodí na ministryni Fitzgeraldovou. Bylo to asi dvě minuty předtím, než se na místo dostavily první policejní jednotky.

Ministryně se nenašla a myslím, že v tomto okamžiku můžeme předpokládat téměř s jistotou, že byla unesena.”

místnosti panovalo naprosté ticho. Každý věděl, co se stalo, ale až do této chvíle to většině z nich zřejmě úplně nedošlo.

Nic nepřispěje k pochopení celé události víc, než když fakta někdo vysloví nahlas. Harpera poněkud překvapilo, že podáním úvodních informací nebyl pověřen Gavin Dowd za ztrátu Fitzgeraldové byl, koneckonců, zodpovědný jeho úřad –, ale právě proto si Brenneman vybral Andrewse. Chtěl hutný, nepředpojatý popis. Nakonec ticho prolomil Bale, ředitel Národní zpravodajské služby.

„Máme představu o tom, jak byla trasa ministryně vyzrazena

„V této chvíli, ne,” odpověděl Andrews jednoduše.

„Jestli to chápu dobře, pořád čekáme, kdo se k tomu přihlásí,” poznamenal Chavis.

„Správně,” potvrdil DCI. „Můžeme očekávat, že se někdo přihlásí tak do hodiny. To nám umožní udělat si obrázek o tom, s kým máme co do činění, stejně jako představu o případných požadavcích, které předloží.”

„Copak nepředloží požadavky, když se k únosu přihlásí?

Není to obvykle tak?”

„Ne nutně,” vložil se do debaty Harry Judd. Podíval se na Stana Chavise, jenž otázku položil. „V případech únosu není neobvyklé, že někdy trvá dny i týdny, než jsou předloženy požadavky na výkupné.”

„To já chápu,” odtušil vedoucí prezidentské kanceláře.

„Ale tohle snad není typický únos. Čas nehraje pro ně, Harry. Kdokoliv je za to zodpovědný, musí si uvědomovat, že po něm půjde celá státní moc.”

„Při vší úctě, Stane, naprosto se mýlíš.” Andrews ignoroval chladný pohled, jejž si vysloužil, a pokračoval.

„Aby bylo jasno. Uděláme všechno, abychom ministryni dostali na svobodu, ale oni ať to je kdokoliv zde mají jasnou výhodu. Mají všechen čas světa. Pákistán je jejich hřiště, ne naše. S dostatkem peněz a správnou podpůrnou sítí se tam tihle lidé můžou schovávat celou věčnost. Nemusí se ohlásit, a pokud budou trpěliví a opatrní, mohou se vyhnout chybám, které u jiných vedou k tomu, že jsou dopadeni.”

„Tak k věci, co se tam vlastně děje právě teď?” zeptal se Brenneman. Podíval se na své podřízené. „Gavine, co říkají tvoji lidé na místě?”

„Pane, s velitelem záložního týmu jsem mluvil ani ne před patnácti minutami,” vysvětloval Dowd. Hlas se mu třásl, ale zřejmě se celkem ovládal. „Na místo dorazili těsně po pákistánské policii a zatím se zdá, že mají veškerou podporu, kterou potřebují. Zajistili místo činu, ale zatím není jasné, co se přesně stane s důkazy. Tím chci říct, že není jasné, kam budou odvezeny, včetně vozidel poškozených a zničených během útoku. Ale ať už se dostanou kamkoliv, naši lidé k nim budou mít přístup.

Ujistil mě o tom šéf zpravodajské služby ISI a myslím, že jeho slovo platí.”

Dowd se zadíval do svých poznámek. „Když došlo k tomu incidentu, byly už po okolí zřízeny kontrolní body kvůli zvýšené bezpečnosti při návštěvě ministryně Fitzgeraldové. Když bylo její zmizení potvrzeno, moji lidé pracovali spolu s Pákistánci na zabezpečení perimetru.

Kromě toho jsme

„Zajišťujete okolí?” Emily Susskindová na něj vrhla vzteklý pohled. „To jsou hovadiny, Gavine. V takové zastavěné oblasti se žádný perimetr zajistit nedá, a už vůbec ne během hodiny. Je to změť domů, spousta lidí a jsou tam všude cesty. Stovky cest… příliš mnoho, než abyste na všech mohli postavit kontroly“

„Podívejte, já jen říkám, co jsem se dověděl,” bránil se Dowd. Za normálních okolností by se proti výtkám ohradil, zejména když by pocházely od šéfa jiné agentury. Ovšem vzhledem k okolnostem pro něj bylo obtížné tvářit se jinak než poraženecky. „Perimetr už dvakrát rozšířili podle času, jaký uběhl. Já vím, že to není dost, ale je těžké něčeho dosáhnout, když se něco takového stane na cizím území.”

Povzdechl si a unaveně si přejel rukou přes obličej.

„Podívejte, máme tady co dělat se spoustou problémů, a to kromě těch, co jsou patrné na první pohled. Pákistánci s námi zrovna teď nejsou bůhvíjací kamarádi a -“

„To by stačilo,” štěkl Brenneman. Jeho výraz byl nečitelný, ale v jeho tichém, hrozivém hlase byl jasně patrný vztek. „Gavine, chcete říct, že můj postoj ke sporům o Kašmír - to, že nechci zasahovat do izraelského prodeje zbraní Indům - nějak souvisí s únosem ministryně Fitzgeraldové? Že to nějakým způsobem tuto událost zapříčinilo?”

„Pane, to ne. V žádném případě,” vyhrkl Dowd a prudce zbledl. „To jsem nechtěl říct. Jen chci poukázat na to, že musíme vzít v úvahu současné napětí mezi jejich vládou a tou naší. To si nemůžeme dovolit přehlédnout. Pákistánci nebudou spěchat tak, jak bychom si přáli, a je tu pořád možnost, že nebudou zvlášť vstřícní, až půjde o přístup našich lidí k vyšetřování.”

„To je vlastně důležitá okolnost, pane,” poznamenala Susskindová a tentokrát měl její hlas mnohem přijatelnější úroveň. Její ocelově modré oči se soustředily na vrchního velitele. „Chci jen připomenout, co se dělo v posledních týdnech. Naprosto nás odstavili od válu ve věci našich zmizelých turistů. Mluvíme o dvanácti zákona dbalých Američanech, lidech s platnými vízy, kteří se prostě vypařili, a oni nám dodnes nedovolili poslat na místo tým.”

„A co je ještě horší, přišli jsme právě o nejdůležitějšího diplomata v americkém státním aparátu, takže rozbít ten led bude ještě těžší,” připojil se Harper. „A náš velvyslanec je mrtvý, takže nemůže nijak pomoct. Tyto ztráty jen zhorší šanci na nějakou smysluplnou spolupráci. V tomto okamžiku musíme jednat rychle a současně velmi opatrně, pokud chceme něčeho dosáhnout. To je základ diplomacie a na to nesmíme zapomínat. Jestli tam vlítneme a budeme se něčeho dožadovat, naděláme ještě větší škody.”

Po tomto příspěvku se pozornost soustředila na dalšího řečníka, ale Harper cítil, že prezident se dál dívá na něj.

Věděl, že byl příliš otevřený, a uvažoval, jestli nepřekročil meze.

„Pane, mohl bych něco navrhnout…?”

Harper se podíval na člověka, který se obrátil na prezidenta. Vzhledem k předčasné smrti bývalého ministra a následujícímu povýšení Fitzgeraldové zůstal post náměstka ministra zatím neobsazený. Tím se stal Elliot Greengrass druhým mužem na ministerstvu zahraničí.

Zástupce ředitele CIA znal Greengrasse jako přemýšlivého a schopného - vlastnosti, které předvedl na svých dřívějších pracovištích v NSC a na postu velvyslance v Řecku, kde působil od roku 1997 do 2001. Nebylo ovšem jasné, jak se padesátiletý diplomat projeví za současné situace, také vzhledem k jeho nedostatku zkušeností s asijským světadílem.

„Samozřejmě, Elliote,” odpověděl Brenneman. „Určitě si to poslechneme “

„Pane, domnívám se, že bych měl okamžitě odjet do Islámábádu a sejít se s prezidentem Musarafem. Budeme se snažit nedělat kolem toho humbuk, ale myslím, že potřebujeme diplomatickou přítomnost na místě. Tím myslím, že potřebujeme vyslance, který bude připravený zůstat v Pákistánu tak dlouho, jak bude zapotřebí.”

Prezident to zvážil a souhlasně přikývl. „Souhlasím.

Když tam pošleme svého zástupce, vyšleme několik zpráv okolnímu světu. Za prvé ukážeme, že se nebojíme vrátit se tam naplno, a za druhé, že chceme při vyšetřování hrát velmi aktivní roli. Což tedy bude na tobě, Emily.”

Dvaačtyřicetiletá Susskindová byla nejmladší osobou v místnosti. Také byla absolventkou Princetonu, matkou dvou dětí, sedmým ředitelem FBI a první ženou v této funkci. Její sklon k neomalenosti ji při jednání s prezidentem a jeho hlavními poradci často přiváděl do nepříjemností, stejně jako její politické přesvědčení vlevo od středu, ale každý z přítomných respektoval její názor a taky její výrazný vliv na Kapitolu.

„Jestli dobře rozumím,” pokračoval prezident, „tak je Úřad, řekněme, přítomen v Pákistánu ve velmi omezené míře.”

„Bohužel, to je velmi slabě řečeno, pane. Máme malé kanceláře na konzulátech v Láhauru, Péšávaru a Karáčí, ale co do počtu zaměstnanců jsou zanedbatelné. I hlavní středisko na ambasádě v Islámábádu má jen malý počet lidí… V celé zemi nemáme ani padesát agentů, a to jsme v roce 1999 rozšířili náš program právních atašé.”

„Takže to musíme změnit, a to raději dřív než později.”

Brenneman položil pero a studoval ředitelku FBI.

„Samozřejmě jsem už mluvil s prezidentem Mušarafem.

Ujistil mě, že jeho vláda udělá vše, aby byl nalezen pachatel, stejně tak udělá vše pro bezpečný návrat ministryně Fitzgeraldové. V souladu s tímto slibem souhlasil, že do země pustí tým vyšetřovatelů. Jakmile tam dorazí, bude jim zajištěno všechno, co budou potřebovat.”

Susskindovou to viditelně překvapilo. „A to potom, co nám už nějakou dobu hází klacky pod nohy? To změnil názor tak rychle?”

Prezident přikývl. „Podle něho vážnost tohoto incidentu má přednost před diplomatickými tahanicemi a nemá to nic společného se zmizelými turisty. Je to úplně jiný případ.

Aspoň podle něho.” Brenneman zamyšleně pokrčil čelo. „Já si osobně nejsem tak jistý. No, ale náš tým dostane oprávnění vyšetřovat podle našich zákonů. Jinými slovy, Emily, pošlete tam své nejlepší lidi, protože domů se nevrátí, dokud nebude práce hotová.”

„Rozumím, pane prezidente.” Susskindová si už dělala poznámky do bloku. „Jména vám dodám do oběda.”

„To je pozdě. V té době už musí být ve vzduchu.”

„Ano, pane… zařídím to.”

„Fajn. Dál chci mluvit o podezřelých,” pokračoval Brenneman. „Chápu, že jsme na začátku, ale několik agentur se v posledních pár týdnech zabývalo jedním mužem. Jeho jméno se vynořilo v souvislosti se zmizelými turisty, ale vezmeme-li v úvahu podobnost tohoto případu a únosu ministryně Fitzgeraldové, myslím, že bychom se o něm měli zmínit. Jeremy, pokud ti to nevadí.”

Thayer přikývl a vstal. Na okamžik opustil místnost a vrátil se se štosem kancelářských složek. Složky byly rychle rozdány a poradce pro národní bezpečnost si sedl zpátky na své místo.

„Dámy a pánové, to, co za chvíli uvidíte - pro ty, ke kterým se zatím tyto informace nedostaly, podléhá vysokému stupni utajení. Nebude to, opakuji, nebude to obíhat po vašich agenturách. Jak to vypadá…”

Harper Thayera vypnul a otevřel desky. Uviděl složku ministerstva zahraničí na Amariho Saifiho. Byla to tatáž složka, jakou pomáhal dát dohromady s pomocí lidí ze zamini, Langley a Národního protiteroristického střediska”

v McLeanu ve Virginii. Když prohlížel dokumenty v deskách, neuviděl nic nového, ostatně pokud by se něco podstatného změnilo, byli by ho upozornili předem.

Následkem toho se pak jeho myšlenky začaly toulat, zatímco Thayer mlel a mlel pořád dál. Zanedlouho už přemýšlel o situaci, ve které zanechal Kealeyho v Oraefi.

Pořád mu to dělalo starosti, což samo o sobě neznamenalo, že je to špatné. Ve skutečnosti cítil téměř úlevu. Bylo zřejmé, že z něj přece jen není neosobní manipulátor lidí, kteří pro něho pracovali. Lidí, kteří pro něho dřív pracovali, připomněl si. Pětiletý vztah Ryana Kealeyho k CIA bylo vždy obtížné nějak definovat, ale byl tu jeden konstantní faktor: jeho působení vždy vyplynulo z nějaké celonárodní krize. Výjimkou bylo jeho první nasazení v Sýrii. A on vždycky splnil, co bylo nutné. Jako zaměstnanec na plný úvazek sloužil v operačním úseku jen necelých šest měsíců a ty měsíce nikdy nenavazovaly.

Většinu času byl veden jako nezávislý smluvní partner, ale to taky bylo na papíře zřídka. Vůbec bylo jeho jméno vidět jen vzácně. Jako vždy bylo nejdůležitější mít možnost všechno popřít. Bohužel se tato výhoda ztrácela, jakmile se jméno objevilo na jakémkoliv úředním dokumentu, i když to bylo jen něco tak nepodstatného jako interní oběžník.

A to bylo to nejmenší, co ohrožovalo anonymitu operativce v terénu. Události v New Yorku před deseti měsíci přitáhly celosvětovou pozornost, a jakmile Kealeyho role pronikla na veřejnost, získal určitou nežádoucí slávu.

Odhalení totožnosti se většinou omezilo na jméno a původ, protože veřejně obíhalo jen pár fotografií, ale stejně to znamenalo konec pro jeho práci v utajení. Ovšem mohlo to být i horší. Kealey chtěl stejně pryč, hlavně aby se mohl věnovat rekonvalescenci Naomi Kharmaiové, a Harper je nechal jít. Vzhledem k tomu, co obětovali, to bylo to nejmenší, co mohl udělat.

Jenže to všechno byla minulost a věci se změnily. Jakmile bylo jasné, že v nedávné vlně únosů v Pákistánu hraje klíčovou roli Amari Saifi, prezident při jeho hledání požádal okamžitě o Kealeyho pomoc. Harper se prezidentovi nedivil - Kealeyho služební záznam koneckonců mluvil sám za sebe –, nicméně Harper se tím ocitl v ošemetné situaci, když musel starého přítele odvolat z důchodu. Navíc musel vymyslet, jak úkol splnit, což mu v daném okamžiku připadalo téměř nemožné.

Přesto se mu to podařilo. Nelitoval, že musí žádat víc od muže, který toho tolik obětoval. Taky nelitoval metody, kterou použil, aby Kealeyho přivedl zpátky do stáda. Příběh, který spřádal v Oraefi, nebyl tak úplně nepravdivý. Naomi Kharmaiová opravdu usilovně trénovala na Farmě a byla více než schopna plnit svou novou úlohu operativce v terénu. Všichni její instruktoři jí dali vysoké známky, i když, buďme upřímní, neznali celý příběh své prvotřídní studentky. Pro Harpera to nebylo důležité. Věděl, že Kealeyho zapojení závisí zcela na Kharmaiové - že to udělá jen proto, aby na ni mohl dávat pozor, ale pokud to bylo nutné, aby dostal mladšího muže do terénu, budiž.

Popravdě, dělali mu starosti jejich skutečné důvody, ale pokud splní své úkoly, on byl ochotný na své výhrady zapomenout. Dal celou věc do pohybu a už s tím nemohl nic dělat. Pokud byl Saifi skutečně zodpovědný za zmizení ministryně Fitzgeraldové, šly sázky prudce nahoru, a i když Harper nesnášel klišé, musel připustit, že jedno je v této situaci velmi vhodné: drastické události vyžadují drastická opatření, což znamená využít všechny prostředky bez ohledu, jak k nim přišel.

12

Washington

Dvacet minut potom, co byly rozdány složky s informacemi, dospěla porada ke konci. Shromáždění vedoucí pracovníci následovali prezidentův příklad, vstávali a mířili ke dveřím.

Harper si sbíral papíry, ale Brenneman mu známým gestem naznačil, že s ním chce mluvit soukromě. Zástupce ředitele se postavil stranou, aby ostatní mohli projít, a přihlížel, zatímco se Brenneman ještě loučil. Po chvíli zůstal s prezidentem v místnosti sám. Dokonce i Roberta Andrewse, jeho bezprostředního nadřízeného, požádali, ať místnost opustí. Buď to, nebo ho zdvořile vyprovodili ven, což druhému muži v Agentuře připadalo pravděpodobnější.

Andrews sice zastával nejvyšší post, jenomže nebyl kariérní zpravodajec, a prezident vždycky kladl důraz na zkušenosti.

Brenneman obešel stůl a napřáhl ruku. „Děkuji, že jsi počkal, Johne. Oceňuji tvou trpělivost.” Potřásl pomalu hlavou, jako by ho obludnost celé situace naplno zasáhla až teď. „Je to neuvěřitelné. Odvaha těch lidí…”

„Já vím, pane, ale my ji najdeme a přivedeme ji zpátky.”

Živou bylo klíčové slovo v této větě. Zůstalo nevyslovené, přesto se zdálo, že visí ve vzduchu. „Máte mé slovo.”

„A ty, kdo jsou za to zodpovědní?”

„Taky je najdeme.”

Brenneman kývl a podíval se přes rameno ke dveřím konferenční místnosti. Na prahu stále ještě otevřených dveří stál muž v tmavém obleku. Ruce držel zkřížené před tělem, ale veškerá jeho pozornost patřila šéfovi. Harper byl o samotě s prezidentem už mnohokrát, ale agenti Tajné služby nerozlišovali mezi přítelem a nepřítelem. V jejich očích byl každý potenciální hrozbou. Ve své práci byli tak dobří právě díky neustálé paranoii. „Seane, můžete nám dát minutku, prosím? “

Agent zaváhal, pak rychle přikývl. „Samozřejmě, pane prezidente.” Něco zamumlal do rukávu a opustil místnost.

Za okamžik se dveře s hlasitým cvaknutím zavřely.

Brenneman ukázal rukou ke stolu. „Posad5 se, prosím.”

Harper si vybral židli. Když oba seděli, vrchní velitel se předklonil a unaveně si povzdechl. Téměř minutu bylo ticho, než náhle promluvil.

„Johne, jak dlouho se známe?”

Tuto otázku sice zástupce ředitele nečekal, ale cítil, že je míněna vážně. „Asi šest let, myslím. Právě vás zvolili prezidentem, když jsme se potkali poprvé. Bylo to asi měsíc nebo dva před vaší inaugurací.“

„Správně.” Nastala významná odmlka. „Že celou dobu jsem vás neviděl mimo Langley nebo tuto budovu.

Uvědomujete si to? Nikdy jsme nemluvili víc než pár minut o něčem jiném než o národní bezpečnosti. Nikdy jsem se nepotkal s vaší manželkou. Nemám ponětí, kde bydlíte.”

„Pane prezidente, já…” Harper si nebyl jistý, kam rozhovor směřuje, a nic v jeho kariéře ho nepřipravilo na takovou konverzaci. „Pane, co přesně máte na mysli? “

Brenneman se pousmál. „Johne, v Langley odvádíte vynikající práci, ale politik nejste, a tak to možná těžko pochopíte. Zvlášť proto, že děláte v tak citlivém prostředí.

Ale je tu jedna věc… Jste jeden z mála lidí ve vládních službách, který umí mlčet. Možná se neznáme příliš dobře, ale během těch let jsem vám důvěrně prozradil řadu věcí a dosud jsem je neslyšel nikde jinde. Stručně řečeno, získal jste si mou důvěru, stejně jako mou vděčnost za tvrdou práci, kterou děláte pro obranu této země.”

Harper pomalu přikývl. Velmi ho překvapila prezidentova upřímnost. „Pane, nevím, co říct. Jsem rád, že si o mně myslíte tohle, ale je to moje práce. Nikdy neprozradím nic, co mi řeknete důvěrně.”

„To vím, a proto se chci na něco zeptat.” Brenneman váhal, pak se opřel lokty o stůl a propletl si prsty.

„Pamatujte, že chci slyšet váš názor bez vytáček. Nic jiného nepřijmu.”

„Jistě. To je samozřejmé.”

„Jde o ty Dowdovy komentáře na začátku dnešního jednání. Ohledně mého postoje k indicko-izraelskému obchodu a jak tento postoj mohl… zapříčinit tuto událost.”

Harper už zuřivě vrtěl hlavou. „Pane prezidente, nejste odpovědný za nic, co se stalo v Pákistánu. Rozhodně ne.”

„Ale pokud je tu šance, že když se postavím proti tomu obchodu, nebude”

„Ne.” Harper počkal, až se na něj prezident podívá. „Na to je už pozdě, pane. Pokud teď cuknete, můžete klidně vyjednávat s teroristy přímo, protože tak to bude vypadat.”

„Ale to”

„Takhle to uvidí Američané,” opakoval důrazně Harper, „a přesně tak to uvidí i ostatní svět. Musíte se držet kurzu.

V této chvíli je to vaše nejlepší volba. Vlastně vaše jediná možná volba.”

„Držet se kurzu,” zopakoval Brenneman pomalu. Zavřel oči, trochu sklonil hlavu a začal si třít spánky. „Mám pocit, jako bych sám sebe zahnal do kouta, Johne. Nemám už žádný manévrovací prostor.”

„Chápu, proč se tak cítíte, pane, ale opakuji, že to není vaše vina, a má rada stále platí. Nejlepší možnost je vyšetřit to tak důkladně, jak jen dokážeme, sledovat každou stopu, a současně se připravit, až lidi, kteří to spáchali, navážou kontakt. Což udělají, a to spíš dřív než později.”

Prezident přikývl, vzhlédl a bezděčně si upravil vázanku.

„Věřím, že vyšetřování bude probíhat hladce. Věřím FBI.

Zvlášť ředitelce Susskindové.”

Harper přikývl. „To je pochopitelné. Začínala na oddělení násilných zločinů v New Jersey, a Úřad má víc zkušeností s únosy než kterákoliv policejní složka na světě.”

„Ano, napsali na toto téma knížku a měli spoustu úspěchů při práci mimo naše území. Dokonce i v Pákistánu, i když tam není snadné s nějakým vyšetřováním pohnout.

Jak víte, Úřad se podílel jak na dopadení Ramzi Jusefa v roce 1995, tak Chálida Muhammada v roce 2003, takže dokázali, že v té oblasti umí pracovat. Současně jsou…”

Brenneman zaváhal, jak hledal správné slovo. „Jsou tady určité meze, po čem můžou pátrat a jak můžou pátrat. A to za předpokladu, že se jim povede Saifiho vůbec najít.”

„Pane, zatím nevíme s určitostí, že za tím je on,” varoval ho Harper. „Možná je v čele seznamu podezřelých, ale lepší bude počkat na to, co se podaří Úřadu vydolovat, než začneme dělat unáhlené závěry.”

„Hodně bych se divil, kdyby se ukázalo, že v tom není namočený. Víme, že se podílel na té akci přede dvěma týdny.”

„Myslíte ten únos na Karákóramské silnici?”

„Ano,” přitakal Brenneman. „Ponechme na okamžik stranou skutečnost, že by ani neměl být na svobodě. Jak se zdá, vypiloval svůj modus operandi a nic z toho, co se dnes stalo, mi nepřipadá jako amatérská práce. Přinejlepším to byli zkušení profesionálové v pákistánských uniformách.

Přinejhorším…”

„To byli skuteční pákistánští vojáci,” dokončil stroze Harper. Očití svědci potvrdili, že únosci Fitzgeraldové měli oblečené armádní maskáče. „A pokud je to pravda, pak máme velmi vážný problém.”

Brenneman neodpověděl hned. Místo toho vstal a přešel k protější zdi, kde bylo vedle sebe několik dvaatřicetipalcových monitorů. U všech byl vypnutý zvuk, ale identické obrázky na nich už byly únavně povědomé.

CNN vysílala záznam jako uzavřenou smyčku a za poslední půlhodinu se vypálil do vědomí milionů Američanů, kteří tomu nemohli uvěřit. Podobně jako jiní vysocí úřední činitelé, cestovala ministryně zahraničí v doprovodu štábu pouze jedné televizní sítě, známé jako „sdruženi, která se o natočený materiál dělila s konkurenty podle dávno domluvených dohod. „Sdružení” pravidelně rotovalo a pro první úřední cestu ministryně Fitzgeraldové bylo na řadě CNN. Síť za tuto výhodu zaplatila neuvěřitelnou cenu. Osm členů týmu bylo při útoku na automobilovou kolonu ministryně zabito, včetně Susan Watkinsonové, vedoucí zahraniční korespondentky, nejznámější moderátorky CNN.

Film natočený po útoku nasnímal kameraman z kanceláře v Islámábádu.

Nakonec se Brenneman vyjádřil k poslednímu bodu toho, co řekl jeho podřízený. Když promluvil, byl stále ještě otočený k monitorům. „Johne, je podle vás možné, že je v tom pákistánská vláda přímo namočená? Na jakékoliv úrovni? “

„Vypadá to trochu jako přitažené za vlasy, pane. Váš přístup k tomu prodeji izraelských zbraní do Indie jim dělá obrovské starosti. To je jasné. Ale Mušaraf, pokud by se zapletl do něčeho tak velkého, by mohl ztratit příliš.

Upřímně si myslím, že to není pravda, navzdory všem důkazům, co jsme zatím viděli.”

„A co když se mýlíte?” Prezident se otočil od monitorů a zadíval se na Harpera. „Sám jste říkal, jak Pákistán bere spor o Džammú a Kašmír vážně. Zdůrazňoval jste, že o to území vedli řadu válek. Kárgil v roce 1999 je jen posledním příkladem, a v žádném případě to není ten nejhorší scénář.

Mluvíme tu o zemi, která má nejméně čtyřicet jaderných hlavic. Možná byl ten prodej zbraní do Indie poslední kapkou, abych tak řekl.”

„Pane, nemůžu uvěřit, že by riskovali něco takového,”

odpověděl Harper, „ale přesto bych se zdržel soudů, dokud Úřad nepředloží předběžnou zprávu. Jak jsem říkal, Agentura se do toho taky rázně vloží.”

„Což mě přivádí k dalšímu bodu,” pokračoval Brenneman. „Právě jste se vrátil ze zámoří, že?”

„Ano.”

„Doufám, že se vám podařilo najít svého člověka.”

„Ano. A je ochotný pomoct.”

„Výborně.” Prezident se usmál, ale úsměv zase rychle zmizel.

Situace byla příliš vážná, než aby se mu opravdu ulevilo.

„Uklidňuje mě, když vím, že na tom dělají vaši nejlepší lidé, Johne. Plně si uvědomuji, co pro nás Kealey udělal, a věřím, že dokáže vyřešit i tuto situaci.”

„Jsem si tím jistý, pane, ale nebude dělat sám. Na tento úkol byla nasazena také Naomi Kharmaiová. Vzpomenete si na ni v souvislosti s událostmi v New Yorku minulý rok a pokusem o atentát na vás v roce 2007. Její role byla důležitá. Přispěla k tomu, že oba útoky byly neúspěšné.”

„Ano.” Brenneman pomalu kývl. „Je to velmi schopná mladá žena. Vděčím jí za hodně, stejně jako celá země, a jsem rád, že je do toho také zapojená. Ale aby bylo jasno.

Chci vědět přesně, jak zní jejich instrukce. Jsem totiž přesvědčený, že Amari Saifi je nějak zapletený do únosu ministryně Fitzgeraldové, a chci, abyste se soustředili na tohle.”

„Rozumím, pane. A abych odpověděl na vaši otázku, ano, nalezení Saifiho je jejich primární cíl.”

Brenneman souhlasně přikývl. „Mluvil jste s nimi po útoku?”

„Ne, neměl jsem zatím příležitost. Zavolám jim cestou do Langley.”

„Fajn.” Prezident se trochu uvolnil, jako by mu z ramenou spadla menší tíha. Přesto bylo břemeno, které nesl, zřetelně patrné v jeho ustaraném pohledu. „Jsem si jistý, Johne, že je to on. Sedí to na něho. Možná má příznivce v pákistánské vládě.

V každém případě chci, abyste ho našli. Najděte jeho, a tak najdete i ji. Tím jsem si jistý.”

Harper vstal, protože měl pocit, že setkání končí.

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, pane prezidente.”

„Tohle slyšet nechci.” Brenneman se mu ještě jednou podíval do očí a tentokrát byl jeho výraz neústupný. „Prostě to zařiďte. Spoléhám na vás a ona taky.”

13

Madrid, Španělsko

Podobně jako mnoho zemí v západní Evropě vlastně jako většina zemí světa, zažilo i Španělsko během let svůj díl teroristických útoků. Avšak na rozdíl od většiny sousedů se nebezpečí ve Španělsku rodí převážně na domácí půdě.

Téměř padesát let je Euskadi Ta Askatasuna hlavní teroristickou organizací v zemi, v zahraničí lépe známá jako ETA. Jejím hlavním a vlastně jediným cílem je vytvořit nezávislý baskický stát na severu země. Skupina představuje skutečné a stále přetrvávající nebezpečí. Od svého založení v roce 1959 má na svědomí přes osm set obětí, zastřelených nebo roztrhaných bombami. Bohužel to není jediná hrozba pro španělskou vládu a čtyřicet milionů zde žijících lidí. V

posledních letech stále znovu se objevující a šířící al-Káida si připsala oběti i na španělské půdě, podobně jako na tolika jiných místech.

Tragický důkaz přítomnosti al-Káidy ve Španělsku přišel 11. března 2004, kdy hlavním městem otřásly bomby odpálené ve třech příměstských vlacích. Tyto téměř současné výbuchy si vyžádaly 191 mrtvých a dalších 1 200

raněných. I když byl útok zpočátku připisován ETA, brzo bylo jasné, že to není práce baskických separatistů. Během tří let vyšetřování také vyšlo najevo, jak těžko postižitelné může být nebezpečí i v zemi zvyklé na vedení války proti teroru. Když vysoce sledovaný proces s madridskými atentátníky v únoru 2007 začal, zahrnoval seznam obžalovaných patnáct Maročanů, devět Španělů, dva Syřany, jednoho Egypťana, jednoho Alžířana, jednoho státního příslušníka Libanonu, z nichž žádný neměl prokazatelné vazby na baskické separatisty. A i když o podílu al-Káidy na útocích existovala celá hora důkazů, nebylo zde nic, co by dokazovalo přímé propojení jejího užšího vedení s pachateli atentátů v Madridu. Ve skutečnosti počátek spiknutí zůstával pro španělské úřady i nadále záhadou.

Od svého prvního nasazení ve službách Agentury před skoro pěti lety si byl Ryan Kealey vědom podivných vazeb mezi různými teroristickými skupinami. Několik let po 11.

září teroristická aktivita přinejmenším ve formě velkých útoků na civilní cíle prudce klesla na celém světě. Podle Kealeyho názoru, toto období snížené aktivity vyvolalo u speciálních jednotek a zpravodajských agentur zcela falešný dojem: představu, že vyhrávají válku, že pokles počtu útoků může být přímo přisouzen novým a zlepšeným postupům, stejně jako lepšímu sdílení informací.

Pravdou je, že celosvětový zátah na teroristické skupiny a jejich finanční zdroje byl úspěšný, přinejmenším částečně.

Nejvyšší vedení al-Káidy bylo většinou odříznuto od základny podporovatelů a přenos instrukcí uvnitř sítě byl vážně omezený. Také zmrazení finančních prostředků, většinou iniciované americkou vládou, pomohlo dočasně zastavit přílivovou vlnu. Podle Kealeyho názoru ovšem zpravodajským službám něco uniklo a přehlédla to dokonce i sama Agentura, totiž vzestup nové hrozby, jakou je síla ideologie. Nenávist radikálního islámu k Západu je neuvěřitelně sjednocujícím faktorem, silnějším, než většina Američanů dokáže pochopit. Je dost silná, aby obrátila citlivého studenta, i dost silná, aby dala dohromady teroristické zelenáče ze šesti zemí. Terorismus už nejsou jednotlivě řízené akce. Je to podnik založený na spolupráci, a spolupráce mezi teroristy je často lepší než mezi bezpečnostními složkami a zpravodajskými agenturami údajně spřátelených vlád. Válka v Iráku věci jen zhoršila a vytvořila hlubokou filozofickou a morální roztržku mezi Spojenými státy a zeměmi, se kterými měly kdysi přátelské vztahy.

Když si Kealey poprvé pročítal složku Kamila Ghafoura, měl toto všechno na paměti, a od té doby měl i spoustu času popřemýšlet nad tím, co zjistil. Cesta autobusem předešlého dne na letiště v Keflavíku byla v podstatě nudná, a i když zhoršující se počasí na chvíli ohrozilo leteckou dopravu, letadlo odletělo včas. Po přistání na Madrid Barajas si vzali taxík a odjeli přímo k hotelu na Gran Via, jedné z nejznámějších ulic v Madridu. Místo aby šli dovnitř, hodili si tašky na záda a šli asi dvacet minut. Kontrolovali, jestli je někdo nesleduje. Kealeyho hlavní starostí byly španělské úřady, které mohly zjistit, že cestovní doklady, na něž přicestovali, jsou falešné. Kealey musel cestovat z Keflavíku do Madridu na svůj francouzský pas, v němž bylo jméno Joseph Briand. Naomi byla lépe připravená, protože nové dokumenty získala od operačního oddělení, ještě než odletěla na Island.

Když provedli standardní kontrolu sledování, chytili si druhý taxík a nechali se odvést do hotelu Sofitel na Plaza de Espaňa. Jakmile tam dorazili, zavolal Kealey na číslo, které mu dal Harper v Oraefi. O několik minut později jeden ze sledovačů, muž jménem Ramirez, přišel dolů do hotelové haly. Pokoj, který tým obsadil, byl v nejvyšším patře a platila ho krycí firma Agentury, malý průmyslový podnik v Lexington Parku v Marylandu. Uvnitř prostorného luxusního apartmá se on a Naomi seznámili s vedoucími všech tří sledovacích týmů. Operaci velela Marissa Pétainová a ta je také uvedla do obrazu, pokud šlo o Ghafourovy pohyby. Poté sjeli výtahem zase dolů do hotelové haly a prošli se kolem pár bloků, aby viděli na vlastní oči terén, ve kterém se budou pohybovat. Krátce nato si s Naomi chytili další taxík, jenž je dopravil do jejich hotelu na jižní straně Plaza Mayor. Při nervózním jídle v hotelové restauraci v přízemí se připravili na příští den.

Dohodli se, že se sejdou v hotelové hale v 7.00. Odtud se přesunou do provizorního velitelského centra v nejvyšším patře hotelu sledovačů. Jakmile zaplatili účet, rozešli se. To bylo naposledy, kdy ji viděl.

Jeho obavy o její duševní zdraví se potvrdily hned ráno.

Do haly sešel v sedm, přesně jak se domluvili, ale ji nikde neviděl. Po deseti minutách čekání zašel nahoru do jejího pokoje, jenže na klepání nikdo nereagoval. Po krátkém záchvatu nerozhodnosti sjel zase výtahem do přízemí do hotelové haly a zeptal se na recepci. Tam mu ale mohli říct jen to, že se neodhlásila, což mu moc nepomohlo.

Pétainová jim dala každému telefon se zaplacenou kartou, ale když jí volal, Naomi telefon nezvedala. Když bylo zřejmé, že se už neukáže, odešel do druhého hotelu bez ní. To bylo před sedmi hodinami, a ona se dosud neobjevila.

Jak den pomalu ubíhal, visela její nepřítomnost ve vzduchu jako mrak, a Kealey věděl, že i přes značné úsilí napětí potlačit jeho starost o ni, vyvolaná tím podivným zmizením, ovlivní ostatní agenty. Teď byli všichni nervózní. Ustarané obličeje se nedaly přehlédnout. Kealey věděl, že to není dobré znamení. Chystali se na kontakt s Kamilem Ghafourem a operace byla špatně nastartovaná.

Ted“ stál Kealey na balkoně s vyhlídkou na Plaza de Espaňa a snažil se nemyslet na Naominu nepřítomnost. V

příští hodině toho bude muset hodně najezdit a nějaké rozptylování si nemohl dovolit. Bylo asi 15.20 a město pod ním se začalo zase hemžit životem. Hodina oběda nebo spíš hodiny, jak bylo ve Španělsku obvyklejší se blížila ke konci.

Kealey měl na sobě pouze tričko, lehké maskáče a tenisky Nike, protože horko bylo pořád úmorné. Také mu moc nepomáhalo to, že do Madridu přiletěl přímo z Keflavíku, nicméně dusno bylo téměř nesnesitelné v každém případě.

Během dopoledne teplota vylezla na 34 stupně a těsně po poledni se rtuť vyšplhala až na 38 °C. Nejhorší bylo, že klimatizace v hotelu Calle de los Jardines se zdála, slabě řečeno, poddimenzovaná a horko nijak zvlášť nepolevovalo ani v noci. Po dlouhém dni stráveném na cestách, následovaném bezesnou, propocenou nocí, neměl Kealey dosud možnost setkat se s přitažlivými stránkami španělského hlavního města.

Sundal si sluneční brýle, protřel oči a zvedl dalekohled, aby se podíval přes náměstí. Plaza de Espaňa určitě nebyla na čelném místě seznamu madridských turistických atrakcí, přesto byl ten pohled působivý. Za velkorysým kusem jasně zeleného trávníku a malým jezírkem stála socha věhlasného španělského romanopisce, básníka a dramatika Miguela de Cervantes. Socha započatá v roce 1925 nesla znaky trpělivosti a umění různých sochařů, kteří na ní pracovali dvacet let, než byla dokončena. Cervantes byl zpodobněn vsedě, jak vážně shlíží na výplody své fantazie, Dona Quijota, Sancho Panzu a Dulcineu, krásnou vesničanku z Quijotových snů. Menší postavy byly zvěčněny v bronzu, jen Dulcinea v kameni. Nikdo z nich si zřejmě neuvědomoval štědrou pozornost, již jim věnoval jejich tvůrce.

Kealey přesunul pohled na domy severně od náměstí.

Mezi Torre de Madrid a Edificio Espaňa, dvěma nejvyššími budovami ve městě, se usadila spousta menších staveb.

Většina jich byla, jak se dalo předpokládat, nalepená těsně na sebe, ale v městské siluetě zela zřetelná mezera. Budovu, která tady stála původně polorozpadlé čtyřposchoďové skladiště z červených cihel, přede dvěma měsíci strhla řízená demolice, aby udělala místo dalšímu mrakodrapu.

Dokonce i přes celé náměstí a řadu menších uliček dokázal Kealey rozeznat pletivo plotu, který parcelu obklopoval.

Poblíž severního konce staveniště stálo několik přívěsů, téměř neviditelných za změtí ocelových sloupů a nosníků, které byly rozmístěné po obrovské betonové ploše. Na oploceném prostranství stálo několik jeřábů. Plot, jak se zdálo, umožňoval vstup jen na dvou místech. Obě brány byly dost velké, aby jimi projela nákladní auta, i když zatím se toho na place zřejmě moc nedělo. Bylo tam několik dělníků, ale jen lelkovali. Většina posedávala s papírovými nebo igelitovými taškami, což přivedlo Kealeyho k závěru, že teprve dokončují polední přestávku. Zajímalo ho, která ze vzdálených figurek je muž, se kterým chtěl mluvit.

Kealey si prohlížel scénu, když ho vyrušil náhlý pohyb na okraji zorného pole. Levou ruku položil na zábradlí a otočil se k blížící se postavě. Současně zaklesl chodidlo do dlouhého popruhu batohu, který měl u nohou. Ve vaku, ozdobeném znakem fotbalového klubu Real Madrid, byly peníze určené pro Kamila Ghafoura. Kealey použil v Keflavíku Naomin satelitní telefon, aby o ně požádal, a Harper mu je opatřil. Jeden ze sledovačů je den předtím vyzvedl ze skřínky na nádraží Atocha.

„Promiňte.” Zena, jež se za ním objevila, se bezmocně smála. „Nechtěla jsem vás vyděsit.”

„Nic se nestalo,” odpověděl a chtěl drobný incident pustit z hlavy, ale ona se stále smála. Dlouze se na ni zadíval a očividně byl podrážděný. Konečně se přestala smát. „To není moc srandovní. Mimochodem, nemám moc rád, když se lidi ke mně plíží zezadu.”

„Pak je to ovšem legrační,” prohlásila Marissa Pétainová a neúspěšně se snažila potlačit další záchvat smíchu.

Podívala se na jeho ruku na zábradlí, pak na batoh u jeho nohou. Vzhlédla a uculila se. „Bože, vy jste tady za nějakého superšpióna a ani neslyšíte, když se k vám blížím.

Mohla jsem vás rovnou shodit z balkonu.”

Kealey si ji prohlédl od hlavy k patě, jako kdyby se snažil určit její těžký přízvuk. Podle Harpera měla Pétainová za sebou čtyři roky služby v utajení. Než to včera přebral Kealey, velela týmům hlídajícím v Madridu Kamila Ghafoura. Neřekla nic, čím by se ho dotkla, ale Kealey si nemohl pomoct a uvažoval, jestli mu nemá za zlé, že v této operaci přebral její roli. Mladá agentka byla zřejmě ve městě už nějakou dobu. Vlastně o ní nic nevěděl, ale co zjistil za tu chvíli, se mu ani trochu nelíbilo. Byla tvrdohlavá, hlučná a nevěděla, kdy má být zticha. Nemyslel si, že je to záměr, ale to nic neměnilo na tom, že byla nesnesitelná.

Současně cosi na ní vzbuzovalo jistou zvědavost.

Přinejmenším její jméno. Bylo zřejmě francouzské, podobně jako její přízvuk, ale Kealeyho pozornost upoutala ráno jistá maličkost. Zavolala na recepci, aby se na něco zeptala, a k jeho překvapení, naprosto hladce přešla do andaluské španělštiny. Jeho ale nezarazil samotný fakt, že tuto řeč ovládá, protože to se od agenta pracujícího ve Španělsku delší dobu dalo čekat. Jeho překvapil její přízvuk. Byl téměř dokonalý. Když volala dolů do haly, setřásla ze sebe francouzský původ během několika vteřin.

Jenomže úřední jazyk na španělské pevnině je kastilština a recepční si zapamatuje někoho, kdo mluví jiným regionálním dialektem. Proto Kealeymu nepřestával vrtat v hlavě původ Pétainové. Byla její španělština takto omezená?

Nebo snad automaticky reagovala na přízvuk recepční? Či jí to prostě uklouzlo? Vypadalo to jako drobná chybička, ale vzhledem k tomu, co se chystali provést, by i nejmenší chyba mohla mít za následek katastrofu.

Cekala pořád na nějakou odpověď. Kealey potřásl bezmyšlenkovitě hlavou a kývl směrem k pokoji. „Nějaká zpráva od Naomi? “

Výraz Pétainové se okamžitě změnil, zatvářila se vážně.

„Zatím ne. Už je pryč dlouho, a no…“ Pokrčila rameny a podívala se jinam. „Vím, že na ni chcete počkat, ale naše okno pro akci se zavře do hodiny. Můžeme to odsunout na zítřek, jestli chcete, ale

„Ne,” přerušil ji Kealey. „Uděláme to dnes.” Přejel si rukou po tváři a podíval se na hodinky, otlučené Timex Expedition E-Tide. Vybral si je před pár měsíci, aby nahradily stárnoucí Wengerův chronograf. „Jak je to dlouho, co se týmy ohlásily?”

„Deset minut,” odpověděla Pétainová. Ani se nemusela dívat na hodinky. „Rozvrh se nemění. Pokud jde o nás, myslíme si, že staveniště je stále nejlepší místo pro kontakt.”

„Beru to tak, že je to i váš názor? “

Pétainová přikývla, ale jen neznatelně. To byla další věc, která ho znepokojovala, i když to samozřejmě nemohla vědět. V této situaci si Kealey nepřál nic než jasné odpovědi ano ne.

Pořád se na ni díval a jí to konečně došlo. „Ano, myslím, že je to nejlepší. Ghafour bydlí s několika lidmi, takže tam by bylo obtížné ho izolovat. Myslím, že máme větší šanci ho překvapit v práci. Je to dobrý plán.”

„A jeho zaměstnavatel? Ten, který vlastně vyvolal všechny ty potíže? “

„Ten se má setkat se skupinou stavebních podnikatelů v Seville a bude pryč do úterka. Včera jsem si to ověřovala.”

„Fajn. Dobrý.” Kealey pomalu kývl. Základem bylo dostat se ke Kamilu Ghafourovi, aniž by to jeho zaměstnavatel zjistil. Když už vyvinul takové úsilí, aby ochránil

Ghafourovo

imigrantské

postavení,

bylo

pravděpodobné, že se bude snažit držet od něho dál každého, kdo jen trochu vypadá jako úřední činitel.

Kealey zvedl plátěný pytel a hodil si ho přes rameno.

Otevřenými dveřmi vstoupil do pokoje. Na okamžik se zastavil, zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit. Uvnitř bylo jen o chlup chladněji, ale když překročíte 38 °C, pak každá malá změna teploty hraje obrovskou roli. Právě mířil k Ramirezovi, jenž sledoval rádia, když vtom se otevřely dveře do chodby a vešla Naomi.

Kealey okamžitě změnil směr chůze a třemi rychlými kroky překonal celou místnost. Uvědomoval si, že jeho hněv je jasně vidět, a někde v podvědomí věděl, že je to jen zástěrka, kterou se snaží skrýt pocit úlevy. Jak se k ní však blížil, zpomalil, protože cítil, že něco není úplně v pořádku.

Nepodívala se mu do očí a vypadala roztěkaně.

„Naomi, kde jsi sakra byla? Cos…?” Zmlkl a předklonil se, aby si ji mohl lépe prohlédnout. „Co je s tebou?”

„Nic.” Prošla kolem něho do pokoje. Kealey ji pozoroval, jak se naklání a něco šeptá do ucha Ramirezovi.

Nebyl si jistý, co udělá dál. Bylo těžké odhadnout, co se to s ní děje. Nebyla opilá, alespoň v jejím dechu nebyl cítit alkohol a její pohyby tomu taky nenasvědčovaly. Kromě toho ji několikrát viděl, když měla špičku, a teď na to nevypadala. Nicméně všechno, co pozoroval, rozhodně vzbuzovalo obavy. Bylo obtížné přesně popsat malé odchylky od normálu v jejím chování, a kdyby s ní poměrně dlouho nežil, nemusel by si jich ani všimnout.

„Naomi, mohl bych s tebou chvilku mluvit?”

Zkřížila paže a upřeně se na něj dívala. Po půl minutě přikývla a prošla kolem něho. Po celou dobu ji Pétainová s Ramirezem zvědavě sledovali. Kealey ji následoval na chodbu a zavřel za sebou dveře. Pak se k ní otočil a popadl ji za loket. Když si ji přitáhl blíž, ohromeně se zarazil. Její tvář byla naprosto prázdná, ale to jeho pozornost neupoutalo. To její oči, lépe řečeno zorničky. Byly skoro dvakrát větší než normálně. Ptal se sám sebe, jak to mohl přehlédnout. Nebo, což bylo ještě důležitější, jak to mohl Harper přehlédnout? Hlavou mu prolétl příval možných vysvětlení. Téměř všechna byla špatná, jenže teď neměl čas o nich uvažovat.

„Co je?” zeptala se. Její hlas byl skoro stejně mrtvý jako její pohled. „Ztrácíme čas.”

Nevěřícně zakroutil hlavou a paži ji stiskl pevněji. Ne tolik, aby jí ublížil. Jen tolik, aby ji vytrhl z toho podivného, nepřítomného stavu. Zamrkala, ale jinak si toho nevšímala.

„Naomi, co se s tebou děje?“ šeptal důrazně, protože si jasně uvědomoval, jak tenké jsou zde zdi, a také ohlušující ticho uvnitř hotelového pokoje. Nemusel tam být, aby věděl, že Pétainová a Ramirez se pokoušejí poslouchat. „Seš pryč od sedmi od rána. Chystáme se vyrazit bez tebe.”

„Jo, já vím. A je mi to líto. Ale jsem tady a připravená vyrazit.” Když mlčel, konečně se zatvářila podrážděně.

„Ryane, už jsem řekla, že lituju. Co víc chceš? Všechno jsme prošli včera večer. Probírali jsme to celé hodiny,”

připomínala mu. „Nic se nezměnilo, takže žádný problém.

Jak to chápu já, tak je to úplně jednoduché.”

„To neznamená, že to není riskantní,” odsekl. „A to taky nic nemění na tom, co se stane, jestli to zvoráme.

Podívej…” Rozhlédl se po chodbě, jestli není někdo v doslechu. Spokojeně se otočil zase k ní. „Potřebuju mít jistotu. Seš schopná se zúčastnit?”

Vzhlédla a upřela na něho své prázdné zelené oči. „Jo.”

„Tak dobře.” Ve skutečnosti nic nebylo dobře, ale potřeboval čas. Měl toho tolik na starosti, že poslední věc, které se chtěl dopustit, bylo unáhlené rozhodnutí. Bouchl rukou na dveře a Pétainová je okamžitě otevřela. „Řekněte Ramirezovi, ať začne balit krámy. Jdeme na to v pět.

14

Madrid

Ulička za hotelem Sofitel Madrid na Plaza de Espafia nebyla ideální. Byla jasně osvětlená, otevřená a čistá. Do prostoru za luxusním hotelem s devadesáti sedmi pokoji vedly čtyři služební vchody a podél čisté betonové zdi byl seřazený větší počet dobře udržovaných popelnic. Jinými slovy, ulička působila téměř lákavým dojmem a kdokoliv hlídač, zbloudilý host, nebo dokonce číšník, jenž si odskočil na cigaretu do ní mohl kdykoliv vstoupit. Naštěstí se během těch čtyř minut, než přijela dodávka, neotevřely jediné ze služebních dveří, ani se tu nezastavil některý z méně šťastných obyvatel města, aby se prohraboval v popelnicích.

Když se boční dveře dodávky odsunuly a oni nastoupili, Kealey si nemohl pomoct, ale nálada se mu trochu zlepšila.

Byla to taková trocha štěstí pro začátek, a pokud jim vydrží, snad to zvládnou celé.

Ramirez jako jediný nenastoupil bočními posuvnými dveřmi napravo. Místo toho obešel auto ke dveřím řidiče.

Ty se otevřely, řidič vystoupil a klíčky nechal v zapalování.

Pak se otočil a odcházel, až se nakonec ztratil v davu na Calle de Tutor. Řidič věděl, co se má stát, stejně jako všichni ostatní, ale Kealey si přál udržet čtyřčlenné týmy pohromadě. Tak byl každý v obraze. Podle jeho zkušeností i krátká doba, kdy lidé dělají spolu, mohla hrát rozhodující roli, zejména když při plnění plánu narazí na vážný zádrhel.

Jakmile se zavřely poslední dveře a dodávka se rozjela, sundal si Kealey vak a spustil si ho mezi nohama na zem.

Mezitím otevřela Marissa Pétainová plastovou schránku přišroubovanou k podlaze v přední části nákladního prostoru. Vyndala z ní zbraně, které rozdala, a ke každé přidala dva náhradní zásobníky. Zvedla tázavě obočí a Kealey souhlasně přikývl: zbraně byly v pořádku.

Pétainová podala zbraň Naomi a jednu si vybrala pro sebe. Kealey mezitím natáhl závěr a prohlédl si komoru a hlaveň. CZ 110 je robustní pistole vyráběná v České republice. Skládá se z pevného, ale lehkého pouzdra z plastů a mohutného lučíku. Tento konkrétní kus byl vyroben pro náboje ráže 9 mm. Kealey zasunul zásobník na 13 nábojů, pak nechal závěr zaskočit a zasunout tak první náboj do komory. Když zvedl oči, viděl, že Naomi zasunuje zásobník do pistole, jež vypadala jako Glock 26, a Pétainová si vybrala FN čtyřicetdevět. Když přijde na věc, zbraně splní, co mají, ale právě tyto typy byly zvoleny ještě z jednoho důvodu. Žádná z nich nepatřila ke standardní výbavě amerických ozbrojených státních složek, takže by bylo snazší chvíli odsouvat přiznání k účasti na této akci, kdyby došlo na nejhorší. Nicméně to bylo až to poslední.

Kealey se spoléhal, že je k odpovědím, jež potřebovali, přivede obsah tašky, kterou měl u nohou.

Toyota se probíjela hustou odpolední dopravou a Kealey se podíval na Naomi. Seděla zpříma a tvářila se ostražitě, on však nemohl zapomenout na nepřítomný pohled, který viděl před deseti minutami, ani na to, co zahlédl v jejích očích. A to v jasně osvětlené chodbě. Věděl, že to nemusí nutně nic znamenat. Například oční kapky mohou způsobit dočasnou mydriázu neboli rozšíření zorniček. Podobně působí řada farmak, z nichž spousta je však zcela zakázaná. Kealey si nemohl být jistý, v čem jede. Nechtělo se mu věřit, že jde o něco opravdu nebezpečného, ale když si přehrál všechno, co se stalo v posledních dvou dnech, dala se pravda těžko přehlédnout. Dodávka prudce zatočila doleva na Calle de San Leonardo de Dios, přičemž pérování zasténalo na protest, a on váhavě dospěl k rozhodnutí.

„Pétainová?” Mladá agentka se na něj tázavě podívala.

„Potřebuju, abyste tam šla se mnou. Jste připravená?”

„Cože?” Naomi překvapeně zvedla hlavu. „Ryane, tam bych měla jít já”

„Už ne,” řekl a pohled opět přenesl na Pétainovou.

„Takže?”

Pétainová přikývla, ale než mohla promluvit, ozvala se Naomi, hlas měla zvýšený a zbarvený vztekem. „Ryane, o čem to, sakra, mluvíš? Tohle je můj úkol, ne tvůj. Ředitel Harper mi ho dal osobně, a ty mě nemůžeš odstrčit jen proto, že jsem se o pár hodin”

„Osm hodin, Naomi.” Usadil ji pevným pohledem, nepřipouštějícím diskuzi. „Zmizela jsi na osm hodin, skoro devět. Považuj se za zvlášť šťastnou. Kdyby Harper věděl, cos vyvedla dneska ráno, seděla bys v prvním letadle zpátky a tvá kariéra by měla neslavný konec.”

„To už jsme probírali,” pokusila se Naomi ještě jednou.

Ruce měla natažené, dlaně zvednuté v prosebném gestu. Oči kulila vzteky, ale on si všiml náznaku beznaděje. Tohle u ní nikdy předtím neviděl a zneklidnilo ho to. Nikdy o nic nežebrala. „Já vím, co se tam má stát, a”

„Zapomeň na to,” přerušil ji Kealey. Nechtěl se k ní chovat takhle, ale ona mu nedala jinou možnost. Kromě toho, kdyby teď změnil rozhodnutí, podkopalo by to jeho autoritu. „Měla jsi možnost.” Otočil se k Pétainové. „Znáte postup?”

„Ano.”

„Fajn. Zůstaňte uvolněná a řiďte se podle mě.”

Pétainová znovu přikývla a auto zpomalilo a zastavilo.

Do tenké, dodatečně přidané kovové přepážky mezi kabinou a nákladovým prostorem byl vyříznutý obdélníkový otvor asi 75 na 55 centimetrů. Byl dost velký, aby umožňoval přímou komunikaci z očí do očí mezi cestujícími a řidičem, ale ne dost velký, aby se při pohledu čelním sklem dalo zjistit, co je v nákladovém prostoru. Kealey se na lavici posunul blíž k otvoru a promluvil na Ramireze přes trvalé prskání policejního rádia. „Jak jsme na tom?”

Snědý agent středního věku se poškrábal na bradě, odkašlal si, ale oči neodtrhl od předního skla. „Na Puerta del Sol se začínají shromažďovat demonstranti. Doteď se tam sešlo kolem tisícovky lidí. Většinou jsou to studenti, který protestujou proti nadcházejícímu summitu v Barceloně. CNP má po obvodu demonstrace nepravidelně rozestavených pět náklaďáků pro kontrolu pouličních nepokojů. Zatím se nic neděje, ale jsou ve střehu a chystají se poslat na místo další stovku policistů. Dva hlídkový vozy jsou u nehody poblíž muzea umění… To je nějakých čtyři sta metrů odsud. To je asi všechno. Proč? Chcete se stáhnout?”

Kealey o tom na vteřinu zauvažoval. Při přípravě operace na cizí půdě byl zvyklý sledovat přítomnost místní policie. Bylo nezbytné znát rozložení policejních stanic v okolí, kterými cestami projíždějí nejčastěji hlídkové vozy a jak dlouho může trvat po zavolání, než policie dorazí na místo. Obvykle nebylo obtížné udělat si obrázek o schopnostech místních, jenomže ve Španělsku to bylo náročnější. Zejména ve velkých městech. Něco zjistil, už když přistáli na Madrid Barajas, mezinárodní křižovatce asi 15 kilometrů severně od středu města. Bezpečnost uvnitř terminálu se nedala přehlédnout. Po budově byly rozptýleny desítky policistů španělské státní policie, jinak známé také jako CNP”, spolu s vojáky Guardia Civil a soukromou bezpečnostní ostrahou. Před terminálem se o bezpečnost a dopravu starali místní policisté, ale i oni na něho udělali dojem.

Schopnosti, cílevědomost a počty policistů byly pro Kealeyho faktory, jež nemohl brát na lehkou váhu. Nicméně staveniště severně od Plaza de Espafia měly trvale pod dohledem tři týmy nasazené na Ghafoura v Madridu. Od začátku bylo dohodnuto, že nejlepší místo ke kontaktu je staveniště, a jedním z jejich úkolů bylo sledovat pohyb policejních složek v okolí. Kealey si záznamy podrobně prostudoval. Bohužel tam nenašel žádné okno. Hlídky byly poměrně řídké, ale trvalé. Stále byl přesvědčený, že se jim nenaskytne lepší příležitost než ta, kterou mají bezprostředně před sebou.

Kromě toho neměli času nazbyt. Události v Pákistánu z předešlého dne postavily celou situaci kolem turistů do jiného světla. S Kharmaiovou se dověděli, co se stalo, na Keflavíckém mezinárodním letišti, kde byly všechny televizory přeladěny na CNN. Harper volal o deset minut později, aby je seznámil s oficiální verzí událostí, a navíc jim přednesl stanovisko převládající ve Washingtonu. Pro jednou Kealey souhlasil s prezidentovými poradci. To, že ministryni zahraničí unesli v Pákistánu tedy v téže zemi, kde nedávno zmizelo dvanáct jiných Američanů, nemohla být shoda náhod. Bylo zřejmě možné dokonce velmi pravděpodobné, že při únosu ministryně sehrál roli Amari Saifi, a i když Kealey Harperův návrh přijal s mírně řečeno velkými výhradami, začínal si uvědomovat, že ho pátrání po alžírském teroristovi vtahuje do událostí. V této chvíli jediná cesta k Saifimu vedla přes Kamila Ghafoura. Proto bylo nutné, aby, až projdou bránou, všechno probíhalo hladce.

Kealey si byl jistý, že ten člověk nabídku Agentury přijme, nemohl ovšem nebrat v úvahu i jiné eventuality. Musel být připravený na cokoliv.

„Nebudeme čekat,” řekl nakonec, čímž odpověděl na Ramirezovu poslední otázku. „Chci vědět, co nám ten chlap může říct. Kromě toho, čím dýl to budeme odkládat, tím větší je riziko.” Všichni sledovači cestovali na falešné pasy dodané operačním úsekem. Neměli žádný přímý kontakt s velvyslanectvím a Agentura popře jakékoliv vazby, pokud jejich krytí vybouchne, a totéž udělá americká vláda. Byla to jedna z těch situací, kdy vláda přestože má na věci obrovský zájem nehne ani prstem, dokonce ani když jde o život ministryně zahraničí. Kealey to všechno už zažil dřív, ale nijak mu to neulehčovalo se s takovou vypočítavou politikou smířit.

„Co mám udělat já?” zeptal se Ramirez.

„Dojeďte na roh další ulice a poohlédněte se po místu na zaparkování. Pokud žádný nenajdete, což je podle mě vysoce pravděpodobný, jezděte kolem bloku, dokud vás nekontaktuju. Ať tak či onak, my půjdeme pěšky na křižovatku, kde se tahle ulice kříží se San Bernardino.

Dojde-li k nejhoršímu, vyzvednete nás cestou. Vystoupíme tady.”

Ramirez přikývl. „Hodně štěstí.”

„Dík.” Kealey se otočil od díry v plechu a hodil si na rameno vak s penězi. Když se přesvědčil, že CZ 110 je bezpečně vzadu za opaskem, přetáhl okraj trička přes pažbu.

Moc zdařilá kamufláž to nebyla, ale byli nedaleko brány a spousta chodců kolem přispěje k jejich anonymitě.

Podíval se na Pétainovou. „Připravená?”

„Já ano.”

Kealey se obrátil k Naomi. „Zůstaneš tady. A ani se nehni.”

„Mýlíš se, Ryane.” Naomin pohled byl pořád hněvivý, ale také neústupný. „Nevím, co si myslíš, ale udělal jsi velkou chybu, když jsi mě vyšachoval.”

„Doufám, že máš pravdu.” Upřel na ni významný pohled.

„Teď není čas to probírat.” Otevřel posuvné dveře a vylezl ven. Pétainová ho těsně následovala. Ve chvilce zmizeli v davu. Dodávka odrazila od chodníku a vmísila se do dopravního provozu proudícího na sever po Calle de San Leonardo de Dios.

15

Madrid

Ramirez zvolil místo dobře. Kealey si to uvědomil, když šel po chodníku, s Pétainovou kousíček pozadu. Agent je vysadil sto metrů jižně od brány na staveniště, ale co bylo důležitější, vybral místo, kde byla cesta zcela skrytá před pohledem ze staveniště. Průhled znemožňoval nejen drátěný plot vysoký půldruhého metru, ale hlavně chatrný dřevěný plot. Znamenalo to, že stavební dělníci neviděli vozidlo, které je přivezlo. Byla to drobnost, ale spousta velkých operací zkrachovala na drobnostech ještě titěrnějších. Každá zpravodajská agentura na světě zažila svůj díl takových trapných situací, včetně CIA. Doufejme, že dnešní práce nespadne do této kategorie.

Kealeymu se ulevilo, když se blížili k východní bráně, protože už byla otevřená. To jim ušetřilo potloukání před bránou, kde si jich mohla všimnout nevhodná osoba. Druhá brána byla na protilehlé straně staveniště a ústila do rovnoběžné ulice. Sklápěčka plná kamení se snažila zařadit do provozu na ulici a několik dělníků v pracovních kalhotách a tričkách čekalo, až zatočí, aby mohli bránu zavřít.

Provoz na ulici nebyl zvlášť silný, ale hluk na ně dorážel ze všech stran. Staccatové zvuky vystřelované španělštiny, sténání strojů na druhé straně plotu a také dunění rapu z projíždějícího landroveru. Nalevo se africký pouliční prodavač snažil udat své zboží povětšině pašovaná CD a DVD, pečlivě poskládané na čisté bílé bavlněné látce položené na beton. Několik turistů se při pohledu na bezostyšně vystavený kontraband zastavilo, prodavač je však ignoroval, jeho unavené oči neustále přejížděly dav a hledaly sebemenší známku přítomnosti tajného policisty.

Kealey to přestal sledovat a pokračoval v chůzi s Pétainovou v závěsu. Popruh batohu ho tlačil do ramene a po zádech mu tekl pot. Každý centimetr kůže měl mokrý, košile se dala ždímat.

Kdosi ho chytil za paži a vytrhl ho z nepřítomného stavu.

Otočil se k Marisse Pétainové.

„Co jim chcete říct?“ Křičela, aby byla slyšet přes řev nákladního auta a hluk dopravy. Zamračil se a přitáhl si ji blíž. Pochopila, ztlumila hlas, ústa přiblížila k jeho uchu.

„Nepustí nás dovnitř jen tak. Jak nás chcete dostat dovnitř „Řeknu jim pravdu.”

Dlouze se na něj zadívala s otevřenými ústy. Nečekal, až se vzpamatuje, a spěchal dál kolem mačkající se skupiny rozjívených turistů. Někdo do něho vrazil, až málem vylétl do vozovky, po které vytrvale proudila auta. Tiše zaklel a pokračoval v chůzi. Zlobil se na sebe, že se nechal znervóznit horkem. Otázka Pétainové ho také zpomalila.

Neměl se zastavovat, aby jí odpověděl. Popravdě, nejraději by ji z toho vynechal úplně. Ke konverzaci pravděpodobně moc nepřispěje, vzal ji s sebou hlavně proto, aby trochu snížil napětí, nebo ho alespoň udržel pod kontrolou.

Ghafour bude méně podezíravý, méně konfrontační, bude-li u toho žena. Alespoň v to doufal. Podle záznamů ztratil Ghafour otce v raném věku a vyrostl s matkou a čtyřmi staršími sestrami. Tato výchova musí téměř určitě nějak ovlivnit člověka na celý život.

Kealey posledních pár metrů k zavírající se bráně sprintoval. Dostal se k ní a chytil prsty řetěz. Muž, jenž se snažil tahem bránu zavřít, se zarazil a vrhl na něj zmatený, trochu podrážděný pohled. „Qué deseas?”

„Deseo hablar con un hombre que trabajo contigo,“

odpověděl Kealey. „Kamil Ghafour.”

Statný Španěl ztuhl a pozorně se na něj zadíval. Pod plastovým okrajem ochranné přílby se mu z očí nedalo nic vyčíst.

„Por qué?”

„To je moje věc,” pokračoval Kealey Španělsky.

Pétainová vedle něho jen nervózně přešlapovala. „Ale on se mnou bude chtít mluvit. Řekněte mu, že mu chci něco dát.

Něco nabídnout.”

Muž potřásl hlavou, plivl na zem a šel pryč. Kealey na něj zavolal, a když se muž ohlédl, zvedl v ruce pomačkanou hrst eur. Dělník se opatrně vracel a prohlížel si zřejmý úplatek.

„Sto eur,” řekl Kealey. „Padesát, když mě pustíte dovnitř, padesát, až mi ho ukážete.”

Španěl váhal, pomalu se rozhlédl, pak souhlasně přikývl.

Zvedl prst, aby počkali, a odešel. Pétainová začala mluvit, ale Kealey ji rychlým gestem umlčel. „Vrátí se,” ujistil ji.

„Jen mu dejte minutu.”

Stavební dělník se vzápětí zase objevil. Otevřel bránu, mávnutím je pozval dovnitř a podal jim dvě přilby. Nasadili si je a Kealey mu podal první padesátku. Muž ji podržel proti odpolednímu slunci, jako by si chtěl ověřit, že je pravá. Spokojeně se otočil a mávl na ně mozolnatou rukou, aby ho následovali. Kealeymu se zdálo divné, že muž nevěnoval Pétainové jediný obdivný pohled, ale rychle tu myšlenku odsunul, protože ho rozptylovala.

Šli směrem k řadě obytných přívěsů a sledovali přitom hluboké koleje vyjeté koly těžkých vozidel. Země pod nohama byla tvrdá, červená hlína navršená vpravo, betonová plocha vlevo. Byla tu slyšet elektrická nastřelovačka svorníků, ale za chvilku ji přehlušil hluboký rachot jeřábu poháněného dieselmotorem.

Po dvaceti metrech se Španěl zastavil a ukázal na třetí přívěs. „Je tam vevnitř,” řekl svou mateřštinou. V hlase mu zazníval posměch a znovu si uplivl. „Ten moricón si už nešpiní ruce, už ne od té doby, co tu byla policie. Sedí vevnitř, kde je chládek, a dělá papíry.”

Kealey se rozhlédl, aby se lépe seznámil s okolím. Nikdo jim nevěnoval zvláštní pozornost a neviděl obličej, který hledal. Pokud to mohl posoudit, dělník mluvil pravdu.

Podal mu druhých padesát eur a Španěl souhlasně zabrumlal. Strčil si padesátku do pravé kapsy špinavých montérek a konečně vrhl po Pétainové chlípný pohled. Ta předstírala, že si ho nevšimla, a dál dloubala nohou do tvrdé hlíny. Oči neodtrhla od přívěsu, u kterého stáli. Nakonec si muž odfrkl a sunul se pryč.

„Blbec,” zamumlala Pétainová. Jakmile byl dělník z doslechu, otočila se ke Kealeymu a řekla: „Takže co si o tom myslíte?”

„Myslím, že tam je. Většina těch chlapů tady jsou místní.

S alžírským šéfem se smíří, pokud jsou peníze v pořádku, ale protěžovanýho zaměstnance v oblibě mít nebudou.

Zejména když se narodil jinde.”

„Ano, vypadá to tak,” souhlasila. „Takže co teď?”

„Teď jdeme dovnitř.” Kealey se náhle pohnul a Pétainová klopýtla, když se s ním snažila udržet krok.

Cestou přes nerovný terén se nemohl zbavit nádechu pochybností. Nebyla tu žádná záruka, že jim Ghafour může ukázat správný směr, a jen to, že se k němu přiblíží, představovalo obrovské riziko. Stačilo by mu zavolat ven na ostatní dělníky. Nemusí ho mít v lásce, ale když přijde na věc, můžou ho bránit. Tím si byl Kealey jistý. Pokud je zavolá, budou tu hned a policie nebude daleko za nimi.

Pokud k tomu dojde, praskne celá operace jako balon.

Agentura se dostane do velmi choulostivé situace a oni se nepřiblíží k nalezení Amariho Saifiho ani o chlup. Současně mají jen jednu ránu jen jednu příležitost, kdy můžou Ghafoura přimět k řeči. Pokud něco opravdu ví, pak to z něho musí dostat. Všemi možnými prostředky.

Tlumené, výmluvné zakašlání ho vrátilo do skutečnosti.

Došli k přívěsu a Pétainová tázavě zvedla obočí. Přitom mávala halenkou v beznadějné snaze rozptýlit dusivé vedro.

„Tak jo,” řekl Kealey, když chvíli poslouchal zvuky uvnitř buňky. Přes rachot jeřábu a vysoké, přerušované štěkání nastřelovací pistole neslyšel v podstatě nic. I tady, skoro sto metrů od ulice, byl hluk dopravy neuvěřitelně hlasitý. Zabouchal na dveře. Zevnitř se ozvalo zaskřípění, jako když někdo vstává ze starého křesla. Kealey otevřel zip na vaku na rameni a sáhl dovnitř. Když vytáhl ruku, držel v ní hrst bankovek. O vteřinu později se otevřely dveře a před nimi se objevil muž. Zpočátku vypadal zmateně, ale pak se mu na obličeji objevil opatrný výraz. „Kdo jste?” zeptal se lámanou španělštinou. „Co chcete?”

Kealey viděl fotografie jako tyčka hubeného Alžířana v jeho složce. Věděl, že má toho pravého, ale rozhodl se trochu předstírat nevědomost, aby hovor zůstal v nenucené poloze. „Jste Kamil Ghafour?” zeptal se anglicky.

Ghafourovy chytré hnědé oči se okamžitě přivřely.

„Proč?”

„Musím s vámi mluvit. Myslím, že vás to bude zajímat.”

„Jste od policie?” vyštěkl. Varovně napřáhl kostnatý prst a pokračoval anglicky. „Jsem v této zemi legálně. Mám papíry, a”

„Nejsem policajt.” Kealey zvedl svazek bankovek a ten okamžitě upoutal Ghafourovu pozornost. Kealeyho překvapilo, že muž nijak viditelně nereagoval. Žádný úsměv, žádný chtivý pohled, žádné nervózní olíznutí rtů…

vůbec nic. Místo toho přenesl divoký pohled na Pétainovou, která stála pod dřevěnými schůdky. „Kdo je to?”

„Je tady se mnou.” Kealey hodil svazek bankovek a Ghafour ho bez zaváhání chytil. „Tam, odkud pochází, je jich víc. Pokud máte zájem, ovšem.”

Ghafour se na něho zadíval, načež trhl hlavou dozadu.

Následovali ho do chladného vnitřku a Pétainová za sebou zavřela dveře. Alžířan zašel za levný dřevěný psací stůl a oni si sundali přilby. Otočil se k nim. Kealey zaznamenal, že se neposadil, a začaly mu zvonit poplašné zvonky.

Přehlédl horní desku stolu, ale nenašel žádnou zbraň. To ovšem nic neznamenalo, protože v zásuvkách mohl být celý arzenál. Vezmeme-li v úvahu protivládní postoje stavbyvedoucího a zřejmé pohrdání úřady, byl si Kealey jistý, že v místnosti nějaká zbraň je. Podle toho, jak Ghafour stál, byla za stolem nebo uvnitř.

„Takže,” pobídl je Ghafour a roztáhl ruce, jako by chtěl říct: „Tady mě máte… Co chcete?”

Kealey zvedl vak na úroveň očí a odhodil ho na olezlý gauč. „Je tam spousta peněz. Dvacet tisíc eur, abych byl přesný. To je dar pro vás.”

Ghafour se jednou podíval na vak, pak oči zase upřel na Kealeyho. „A co,” zeptal se mírně pobaveným hlasem, „budete za to všechno chtít?”

Kealey hned neodpověděl, i když oči ani na okamžik nespustil ze smějícího se Ghafoura. Alžířan byl malý nanejvýš 173 centimetry a nevážil víc než šedesát kilo. Byla to poslední osoba, kterou by člověk čekal na staveništi, a to byla další věc, kterou bylo nutno brát v úvahu. Dal mu jeho zaměstnavatel práci prostě proto, že byl taky Alžířan, nebo byl Ghafour zase aktivní? Zapletl se stavitel s GIA? Ten člověk měl peníze a styky, připomněl si Kealey, a Ghafour se nikdy nezřekl svých vazeb na Ozbrojenou islámskou skupinu. Náhle se vrátila jiskřička pochybností, ale tentokrát byla dvakrát silnější. Možná byl pokus zaplatit mu špatným řešením. Naneštěstí teď už bylo pozdě měnit plán.

Neměli jinou možnost než podle něj pokračovat a doufat v to nejlepší.

„Chci pouze informace,” sdělil mu Kealey a pečlivě ho sledoval, aby zjistil, kde je ta zbraň. Sebemenší pohyb očí by to mohl prozradit, a on to potřeboval zjistit. „Peníze za informace, Kamile… Věř mi, je to poctivý obchod. Byl jsi sedm let ve vězení, ne? V Alžíru?”

Ghafour se samolibě uculil, tenké rty zkřivil v čemsi, co se blížilo úsměvu. „Jo, ale to už víte, ne?” Úsměv náhle zmizel. „Vy nejste od policie, takže kdo jste? MI5?”

„Ne.”

„Odkud jste? Anglie? Státy?”

Ghafour čekal na odpověď. Když bylo jasné, že žádná nepřijde, jeho úsměv se roztáhl. „To je ono. Že? Jste Američan. Je to jasný, když víte, jak se dívat… Jste mi povědomej. Jak se jmenujete?”

„To je vedlejší,” prohlásil Kealey.

Pétainová vedle něho nervózně přešlapovala. Cosi tiše mumlala. Kealey jí zpočátku nerozuměl, klimatizace přehlušila její slova, ale pak to zopakovala. „Za těmi šanony. “

Kealey spustil oči na stolní desku. Po jeho levici Ghafourově pravici se tyčila hromada složek. Kealey pochopil, že Pétainová vidí, co je za šanony, a zamrazilo ho, když porozuměl, co se mu snaží sdělit.

Kamil Ghafour měl pistoli asi půl metru od pravé ruky.

„Nemusíte vědět, kdo jsme, abyste si mohl užívat těch peněz, Kamile. Já po vás chci akorát jméno. Kdo chodil do vězení navštěvovat Amariho Saifiho? Kdo zařídil, aby se dostal ven?”

„Aha,” pokračoval Ghafour pomalu. Mírně šišlal. „Zdáte se mi hodně povědomej.” Mluvil, jako by neslyšel otázku.

Napřáhl levou ruku a zahrozil mu prstem. „Už jsem vás někde viděl. Jsem si jistej.”

Kealeyho znovu zamrazilo. Mohla to být náhlá změna teploty, ale ať to bylo jakkoliv, uvolněný, bezstarostný přístup toho člověka ho dráždil. Pétainová stála naprosto nehybně. Napětí vyzařující z jejího těla se dalo téměř cítit.

Bylo jasné, že je stejně nesvá jako on.

„Neznáte mě,” řekl Ghafourovi, tentokrát do hlasu přidal tvrdosti. Pochyboval, že by Alžířan měl vůbec představu, kdo je. Dnes ráno přidal do svých vlasů pár stříbrných pramenů, což způsobilo, že vypadal o deset let starší, a barvu jeho očí dočasně změnil pár zelených kontaktních čoček Clear View. Hlavně měl dosud hustý vous, který si nechal narůst v posledních třech měsících a který mu téměř dokonale zakrýval spodní část obličeje.

„Zeptám se ještě jednou a pak beru prachy a odcházím,”

lhal Kealey. „Kdo chodil Saifiho navštěvovat v Alžíru? “

Ghafour otevřel ústa, aby odpověděl, ale vtom někdo začal bušit na kovové dveře přívěsu. Kealey zaregistroval jen část toho, co se stalo pak. Pétainová při náhlém hluku vyskočila a prudce se podívala doleva. Současně jí pravá ruka klesla k boku a zvedla okraj bílé bavlněné blůzy. Bylo to čistě instinktivní a FH čtyřicetdevítka se ukázala jen na okamžik, ale to stačilo. Kealey spíš vycítil než uviděl, jak Ghafour máchl k hromadě složek. Bez přemýšlení se vrhl ke stolu a sáhl po mužově paži.

Zbraň spustila jednou, než se Kealey dostal ke Ghafourovi a levou rukou ji srazil do strany. Pravicí chytil Ghafoura za košili u krku a pak využil své setrvačnosti a poslal je oba na stěnu přívěsu. Celá konstrukce se při jejich dopadu na stěnu zatřásla a někdo venku začal křičet a rychlou španělštinou volal o pomoc. Kealey a Ghafour byli na zemi a tahali se o zbraň. Ta znovu vystřelila, zvuk roztřásl tenký plech stěn přívěsu, pak ještě jednou, než se Kealeymu podařilo mu ji vyrvat. Až když se postavil na nohy, uvědomil si, že třetí výstřel nevyšel z Ghafourovy pistole.

Otočil se k Marisse Pétainové. Nohy měla rozkročené na šířku ramen, obě ruce na zbrani a natažené. Dívala se dolů, přesně tam, kam šla její kulka. Nahoře na levém stehně měl Alžířan malou dírku. Nevypadalo to vážně, ale když Ghafour zasténal a převrátil se, začala z rány stříkat krev.

„A doprdele” zanadával Kealey. Svou zbraň měl stále vzadu za opaskem, a tak se tu nemělo nic stát. Zajistil Ghafourovu devítimilimetrovou pistoli a hodil ji Pétainové.

Ta ji chytila. Kealey mezitím přiklekl ke zraněnému, položil obě dlaně na ránu a stlačil, co mu síly dovolily. Ghafour zařval bolestí a pak už se spokojil jen s nesrozumitelnými nadávkami. Mával divoce rukama a snažil Kealeyho praštit do obličeje, ale neměl dost velký rozmach.

Kealey ignoroval bolestivé výkřiky, a aniž by se otočil, křikl na Pétainovou: „Zajistěte, ať jsou ty zasraný dveře zamčený!” Po vteřině ztuhlé nerozhodnosti se probudila k činnosti a dvěma rychlými kroky byla u dveří.

Vzala za kliku, pak se otočila. „Jsou zamčený,” hlásila.

„Už jsou zamčený.”

„Dají se otevřít zvenčí?”

„Ne. Pochybuju. Ne, pokud je nevyrazí. Panebože, nechtěla jsem… Ryane, co mám

„Najděte něco na zastavení krvácení. Gázu, pásku…

cokoliv. Podívejte se po lékárničce. Rychle!”

Pétainová zahájila svůj horečný průzkum a Kealey dělal, co mohl, aby ránu udržel pod tlakem a ta nekrvácela. Bylo to skoro nemožné. Ghafour sebou na špinavé podlaze škubal a hulákal z plných plic. „Drž hubu!” zařval Kealey. „Přestaň sebou mrskat! Snažím se ti zachránit život, ty idiote!”

Pétainová se hrabala v samostatně stojící skříni v rohu a najednou vykřikla: „Mám to!” Přiběhla k nim a poklekla vedle Kealeyho. Pár vteřin zápasila s víkem, než odskočilo, a obsah se rozsypal po podlaze. Snažila se posbírat obvaz a leukoplast a Kealey zatímco levou rukou tlačil plnou silou na ránu sáhl pravou po leukoplasti.

Vrhl pohled po Pétainové a snažil se překřičet Ghafourův řev. „Potřebuju něco pevnějšího, něco tlustšího, než je ta gáza. Vaše košile…”

Podívala se na svou blůzu a okamžitě pochopila. Stáhla si ji rychle, bojovala jen s těsnými plátěnými rukávy. Když se jí podařilo dostat kus oděvu ze sebe pod ní se objevil top, podívala se po stole, našla nůž a začala tkaninu řezat na proužky. Každý měl něco přes půl metru a patnáct centimetrů na šířku. Zatímco pracovala, obkládal Kealey Ghafourovu stříkající ránu gázou. Když ji přilepil na místo, podala mu Pétainová první pás látky a Kealey s ním překryl gázu a vedle rány na něm uvázal neprokluzující uzel. Pak další chomáč gázy umístil přímo na malou díru v Alžířanově stehně a zajistil ho dalším pásem z blůzy Pétainové. Tentokrát pevný uzel uvázal přímo nad ránou.

Ghafour stále sténal mezi trhanými, mělkými nádechy.

Jeho hlasitý křik ustal, což nebylo dobré znamení, ale oči měl doširoka otevřené a byl natolik při smyslech, že mohl odpovídat na otázky, což bylo to jediné, co Kealeyho doopravdy zajímalo. Z pohovky v rohu vzal několik polštářů, zvedl Alžířanovi nohu a polštáře pod ni podstrčil.

Tak měl zraněný nohu výš než srdce, což pomůže zastavit krvácení. Víc toho udělat nemohl, kromě nasazení škrtidla, ale k tomu se zatím neodhodlal.

Adrenalin se začal odbourávat a Kealey najednou zjistil, že je vyčerpaný. Musel ještě popadnout dech, ruce a nohy měl neuvěřitelně těžké. Náhle si uvědomil, že mohl být také zasažen. Rychle se prohlédl, v uších mu bušilo, ale nezdálo se, že by něco bylo v nepořádku. Když zvedl oči, viděl, že Pétainová je u telefonu a stručně informuje Ramireze o tom, co se stalo. Kealey byl rád, že předává informace rychle a klidně. Věděl, že agentům v autě musí dát nějaké příkazy, a začal okamžitě zvažovat, co dál. Pak se ovšem podíval na své ruce a zjistil, že mu z nich kape světlá tepenná krev.

Přenesl pohled na Alžířana a uvědomil si, že musel ztratit tak půl litru životodárné tekutiny, a i když tlakový obvaz krvácení zpomalí, nezastaví ho úplně. Jestli chce Kealey dostat odpovědi na své otázky, pak to musí být brzo.

Pétainová vzhlédla a snažila se upoutat jeho pozornost.

„Ramirez se ptá, co má dělat,” hlásila naléhavě. „Jsou”

„Řekněte mu, ať se zatím nehýbe. Prozatím stejně nemůže dělat nic jinýho.”

Pétainová se zatvářila, jako by se chtěla hádat, ale nakonec potlačila pochybnosti a předala zprávu. O pár vteřin později zavřela telefon a netrpělivě se na něho zadívala. „Ryane, slyšíte to?”

Soustředil se na zpomalení Alžířanova krvácení, a tak hluk mimo přívěs zatlačil do pozadí. Teď se soustředěně zaposlouchal a okamžitě pochopil, o co jí jde. Nad zmatenými výkřiky stavebních dělníků a vzdáleným hlukem dopravy zaslechl zvuk, jenž všechno změnil: dvoutónové vytí policejní sirény. Den předtím Kealey viděl, jak se kolem nich mihlo auto používající stejnou sirénu, a teď si uvědomil, že na zavolání přijíždí vůz CNP, celostátní policie. Další siréna se přidala za vteřinu a zcela přehlušila dopravu na Calle de San Leonardo de Dios.

Kealey chvilku studoval Ghafoura. Ten měl obličej bledý, pokrytý potem a začínala se mu zavírat víčka.

Posunul se a na mužovu zvlhlou kůži přitlačil dva prsty, aby mu rychle zkontroloval pulz. Byl slabý, ale pořád tam byl.

Nijak zvlášť se mu ale neulevilo, protože Alžířan se zřejmě propadal do hypovolemického šoku. Kealey věděl, že pokud něco rychle neudělá, upadne Ghafour do bezvědomí, a bylo dost pravděpodobné, že se z něho už neprobere.

Kealey vzhlédl a prohlédl lékařské potřeby rozeseté po podlaze. Za chvilku našel, co hledal. „Podejte mi tu injekční stříkačku,” požádal Pétainovou. Nejistě se rozhlédla a pak sáhla na zem a zvedla ji. Rychle si prohlédla popis a podala mu ji.

„Adrenalin. Myslíte, že to bude fungovat?”

„Nevím,” odpověděl. Stáhl z injekce ochranný obal a snažil se neposlouchat zvuk rychle se blížících sirén. Z

rychlosti, s jakou reagovaly první policejní vozy, soudil, že nejpozději do několika minut budou úplně obklíčeni. „Ale musíme ho udržet vzhůru a potřebujeme, aby začal mluvit.

Dochází nám čas.”

„Mýlíte se.” Pétainové se hlas třásl napětím. Stála u jednoho z malých okének a dvěma prsty roztáhla lamely žaluzií. „Už nám došel“ Pustila žaluzie a ty se zase zavřely s jemným kovovým zařinčením. „Policie už je na bráně a zřejmě se chystá dovnitř.”

16

SIALKOT, PÁKISTÁN

Dům byl posazený na vršku menšího kopce v sialkotské čtvrti Gudžrát. Přístup k němu byl pouze po rozježděné silničce obklopené po obou stranách skvrnitými loukami.

Na otevřených polích, oddělených od cesty řadou propletených, polosuchých stromů, se pásla spousta ovcí.

Byla to poklidná oblast, kousek na jih od úpatí Kašmírských hor. Po krajině byly rozeseté malé domky. Na míle kolem nebyly žádné přírodní krásy, nic zajímavého. To byl také důvod, proč si tak málo lidí všimlo, že tenhle dům do této krajiny nepatří vlastně že nepatří ani do této země. Bylo to cosi z anglického venkova: tlusté kamenné zdi vzdorující severním větrům, zahradní laťková mříž porostlá jasmínem a s bílými orchidejemi na jedné straně, samotný dům s hezkou břidlicovou střechou a dvojitými okny. Vnitřek domu byl stejně výjimečný. Obývací pokoj s velkým kamenným krbem, všude viditelné dřevěné trámy a naftové ústřední topení.

V pokojích v patře bylo teplo i v nejstudenějších zimních měsících, vzácný to přepych v chudých vesnicích severovýchodního Pákistánu.

Saídovi Kurešimu trvalo několik let, než se mu podařilo dům koupit. Byla to nejdůležitější věc v jeho životě, kromě dětí, které neviděl už mnoho let. Taky to byla jediná věc, kterou zachránil z doby strávené v Anglii láska k britské architektuře. Jeho rodina se přistěhovala do Anglie, když mu bylo patnáct, a i když bylo teď těžké si to přiznat, bylo to nejšťastnější období jeho života. Po tomhle tajně toužil od chvíle, kdy se naučil číst a psát opustit Pákistán, prchnout ze špíny města Saddar, kde strávil mládí, a najít něco lepšího v nějaké jiné zemi. A dělal všechno, aby tu nečekanou příležitost využil naplno. Přehlížel bezohledné poznámky svých spolužáků, většinou související s jeho barvou pleti, a plně se věnoval studiu. Jeho úsilí mu přineslo místo na lékařské fakultě St. George’s Medical School, když mu bylo jedenadvacet. Po dostudování pracoval skoro deset let v nemocnici Guys Hospital v jihovýchodním Londýně, kde se specializoval na kardiochirurgii. V zaměstnání postupoval obdivuhodnou rychlostí, navzdory tvrdé konkurenci. Zdálo se, že jeho kariéru nemůže nic zkazit, až v roce 2004 po neúspěšném chirurgickém zákroku zemřel jedenáctiletý chlapec.

Byla to malá chyba, jen naříznutí cévy, kterého si všimli příliš pozdě, ale to stačilo. Následoval tvrdý pád. Mohl se dohadovat, tvrdit, že na vině byl stres, že jeho pozornost rozptyloval probíhající rozvod a boj o svěření tří dětí do jeho péče. Že menší roli sehrálo jeho pití. Padaly by tresty, ale alkoholismus byl lepší než profesionální nezpůsobilost, a po nějaké době mu mohlo být odpuštěno. Jenomže to nebyla pravda a on nepatřil k těm, kdo hledají výmluvy. Místo toho tiše odešel ze svého místa když mu to nabídli jako možnost a o měsíc později se přestěhoval na cornwallské pobřeží a usadil se v malém domku na okraji St. Ives.

Tam se pokoušel vybudovat si znovu život. Za ta léta si dost našetřil, poučení z chudobného mládí. Rozvod ho sice stál hodně, zůstalo mu však dost na nový začátek. Ovšem získat místo v srdcích a myslích obyvatel Cornwallu bylo téměř nemožné, zejména pro cizince. Společnost zde byla provázaná a uzavřená a rychle od sebe odháněla nevítané vetřelce, zejména ty, kteří se chtěli usadit na pobřeží trvale.

I když se tam snažil uchytit skoro dva roky a získat jejich důvěru, jeho praxe prostě neměla dost pacientů. Nakonec v něm začala převládat hořkost. Když si konečně uvědomil, že už je mu jedno, jestli si je získá nebo ne, poznal, že je čas vrátit se do jediného dalšího domova, jaký kdy poznal.

To bylo v zimě 2006. Pořád si pamatoval pocit osobního selhání, jenž se ho zmocnil, když vystoupil z letadla British Airways v Islámábádu a uvědomil si, že vyplýtval nejlepší a pravděpodobně jedinou příležitost ve svém životě. I dnes, po mnoha letech, se zlobil, když si vzpomněl na mnohé špatné volby a chyby, které udělal, ale aspoň se s nimi smířil. V

rodné zemi vytvořil kopii svého domu v Cornwallu, ale jinak odsunul Anglii do minulosti. Je pravda, že život v Pákistánu mohl být horší. V Sialkotu neměl nedostatek pacientů. Mnozí si nemohli dovolit státní nemocnice, a tak se o pomoc přirozeně obraceli na něj. Byli to lidé, kteří si jeho lékařského diplomu z Anglie velmi vážili. Byli to lidé, kteří oceňovali jeho mírnou povahu, rozumné ceny a laskavý přístup, a na oplátku si zase on cenil jich. Občas přemýšlel, jestli by mu nebylo lépe v Pákistánu od začátku.

Tak to alespoň cítil do dne, než se setkal s Benazírem Mengalem. Na rozdíl od Navída Džilaniho, se kterým se mimochodem nikdy nesešel, Kureši nevyvinul žádnou snahu, aby věhlasného pákistánského generála poznal.

Vlastně tomu bylo přesně naopak. Poprvé se setkal s Mengalem vloni, jednoho teplého podzimního dne. Mengal poslal jednoho ze svých mužů, aby ho vyzvedl v Café 24 na Kašmírské silnici, kam Kureši chodil na svůj odpolední čaj.

Zpočátku měl strach, nechtěl odejít, dokud se nedozví kam.

Bylo však jasné, že nemá na vybranou, a tak nakonec souhlasil. Zavázali mu oči a odvezli ho do bytu, kde mu ukázali mladého muže, podle vzhledu vojáka, jenž měl dva průstřely na pravé ruce. Zranění byla povrchová žádné tepny nebyly zasažené, žádná z kulek nezůstala v končetině, ošetření bylo přesto dost složité, protože měl k dispozici jen omezený počet nástrojů. Mengal celý průběh pozoroval se zájmem, a když Kureši skončil, generál mu, ještě než mu do kapsy saka vsunul obálku, tiše poblahopřál. Obálku Kureši otevřel a prozkoumal její obsah, až když byl zpátky v kavárně. Uvnitř našel 120 000 rupií skoro 2 000 amerických dolarů a rukou napsanou poznámku, ve které mu Mengal srdečně děkoval za jeho služby.

V následujících několika měsících mu Mengal volal dvakrát. Kurešimu se podařilo napravit škody v obou případech, a v napjatých chvílích plných očekávání po zákroku se generál rozpovídal. Vyprávěl Kurešimu o své službě v Severozápadních pohraničních provinciích a také udělal narážku na své vazby na ISI. Projevil rovněž sympatie, když mu doktor vyprávěl o své smůle v Anglii.

Kureši neměl ponětí o tom, co se dělo pak, ale jeho seznam pacientů se ze dne na den rozrostl na dvojnásobek.

Předpokládal, že generál utrousil nějaké slovo mezi lidmi na nejvyšších místech. V každém případě mu byl vděčný a také mu to řekl, když se s ním příště setkal. V tomto případě nedokázal pacienta zachránit krvácení bylo příliš silné, ale generál to zřejmě pochopil.

Kureši se nikdy nezeptal, proč tyto muže neošetří armádní lékaři, částečně také proto, že odpověď byla nasnadě. Cokoliv dělali do čehokoliv je Mengal zatáhl, neřídila armáda a s velkou pravděpodobností to bylo zcela ilegální. A tak Kureši mlčel a s pokračujícími léty jejich vztah vzkvétal.

Setmělo se asi před hodinou. Ostrý vítr, vanoucí z kopců, cloumal mladými platany venku a řinčel masivními okny v přízemí. Saíd Kureši stál před hlubokou keramickou výlevkou a ve slabém svědě přicházejícím z chodby byl stěží viditelný. Z misky položené u lokte zvedl skalpel, podržel ho pod horkou vodou a pomalu s ním otáčel, aby ho opláchl do čista. Nepřítomně upíral oči na krev vířící na dně a mizící v odtoku, ale ve skutečnosti ji neviděl. Stejně tak nevnímal zvýšené hlasy v sousední místnosti. Dokázal myslet pouze na chirurgický zákrok, který právě provedl.

Přesněji, přemýšlel o osobě, na níž ten zákrok provedl.

Mengalovi muži dorazili brzo zvečera, krátce poté, co Kureši vyprovodil posledního pacienta. V okamžiku, kdy otevřel dveře, věděl, koho mu přinesli. Bylo to ve všech zprávách a hlavně mu vše potvrdil výraz v jejich očích, společný výraz zoufalství nikoliv strach, ale zoufalství, a když se Kureši sklonil a stáhl prostěradlo ze ženina obličeje, pocítil zoufalství také, a navíc tu byl strach…

Vrátil skalpel na sterilní gázu a sáhl po svorce na stlačení žíly. Když strkal chirurgickou svorku pod horkou vodu, zjistil, že se mu třese ruka. Byla to opožděná reakce a jediná věc, na kterou mohl být hrdý. Během celého zákroku věděl, co je v sázce. Velice dobře si uvědomoval, že pokud pacientka umře, jestliže mu vykrvácí na stole, bude to nakonec jeho vina. Mengalův vztek bude zanedbatelný ve srovnání s hněvem Američanů, pokud zjistí, že je v tom zapletený. Jako kdyby útok zorganizoval sám. Přesto, po celou dobu operace, zůstal naprosto klidný. Byl vyrovnaný.

Ruce měl stále pevné, a pokud by zemřela, utěšovalo by ho vědomí, že udělal všechno, co bylo v jeho moci, aby ji udržel naživu.

Byla to chabá útěcha, přesto to útěcha byla.

Z vedlejší místnosti se ozval další výkřik, pak zvuk zabouchnutých dveří. Na chodbě zadupaly těžké kroky a on ucítil, že za ním někdo stojí. Otočil se k muži částečně schovanému ve stínu.

„Přežije? “

Kureši zvedl ruku v nerozhodném gestu. Generál mluvil urdsky a on odpověděl ve stejném jazyce. „Ještě je příliš brzo. Udělal jsem, co se dalo. Kdyby její zranění byla ještě těžší, nepřežila by převoz.”

„Saíde, je mi jasné, jaké máme obrovské štěstí,”

odpověděl Mengal chraplavě. „Řekni, vydrží to? Na základě tvých zkušeností, co si myslíš? “

Kureši nejistě přešlápl. „Těžko říct. Bude-U mít možnost si odpočinout, a pokud se o ni bude starat zkušená ošetřovatelka… ano, mohla by se z toho dostat. To nejhorší má, myslím, za sebou, ale žádnou jistotu nemáte, a pořád ještě se musí udělat spousta věcí.”

„Nerozumím,‘“ řekl Mengal pomalu. Zřejmě mluvil k sobě. „Mí lidé mi celý útok popsali. Když ji vytáhli z auta, byla celkem v pořádku. Mluvila, vzpírala se…”

„Měla vnitřní krvácení. Porad uvnitř krvácí. Neměli jí dávat sedativa. Ne všechna zranění jsou vidět na první pohled, generále. Někdy to trvá, než se symptomy projeví.”

„Vnitřní krvácení?” Mengalův hlas byl ostrý a obviňující.

„Proč jsi s tím něco neudělal?”

Kureši potlačil vzrůstající netrpělivost. Podobně jako mnoho vojáků, kteří bojovali na frontách, viděl Benazír Mengal pouze zjevné projevy fyzických zranění, která se dají okamžitě ošetřit. O složitosti lidského těla neměl ani ponětí.

„Generále, ta žena utrpěla vážná zranění. Pancéřování jejího auta ji uchránilo před dalšími zraněními, a pomohlo i to, že seděla vzadu. Pořád ale měla obrovské štěstí, že přežila. Za prvé, utrpěla pneumotorax levé plíce, pravděpodobně v důsledku hrubého zacházení. To znamená, že jí plíce zkolabovala. Už jsem uvolnil tlak a zavedl hrudní drén, ale ten tam musí zůstat nejméně dva dny, možná tři.

Do té doby by měl z hrudní dutiny zmizet všechen přebytečný vzduch a drén se bude moct bez nebezpečí vyndat.”

Mengal otráveně zvedl obočí. „Říkal jsi, že tam došlo ke krvácení

„Krvácení,”

pokračoval

Kureši,

„je

důsledkem

hemoperikardu, neboli natržení blány, která obaluje srdce.

To zranění je také důsledek hrubého zacházení, ale může být těžší než pneumotorax. Možná mnohem těžší. Nedá se to zjistit přesně, dokud nebudu operovat.”

„Jak jsi poznal příčinu krvácení?”

„Je pravda, že nemá žádnou bodnou ránu, nicméně tam byly všechny znaky tamponády srdce. Nabyla vědomí krátce potom, co jste přijeli. Požádal jsem ji, ať si lehne na záda, ale ona mi řekla, že tak je bolest mnohem horší. Stěžovala si na mírnou bolest na prsou a žíly na krku měla roztažené, což svědčí o hromadění krve v cévách.”

Kureši se odmlčel a snažil se najít nejlepší způsob, jak to vysvětlit. „Srdce, generále, když je obklopené větším množstvím tekutiny, nemůže tlouct správně. To byl důvod, proč si nechtěla lehnout. Když měla tělo ve vzpřímené poloze, krev se hromadila na dně osrdečníku a tím tlak poněkud polevil. Krevní tlak měla devadesát na čtyřicet, což je na zdravou čtyřicátnici málo, a EKG vykazoval vlny J, což je další projev zranění, o kterém mluvím. Potřebuje punkci perikardu, a potřebuje ji rychle.”

„K čemu?”

Kureši si všiml, že druhý muž výhružně ztišil hlas. Bylo jasné, že Mengal nesnáší poučování. Mentorování lidí bylo mezi chirurgy obecným zvykem a Kureši věděl, že tím trpí také. Znovu se odmlčel, aby zmírnil tón, než pokračoval.

„Punkce uvolní tlak na srdce tím, že se odstraní přebytečná tekutina. Je to poměrně jednoduchý zákrok, ale potřebuji anesteziologa, abych ho mohl provést správně.”

„Nemůžeš to udělat s thorazinem a lokálním umrtvením?”

Kureši znovu zaváhal. Najednou znejistěl. Možná ten muž ví víc, než dává najevo. „Technicky ano, ale je to krajně riskantní. Generále, stálo vás spoustu úsilí dostat tu ženu ke mně co nejrychleji. Proč riskovat teď? Chcete ji živou, ne?”

„Ano.” Mengal pomalu přikývl a levou rukou se nepřítomně škrábal na bradě. „Ano, chci ji živou. A souhlasím s tvým zhodnocením.” Trochu se uvolnil. „Máš jako vždycky pravdu, doktore. Kde jsou nejlíp vybavení, aby to zvládli? “

„Udělám to tady, ale potřebuju pomoc.”

„Řekni mi jméno.”

Kureši chvilku přemýšlel a snažil se potlačit stoupající paniku. Velice dobře si uvědomoval, že se zapletl do něčeho, co nedokáže kontrolovat, a i když se zoufale snažil tu myšlenku zahnat, věděl, že teď už je nahraditelný. Viděl toho příliš, dověděl se příliš, a kdokoliv, koho do toho zatáhne, bude brzy ve stejné situaci. Neměl chuť připravit někomu nevinnému stejný osud.

„Generále, své kolegy jsem opustil v Anglii a tady si je budu muset teprve najít.”

„Tomu nevěřím, Saíde.” Mengal výhružně popošel blíž.

Jeho nevysoká, rozložitá figura vyplňovala dveře. „Ale jestli je to pravda, budu se muset se žádostí o pomoc obrátit někam jinam. S trochou námahy najdu člověka, kterého potřebuju, ale ten nemusí chtít spolupracovat s tebou.

Možná dá přednost vlastním kolegům. Potom ovšem bude tvoje spoluúčast zbytečná.”

Generál se odmlčel, aby měl Kureši čas jeho slova strávit. Pak pokračoval hlasem suchým a drsným jako vítr ženoucí se po úpatí kašmírských hor. „Saíde, cením si našeho přátelství. Věřím, že můžeme společně pracovat ještě mnoho let, ale ty teď musíš dokázat svou loajalitu.”

„Pane, nemůžu”

„To jméno, doktore. Řekni mi jméno toho, koho potřebuješ, a já ti ho najdu.”

„Craig, Randall Craig. Je to externí profesor z univerzity ve Washingtonu “

„Odkud ho znáš?”

„Kdysi jsme spolu pracovali. Zůstali jsem v kontaktu.

Měl byste ho najít v nemocnici v Láhauru. Sajch Zajíd.

Znáte to tam?”

„Ano. A co zásoby? Anestetika, přístroje, monitory…? “

„To dokážu obstarat sám. Dá se to sehnat celkem snadno v Sialkotu, ale potřebuju Craiga, aby ty přístroje obsluhoval, a potřebuju ho rychle. Stav té ženy se může kdykoliv zhoršit.”

„Dobře.” Mengal ukázal směrem ke kuchyni, kde čekalo několik jeho mužů. „Zůstanou tady a budou hlídat dům.

Většina jich bude hlídkovat venku, ale dva zůstanou před pokojem ministryně, a to i v době, kdy ji budeš ošetřovat. Je to jasné?”

„Jistě.” Kureši váhal. „A co ten druhý? “

„Alžířan?“ Mengal mu předvedl podivný úsměv. „Proč se ptáš, Saíde? “

„Všechno sleduje,” vyhrkl Kureši. Myslel na to od okamžiku, kdy přijeli, a už nedokázal potlačit strach.

„Nikdy se nepřestává usmívat. Jako by na něco čekal.

Zabije ji, jestli mu dáte příležitost… Vidím mu to na očích.

Generále, nechci, aby se to stalo tady. Já tady nechci ji”

Kureši se zarazil a umlkl. Na obličeji staršího muže hledal nějaké známky hněvu. Mengal se pouze znovu usmál. „Chápu tvoje obavy, Saíde, ale on měl příležitost připravit ji o život už v Rávalpindí, a neudělal to. Něco získá, jedině když ona zůstane naživu, příteli. Z jeho strany se nemusíš ničeho obávat.”

„Ale on tu zůstane.”

„Ano, zůstane.” Mengal udělal další krok a jeho úsměv zmizel. „Ale ty ne. Musíš sehnat veškerý materiál co nejdřív. Zajeď do Sialkotu. Sežeň, co potřebuješ. Jeden z mých mužů tě doprovodí. Já najdu toho Craiga a přivedu ho sem. Jakmile dáš tu ženu do pořádku, odejdeme v pokoji.

Platí?”

„Ano, generále.” Kureši nevěřil jedinému slovu, ale byl v nemožném postavení. Teď už se mohl jenom snažit získat čas. „Platí.”

17

Madrid

Když vysadil Kealeyho a Pétainovou u staveniště, začal Ramirez podle Kealeyho příkazu kroužit kolem bloku. Po celou dobu se díval dopředu a nesnažil se navázat s Naomi rozhovor, což byla z jejího hlediska jediná dobrá stránka celé situace. Pořád nemohla uvěřit, že ji Ryan stáhl a vyměnil za Pétainovou, ale současně ji to vlastně ani moc nepřekvapovalo. A ještě horší bylo, že si uvědomovala, že si to zaslouží.

Snažila se na to nemyslet, ale teď, když seděla vzadu v jedoucí dodávce, se musela sama sebe ptát, co Ryan viděl, když se na ni podíval. Jistá byla jen jedna věc. Ať viděl cokoliv, nebylo to nic hezkého. Byly doby, kdy se těšila z jeho upřímného obdivu a úcty, ale ty časy byly zřejmě nenávratně pryč. Když se na ni podíval teď, měl v očích buď obavy, nebo hněv. Někdy oboje. Bezděčně se dotkla jizvy na obličeji, kterou nedokázala úplně zakrýt ani tlustá vrstva líčidla. Už si zvykla na soucitný pohled jiných lidí, ale toho se od Ryana ještě nedočkala. Pomyšlení, že by se jeho znepokojení a hněv mohly změnit v něco jako soucit, bylo nesnesitelné, ale věděla, že je to jen otázka času.

Opřela se o stěnu dodávky a pozorovala své ruce. Trochu se jí třásly ne tolik, aby si toho někdo jiný všiml, nicméně Naomi cítila třes vystřelující do předloktí. Nohy se jí třásly také. Pilulky si vzala už před pěti hodinami a tělo se dožadovalo dalších. Zavřela pevně oči a potlačila nával na zvracení. Myslela přitom na bílé tabletky v pravé kapse.

Pokušení bylo velké, zvlášť proto, že jich měla větší zásobu ukrytou v batohu v hotelu, ale nechtěla zůstat na suchu v případě, že by se nemohli vrátit a ona by je později zase potřebovala. Zvažovala, jest nepožádá Ramireze, aby zpomalil, ale nechtěla ho vylekat, a kromě toho slyšela, jak rychle mluví do mobilu, a nechtěla ho přerušit.

Najednou sebou dodávka trhla doprava a ji to shodilo z lavice. Skutálela se na kovovou podlahu a mávala přitom rukama ve snaze se něčeho zachytit, pak auto se skřípěním zastavilo a ji to odhodilo na kovovou přepážku. Náraz jí vyrazil dech, takže chvilku ležela bez hnutí a snažila se nabrat vzduch. Omámené se postavila na nohy a vyhlédla obdélníkovým otvorem v přepážce. Hrubá slova, která měla na jazyku, se rozplynula, když uviděla výraz na Ramirezově tváři.

„To byl váš člověk,” vysvětloval. „Jsou v přívěsu vzadu na staveništi a mají vážný problém. Ghafour je zraněný, Pétainová ho střelila.”

Naomi potlačila šok a myslela tak rychle, jak jen jí to šlo, honem zvažovala a vyřazovala irelevantní otázky. „Dostali z něho něco?”

„Ne, ale pořád ještě je při vědomí… pracují na tom.”

„Co vám řekl, abyste udělal?”

„Zůstal tady a čekal na další telefon.”

„Cože?” Naomi nemohla zakrýt překvapení. „Nic víc neřekl?”

„Jo, jen tohle,” potvrdil Ramirez.

„To je volovina! Musíme je odtamtud dostat. Nemají čas ho vyslýchat.”

Ramirezův výraz ztuhl, na čele se mu objevily hluboké vrásky a koutky úst poklesly. „Souhlasím, ale to není naše věc. Slyšela jste, co řekl… Zůstaneme, kde jsme.”

Naomi se naklonila k otvoru v přepážce a proklínala plech, jenž jí částečně zakrýval výhled. Snažila se zjistit, kde přesně jsou. Zřejmě stáli blízko brány, jenže té nesprávné.

Byli na západní straně staveniště. „Koukejte, objedeme blok.

Můžete jim zavolat a dát jim vědět. Bude lepší, když budou vědět, kde přesně jsme.”

Ramirez mlčky přemýšlel. Viditelně byl nesvůj, ale těžko mohl polemizovat s logikou. „Tak jo.” Vsunul rychlost a toyota se zařadila do proudu aut. Za pár vteřin zabočili na Calle de San Bernardino. Naomi zkoumala letecký snímek staveniště a okolních ulic, když vtom uslyšela Ramireze hrubě zaklít. Vzápětí se ozvaly sirény. Nevšímajíc si mrazení, které jí proběhlo tělem, přitiskla znovu obličej k přepážce. Dívala se předním sklem. Dva hlídkové vozy CNP

jedoucí na západ náhle zabočily vlevo na San Leonardo de Dios.

„Á kruci,” vydechla Naomi. „Předběhli nás.”

„Tak to je konec,” prohlásil Ramirez. Klouby na rukou mu zbělaly, jak svíral volant. Vypadal odhodlaný, a zároveň se zdálo, že se mu ulevilo. „Teď už si musí poradit sami. Už pro ně nemůžeme nic udělat.”

„Ne, jeďte dál,” nařídila mu Naomi a v duchu se vrátila k leteckým snímkům. „Jeďte k další ulici a zahněte vpravo.

Dostaneme se tam od jihu.”

„Sakra, zbláznila jste se?“ Ramirez se k ní otočil bez ohledu na rychlost, kterou se pohybovali po rušné ulici.

„Tahle operace vybouchla. Musíme zmizet”

„V hotelu je všechno sbalené, ne? Neriskujeme nic.

Zavolejte veliteli, ať se stáhne, ale my kroužíme dál.”

Ramirez se obrátil zase dopředu a otevřel ústa, aby se hádal dál, ale Naomi promluvila první, tiše, zato důrazně.

„Ramirezi, udělejte to. Hned. Nebo osobně sdělím Harperovi, jak rychle jste se snažil akci ukončit a zmizet. Je to jasné? “

„Doprdele!“ Agent praštil rukou do volantu. Potom zvedl ze sedadla spolujezdce telefon a zmáčkl tlačítko. Cosi si přitom mumlal pod vousy. Když míjeli místo, kde hlídkové vozy zahnuly, Naomi zadržela dech. Další křižovatka byla rozhodující, ale když se k ní přiblížili, Ramirez začal zpomalovat, aby mohl zabočit. Naomi mohla s úlevou volně vydechnout. Jestliže se dostanou na pozici včas, bude mít Ryan pořád šanci z toho vyváznout s neporušenou tělesnou schránkou.

V přívěsu se Pétainová vrátila k oknu a nervózně vyhlížela škvírou v žaluziích. Kamil Ghafour seděl na podlaze opřený o levný dřevěný psací stůl. Před ním stál Kealey a prohlížel si jeho obličej.

Zraněný muž byl bledý a silně se potil, ale oči měl otevřené a jasné. Kealey usoudil, že adrenalin zabral, jenomže tlakový obvaz, který umístil na Alžířanovu nohu, nebyl dost účinný a rána soustavně krvácela. Ještě horší bylo, že se blížila policie. Kealey věděl, že je může trochu zdržet, ale jestli Ghafour mezitím zemře, celá situace se výrazně změní, a to nikoliv k lepšímu.

Kealey si klekl a zadíval se Ghafourovi zpříma do očí.

„Kamile, slyšíš mě?”

Alžířan na něj upřel prázdný pohled, pak pohnul rty a pomalu přikývl.

„Řekni mi, že mě slyšíš. Chci to od tebe slyšet.”

„Ano,” zachraptěl Ghafour. „Slyším vás.”

„Fajn. Poslouchej,” pokračoval Kealey. Snažil se mluvit klidným, odhodlaným hlasem, aby to Ghafour pochopil.

„Umíráš, Kamile.”

Slova pronesená chladným, uvážlivým tónem neměla výrazný účinek. Ghafour jen trochu vykulil oči, ale jinak nereagoval.

„Dal jsem ti na ránu tlakový obvaz, jenže máš porušenou stehenní tepnu. Krvácíš. Pokud tě neošetří lékař, do dvaceti minut jsi mrtvý.” Ve skutečnosti to bude mnohem dřív, ale musel tomu druhému dát nějakou naději.

„Potřebuju…“ Ghafour sklonil hlavu a prudce zakašlal, až mu sliny a krev létaly do klína. „Potřebuju doktora.

Sežeňte mi doktora.”

„Až mi odpovíš. Je to prostá otázka, Kamile. Vlastně nemůže být jednodušší. Měl jsi šanci dostat se z toho zdravý a bohatý, ale zvoral jsi to. Jestli mi řekneš teď hned, co potřebuju vědět, budeš žít, což je lepší než nic. Teď mi pověz… kdo chodil navštěvovat Saifiho v Alžíru?”

Ghafour se znovu rozkašlal. Ozvala se Pétainová a mluvila ustaraně. „Ryane, už jsou skoro tady. Musíme”

„Kolik?“ přerušil ji Kealey.

„Dva. Jen dva.”

„Mají vytažený zbraně?”

„Ano. Každý jednu pistoli. Jeden je vzadu a vlevo, kryje toho druhého… Vědí, co dělají.”

„Dobře. Zatáhněte ty žaluzie. Budou tlouct na dveře, ale neodpovídejte. Nepůjdou dovnitř, dokud nebudou mít krytí a lepší přehled o situaci. Nemluvte, ať se děje co se děje.

Jasný?”

Jasný.”

Pétainová pustila žaluzie a postavila se vedle dveří. Pistoli držela oběma rukama volně podél těla. Kealey znovu dloubl do Ghafoura a promluvil důrazněji. „No tak, Kamile. Ubíhá ti čas. Řekni mi, co chci vědět.”

Alžířan náhle zvedl oči a široce se usmál. Přitom ukázal dvě pravidelné řady zakrvácených zubů. „Myslím, že to máte popletené,” řekl přerývaně. „Vám ubíhá čas. Jestli vás ti policajti nezabijou, strčí vás do vězení za to, co jste mi udělali. Navrhuju, abyste se vzdali.” Chraplavě se zasmál, z koutku úst mu vytékal pramínek krve. „Možná vaši přátelé v CIA zatahají za nějaké drátky, ale moc bych s tím nepočítal. Jak jsem slyšel, tak neodpouštějí neúspěch.”

Kealey se na něj chvíli díval a pak, aniž uhnul pohledem, se zeptal Pétainové: „Kde je ten nůž?”

„Tady.”

„Podejte mi ho.”

Ghafour přimhouřil oči. Tvářil se podezíravě a zvědavě a očima těkal mezi oběma agenty. „Co to děláte? Co to má být?”

Kealey neodpověděl, jen vstal a převzal podávaný nůž.

Ghafour otázku zopakoval, tentokrát zvýšeným hlasem, ale Kealey prostě vysunul palcem ostří ze střenky a zase si klekl. Beze slova chytil Ghafoura levou rukou za zraněnou nohu a pevně mu sevřel kostnatý kotník. Zastrčil ostří nože pod látku, která kryla Alžířanovu ránu. Dvakrát rychle trhl zápěstím a obvaz přeřízl. Malá dírka okamžitě začala krvácet, teplá tepenná krev stříkala do vzduchu.

Ghafour vytřeštil oči a začal ječet a mrskat sebou stejně, jako když byl postřelený. Vzápětí se ozvalo bušení na dveře a hlasitý rozkaz.

„!Abran lapuerta ahora mismo! !Saljjan con las manos arriba!“

Kealey ignoroval policistovy příkazy, posunul se a přitiskl obě ruce na Alžířanovu krvácející ránu.

„Odpověz doprdele na tu otázku!“ zařval, obličej vzdálený pár centimetrů od Ghafourova. „Nebo dám ruce pryč. Přísahám! Kdo chodil za Saifim? Jak se jmenuje? “

„Mengal!“ zařval Ghafour. „Jmenoval se Mengal!

Benazír Mengal! “

Kealey proti své vůli pocítil obrovské ulehčení. Poprvé od okamžiku, kdy přistáli ve Španělsku, si byl jistý, že jsou na správné stopě. „Kdo to je?”

„Pákistánský generál,” Ghafour lapal po dechu. Víčka mu začala klesat a přestal se potit. Kealey věděl, že nastupuje dehydratace, ale to byl nejmenší problém. „Teď je v penzi, ale má spoustu přátel. Říká se, že byl v ISI.”

„Co chtěl Mengal po Saifim?“ dožadoval se Kealey.

Trochu na ráně posunul ruce, aby svou otázku zdůraznil. A Ghafour s hrůzou přihlížel, jak jeho krev protéká Kealeymu mezi prsty. „Proč ho dostal z vězení?”

„Nevím,” naříkal Ghafour. Kealey se předklonil. Přes křik přede dveřmi nebyly mužovy odpovědi pořádně slyšet.

„Přísahám, nemám ponětí. Ale Mengal byl jediný, kdo do vězení přišel.”

„Tak jo,” řekl mu Kealey. Bez varování se napřáhl a pěstí praštil Alžířana do obličeje. Ten okamžitě ztratil vědomí. Kealey si sedl na bobek a snažil se přijít na to, co dál. Jak se mu vyplavoval adrenalin z krevního oběhu, začínal si uvědomovat situaci. Dopadla na něj beznaděj, protože si uvědomil, jak bezvýchodná ta situace je. Ghafour zemře nejpozději do pěti minut, možná dřív. Neměli jak se dostat z přívěsu, a pokud měl Ramirez trochu rozumu, odvolal týmy v okamžiku, kdy mu Pétainová sdělila špatnou zprávu.

Když si vzpomněl na Pétainovou, Kealey se otočil.

Překvapilo ho, že telefonuje, protože neslyšel zvonění.

Jedním prstem si ucpávala ucho, aby odclonila hlasité příkazy policistů CNP, a rychle přikyvovala. Oči měla otevřené, bystré a byla ve stavu pohotovosti. „Rozumím.”

Přerušila hovor. Když spustila telefon k boku, Kealey se na ni tázavě podíval.

„To byla Kharmaiová.”

„Co chtěla?”

„Chce se pokusit nás odsud dostat.”

18

Madrid

Když uhnuli ze San Leonardo de Dios, podařilo se Ramirezovi najít místo na zaparkování přímo na ulici.

Brána, kterou předtím na staveniště vstoupili Kealey s Pétainovou, byla asi 40 metrů před dodávkou. Dál ulici částečně blokovala dvě vozidla CNP. Světelné rampy na obou autech blikaly modře, ale sirény byly vypnuté. Kolem se shromáždila spousta chodců a Naomi věděla, že je jen otázkou chvilky, než na místo dorazí další policejní jednotky. Demonstrace na Puerta del Sol zpomalí odezvu, ale ne o moc. Musí sebou hodit.

Ramirez k ní mluvil otvorem v přepážce a ona ho konečně vzala na vědomí. „Co jste říkal?”

„Ptal jsem se, co s váma k čertu je? Slyšel jsem vás mluvit s Pétainovou, dostat se dovnitř prostě nejde, Kharmaiová. A taky vás nenechám zničit mi kariéru.”

Předklonil se, aby nastartoval. „S tímhle bordelem jsem skončil. Mizíme.”

„Ne!” Kharmaiová se posunula, vytáhla svůj glock a namířila do otvoru v přepážce. Mušku držela na úrovni překvapeného obličeje druhého agenta.

„Co si doprdele myslíte, že děláte?” zachraptěl a zašilhal do ústí hlavně.

Naomi posunula pistoli trochu doprava. Sebrala se, než promluvila, protože chtěla, aby jí uvěřil. Aby to zafungovalo, nesmí sebemíň pochybovat o tom, že spoušť zmáčkne. „Ramirezi, těsně před vámi napravo je ulička.

Chci, abyste nastartoval a zajel tam.”

„Nebo co?”

„Nebo vystřelím předním sklem. V těch dvou autech zůstali dva policajti. Oba sedí za volantem. Jestli vystřelím, máme je vzápětí na krku.”

„To uděláte? Poserete nás oba? “

„Jo, když budu muset. O tom nepochybujte.“ Upřeně se na něj zadívala a doufala, že nedohlédne za její nehybnou fasádu. Také doufala, že se jí ruce nebudou třást příliš.

Doufala, že si nevšimne studené vlny strachu a obracejícího se žaludku. „Nastartujte.”

Ramirez sice nevěřícně kroutil hlavou, ale udělal, co mu nařídila. Vozidlo s rachotem ožilo a dalo se do pohybu.

Naomi držela zbraň napřaženou, dokud nezajeli do uličky a nezaparkovali. Pak se otočila a otevřela posuvné dveře.

Zavřela je za sebou a obešla vozidlo. K místu řidiče se přiblížila opatrně zezadu a doufala, že se v omezeném prostoru nepokusí couvnout. Mezi levou stranou toyoty a červenou cihlovou zdí nebylo moc místa, a kdyby se pokusil ujet, téměř jistě by ji přimáčkl na zeď. Uvědomila si, že mu měla vzít klíčky, ale teď už bylo pozdě. Když došla k otevřenému okénku, namířila na Ramireze zbraň. Ani ji nepřekvapilo, že taky drží pistoli a kolem těla jí míří přímo na hlavu.

„Co teď?” chtěl vědět a upíral na ni tmavé oči. „Vy střelíte mě, já střelím vás… Oba jsme mrtví. Tohle chcete?”

„Nechci vás zabít.“ Měla pocit, jako by jí někdo vytáhl z břicha žaludek, protřepal ho a zase vrátil na místo. Cítila, jak se potí. Pot byl chladný, přestože bylo horké odpoledne.

Vlastně měla dojem, jako by se celé její tělo nořilo do mrznoucí vody. „Prostě vystupte a běžte pryč. Nic víc nechci.“

„To je všechno? “

„To je všechno “

Ramirez ji ještě chvíli pozoroval a zvažoval své možnosti. Pak přikývl a otevřel dveře. Kousek ustoupila a sledovala ho zbraní, dokud nedošel na konec uličky. Ještě se otočil a naposled se na ni podíval, pak se ztratil v davu proudícím po chodníku.

Naomi okamžitě zastrčila glock za opasek svých džin, pažbu přitisknutou k pravé straně břicha. Nadzdvihla si okraj trička, aby si setřela pot. Náhle se jí žaludek obrátil, až se zlomila v pase. Jednou rukou se opírala o zadní nárazník dodávky a tak zůstala nějakých dvacet vteřin. Snažila vyprázdnit si žaludek, ale nic ze sebe nedostala. Otřásla se a bezděčně zasténala. Nakonec se napřímila a opřela se o zadní dveře auta. Zvažovala další postup. Zápasila přitom s mlhou, která jí zahltila myšlení.

Zvuk další sirény ji vyrušil ze soustředění. Bylo to to poslední, co chtěla slyšet, ale přesto sirénu ihned zahrnula do svých výpočtů. Podívala se doprava a zjistila, že vůz zřejmě přijíždí ze stejného směru jako dva předchozí.

Vrátila se v duchu k mapám, jež studovala předešlého večera, a uvědomila si, že nejbližší stanice CNP je na sever odsud. To odpovídalo tomu, co slyšela. Zvedla mobil a nepřítomně na něj zírala. Věděla, že Ryan čeká, že zavolá a bude mít plán, jak je dostat ven, ale mozek jí prostě nepracoval. Potřebovala nějak vyrušit policisty, odvést jejich pozornost od přívěsu. Nebylo to moc, ale nic jiného sama udělat nemohla. Ryan a Pétainová si pak budou muset poradit sami.

Několika rychlými kroky se vzdálila od dodávky a rychle zhodnotila okolí. Ulička byla prázdná až na několik otlučených popelnic a hromadu prázdných krabic. Širokým „průsekem” se táhly elektrické dráty a dřevěné sloupy se na obou stranách nakláněly k cihlovým zdem. Po její straně byla na nerovnou cihlovou zeď namalovaná jasnými barvami reklama na nějaké španělské pivo. Reklama končila těsně pod okny v patře, z nichž většina byla otevřená, aby do místností vpustila odpolední vzduch. Dále v uličce byly otevřené dveře, z kterých se řinul hluk strojů a slabá hudba.

Byla toho spousta, ale nic, co by jí pomohlo.

Snažila se soustředit na hluk vycházející z otevřených dveří. Byly vlevo, asi deset metrů před ní. Jak se blížila, byly zvuky určitější. Muzika zněla z přenosného sterea, někdo se tam smál, bouchání pocházelo od pneumatického šroubováku. Vzpomínala na to, co viděla předním sklem dodávky, když Ramirez zatáčel do uličky. Vpravo byl jakýsi obchod nebo kancelář a něco vlevo… opravna karoserií.

Teď si uvědomila, že tohle právě teď slyší mechanika pracujícího na nějakém autě. Netušila, jaké to je auto, ale to nehrálo roli. Ten hluk ji přitahoval.

Došla ke dveřím a nakoukla dovnitř. Okamžitě ucukla zpět, vzduch se jí zadrhl v hrdle. Nějaký mladý muž v montérkách přecházel kolem dveří. Byla si jistá, že ji spatřil, ale těžké kroky utichly v dálce, a tak se po dvaceti vteřinách podívala znovu. Nikoho neviděla, ale když udělala několik opatrných kroků dovnitř, zaslechla hlasy přicházející z dalších dveří nalevo. Uvědomila si, že tam je kancelář. Mechanik musel jít z nějakého důvodu dovnitř, možná aby něco vysvětlil zákazníkovi, možná se šel napít vody. Ať už to bylo jakkoliv, neměla moc času. Mohl se vrátit každou minutu.

Procházela dílnou a rychle se rozhlížela, srdce jí tlouklo, nervy měla napjaté k prasknutí. V garáži stála dvě částečně odstrojená vozidla a oboje vrata ven byla zavřená a zabraňovala pohledům z ulice. V horní části vrat sice byla okna, ale ta byla neuvěřitelně špinavá. Nikdo dovnitř nemohl nahlédnout, ani ona neviděla ven. Na policích vlevo stály oleje, zaprášené krabice se vzduchovými filtry a láhve s nemrznoucí směsí. Na druhé straně dveří byla velká kovová montážní bedna, taková ta na kolečkách a se spoustou šuplíků.

Obrátila se. Oči jí padly na předmět těsně za dveřmi.

Přesněji několik předmětů. Dvě kovové nádoby spojené řetězem, postavené na ručním vozíku. Došla blíž, zkoumala obě nádoby a současně dávala pozor, jestli neuslyší blížící se kroky. Jedna nádoba jí sahala po pás. Natřená byla bledě zelenou barvou a z mosazného ventilu nahoře trčely dva měřáky. Z ventilu vedla hadice, ale neviděla kam, protože se ztrácela ve změti na druhé straně vozíku. Druhý válec byl ve srovnání s prvním asi dvoutřetinový. Měl také dva měřáky a z horní části vedla červená hadice. Když se podívala pořádně, zjistila, že hadice jsou po celé délce spojené plastovými pásky a obě končí v jakémsi kovovém udělátku nahoře. Nejzajímavější bylo označení válců. Na tom větším bylo napsáno velkými písmeny KYSLÍK. Ten menší nesl označení ACETYLEN.

Tohle hledala. Bez váhání se přesunula za vozík, uchopila madla a plnou vahou se do nich opřela. Válce se na vozíku otřásaly a ona s nimi opatrně přejela malou nerovnost tam, kde kovový rám dveří dosedal k asfaltu. Za chvilku byla s vozíkem na ulici vedle dodávky. Pustila ho a chvilku přemýšlela, než nakoukla oknem u řidiče a hledala měřič paliva. Našla ho sice rychle, ale uvědomila si, že při vypnutém zapalování stejně nic neukazuje. Zvážila nastartování, aby zjistila, kolik paliva je v nádrži, ale byla by to jen ztráta času. A stejně by nemohla odjet natankovat, aby byla nádrž plná.

Vrátila se k vozíku a opatrně s ním zakormidlovala k zadnímu nárazníku. Pak vozík spustila a opřela madly o zem. S trochou úsilí se jí povedlo zasunout ho pod zadní pneumatiku na řidičově straně. Obě nádoby teď ležely rovnoběžně s povrchem ulice a asi dvacet centimetrů nad ním. Udělala krok dozadu a zhodnotila své dílo. Neměla ponětí, jestli to bude fungovat. Měřáky sice ukazovaly, že tlakové válce jsou téměř plné, konečný výsledek však nemohla odhadnout. V Camp Peary pracovala se všemi možnými typy trhavin, ale výbušné vlastnosti acetylenu neprobírali. Vlastně ani kyslíku, když to tak vezme. Pořád to však bylo to jediné, co měla k dispozici, a na další úvahy neměla čas.

Ještě jednou zkontrolovala válce, pak zaváhala, myslela na Glock devítku, co měla zastrčený za okrajem džin. Došlo jí, že tlakové nádoby budou vzhledem k tomu, co obsahují, zřejmě dobře zkonstruované, a tak musí být, až zmáčkne kohoutek, co nejdál. Náboj ráže 9 mm nemusí mít dost energie, aby prorazil oba válce.

Odklusala na druhou stranu dodávky, otevřela dveře a vlezla dovnitř. Otevřela bedýnku přišroubovanou k podlaze a prohlédla obsah. Zbraň tam zůstala už jen jedna, Para-Ordnance P14. Z velikosti zbraně usoudila, že má komoru na náboje .45 ACP, tedy ráže 11,4 mm, ale pro jistotu jeden plný zásobník zkontrolovala. Spokojeně zastrčila zásobník do pažby a jeden náboj zasunula do komory, vylezla z dodávky a zavřela dveře. Cestou k hlavní ulici vytáhla telefon, zmáčkla předvolené číslo a mobil přiložila k uchu.

Pétainová se ozvala téměř okamžitě.

„Já jsem připravená,” ohlásila Naomi.

„K čemu se chystáte? “

„Jste pořád v tom přívěsu?”

„Ano.”

„Počkejte třicet vteřin, pak zmizte. Pořád budete muset zvládnout jednoho nebo dva poldy, ale je to lepší než půl tuctu. Ať už uděláte cokoliv, nechoďte k bráně, kterou jste přišli. Všechna policejní auta se zjevně uhnízdila na východní straně staveniště, tak jděte k bráně naproti. Jasné?

“

„Rozumím. Co chcete

„Zavolám, jak to půjde,” přerušila ji Naomi, která věděla, na co se chce zeptat. „Pokud to půjde. Prostě zmizte. Získali jste, co jste chtěli? “

„Jo, myslím, že jo.”

„Tak hodně štěstí.”

Naomi přerušila hovor, aniž by čekala na odpověď.

Mobil vrátila do kapsy, a když se blížila k ulici, snažila se skrýt P14. Držela ji dole za pravou hýždí. Otočila se a podívala se na tlakové válce. V odpoledním slunci musela mhouřit oči. Dodávka byla asi 15 metrů daleko, což znamenalo, že ona je moc, moc blízko. Stejně se však neměla kam jinam přesunout. Když bude pokračovat v chůzi, vyjde z uličky do volného prostoru, kde si kdokoliv může všimnout zbraně a vyvolat poplach.

Nalevo stála přetékající popelnice. Schovala se za ni, klekla si na koleno a zvedla zbraň oběma rukama. Zamířila na první válec a dávala si pozor, aby vystrčila co nejmenší část těla. Nebylo to k ničemu. Ruce se jí třásly a dýchala přerývaně. Žaludek se jí zvedal silněji než kdykoliv předtím. Pevně zavřela oči a donutila se uvolnit. Pak oči otevřela, zhluboka se nadechla a zmáčkla spoušť.

Vzduch uvnitř přívěsu, kde oba agenti čekali, až nastane to, co Naomi připravila, byl neuvěřitelně hustý. Kealey si stáhl tričko a navlhčenou vatou si setřel co nejvíc Ghafourovy krve z rukou a paží. Když se rozhlédl, našel na gauči u dveří několik odhozených flanelových košil, v tomto počasí příliš teplých, příliš podezřelých, ale budou muset stačit. Jednu si natáhl a druhou hodil Pétainové, která měla oči stále upřené na nehybného Ghafoura. Zachytila košili v poslední chvíli a vzhlédla.

„Co s tím mám jako udělat?”

„Oblíkněte si ji. Odejdeme odsud s pracovními přílbami.

Moc to nepomůže, ale pár vteřin zmatku je lepší než nic.”

Přikývla na souhlas a natáhla si příliš velkou košili. Když si ji vepředu zapínala, ukázala na Ghafoura a zeptala se: „Co s ním?”

Kealey Alžířana přelétl pohledem a znovu se zadíval na dveře. „Je mrtvý. Jak dlouho?”

Spíš cítil než viděl, že se Pétainová dívá na hodinky.

„Čtyřicet vteřin,” zamumlala. „Proč jsme nic neslyšeli?”

„Dejte jí čas. Jen sledujte pohyb”

Druhou část věty ustřihla vzdálená exploze. Hluk zeslábl.

Kealey slyšel, jak se policisté venku pohybují. Ozvala se změť hlasů a rychle se vzdalující kroky. Uvědomil si, že někteří se kvůli výbuchu vracejí na ulici. Velmi tiše a opatrně popošel k oknu, rozhrnul žaluzie a vyhlédl ven.

Zůstali tam jen dva policisté, nyní obrácení zády k přívěsu.

Ostatní běželi přes staveniště směrem k východní bráně. Za drátěným plotem stoupal k jasnému modrému nebi sloup hustého kouře. Byl to podivný, znepokojivý pohled, ale Kealey pochopil, že má sloužit k odvedení pozornosti. To jediné je odsud mohlo dostat v jednom kuse.

„Seberte peníze.

„Cože?“

„Sakra, seberte ty prachy,“ zopakoval Kealey. Přešel ke dveřím a Pétainová mezitím z gauče zvedla plátěný vak a přehodila si ho přes rameno. Postavila se za něj a Kealey se přikrčil vedle dveří a připravoval se na to, co se za chviličku stane. „Jdeme na tři,” zamručel. „Připravená?”

„Připravená.”

Kealey položil ruku na dveře a začal odpočítávat. Na tři rozrazil dveře a přehlédl situaci. Stále se pohyboval vpřed.

Když policisté venku zaslechli hluk, začali se otáčet. První byl asi metr a půl ode dveří. „Ayúdenos!” řval Kealey. „Ten chlap vevnitř se zbláznil! “

Policista stojící blíž zaváhal a podíval se za Kealeyho do otevřených dveří. To Kealeymu poskytlo zlomek vteřiny, který potřeboval.

Vykopl a zasáhl policistu pod levým kolenem. Stáhl nohu a přesunul váhu na druhou. Policista začal padat.

Druhý policista mávl neuvěřitelně rychle pravou rukou a Kealey neměl jinou volbu. Vystřelil jednou, ale neviděl, kam kulka šla. Policista padal dozadu, když vtom se pohnula Pétainová, zbraň vytaženou a namířenou…

Kealey se otočil k prvnímu policistovi. Ten se držel za koleno a sténal. Jeho služební zbraň ležela v hlíně několik decimetrů daleko. Kealey se sehnul a zvedl ji. Zastrčil si ji do pravé kapsy pracovní košile. Sundal si přilbu a odhodil ji. Otočil se k Pétainové. Ta už sebrala zbraň druhému policistovi a svou FN 49 stále mířila na ležícího policistu, jenž zvedl ruce a vzdával se. Když se Kealey podíval pořádně, zjistil, že ho kulka zasáhla do břicha na pravé straně. Pokud mu ránu brzo ošetří, nebude ohrožen jeho život.

„Jdem,” rozkázal Kealey. Pétainová přikývla, ale nesledoval ji, jestli jeho slova vzala na vědomí. Sám se soustředil na západní bránu, o které jim Naomi řekla, aby ji použili. Okamžitě viděl, že tamtudy to nepůjde. V cestě jim stála skupina stavebních dělníků, kteří pozorovali, co se děje před přívěsem. Několik se jich tvářilo, jako by chtěli zasáhnout, ale nesebrali odvahu přijít blíž. Kealey si uvědomil, že viděli, co se stalo, jak napadl jednoho policistu a druhého střelil. Nikdo z nich zřejmě nechtěl, aby ho potkal stejný osud.

Otočil se a vystartoval k východní bráně. Přes rameno křikl na Pétainovou, ať ho sleduje, ale ona už se hnala asi metr za ním.

„Kealey, co to děláte?” vyrážela mezi jednotlivými nadechnutími. „To není správná

„Viděla jste je,” křikl přes rameno. „Tohle je jediná cesta ven.”

„Ale tam je policie

„Já vím, ale nedá se nic dělat. Prosté utíkejte!”

19

Madrid

Když se Naomi probrala z bezvědomí, ze všeho nejdřív uslyšela křik. Celý její svět byl černý, ale výkřiky byly nečekaně ostré a zřetelné. Zdálo se jí, že má kolem hlavy rozmístěné stovky hrdel a všechna jí vyjí přímo do uší.

Pokusila se zvednout ruku, aby ten hrozný zvuk odstínila, ale končetiny jí nějak nepracovaly správně. Kakofonií se prodíral jeden hlas, ale ona ho nedokázala zařadit. Zoufale si přála vidět nebo slyšet něco známého, ale všechno okolo bylo rozmazané.

Šmouha… to byl alespoň začátek. Oči měla otevřené a zrak se jí začínal zaostřovat. Ležela roztažená na zádech.

Nad ní se rychle pohybovaly vysoké stíny, míhaly se po okraji jejího zorného pole. Začala se vzpamatovávat a stíny nabývaly tvar. Zanedlouho z nich byly proti odpolednímu slunci siluety lidí a pak už to byli živí lidé. Desítky lidí pobíhaly a křičely, stály a ukazovaly…

Ucítila na paži čísi ruku, pak dvě ruce, teplá pokožka dotýkající se její, dva prsty položené na pravé straně krku.

Uvědomila si, že hledají pulz. I hlas získával tvar, tvořil slova, ptal se, jestli je v pořádku. Kdosi ji hrubě uchopil v podpaždí a zvedl ji do sedu. Snažila se protestovat, ale vzmohla se jen na nesmyslné blábolení. Ať to byl kdokoliv, neměl žádné ponětí o zacházení se zraněnými. Jinak by se vůbec nepokusil s ní hýbat.

„Jen klid.” Ten člověk za ní byl určitě Američan, mluvil s výrazným brooklynským přízvukem. „Jen klid. Budete v pořádku.”

„Co se stalo?”

„Mluvíte anglicky.” V jeho hlase zněla zřetelná úleva.

Naomi došla k závěru, že to bude nějaký turista. „Došlo k nějakému výbuchu. Možná bomba. Vás to srazilo na zem, ale budete v pořádku. Jen seďte a počkejte na sanitku.

Nehýbejte se, ano?”

Naomi vnímala, že slabě přikyvuje. Co se stalo? Opravdu se ho na to ptala? Proč se na to ptala? Pamatovala si, jak zmáčkla spoušť, ale všechno, co následovalo, bylo pryč.

Navzdory zmatku, který jí zatemňoval myšlení, bylo jasné, že když vystřelila na válce pod toyotou, byla příliš blízko.

Rozhlédla se a s překvapením zjistila, že ji to odhodilo nejmíň tři metry od ústí uličky, spíš ještě dál. Od začátku věděla, že vzdálenost mezi dodávkou a ústím uličky je příliš krátká. Kdyby nepoužila popelnici jako kryt, byla by asi na místě mrtvá. Udělala, co se dalo, a jedinou otázkou teď bylo, jestli její diverzní akce zafungovala.

Myšlenky se jí přesunuly k Ryanovi. Policisté kolem ní vykřikovali rozkazy poznala, že se jedná o policisty, protože jejich zvýšené hlasy zněly úředně a v dálce slyšela další sirény. Problém byl v tom, že nevěděla, jak dlouho byla mimo. Další vozy CNP budou reagovat rychle, stejně jako sanitky, ale jak rychle? Toť otázka. Naomi došla k závěru, že v bezvědomí nemohla být víc než minutu, nanejvýš dvě. To znamenalo, že pokud se pohnuli rychle, mohli být Ryan a Pétainová už pryč z místa událostí.

Americký turista se přesunul k další ležící osobě. Naomi se nejistě postavila na nohy, pak odzkoušela končetiny a provedla rychlou vizuální kontrolu těla, nebo aspoň těch částí, na které dohlédla. Zdálo se, že všechno funguje, ale věděla, že s jistotou se to ještě říct nedá. Někdy se vážná zranění projeví, až když odezní šok, a ona pořád měla problém určit, který směr vede kam. Když se jí poněkud projasnil zrak, udělala pár nejistých kroků. Kolem ní byla na ulici spousta lidí. Někteří se pohybovali, jiní leželi zcela bezvládně. Někteří silně krváceli.

Náhle jí došlo, že za všechno, co vidí kolem, je zodpovědná ona. Zaplavila ji vlna hrůzy a pocitu viny a dusila stejně účinně, jako kdyby jí hrdlo svíraly něčí ruce.

Snažila se tyto pocity potlačit. Věděla, že teď nemá smysl se tím zabývat. Jak klopýtala směrem na sever, závrať pomalu ustupovala. Vyhýbala se zraněným chodcům. Snažila se jim nedívat do obličeje. Nechtěla nic vidět, nechtěla se potýkat s pocitem viny, dokud se nevzpamatuje. U křižovatky stála tři policejní auta, asi deset metrů od plotu na východní straně staveniště. Podívala se nalevo a viděla, jak se vrata otevírají a vycházejí dva lidé. I přes pracovní košile, jež měli na sobě, poznala Naomi okamžitě Ryana Kealeyho a Marissu Pétainovou. Nevěřícně je sledovala, když zahnuli doleva na chodník, přičemž nejbližší vůz CNP byl necelých pět metrů daleko.

Proč jim to tak dlouho trvalo? A proč vycházejí nesprávnou bránou? Jak je sledovala po chodníku, zmocňoval se jí vztek. Nedávalo to smysl. Měli zmizet, hned jak zaslechli výbuch. Teď míjeli hlídkové vozy a rychle mířili ke křižovatce. Naomi si konečně oddechla.

Podaří se jim to.

Šla dál a snažila se uvolnit, silou vůle shodit tu tíhu z ramenou. Stačilo jen, aby je zpovzdáli sledovala, a až budou pár bloků odsud, zavolá Ryanovi a domluví místo a čas setkání. Náhle si uvědomila, že jí chybí pětačtyřicítka.

Rychle si překontrolovala kapsy, pak opasek. Glock 9 mm měla stále zastrčený za opaskem džin, ale .45 byla definitivně pryč. Po chvilce váhání došla k závěru, že s tím už nemůže nic udělat. Určitě se nemohla vrátit a hledat ji, a také věděla, že španělská policie nemá v databázi její otisky prstů. Nejlepší bude pokračovat v chůzi, ale když zrychlila, zaslechla, že někdo křičí. Vlastně několik lidí, a to blízko místa, kde byly zaparkované policejní vozy.

Podívala se tam, hledajíc zdroj rozruchu. Rychle si všimla skupinky stavebních dělníků. Půlka skupiny se snažila upoutat pozornost jediného policisty, jenž zůstal u aut, štíhlého muže těsně po dvacítce. Vypadal neuvěřitelně mladě a nejistě, ale bezpochyby naslouchal tomu, co mu říkají. A druhá část ukazovala dál po chodníku. Žalující ukazováčky mířily přímo na Kealeyho a Pétainovou. Za okamžik se policista otočil a dlouze se za nimi zadíval.

Ruka mu sjela ke zbrani. Naomi se rozběhla, varovný výkřik jí uvízl v hrdle. Byla moc daleko. Neuslyší ji, a i kdyby ji slyšeli, nebudou mít čas zareagovat. Měla pocit, že se pohybuje jako ve zpomaleném filmu, ale nedokázala se toho divného pocitu zbavit. Ruka jí klesla k pasu, odhrnula okraj trička a našla pažbu glocku…

Uvolnila zbraň a zpomalila. Podpatky jí ujely po dláždění. Výbuch vyrazil okna bytů v prvním patře a na chodník napršelo sklo. Když vytahovala zbraň, matně si uvědomila křupání pod nohama. Pistoli zvedla, ale nezamířila. Policista svou zbraň vytasil a něco křičel na Kealeyho a Pétainovou. Oba se k policistovi obrátili a Naomi na Ryanově obličeji uviděla překvapený výraz. Ruka mu volně visela podél boku. Nejistotu u něho ještě nikdy neviděla a na okamžik ji to zarazilo.

Ale jen na okamžik. Jejich oči se potkaly a ona věděla, co má udělat. Udělala záměrně několik kroků a přesunula pohled na svůj cíl. Mířidla byla přesně v jedné přímce. Prst jemně tlačil na spoušť… Teď už musela jen zmáčknout.

Kealey slyšel hlasy a cítil, jak mu Pétainová varovně svírá paži. Nemusel se dívat, aby věděl, co se stalo. A věděl, že když se obrátí, potvrdí podezření, které se za nimi vytvořilo. Jenže neměl jinou možnost. Zastavil se a ohlédl se přes rameno. Současně se otočil, pevně se zapřel nohama a nechal pravou ruku volně klesnout podél těla. Nepříjemný scénář mu byl ihned jasný: obviňující obličeje stavebních dělníků, ustrašený výraz kolem stojících náhodných civilistů, vyděšený, nicméně odhodlaný výraz ve tváři mladého příslušníka CNP v popředí. Za policistou zahlédl zvedající se zbraň, ale dokázal vnímat jen Naominu tvář.

Byla nějakých 15 metrů za policistou, glock už měla venku a zvedala ho. Lidé křičeli a prchali z cesty, ale jejich křik se sléval s policejními sirénami a nářkem zraněných.

Kealey věděl, že nedokáže vytáhnout zbraň včas, už čekal příliš dlouho. Podíval se Naomi do očí. Ignoroval policistovy příkazy a snažil se vnutit jí své myšlenky. Nebyl si jistý, jestli mu rozuměla nebo jestli vůbec pochopila, že jí chce něco říct, ale neměl čas o tom přemýšlet. Ona se už hýbala.

V okamžiku, kdy vystřelila, sebou policista trhl, jako by ho někdo udeřil do zad, a pak se zhroutil na zem. Jeho poslední výraz vyjadřoval naprostý zmatek. Při pádu mu vystřelila zbraň, jak instinktivně stiskl spoušť. Kulka prolétla nějaký metr nad Kealeyho hlavou. Naomi utíkala, její nohy pleskaly po střepy pokrytém chodníku. V obličeji měla zneklidňující výraz, cosi mezi nejhorším strachem a naprostou rozhodností…

Kealey si nemohl pomoct. Díval se, jak se blíží, a myslel přitom na to, co jí asi víří hlavou. Konečně ho do skutečnosti vrátil hlas Pétainové. „Musíme sebou hodit!“

naléhala a zuřivě mu cloumala paží. Kealey se jí vytrhl a vykročil z úzkého chodníku do jízdní dráhy. Provoz byl směrem na jih beznadějně zablokovaný, ale ulice byla ještě relativně volná směrem na sever. Jeden z motoristů z nepochopitelných důvodů vystoupil z auta, asi aby měl lepší výhled na to, co se děje. Nehýbal se, zřejmě si vůbec neuvědomoval, jakému nebezpečí se vystavuje. Tělo měl strnulé a zřejmě v šoku pozoroval situaci. Pár kroků napravo od něj běžel malému Fordu Escort pořád motor, výfukové plyny stoupaly vzhůru a přidávaly se ke kyselému dýmu, jenž se stále ještě vznášel ve vzduchu. Dveře u řidiče byly dokořán.

Kealey zvážil, jestli má na muže namířit pistoli a vykřiknout nějakou hrozbu, ale nebylo to nutné. Prostě ho odstrčil a sedl si za volant. Muž ani neprotestoval, jen upadl na zem a vzhlédl k němu nevěřícně zaraženým pohledem.

Pétainová za okamžik naskočila na místo spolujezdce a Naomi doběhla za pár vteřin. Za nimi se ozvalo několik výstřelů a kulky narážely do karoserie. Jedna z nich proletěla předním sklem a jen těsně minula Naominu hlavu, když se vrhla na zadní sedadlo. Držela se pod okrajem okna, sáhla za sebe, zabouchla dveře a na Kealeyho houkla, ať jede, ale on už mezitím zařadil rychlost. Escort poskočil a prudce zrychlil, když Kealey zkušeně přeřadil na dvojku.

Levou nohou zvládal spojku. Auto na úzké ulici škrtlo o další vozidlo a mírně se zakymácelo. Boční zrcátko u řidiče povolilo s hlasitým cinknutím, obloukem vylétlo do vzduchu a rozsypalo se na zemi pár metrů za nimi.

Dojížděli ke křižovatce. Svítila červená a na změnu barvy čekala řada vozidel. Na východ po Calle de San Bernardino mířil nepravidelný proud aut a blokoval jim jejich jedinou únikovou cestu. Kealey však věděl, že nemá jinou volbu.

Dva policisté CNP se už dostali ke svým vozům a rychle je zezadu doháněli.

„Na podlahu!” zařval, strhl volant doprava a s autem vyskočil na chodník. Chodci mu uhýbali z cesty a escort se hnal ke křižovatce. Na chodníku nebylo moc lidí, ale pár jich nedokázalo uhnout včas a jejich těla se odrážela od kapoty. Když už byli skoro za světly, Kealey instinktivně ucukl ode dveří. Za okamžik následoval nevyhnutelný náraz, když sedan, směřující na východ, zachytil zadek escortu a otočil ho do křižovatky. Sklo zadního okna se vysypalo.

Kealey slyšel uširvoucí skřípění kovu o kov. Další a další auta narážela do vozu, který najel do nich. Několik vteřin se všechno bláznivě točilo, okolní budovy se jen míhaly.

Nakonec zůstal escort stát čelem k přijíždějícím vozům a mírně se pohupoval na opotřebovaných pérech. Motor zhasl a Kealey okamžitě přeřadil na jedničku. Otočil klíčkem v zapalování a modlil se, aby znovu nastartoval.

Kupodivu motor naskočil, sice párkrát zakašlal, ale pak už běžel. Kealey sešlápl plyn a stočil vůz do pravého jízdního pruhu. Poškozené auto se hnalo na jihovýchod, směrem ke středu města. Hromadná srážka vozů za nimi zablokovala policejní vozy, ale bylo to jen dočasné zdržení.

Další hlídkové vozy byly na cestě, jak dokazovaly nedaleko vyjící sirény.

Aniž by odtrhl oči od vozovky, zeptal se Kealey spolujezdkyň, jestli jsou v pořádku.

„Mně nic není,” odpověděla Pétainová a mluvila divně, jako by lapala po dechu. Kealey se po ní podíval. Snažila se opatrně odtáhnout bezpečnostní pás od hrudníku. Zřejmě ji srážka zastihla naprosto nepřipravenou, a jak se pás prudce napnul, vyrazil jí dech.

„A co ty, Naomi?”

„Já jsem v pořádku,” sdělila mu podivně prázdným hlasem. Kealey mrkl přes rameno, protože ho její tón vystrašil, ale vypadala nezraněná a upřeně hleděla mimo něho do předního skla. Trochu se mu ulevilo, když si všiml, že obě byly připoutané. Sám na to zapomněl, ale nějak se mu podařilo zvládnout srážku bez zranění.

„Příští vlevo,” radila Pétainová, když se Kealey zase obrátil dopředu. „Calle de los Reyes.”

„Je tam parkovací garáž? Nějaká trochu zastrčená?“ chtěl vědět Kealey.

„Ne, ale v garáži budou kamery,” připomněla mu.

„Musíme se tohoto auta zbavit hned. CNP uzavře oblast v několika minutách “

Kealey rychle přikývl. Otrávilo ho, že na kamery nepomyslel rovnou. Podle jejích instrukcí zabočil do úzké uličky a našel u chodníku místo na zaparkování. Všichni vystoupili a ignorovali pohledy, jež přitahoval omlácený vůz. K nějakému bodu poblíž se sjížděla spousta sirén, ale Kealey usoudil, že většina míří k místu výbuchu v Calle de San Leonardo de Dios.

Otočil se k Pétainové. „Máte pořád svůj mobil?”

Přejela si rukou po pravé kapse a souhlasně přikývla.

Kealey v duchu prošel mapy, které studoval ráno, podíval se na hodinky a řekl: „Sejdeme se v botanický zahradě vedle Paseo del Prado. Řekněme za dvě hodiny odteď. Zavolám předem a sdělím vám přesný místo a čas.” Nemusel to dále rozebírat. Večer předtím se všichni naučili nazpaměť kódy, které použijí, pokud je chytí a přinutí mluvit pod nátlakem.

Byl si jistý, že sítí prozatím proklouzli, ale opatrný postup měl za ta léta práce v ilegalitě na cizí půdě prostě v krvi, zadřený pod kůži. Nedokázal se ho úplně zbavit ani pod tak silným tlakem, pod jakým byl dnes. „Jasný?”

Pétainová znovu přikývla. „Jasný.”

„A co bude se mnou?” zeptala se Naomi.

Kealey se snažil odhadnout, v jakém je stavu, a zamračil se. To, co viděl, ho hluboce znepokojilo. Stále se hrozně potila, a zatímco výraz měla prázdný, končetiny se jí divoce třásly. Její vzhled sám o sobě přitahoval pozornost a to nebylo dobré. Ze všeho nejdřív bude muset najít veřejnou toaletu, kde by se mohla umýt. Pak se musí pokusit vyměnit její šaty.

„Ty půjdeš se mnou,” sdělil jí. Otočil se k Pétainové, ale ta už se vzdalovala, proklouzla stojící skupinou chodců, kteří většinou pozorovali šedočerný mrak kouře vznášející se nad siluetou města. Kealey popadl Naomi za ruku a vyrazil opačným směrem. Zároveň přemýšlel, jak zareaguje Harper, až se o tom dozví. Dostali z Ghafoura jméno, jež potřebovali, ale Kealeymu se nějak nezdálo, že by to ospravedlnilo katastrofu, kterou přitom způsobili. Vlastně se dalo říct, že situace těžko mohla být horší. Přinejmenším zemřel jeden nevinný a oni budou muset nést následky.

Jediná otázka byla, jak zlé to bude.

20

Washington

Jonathan Harper seděl celý nesvůj v Oválné pracovně a na okraji stolu u jeho lokte odpočíval netknutý šálek kávy.

Cekal už deset minut a nemyslel si, že se prezident hned tak objeví. Ředitele Andrewse odvolali z místnosti před pár minutami a Harper zůstal a přemítal, co bude dál. Kromě vážně se tvářícího agenta Tajné služby, jenž hlídal dveře, byl sám. Během čekání dumal nad tím, co se asi před třemi hodinami stalo v Madridu. Prezidenta události doběhly během tiskové konference. Harper věděl, že jinak by ho do Bílého domu pozvali už dřív. Nečekané zpoždění využil podle svých nejlepších schopností, aby zpracoval informace, které mu Kealey poslal úřední cestou. Zavolal mu krátce po katastrofálním setkání s Kamilem Ghafourem. A i když celková zpráva mohla být těžko považována za příznivou, jméno Benazíra Mengala bylo slibné, alespoň podle toho, co na něj za tak krátký čas vyhrabal operační úsek.

Harper se natáhl pro kávu a zamrkal, když mu levou stranou těla projela ostrá bolest. Dobře věděl, co bude následovat, a tak se opřel v křesle, zavřel oči a snažil se ovládnout dech. Už zjistil, že to je ta nejtěžší část, Pokud to nezvládne, jenom to zhorší ostatní symptomy. Bolest sílila, jako by mu něco svíralo srdce. Asi po minutě začal stisk povolovat a bolest pomalu odeznívala.

„Pane?” Harper otevřel oči a před sebou uviděl ustaraného agenta. Přišel ho zkontrolovat. „Jste v pořádku, pane? Mám zavolat lékaře?

„Ne.” Harperovi se podařilo vyloudit slabý úsměv.

„Budu v pořádku. Přichází to a zase odchází… Věřte mi. Už si na to zvykám.”

Muž byl nesvůj. „Můžu vám aspoň donést trochu vody? “

„Ano, to by bylo fajn. Děkuju.”

„Není zač, pane.” Agent přešel k vedlejšímu stolu, kde stála chlazená karafa s vodou. Za okamžik se vrátil, ale stále se tvářil velmi znepokojeně. Harper vypil půlku sklenice a vytáhl čistý bílý kapesník. Setřel si z obličeje studený pot, opřel se v křesle a snažil se uvolnit. Během několika minut se mu dech vrátil do normálu. Jak řekl, bolest přicházela a odcházela, ale zbytek nebyl pravda. Nezvykal si. Záchvaty byly trvalou připomínkou kulky, kterou schytal před osmi měsíci. Přesně řečeno, chytil čtyři, ale jedna napáchala mnohem víc škod než ostatní tři, a lékaři ho varovali, že následky této jediné kulky budou dlouhodobé. Zatím musel potvrdit, že jejich nález byl zcela správný.

Předepsali mu prášky proti bolesti, ale on se snažil polykat jich co nejméně. Ze stejného důvodu také pil jen velmi málo alkoholu: chtěl mít nad sebou neustále kontrolu.

Vzhledem k tajemstvím, která mu byla svěřena do ochrany, to podle jeho názoru byl rozumný přístup. Toto rozhodnutí učinil před dvaceti lety, když poprvé nastoupil do Agentury, a nikdy ho nelitoval.

To ovšem neznamenalo, že by ho leccos nemrzelo.

Dvacet let ve zpravodajském podnikání poskytuje člověku dost času a příležitosti k výčitkám. Jeden incident ho zvlášť pronásledoval. Když na něj pomyslel, bezděčně se dotkl saka, jako by chtěl pod vrstvami oblečení nahmatat vystouplou jizvu. Necítil ji, ale věděl, že tam je. Stěží mohl zapomenout. Osm měsíců vytrvalého hledání, pomyslel si Harper, a Agentuře se pořád nepodařilo zjistit totožnost té ženské, která na něj spáchala atentát. Zeny, která riskovala svou svobodu vlastně svůj život, aby ho mohla zabít.

Samotný čin byl jen částí skládačky. Základní otázka zněla: jak ho vůbec mohla najít. Harper měl svá podezření.

Osoba, kterou podezíral z úniku informací, byla jeho předchůdkyně, bývalá členka Kongresu Ráchel Fordová.

Pod nátlakem z Bílého domu na svou funkci rezignovala krátce po neúspěšném atentátu a tím se víceméně vyhnula trestnímu stíhání. Zkrátka, byla osinou v zadku jak pro Agenturu, tak pro prezidenta, který ji nakonec jmenoval do funkce. Nikdo se do jejího výslechu nehrnul. Proto se asi Harper nikdy nedoví celou pravdu. Zatím se s tím pořád ještě nevyrovnal, a pokud byl k sobě zcela upřímný, pochyboval, jestli se mu to někdy podaří.

Zástupce ředitele pro operace” byl Agentura, alespoň pokud šlo o veřejnost. Byla to ta část CIA, o které jsou všechny filmy a knihy. Navzdory svému věhlasu byl DO”“

schopný celkem úspěšně utajit probíhající operace před bdělým zrakem veřejnosti, a identita vedoucího úseku patřila k nejstřeženějším tajemstvím. Nebo by to tak alespoň mělo být. Vědomí, že tato informace unikla během jeho služby, Jonathana Harpera hluboce zneklidnilo.

Vlastně kvůli tomu málem rezignoval. Pak se ale situace vyvinula tak, že byl navržen na druhý post v Agentuře. Za jeho povýšením potvrzeným Senátem v rekordním čase stálo hlavně to, jak skvěle zvládl situaci při pokusu o útok v New Yorku, a také jeho role při omezování následných škod.

Při tomto pomyšlení mohl Harper jen potřást hlavou a trpce se pousmát. Takhle to v hlavním městě prostě chodilo, a navzdory létům zkušeností ho nepřestávala drzost hráčů udivovat. Když došlo na podstatu, nebyla politika nic jiného než hra, když hra hraná na jevišti zvaném svět. Nedalo se říct, že by hráči ve Washingtonu byli nemorální, nestarali se o jiné, jen si prostě často cenili jiných hodnot, než byl prospěch lidu. Bylo v lidské povaze bažit po věcech, to Harper věděl, ale to neznamenalo, že to snadněji snášel, vzhledem k tomu, co bylo v sázce.

V té chvíli se otevřely dveře z hlavní chodby Západního křídla a vešel prezident. V patách ho následoval Robert Andrews, ředitel Ústřední zpravodajské služby. Harper vstal, vyměnil si se svým bezprostředním nadřízeným krátký pozdrav a přijal Brennemanovu nabízenou ruku.

Navzdory okolnostem ho prezidentovo vlídné chování nepřekvapovalo. Nikdy se nesetkal s tím, že by se Brenneman nechoval zdvořile a klidně, bez ohledu na situaci. Věděl ovšem, že se do toho musí nutit, alespoň dnes. Když promluvil, jeho hlas mu to potvrdil. Byl odměřený a trochu mu přeskakoval, což naznačovalo skutečnou úroveň jeho hněvu a obav.

„Posaďte se, Johne,” řekl bez úvodních zdvořilostí.

„Omlouvám se, že jdu přímo k věci, ale když nebudete mít nic proti, začneme rovnou. Rád bych od vás slyšel, co se stalo v Madridu. Co se zvrtlo? Myslel jsem, že to máme pod palcem.

Harper chvilku váhal. Oči mu zabloudily na strop ozdobený prezidentskou pečetí. Věděl, že Tajná služba sleduje Oválnou pracovnu skrytými kamerami, což ho nikdy nepřestalo znepokojovat. „Promiňte, pane, ale -“

„Vypnuli je,” přerušil ho Brenneman netrpělivě. „Zpět k mé otázce, Johne. Co se ve Španělsku pokazilo?”

Harper se spokojeně opřel v křesle. „To se dá těžko říct, pane. Na základě našeho počátečního sledování došly týmy, které máme na místě, k závěru, že Ghafour byl… lépe chráněný, izolovanější, než jsme se původně domnívali.

Bylo jen několik málo způsobů, jak se k němu dostat, a oni vyhodnotili situaci tak, že přímý postup to jest výměna peněz za informace skýtá největší šance na úspěch. Zvlášť s ohledem na časovou tíseň.” „A kdo to rozhodl,” dožadoval se Brenneman, „Kealey?” „Ano, pane. On vydal rozkaz.”

Prezident se opřel a nasadil neproniknutelnou masku. „K

tomu se dostaneme později,” prohlásil nakonec. „Teď potřebuji, abyste mě seznámil s tím, co se odehrálo.

Vysvětlete mi, co se stalo, od začátku do konce. Musím znát podrobnosti.”

Harper si uvědomil, že Andrews prezidentovi poskytl jen úvodní informace, a tak přikývl a začal s podrobným výkladem. Popsal vše od okamžiku, kdy Pétainová a její tým začaly Ghafoura sledovat, a skončil popisem následků diverzní akce na Calle de San Leonardo de Dios. K

Harperově překvapení ho Brenneman ani jednou nepřerušil, i když se při několika příležitostech zatvářil rozhněvaně nebo nesouhlasně.

Když Harper skončil, prezident pomalu přikývl. Zřejmě přemýšlel. Nakonec to shrnul. „Jinými slovy, z toho celého jsme získali jediné jméno. Správně?”

„Ano,” připustil Harper, „ale nesmíme zapomínat, že jsme ani nic jiného neočekávali. Vzpomeňte si, že jsme pracovali s předpokladem, že Kamil Ghafour neví vůbec nic, co by se týkalo současných událostí. Pokud to mohu posoudit já, pak jsme měli štěstí, že jsme z něho dostali vůbec něco užitečného.”

Andrews střelil přes stůl pohledem, ale Brenneman si nevítané upřímnosti zástupce ředitele zřejmě nevšiml.

„Chápu-li to dobře, tak jste už zjišťovali, co je ten Mengal zač?” pokračoval zvolna.

„No, Ghafour nám poskytl základní údaje. Mengal odešel do výslužby jako generál pákistánské armády a mnoho let sloužil u zpravodajské služby Inter-Services Intelligence, tedy ISI. Tohle se nám podařilo rychle potvrdit. Je jasné, že se snažíme tyhle lidi sledovat, a v případě Mengala jsme za posledních dvacet let shromáždili celkem značné množství informací. Zejména kontakty, které si za tu dobu vytvořil, stojí za pozornost.”

„Co tím míníte?” dotazoval se Brenneman. „Je tu něco, co by naznačovalo, proč chtěl Mengal dostat Saifiho z vězení? Nebo proč s ním spolupracuje teď, pokud je tomu tak?”

„Mezi těmi dvěma neexistuje žádná jasná vazba,”

připustil Harper. „Mengal má vazby na al-Káidu stejně jako Saifi. To je jeden ze směrů, na kterých pracujeme, ale s dnešní situací to nemusí nutně mít nic společného. Generál taky upevňoval vztahy s afghánskými mudžáhedíny, Severokorejci, Íránci a hromadou kašmírských povstalců, z nichž mnozí pod ním kdysi sloužili, když ještě působil ve státním aparátu. Je možné, že se obrátil právě na ně, tedy pokud je skutečně zapletený do únosu ministryně Fitzgeraldové.”

„A to vypadá jako nejpravděpodobnější,” vložil se do rozhovoru Andrews. „Vzbouřenci mu mohli snadno poskytnout zkušenosti a palebnou sílu, aby mohl úspěšně provést útok na mostě.”

„To ovšem neznamená, že můžeme vyloučit spoluúčast pákistánské armády,” připomněl mu Brenneman a do hlasu se mu vloudil varovný tón. „Jak jste říkal, Mengal tam sloužil víc než dvacet let. Jeho základní vazby jsou na armádu a lidi, se kterými vojákovali „To je pravda, pane,” odpověděl Andrews, „A proto sledujeme všechny možné úhly.”

„A kde je Mengal právě teď?“ ptal se Brenneman. „Řekl Ghafour

„Ne, neřekl,” vyhrkl Harper, než se stihl zastavit.

„Promiňte, pane, nechtěl jsem vás přerušit.”

„To je v pořádku,” ujistil ho Brenneman a mávl nad omluvou rukou. „Ale máme vůbec nějakou představu, kde by Mengal mohl být? Chci říct, jestli se úplně vypařil, pak nám samotné jméno není moc platné.”

„Pořád jeho místo pobytu hledáme,” připustil Harper.

Sáhl po kávě. „Agentura pracuje ruku v ruce s NSA a Agenturou pro pozemské a kosmické obrazové informace”.

Celkem šest průzkumných satelitů KH-12 bylo přeprogramováno, aby přelétalo nad místy, kde se Mengal v minulých letech často zdržoval, včetně jeho osobní rezidence u Islámábádu. Bohužel, KH–12 nemá možnost, zdržovat sec, tedy že se nemůže ‚vznášet‘ nad určitým místem na zemi, a pohybuje se po nízkých, rychlých dráhách, což omezuje jeho využití pro naše účely.”

„A co 8X?”

Harper otázku očekával. Než byl zvolen na nejvyšší post v zemi, Brenneman si odsloužil pět volebních období v Senátu, kde zastupoval svůj domovský stát Massachusetts.

Čtvrté období strávil jako místopředseda Výboru pro zpravodajské služby, kdy se výrazně podílel na prosazení vývoje nástupce KH-12. 8X, průzkumná družice vyvinutá firmou Lockheed Martin a poprvé nasazená na jaře roku 1999, je vybavená pokročilou optikou, což jí umožňuje obíhat po vyšší dráze a zachovat si přitom výjimečnou rozlišovací schopnost. Družice má infračervené senzory a kromě toho i nastavitelnou možnost zdržet se nad určitým místem, která je ovšem v tomto případě nadbytečná, protože může být navedena na geostacionární dráhu neboli GEO, což znamená, že oběžná doba satelitu odpovídá rychlosti otáčení Země, a 8X se tak může „vznášet” nad určitým místem na zemi.

Prezident všechno tohle věděl, stejně jako to, co je míněno výrazem „schopnost zdržovat se po určitý čas”.

Všechno, co Harper řekl předtím, bylo vlastně určeno pro Roberta Andrewse. Jeho znalosti v oblasti obrazové špionáže” byly velmi omezené.

„Jak jistě víte, pane, začal Harper, „Národní úřad pro průzkum”“ má v provozu pouze čtyři satelity 8X. Další dva jsou v opravě a nebudou k dispozici v následujících šesti až osmi měsících. Vzhledem k našim omezeným zdrojům plus malé pravděpodobnosti, že Mengala najdeme pomocí fotografického průzkumu, bylo rozhodnuto ponechat tyto družice na GEO nad oblastmi zvláštního zájmu v Kašmíru.

Jiná věc by byla, kdybychom měli nějaké určité místo, kterého bychom se mohli držet, ale protože nic takového nemáme…”

Harper nemusel větu dokončit, bylo jasné, že se mu prezidenta podařilo přesvědčit. Brenneman váhavě přikývl.

„Máme nějaké lidi a prostředky na místě?”

„Nic, co by stálo za řeč,” odpověděl Andrews. „Proto, aby se v té oblasti dalo úspěšně operovat, potřebujete určité, velmi specifické jazykové znalosti a taky určitý zevnějšek.

Bohužel, lidé splňující oba požadavky jsou vzácné zboží.

Následovalo krátké ticho, než Brenneman pokračoval.

„Ale nějaké lidi, kteří ty požadavky splňují, máte. Naomi Kharmaiovou, například. Předpokládám, že se na tom podílí, aspoň částečně. Protože ona ta kritéria splňuje.”

„Ano, pane,” odpověděl Harper a střelil pohledem po Andrewsovi. Ředitel se tvářil podivuhodně vyrovnaně.

Harper nedokázal odhadnout, jestli prezidentovi prozradil něco o bezprostřední minulosti Kharmaiové.

Brenneman se opřel v křesle a unavenou rukou si přejel přes obličej. „Pánové,” pravil, „tato… situace představuje zvláštní, jedinečný problém. Před chvílí jsem se setkal s velvyslancem Vázquezem. Podle prozatímních údajů španělských úřadů, zemřelo šest lidí, včetně Kamila Ghafoura. Ten byl jedinou nepřátelskou obětí. Ostatní jsou nevinní civilisté. Jeden z mrtvých byl policista CNP. Další těhotná žena. Zabil ji výbuch na San Leonardo de Dios. A taky dvanáctiletého kluka, který se vracel domů z fotbalu.

Další čtyři lidé utrpěli velmi vážná zranění a jsou v kritickém stavu.”

Prezident se odmlčel, aby jim to celé došlo. „Je to choulostivá situace, a celý problém je o to složitější, že jsme se myslím tím ministerstvo zahraničí úřední cestou na Ghafoura dotazovali ani ne před týdnem. Španělé chtějí vědět, jakou v tom hrajeme roli, a mají na to právo. Zatím jen zkoušejí terén, ale bude stále obtížnější odsunout jejich pozornost jiným směrem, zejména pokud počet mrtvých poroste. Je jasné, že nemůžeme dovolit, aby zjistili pravdu.”

Oba muži z Agentury přikývli a Andrews vyjádřil svůj souhlas i nahlas. Brenneman znovu zmlkl a podíval se na své ruce.

„Chápu, že akce, které podnikají vaši lidé, jsou nutné,”

řekl nakonec. „Vyhlídka, že američtí zpravodajští důstojníci jsou zajištěni na cizím území, obzvlášť když se účastní operace takových rozměrů, je prostě nepředstavitelná. To naruší naše vztahy s vládami po celém světě, o zpochybnění mé vlastní vlády ani nemluvě.” Následovala dlouhá odmlka, kdy prezident vážil svá další slova. „Současně musím říct, že to, co se stalo dnes v Madridu, je zcela nepřijatelné.

Zcela nepřijatelné. Nevím, jak to vyjádřit jasněji.”

Po dlouhém tichu promluvil Harper. „Pane, souhlasím se vším, co jste řekl,” prohlásil, „a není jistě zapotřebí zdůrazňovat, že bude následovat disciplinární řízení s lidmi, kteří se na tom podíleli. Nicméně jsem přesvědčený, že naši lidé Ryan Kealey a Naomi Kharmaiová, ta zejména, rozhodli o úspěšném výsledku akce. Cílem mise je samozřejmě záchrana ministryně Fitzgeraldové.”

Brenneman opatrně přikývl. „Čili chcete, aby pokračovali.” „Ano, pane,” odpověděl Harper bez zaváhání. „Chci.”

„Co si myslíš ty, Bobe?” zeptal se Brenneman a změnil směr svého pohledu. „Jsi stejného názoru?”

Andrews otázku dost dlouho zvažoval, než váhavě přikývl. „Ano, pane, jsem. Dohromady jejich záznamy mluví samy za sebe. Nemůžeme ignorovat jejich předešlé úspěchy.”

„Dobře, a co požadavky na výkupné?” zeptal se Brenneman po chvilce. Téma změnil bez varování. „Říká nám to něco dalšího o lidech, kteří jsou za tím?”

Oba jeho spolubesedníci o tom chvilku přemýšleli.

Pachatelé se k odpovědnosti za únos Brynn Fitzgeraldové a také za únos dalších sedmadvaceti Američanů v průběhu posledních měsíců přihlásili na videokazetě, která byla osobně doručena na americké velvyslanectví v Islámábádu.

Po podrobném výslechu přesněji tak podrobném, jak se dalo realisticky čekat v tak krátkém čase došli k závěru, že doručitel je jen slepá ulička. Nevěděl nic, co by mělo cenu.

Nemohl ani poskytnout přesný popis toho, kdo mu zaplatil, aby pásku donesl na velvyslanectví. Přesto byl zadržen, dokud pákistánské úřady neprozkoumají jeho minulost.

Páska byla převedena na streaming a odeslána pomocí šifrovaného souboru do Langley, kde byla zaznamenána na DVD. Brenneman se na záznam díval v Oválné pracovně s Andrewsem, Harperem, ředitelem národní bezpečnosti Bálem a Stanem Chavisem. Když nic jiného, ten záznam dokazoval, že Saifi měl prsty ve všem, co se stalo. Záznam ukazoval alžírského teroristu stojícího před bílou vlajkou s oválným znakem Salafistické skupiny pro kázání a boj.

Saifiho první požadavek byl rychlý a jednoduchý: žádal osvobození čtyřiceti osmi zajatců držených v současnosti na Guantánamu. Všichni byli bud3 narození v Alžírsku, nebo měli alžírský původ.

To skutečně nebylo pro nikoho překvapením. Stejně jako druhý požadavek: celkem padesát milionů dolarů rozdělených mezi čtyřicet účtů v bankách známých tím, že jsou ochotné a schopné blokovat vyšetřování vedené různými vládami. Všechno splnit do osmačtyřiceti hodin, nebo Saifi začne zabíjet rukojmí. Hrozil, že začne Fitzgeraldovou, ale tu část záznamu Harper okamžitě odmítl. Zastupující ministryně byla Alžířanovým žetonem s nejvyšší hodnotou a nepřicházelo v úvahu, že by ji Saifi zabil dřív, než dostane, co chce. V tomto bodě panovala všeobecná shoda.

„Pane, na těch prvních dvou Saifiho požadavcích není nic nečekaného nebo podivného,” začal Harper. „Za předpokladu, že v tom Mengal nejede, by Saifi mohl peníze teoreticky použít, aby znovu postavil na nohy GSPC, o které nikdo neslyšel už několik let. Pokud v tom Mengal jede, pak Saifi může pořád dostat část peněz. Nevěřím, že si dělá nějakou starost o zajatce… Všimněte si, že tam není zmínka, kam mají být dopraveni nebo jak se tam mají dostat. Nicméně nezapomněl podrobně popsat, jak má být proveden převod peněz. Saifi o financích neví nic, takže mu v této věci musí někdo radit. Druhý bod musel řešit nejpravděpodobněji Mengal samozřejmě předpokládáme-li, že je do toho zapletený. Býval vysoce postaveným činitelem v ISI, a tak jistě ví, jak obtížné je očistit finance od elektronického sledování.”

Brenneman o tom chvilku přemýšlel. „A co třetí požadavek?”

Harper váhal. Třetí požadavek je všechny vykolejil hlavně proto, že vůbec nezapadal do toho, co o alžírském teroristovi věděli. Než páska skončila, Saifi požadoval okamžité zrušení připravované izraelsko-indické dohody o zbraních a upozorňoval, že zisk nadřazené vojenské technologie „nakazí indický lid stejnými megalomanskými, imperialistickými sny, jakými trpí americká vláda už mnoho let. Podobně jako v případě peněz, poskytl Saifi přesné instrukce, jak má být zrušení obchodu oznámeno médiím.

Vybral si televizní společnosti DD National v Indii, PTV1 v Pákistánu a CNN ve Spojených státech a trval na tom, že zrušení obchodu se zbraněmi musí být oznámeno na všech třech kanálech před 18. červencem, datem, kdy měla být transakce definitivně podepsána.

„Třetí požadavek, pane, vůbec není v souladu s tím, co víme o Saifiho původu a zázemí. Nedává to smysl, když uvážíme cíle jeho skupiny. Jinými slovy, to vůbec nevypadá na něho.

Ovšem jestliže je za celou věcí ve skutečnosti Benazír Mengal, pak to celé dává dokonalý smysl. Pokud ten obchod padne, Pákistán udrží status quo po vojenské stránce a pákistánské jednotky bojující v Kašmíru budou mít najednou obrovskou psychologickou výhodu. O Mengalovi toho zatím moc nevíme mí lidé na tom právě pracují, víme, že byl celé desetiletí ve vedoucí funkci v ISI. Pakliže má dosud nějaké podivné vazby na svou bývalou organizaci, pak bych se nedivil, kdyby zorganizoval něco takového.”

„To zní rozumně,” okomentoval prezident. Na chvilku se zamračil, zatímco v duchu probíral situaci. Pak vzhlédl a zkoumavě se zadíval na oba muže. „Pánové, rád bych, abyste se velmi důkladně zabývali tou nahrávkou. Musíme se z ní dozvědět co nejvíc a taky se musíme pokusit zjistit, proč na té pásce nepoužil Saifi ministryni zahraničí. To mi pořád nedává smysl. Ale vraťme se teď k tomu, co je nutné řešit hned, tedy k tomu, co se stalo v Madridu. Španělská vláda začíná klást velmi nebezpečné otázky, a to s vyšetřováním teprve začali. Musím vědět, že tam nikde není nic, co by nás s tím spojovalo. Mám-li to přímo popřít, musím si být jistý, že se mi to nevrátí jako bumerang.”

„Nevrátí, pane,” ubezpečil ho Harper. „To je jedna z věcí, kterými si jsem jistý. Nikdo teď nesedí s rukama v klíně. Dnes ráno přistál v Caklale tým Úřadu. Právě zkoumají vozidla zničená při přepadení a taky samotné místo na Airport Road. S trochou štěstí budou mít do večera nějaké výsledky. Můžeme se chytit toho, k čemu dospějí, a odtud pokračovat.”

„Dobře,” odpověděl Brenneman. Vstal a druzí dva ho následovali. „To jsem chtěl slyšet. Spolupráce mezi jednotlivými složkami je naprosto nezbytná.”

„Samozřejmě,” souhlasil Andrews cestou ke dveřím.

Harper šel pár kroků za ním. „Děláme všechno, co je v našich silách, pane.”

„To rád slyším.” Brenneman se zastavil těsně přede dveřmi, které se otevřely jakoby z vlastní vůle. Znovu se na ně na oba zadíval. „Pánové, chci mít hlášení každou hodinu.

Samozřejmě chci cokoliv, co se týká situace v Kašmíru, ale nalezení ministryně Fitzgeraldové má absolutní prioritu.

Aby se to povedlo, musíme najít Mengala co nejdřív. Pokud jde o mě, tak neexistuje nic důležitějšího než najít toho chlapa. Je to jasné?”

„Ano, pane,” Andrews odpověděl za oba. „Naprosto jasné.”

21

Washington • Láhaur, Pákistán

Pět minut po ukončení schůzky opustili oba vysocí činitelé CIA budovu dveřmi na jižní straně Západního křídla.

Vzduch byl dusný, těžký, horký a nehybný. Hradba mraků slibovala déšť, když skrz ještě občas proniklo slunce a na tmavý asfalt rozlévalo žluté světlo. Okolní stromy byly dokonale nehybné, ztuhlé v očekávání přicházející bouře.

Oba muži se vydali po chodníku směrem k čekající limuzíně Lincoln Town Car, zastrčené mezi párek černých Chevy Suburban. Motory všech tří aut běžely, a když se Harper a Andrews přiblížili, několik příslušníků bezpečnostní služby ukončilo nezávazný rozhovor a nasedlo do pancéřovaných SUV na krátkou jízdu do Langley.

Andrews došel k lincolnu a okénko u řidiče okamžitě sjelo dolů. Řekl pár slov řidiči, rozepnul si sako obleku a podal ho okénkem. Povolil si trochu kravatu a vrátil se k Harperovi.

„Horko jako v pekle,” poznamenal a vyhrnul si rukávy na silných předloktích.

„Ano, ale vypadá to na déšť, ten by se vážně hodil.”

„Nenávidím tohle město v létě,” vrčel Andrews a zvedl zrak ke stále temnějšímu nebi. „Ten vzduch je čím dál dusnější… Je to jako snažit se dýchat pod vodou.“

„Srpen je za dveřmi,” upozornil ho Harper. „To nejhorší nás teprve čeká.”

„Mám taky ten pocit,” zabručel Andrews. Chvilku přemýšlel a pak zdvořile ukázal směrem k východní kolonádě. „Pojďme se projít. Potřebuju trochu vzduchu.”

Protože mohl jen těžko odmítnout, přešel Harper slovní pokrytectví a zařadil se vedle ředitele. Šli po oblouku cesty až k zahradě Jacqueliny Kennedyové, rozkládající se hned vedle východní kolonády směrem na jih. Vstoupili do zahrady na západní straně a sledovali cihlami dlážděnou cestičku mezi pásy jasně zelené trávy a barevnými záhony květin. Východní křídlo bylo sice vidět skrz porost, ale většinou je před pohledem z oken zakrývaly keře zimostrázu a menší stromy. Harper věděl, že kolem budovy jsou rozmístěni námořní pěšáci a agenti Tajné služby, ale ti byli mimo dohled. Měli prostě úplné soukromí. Procházeli se skoro pět minut, než Andrews konečně promluvil.

„Víš, že některé z nich vysadil Andrew Jackson osobně?”

Ukázal na skupinu malých, dobře udržovaných magnolií.

„Jiná doba,” přemítal, spíš sám pro sebe. Harper přesto cítil povinnost odpovědět, a tak souhlasně zamumlal.

Mlčení pokračovalo dalších pár minut. Nakonec se Andrews zastavil u pečlivě přistřiženého keře americké cesmíny. Kravatu si povolil ještě trochu víc a hřbetem ruky si setřel pot z obočí.

„Johne, na téhle situaci nedává smysl nic,” začal a zadíval se na podřízeného. „Prezident se trefil. Jestli ji mají, proč ji na té pásce neukázali? To by mělo mnohem větší účinek než samotná slova, takže podívejme se na to blíž: Brenneman by jim byl zaplatil prostě za to, aby se taková nahrávka nedostala do médií. Jedna věc je vedet, že ji unesli teroristé, ale něco zcela jiného je to vidět. To by byla pro tuhle zemi omračující rána.”

„Možná je mrtvá,” podotkl Harper tiše a nepřítomně se zahleděl na záhon růžových tulipánů. „Mohla být při útoku zraněná a zemřela, když ji převáželi z místa přepadení.

Proto ji nemohou ukázat.”

Andrews zamrkal. „Proboha, to ani neříkej. Nechci na to ani pomyslet.”

„Ale možnost to je, Bobe. Viděl jsi digitální záznamy a četl přepisy výpovědi svědků. Raketa, která zasáhla vozidlo, nadělala obrovské škody. Chci říct, že řidiče zabil samotný náraz, stejně jako šéfa její ochranky. Poškození bylo největší na předku vozu, samozřejmě, a ona jela vzadu, ale to nic moc neznamená… Pořád je tu vysoká pravděpodobnost, že ji zasáhla střepina.”

Zástupce ředitele chvíli mlčel. „Na druhé straně, pokud byla zabitá, tak nemají důvod, proč to před námi tajit. Mohli by si to připsat jako úspěch, dokud je celá událost ve středu zájmu novinářů. Zapůsobilo by to alespoň na některé Saifiho příznivce. To by mu mohlo přinést trochu peněz a zbraní navíc, možná i podporu darebáckých států. Kromě toho má i bez Fitzgeraldové spoustu rukojmí, aby se dostal k výkupnému.” „To není úplně jasné,” ozval se skepticky Andrews. „Možná bychom zaplatili za Fitzgeraldovou, ale nezměníme politiku, kterou uplatňujeme už dvacet let, kvůli sedmadvaceti civilistům, z nichž je vlastně jen dvanáct našich.”

„Němci mu zaplatili,” upozornil ho Harper. „Když unesl rukojmí tehdy v roce 2003 v Čadu, vyplázla vláda šest milionů, aby je dostala zpátky. Jen si vzpomeň. Saifi už viděl dřív, že to funguje. Z jeho hlediska není žádný důvod, proč by to nemělo vyjít znovu. Alespoň tak to vidím já, a většina mých lidí souhlasí.”

„Těmi ‚lidmi‘ myslíš Kealeyho a Kharmaiovou?”

Harper zaznamenal, že tón ředitelova hlasu náhle ztvrdl.

„Ano,” přiznal váhavě. „Mezi jinými.”

„Kde jsou teď?”

„Znáš ženu, která tam původně velela našim týmům?”

Ředitel svraštil obočí. „Nějaká Pétainová nebo tak nějak, že?” „Správně. Marissa Pétainová. Zřejmě má někde v okolí rodinu. Její rodiče vlastní dům u moře. Cabo de Palos u Cartageny”

Ředitel se náhle rozzářil. „Její otec je Javier Machado.” „Ano, pane.”

„Bylo to ještě přede mnou, ale jeho příběh znám.

Vynikající řídící důstojník s bezvadným služebním záznamem, pokud si vzpomínám.” Trochu se zamračil.

„Myslím, že měl dvě dcery, obě pracují v Agentuře.”

„Správně,” odpověděl Harper váhavě. Nechtěl se zrovna teď zaplétat do rodinné historky. „Nicméně je ochotný spolupracovat, a tam teď jsou. Momentálně je to pro ně nejbezpečnější místo. Dokud nebudeme mít něco konkrétního o Mengalovi, nemá cenu, aby se někde potloukali.”

„A ostatní sledovači?”

„Většina zemi už opustila. Jejich dokumenty a krycí příběhy byly dost dobré, aby odletěli na pravidelných linkách z letiště Madrid Barajas i přes zvýšená bezpečnostní opatření. Ostatní dostaneme ven brzo.”

Následovalo dlouhé mlčení, pak se Andrews vrátil k prezidentově reakci na události v Madridu. „Neměl z toho radost, Johne, ale mohlo to být horší. Myslím, že zatím neměl čas zvážit, co to pro nás bude znamenat i pro něho samotného, jestli se španělská vláda dozví, co se tam skutečně stalo.”

„S tím si nemusí dělat starosti. Oni to nezjistí.”

„Jsi si tím jistý?” naléhal na něj Andrews. „Můžeš mi zaručit, že pravdu nezjistí?”

Harper odpověděl tiše: „Víš, že to nemůžu.”

Rozhostilo se další dlouhé ticho. „Prezident chce, aby na tom Kealey s Kharmaiovou dál pracovali, Johne, a tak ať je po jeho,” prohlásil Andrews. „Aspoň zatím. Ale z toho, co se stalo dnes, se budou zodpovídat, a ať je jim jasné, že se pohybují na pořádně tenkém ledě. Z toho, cos mi řekl a co jsem si přečetl v jejich materiálech, se oba v minulosti dostali do potíží. Upřímně, jejich minulost nevzbuzuje velkou důvěru. Dělají na tom jedině proto, že jsi to tak chtěl ty.”

„To bych chápal. Ale jak jsi řekl prezidentovi, těžko jim můžeš upřít to, co v posledních letech dokázali.”

„Ano,” souhlasil ředitel CIA neochotně. „Ano, to jsem řekl a myslel jsem to vážně. Ale opakuji, moje trpělivost má své meze, stejně jako moje vděčnost. Nějak je, Johne, zvládni, nebo ten úkol předej někomu jinému. I kdyby to mělo znamenat krok zpátky a zdržení. Nemůžeme si dovolit další chyby. Určitě ne takové, jaké se staly dnes.”

Harper přikývl na souhlas. Snažil se, aby nepůsobil váhavě. Nechtěl, aby se Andrews dověděl, že má stejné obavy. Vlastně jeho obavy byly mnohem vážnější, protože o obou agentech věděl mnohem víc než ředitel. Zatím však nechtěl říct pravdu.

V momentě, kdy by to udělal, byli by Kealey a Kharmaiová okamžitě staženi a vyšetřování by ztratilo spád a výrazně by se zpomalilo. Ať se mu to líbilo nebo ne, nejlepší volba byla nechat je to dokončit a doufat, že k žádnému dalšímu průšvihu nedojde.

Andrews se otočil a vydal se zpátky k autům a Harper s ním srovnal krok. V dálce zaburácel hrom a vzduch byl najednou plný elektřiny. Cestičku před nimi už skrápěly kapky, první znamení nadcházející bouře.

„Ještě jedna věc,” ozval se ředitel. „Rád bych dodatečně přeřadil nějaké zdroje a prostředky do Kašmíru. Myslím tím personál, hardware… všechno, co můžeme postrádat.

Nepotrvá dlouho a prezident se k tomuto problému zase vrátí, a potom bude požadovat relevantní informace. Říkal jsi, že na sledování místa, kde se může Mengal vyskytovat, bylo vyčleněno šest satelitů z NSA a NGA?”

„Ano. PODLE POSLEDNÍ informace je jich šest. Je jasné, že jsou teď provozovány mimo NRO.” Národní úřad pro průzkum” je základní státní organizace zodpovědná za vývoj, stavbu a provoz amerických průzkumných družic.

Harper byl k tomuto úřadu přidělen na jaře 1999 a odsloužil tam skoro rok jako styčný důstojník. Byla to celkem nudná zkušenost, i když v mnoha směrech poučná.

„Kolik z těchto družic bylo odkloněno z oblastí pohybu vojsk v Kašmíru? Jestli to chápu dobře, tak nad touto oblastí máme pořád čtyři 8X, ale co KH-12? Kolik jich bylo přesunuto jinam?

Harper po chvilce váhání připustil, že všechny.

Andrews nevěřícně kroutil hlavou, ale zřejmě nad touto situací rezignoval. „Nelíbí se mi to. Přeprogramování těch družic vede jen k tomu, že se sníží přísun informací. Nerad se při sledování nejnovějšího vývoje spoléhám na CNN. O

nás se předpokládá, že jsme o krok napřed, jenže právě teď se vlečeme někde vzadu.

Nicméně,” dodal po krátkém přemýšlení, „je to vedlejší důsledek prezidentových rozkazů, takže to jde mimo nás.

Jak já to vidím, jediná cesta, jak se vrátit do normálních kolejí, je najít toho generála.”

„Vypadá to tak,” souhlasil Harper bez nadšení.

„Tak do toho, Johne.” Andrews se zastavil a utřel si ještě jednou čelo, načež se otočil zpátky ke svému zástupci. „Dej Kealeymu a taky Kharmaiové jasně na srozuměnou, že musí najít Benazíra Mengala, a musí ho najít rychle.”

Lékařský ústav pro postgraduální studia šajcha Zajída je pojmenován po proslulém sultánovi Abú Dhabí a je to jedna z několika velkých nemocnic v Láhauru. Zařízení je dobře vedené, alespoň podle kritérií obvyklých v Islámské republice. Když Randall Craig přijel do země poprvé, překvapil ho přátelský, profesionální přístup lékařů a sester zaměstnaných v nemocnici s dvěma sty osmdesáti šesti lůžky, i když mu nikdy nedošlo, proč ho to překvapuje.

Považoval se za rozumného člověka otevřeného kulturám mimo jeho vlastní, ale současně, jako tolik jiných Američanů, trpěl předsudky. Nebyla to vědomá předpojatost, spíš cosi, co se vznášelo těsně pod hladinou vědomí, jasného myšlení, mlhavé povědomí o svém vlastním postavení ve světě. Pocit, že má určitá práva vyplývající z jeho národnosti. Odjakživa měl dojem, že existuje jakýsi přirozený řád věcí, a i když se nad tímto svým postojem nikdy pořádně nezamýšlel, připadalo mu, že, ať už to je správné nebo ne, postavení jednotlivých národů připomíná potravinový řetězec a on jako americký občan má své místo přímo na vrcholu.

A bez ohledu na to, jestli to byla pravda, byla ta představa příjemná. Dokonce posilující. A bylo snadné se jí držet v Pákistánu, zemi, kde průměrný občan vydělává ročně méně než osm set amerických dolarů. Je jasné, že tahle suma znamená mnohem víc v Islámské republice než ve Státech, pořád se ale taková statistika nedala ignorovat.

Craig to viděl z první ruky už v okamžiku, kdy letadlo dosedlo na ranvej v Rávalpindí. Nikdy nepřestával žasnout, jak lidé v Pákistánu dokážou udělat tolik s takovým málem.

Když kolem sebe denně viděl bídu, jen se divil, jak se tak chudá země dokázala stát nukleární mocností.

Nicméně v posledních několika týdnech vážně uvažoval o tom, že svůj pobyt v Sajch Zajíd zkrátí. Od oznámení připravovaného prodeje izraelských zbraní indické vládě se napětí v ulicích zejména ve středu Islámábádu stávalo téměř hmatatelným. Únos ministryně zahraničí Fitzgeraldové v Rávalpindí přivedlo situaci k bodu varu. Nakonec se však rozhodl, že neodjede. Říkal si, že Pákistán a Indie vedly války už dřív, a nikdy se celkem nic nestalo. Dokonce i kárgilská válka v roce 1999 se dala popsat stěží jinak než jako přeshraniční potyčka. Těžko by to stálo za úprk ze země, zejména když se čas jeho odjezdu stejně blížil.

Uplynulo deset měsíců, co opustil Washingtonskou univerzitu a odjel na jednoroční pobyt v Sajch Zajíd, a už se těšil na návrat domů. Popravdě se Randall Craig prvního září nemohl dočkat.

Šatnu v přízemí opouštěl krátce po osmé večer. Při odchodu se zastavil a podíval se na svůj odraz v umyvadle.

Bývalá přítelkyně kdysi jeho obličej popsala jako „milý”, i když Craig neměl potuchy, co to sakra mělo znamenat.

Hranatou bradu měl pokrytou hustým vousem, který nosil, kam až mu paměť sahala, a ani po důkladném pátrání neodhalil ve svých svědě hnědých vlasech žádnou stopu šedi.

Celkově byl s tím, co viděl, spokojený. Bylo mu osmatřicet, měřil 193 centimetry a stále na sobě měl více svalů než tuku. A to navzdory děsivé dietě skládající se ze tří menu u McDonald’s denně. O tomhle se v přítomnosti svých pacientů nikdy nezmiňoval, přestože jen pár z nich včetně těch několika málo, kteří mluvili plynně anglicky by dokázalo dešifrovat jeho těžký jižanský přízvuk, pozůstatek mládí stráveného ve zvlněné lesnaté krajině Etowahu v Tennessee. Řetězce rychlého občerstvení otevřely nedávno v Láhauru několik provozoven, a i když ta nejbližší byla kus jízdy od jeho bytu v Novém Zahradním Městě, stálo to za to. Prostě nedokázal vystát místní kuchyni, jejíž typickým produktem byla převařená rýže a nějaké gumové neidentifikovatelné maso. To už byla lepší i pákistánská verze McDonalďs.

Craig rychle prošel čekárnou. Kývl na několik kolegů a zamířil k východu. Zanedlouho kráčel hustě obsazeným parkovištěm. Když se blížil ke svému autu, polekal ho zvuk kvílejících pneumatik napravo. Zastavil se, a když pár metrů před ním prudce zastavila černá dodávka, udělal bezděčně krok zpět. Dveře u řidiče se rozletěly a z auta vyskočil jakýsi mladík. Vlasy měl rozcuchané a mával rukama. Vypadal velmi vzrušeně, ale přestože působil vyděšeně, okamžitě se zadíval na Craiga.

„Doktor? Jste doktor? Potřebuju pomoc!” křičel hystericky. Půlka slov byla v lámané angličtině, zbytek v jazyce, který Craig identifikoval jako urdštinu. V průběhu uplynulých deseti měsíců se upřímně snažil naučit různé pákistánské jazyky, ale bylo jich moc. Urdština, paňdžábština, paštština, baltí… seznam pokračoval dál a dál a ani jeden zřejmě nebyl společný všem jeho pacientům.

Bez ohledu na vnitřní nutkání uspět v čemkoliv, poznal, když narazil na něco nezvládnutelného. Nakonec to vzdal v lednu, takže neměl ani ponětí, co ten mladík říká. Jediné slovo, které zachytil, bylo doktor.

„Ano,” řekl rychle a popošel blíž. „Jsem doktor.” Rychle zapřemýšlel a vytasil se s jednou z mála frází, které uměl v urdštině: vKyaa aapko angrezee aatee hai?”

Mladík ztuhl, ale jen na okamžik. „Jo!“ zařval vítězně.

„Já mluvím anglicky!” Znělo to, skoro jako by si svou schopnost uvědomil až teď. „Můj bratr. Je vážně zraněný…” Blábolil dál a současně se přesunul k zadku dodávky a sáhl po klice. „Narazilo do něho auto. Viděl jsem, jak se to stalo, ale auto ujelo, než jsem mohl něco udělat. Nechtěl jsem čekat na sanitku. Prosím, pomozte mi… “

Craig okamžitě vykročil k autu i navzdory varovným zvonečkům, které mu zacinkaly v hlavě. Kdyby chvilku přemýšlel, uvědomil by si, že to nedává smysl. Akutní příjem byl na druhé straně parkoviště a dveře byly jasně označené. Někdo, kdo přiváží pacienta, by se rozhodně snažil dostat co nejblíž k těm dveřím, než by vůbec vystoupil z auta. Naneštěstí si pravdu uvědomil trochu pozdě. Když se zadní dveře auta otevřely, přistoupil, aby lépe viděl. Zarazil se, když viděl, že nákladový prostor je prázdný až na náhradní pneumatiku a pár pokrývek.

Náhle ho kdosi popadl zezadu. Byl to ten mladík, který ho přilákal k autu. Nyní ho držel, nebo se o to alespoň snažil. Byl to téměř nesplnitelný úkol, vezmeme-li v úvahu, že byl mnohem lehčí a menší než člověk, kterého se pokoušel znehybnit. Byl však silný a rozhodný. Craig volal o pomoc a bojoval, ale když už se mu podařilo téměř uvolnit, vybuchla mu na pravé straně hlavy strašná bolest.

Ještě si stačil uvědomit, že ho praštilo něco tvrdého, vzápětí však nastoupila tma. Zhroutil se, jako by mu tělo zgumovatělo. Slyšel zasyčený rozkaz v urdštině a napravo vycítil rychle se přibližující stín, jak se ho někdo snažil zachytit, aby nespadl na zem. Pak ho zavalil tmavý příval a bolest ustoupila prázdnotě.

22

Cartagena, Španělsko

Bylo těsně po deváté večer, když se Kealey s trhnutím probudil. Pomalu se mu zaostřoval zrak. Ještě chvíli ležel bez hnutí a snažil se poskládat si vzpomínky dohromady, pak se mu všechno vrátilo. Shodil nohy z postele, protřel si oči a uvědomil si, že do místnosti pronikají hlasy. Také slyšel vítr, a když se zvedl a došel k francouzskému oknu, závěsy jasných barev se třepotaly.

Vyšel ven, postavil se k zábradlí kolem balkonu a ruce položil na tyč ve výšce prsou. Na krajinu padla noc, ale zahradu dole osvětlovaly malé lampy po celém obvodu.

Zahrada byla zřejmě dobře udržovaná, před pohledem ze silnice ji chránila hustá řada španělských jedlí. Stromy se kolébaly v chladném slaném vánku, přicházejícím od Středozemního moře, necelou míli odtud na východ. Hned za černou kovanou mříží plotu rostly borovice vymezující velký čtverec trávníku. I když byla tma, tráva byla zelená jako ve dne, protože na trávník svítilo jasné měsíční světlo.

Uprostřed trávníku stál bílý hliníkový stůl a u něho seděly dvě ženy. Starší z obou, padesátnice, měla tmavé vlasy po ramena, sice zlehka prošedivělé, ale jinak vypadala mladší, než ve skutečnosti byla. Měla světlou pleť a žádné vrásky. Na sobě měla světle hnědé kalhoty a zelenou bavlněnou vestu.

Druhá osoba u stolu byla Marissa Pétainová.

Tmavohnědé vlasy měla mokré a v měsíčním světle se jí vlhce leskly. Oblečenou měla krémovou blůzu a pomačkané plátěné kalhoty. Oblečení bylo jiné, než ve kterém přijela.

Zřejmě se stihla osprchovat a převléknout. Zeny spolu mluvily tiše francouzský a Kealey jejich rozhovor téměř neslyšel. Když se na ně zadíval, Pétainová zvedla oči, jako by vycítila jeho přítomnost. Zádumčivé mu zamávala, ale než jí mohl odpovědět, zaslechl za sebou tiché zaklepání.

Otočil se a viděl, že se dveře do pokoje trochu pootevřely a dovnitř proniklo málo stříbrného světla.

„Kealey? Estás despierto?”

„Jo. Jsem vzhůru. Pojďte dál.” Dveře se otevřely trochu víc. Objevil se v nich podsaditý muž tmavší pleti s hustým obočím a zaclonil světlo z chodby. Javier Machado se narodil ve Valencii v roce 1937 a v roce 1960, ještě než emigroval do Spojených států, absolvoval autonomní univerzitu v Barceloně. Ve Státech ukončil studium ekonomie na Jihokalifornské univerzitě. Doktorát získal na Princetonu. Tam ho naverbovala CIA. Jako řídící důstojník sloužil déle než třicet let. Řídil agenty v Mexiku, Maroku, Alžírsku, Portugalsku a Francii, mimo jiné. Podle Marissy Pétainové se většinu toho času pokoušel vystoupit ze stínu svého otce Luise Méndeze Machada, slavného básníka, jenž si v šedesátých letech odseděl dlouhý trest ve vězení za opozici proti vládě Franciska Franka.

Pétainová sice nebyla právě sdílná, ale podle toho, co řekla v autě, v tom Javier Machada víceméně uspěl. Během jeho kariéry, kterou nelze označit jinak než jako hvězdnou, se mu podařila řada bravurních zpravodajských kousků. Na odpočinek odešel před patnácti lety z funkce šéfa expozitury CIA v Lisabonu.

Pétainová to vyprávěla během nervy drásající šestihodinové cesty z Madridu do Cabo de Palos. O svém otci zřejmě mluvila nerada, nicméně Kealeymu neuniklo, s jakou úctou vyslovuje jeho jméno. Když sem večer dorazili, Machadovi se při pohledu na Pétainovou radostně rozzářily oči. Něžně ji objal, stejně jako jeho žena Elise. Po takovém vřelém setkání se Kealey uklidnil. Bylo mu jasné, že vybrali správné řešení. On a Naomi tady byli s Pétainovou, což bylo rozhodující. Machado je uvítal ve svém domě, a zřejmě ho nijak nevzrušovalo, co se stalo v Madridu, ani podíl, který na těch katastrofálních událostech měli jeho hosté.

„Podařilo se vám usnout?” zeptal se Machado. Kealey si všiml, že starší muž mluví raději Španělsky, pokud je to možné, a tak se snažil držet téhož jazyka.

„Ano, povedlo, děkuju. Ozvali se z Langley?” Když dorazili do Cartageny, předal Pétainové satelitní telefon Globalstar a předpokládal, že kdyby se Harper ozval, informovala by otce.

„Ne,” odpověděl Machado a ustaraně potřásl hlavou.

„Zatím nic. Myslím, že jste v nějakém průšvihu, příteli.”

„Řekněte mi něco, co nevím,” zamumlal Kealey. Přešel ke dveřím a tlumeným hlasem se zeptal na Naomi.

Machado pokrčil rameny. Byl celý nesvůj a zamračil se ještě víc. „Od chvíle, co jste přijeli, nevyšla z pokoje. Elise se s ní pokoušela promluvit, ale…” Španěl znovu pokrčil rameny a odvrátil zrak. „Je to na vás, ale jestli se neurazíte, tak vám radím, abyste tomu nechal volný průběh. Musí si to přebrat sama a tak rychle, jak jí to půjde. To určitě nebude přes noc. Takhle rychle to nikdy nejde.”

Kealey pomalu přikývl. Hlavou se mu honila řada pocitů a žádný nebyl příjemný. Jakmile si u Paseo del Prado v Madridu pořídili druhé auto, vyrazili podle pokynů Pétainové na jih směrem na Cartagenu. První zprávy slyšeli z rádia velmi brzy, ale byly jen útržkovité, a to bylo slabé slovo. Většinou to byly dohady, divoké spekulace, tak oblíbené u reportérů po celém světě. U Albacete, kde opouštěli E901, začaly zprávy dostávat pevnější obrysy.

Tehdy Rádio Jedna potvrdilo nejhorší obavy: při výbuchu bomby v Calle de San Leonardo de Dios byli zabiti nejméně 4 lidé včetně policisty, jenž sloužil dva roky u CNP. Dalších 6 civilistů leželo v kritickém stavu v místní nemocnici, u dvou z nich se předpokládalo, že nepřežijí.

Když se z rádia ozvala tato zpráva, Kealey řídil, Pétainová seděla na místě spolujezdce a Naomi vzadu. Když hlasatel přešel k další zprávě, Kealey by přísahal, že za sebou slyší nějaké zvuky něco mezi zasténáním a potlačeným vzlykem, ale neotočil se. Prostě to nemohl udělat, protože pravdě se nedalo uniknout a Naomi to určitě věděla lépe než kdokoliv jiný. Odpálila improvizovanou nálož s nejlepšími úmysly. Chtěla jim umožnit dostat se pryč ze staveniště. V tom uspěla, ale přitom spáchala něco, co ji bude pronásledovat do konce jejích dnů.

A co bylo ještě horší, Kealey věděl něco, co Pétainová nevěděla. Před deseti měsíci Naomi Kharmaiová zabila dva lidi v sebeobraně, jak si v tom okamžiku myslela. Jenomže se ukázalo, že jeden z těch dvou byl nevinný. To také přispělo k jejímu současnému stavu, a Kealey věděl, jak ji ta příhoda strašně změnila. Viděl to, kdykoliv se jí podíval do očí. Teď udělala něco desetkrát horšího. Kealey se snažil na to nemyslet, ale vzhledem ke křehkému stavu její mysli před posledními událostmi se obával, že madridská katastrofa bude znamenat její konečnou záhubu. Bylo těžké se s tím smířit, vlastně téměř nemožné, protože se jen snažila usnadnit jim útěk, ale nemohl to jen tak vymazat z paměti.

Machado něco řekl a Kealey se probral ze zamyšlení a znovu se soustředil na přítomnost. „Promiňte?”

„Ptal jsem se, jestli si nedáte drink,” zopakoval Španěl trpělivě a z jeho přivřených očí se nedalo nic vyčíst.

„Vypadáte, že by vám nějaký přišel vhod.”

Kealey přikývl. „Myslím, že ano. Nevadilo by vám, kdybych se nejdřív osprchoval?” Do Cartageny přijeli před čtyřmi hodinami a on usnul, aniž by se umyl. Teď si uvědomil, že pravděpodobně vypadá stejně hnusně, jako páchne.

„Ale vůbec ne. Přijďte dolů, až budete hotový.”

„Přijdu.”

Machado opustil místnost a Kealey ho následoval, jen si posbíral z tašky pár věcí. Nové oblečení a toaletní potřeby si pořídil cestou do Cabo de Palos. Pétainová udělala totéž pro sebe a Naomi. Jeden z agentů jim v hotelu zabalil zavazadla, obstaral falešné dokumenty a vše měl doručit příští ráno.

Cestou do koupelny se Kealey zastavil u Naominých dveří, ale pak si to rozmyslel a nezaklepal. Nechtěl ji obtěžovat. Jak říkal Machado, bude lepší s ní nic neprobírat, dokud na to nebude sama připravená. Jestli k tomu vůbec někdy připravená bude. Jistě, měli by probrat i další věci, jako například to, co viděl v jejích očích, než opustili Sofitel v Madridu a vydali se za Ghafourem. Pořád nevěděl, jak situaci vyřeší, ale bylo mu jasné, že bude muset udělat pár těžkých rozhodnutí, než bude pokračovat v operaci. Nijak se na to netěšil, ale neviděl jiné řešení.

Dlouze se osprchoval v horké vodě, utřel se a vrátil se do pokoje. Natáhl si námořnické tričko a tmavé džíny a sešel do přízemí. Už se cítil mnohem lépe. Javier Machado seděl sám v obývacím pokoji, francouzské dveře dokořán, aby jimi mohl dovnitř proudit chladný noční vzduch. Televize naladěná na CNN poblikávala se staženým zvukem.

Incident na staveništi v Madridu mezi zprávami jasně vedl, ale Kealey těch hrůzných výjevů míhajících se po obrazovce už viděl dost. Otočil se, došel ke dveřím a vyhlédl ven. Matka s dcerou dosud seděly u zahradního stolku. Pořád ještě tiše rozmlouvaly, ale byly moc daleko, aby Kealey rozeznal slova.

Machado ukázal na zezadu osvětlený výklenek, kde stály skleničky a různé láhve. „Nalejte si, příteli. Koňak, sangria a anýzovka jsou na horní poličce. Dole najdete sherry z Jérezu, pacharán z Navarry… to nejlepší, co může Španělsko nabídnout.”

„Předpokládám, že pivo nemáte.”

Machado se unaveně usmál. „Američani… Všichni jste stejní. Nemáte cit pro jemné věci, ale kdo jsem já, abych vás soudil. Najdete ho v ledničce. Kuchyň je tam.”

Kealey zašel do kuchyně a vrátil se s ledovou láhví San Miguel, místní specialitou. Posadil se proti hostiteli, zhluboka se napil a vychutnával chladnou chuť piva.

„Není nad studený nápoj na konci dne,” poznamenal Machado moudře. „Změní to pohled na věci, že?”

„Změní,” souhlasil Kealey. Znovu se napil piva a pak se se zájmem rozhlédl. Bylo vidět, že v obývacím pokoji, podobně jako v dalších částech domu, se žije. Vše bylo pohodlně zařízené. Nic nepůsobilo sterilním dojmem, což se Kealeymu líbilo. Připomínalo mu to jeho starý dům na Alžbětině mysu. Po pokoji byl rozestavený venkovský nábytek a teplé světlo lampy v rohu dopadalo na několik současných olejů, včetně velkého obrazu krajiny visícího nad kamennou krbovou římsou. Kealeyho mnohem více zaujaly zarámované fotografie, jež stály pod obrazem.

Předtím je jen přelétl pohledem, ale teď vstal a se sklenicí v ruce zamířil ke krbu, aby si je lépe prohlédl.

„Ach jo, poznamenal Machado, vstal a připojil se ke Kealeymu. „Plody mého promarněného mládí.“

Kealey ukázal na první fotografii ve stříbrném rámečku.

„Smím?“

„Samozřejmě.“ Kealey obrázek zvedl a podíval se na něj zblízka. Překvapeně sebou trhl. Na snímku byl zářící Machado vedle pomenšího štíhlého muže v armádním stejnokroji. Velmi známého muže. Kealey byl přesvědčený, že se mýlí, ale když se podíval na svého hostitele, skromný úsměv na Machadově obličeji potvrzoval jeho první dojem.

„To jste vy a Noriega?“

„Správně. To jsem já a generál na panamském pobřeží u Nata.” Kealey pořád zíral na fotografii a kroutil nevěřícně hlavou. „Že kdy je ta fotka?“

„První měsíce roku 1984. Pravděpodobně březen, možná duben. Teď už mi to všechno nějak splývá.

„To bylo krátce předtím, než ztratil Reaganovu podporu, že?”

„Zase správně,” odpověděl Machado a v hlase mu zazněl souhlas. „Prezidentské volby v Panamě uspořádal toho roku v říjnu, první za šestnáct let. Samozřejmě jakmile zjistil, že nevyhraje, začal vyrábět hlasy. Určitě víte, co se stalo pak… Od té chvíle to šlo z kopce. Na papíře ho americká vláda podporovala do osmaosmdesátého, ale my tím ‚my‘

myslím samozřejmě Agenturu jsme připravovali jeho odstranění už dávno předtím.”

Kealey přikývl. I když se Manuel Noriega nikdy neprohlásil prezidentem, fakticky vládl v republice Panama od roku 1983 do 3. ledna 1990, dne, kdy se před ambasádou Svaté stolice v Panama City vzdal americkým jednotkám. I když zemi ovládal poměrně krátce, mnozí historikové uvádějí Noriegu jako jednoho z poměrně významných vůdců uplynulého půlstoletí. Přízeň a rychlé povyšování si v sedmdesátých letech vysloužil brutálním potlačením několika selských povstání v západní Panamě. Když si získal důvěru a vážnost u svých nadřízených, včetně svého ochránce generála Omara Torrijose, začal se Noriega pomalu chystat na vrchol.

Konec sedmdesátých a začátek osmdesátých let strávil Noriega podlamováním pozic svých oponentů všemi prostředky. Omar Torrijos se jako faktický vládce Panamy stal jeho přirozeným cílem. I když se nikdy nepodařilo úředně prokázat spojení mezi Noriegou a leteckým neštěstím v roce 1981, při kterém Torrijos zahynul, málokdo, kdo znal politické dějiny Panamy, o generálově vině pochyboval. Temná stránka Noriegovy skutečné povahy se projevila o pár let později. V roce 1985 oznámil doktor Hugo Spadafora trvale usazený v Kostarice a jeden z hlavních Noriegových oponentů v zahraničí svůj záměr vrátit se do Panamy. Chtěl aktivně oponovat Noriegově režimu tím, že dá dohromady brigadistas, muže a ženy, kteří s ním bojovali již dříve, když se snažil zbavit Nikaraguu diktátora Anastazia Somozy. Spadafora splnil, co slíbil.

Skutečně se vrátil do Panamy, i když se mu nikdy nenaskytla příležitost jednat podle svých představ. Zmizel v den, kdy přijel, a večer téhož dne bylo objeveno jeho tělo bez hlavy nacpané v pytli americké pošty. Tento hrůzný nález prakticky okamžitě umlčel veřejné protesty proti Noriegovi.

„Byl jste tam, když ho chytili?“ zeptal se Kealey Machada.

„Ano. Vlastně jsem s ním letěl zpátky, když nám ho vydali. Byl jsem tam celou dobu, dokonce i když mu dva chlapi z ministerstva zahraničí myslím, že si říkali Walker a Kozák nabízeli dva miliony dolarů, aby odešel do exilu.

Měli pro něho připravenou luxusní vilu tady ve Španělsku.”

Machado se tiše zasmál. „Ukazovali mu fotografie a všechno možné. Úplatek odmítl, protože věděl, že má ještě dost velký vliv. Uvědomte si, že Noriega byl od začátku sedmdesátých let až do chvíle, než se vzdal, spojený s Agenturou. Kdyby chtěl, mohl nám ošklivě zatopit. A později to taky udělal.”

„Proto je ještě větší ironií, že jsme se nakonec obrátili proti němu,” poznamenal Kealey. „Myslím to, že jsme ze začátku tak podporovali jeho režim.”

Machado tiše přitakal. „Agentura má špatný zvyk sázet na špatného koně. Myslím, že totéž se dá říct o americké vládě jako celku. Dokonalý příklad je Saddám. On a Reagan byli během irácko-íránské války skuteční compaňeros, ti nejlepší přátelé, a podívejte se, jak to skončilo.”

„Bin Ládin taky patří do týhle skupiny,” zamumlal Kealey. „Naším osudem zřejmě je opakovat pořád dokola stejný chyby.”

„To ovšem neznamená, že to máme úplně vzdát. Tehdy jsem věřil, že Agentura dělá to nejlepší, aby chránila americký lid. A myslím si to dodnes.”

„Vy jste se ale narodil ve Španělsku,” namítl Kealey, který nedokázal potlačit zvědavost. „První polovinu života jste strávil v týhle zemi. Proč se tak namáhat, abyste hájil americký zájmy? Proč jste vůbec nastoupil do Agentury?”

Machado pokrčil rameny. „Kdo ví? Asi jsem hledal dobrodružství. Byl jsem tehdy mladý, vlastně mnohem mladší, než jste vy teď. Vypadalo to jako správná věc, a kromě toho jsem se na Princetonu k smrti nudil. A proč jsem zůstal… To upřímně nedokážu vysvětlit. Měl jsem spoustu času o tom přemýšlet. Spoustu času dumat nad tím, co jsem měl udělat jinak.” Přes obličej mu přeběhl výraz hlubokého smutku. „Věřte mi, mladý muži, stáří vám poskytne spoustu času na litování toho, co jste udělal.”

Machado se odmlčel. Kealey by se ho rád zeptal, co tím chtěl říct, ale pak si to rozmyslel. Vrátil zarámovanou fotku a Machado ji pečlivě umístil na římsu. Pak se šel zase posadit do křesla a Kealey ho následoval.

„A co vy, příteli?” zeptal se Španěl tiše. Zkřížil nohy v kotnících a líně kroužil obsahem sklenice. „Když jste spal, měl jsem dlouhý rozhovor s Marissou. Zřejmě se vám podařilo udělat si v Langley slušnou reputaci. A během poměrně krátké doby.” Kealey stísněně pokrčil rameny.

Nevěděl, jak na nenápadný pokus získat informace reagovat. Dal si dost práce, aby se vyhnul vyznamenáním, která mu jeho práce přinesla. Pro své mlčení měl dobrý důvod o devadesáti procentech toho, co dělal pro Agenturu, neměl povoleno mluvit, ale těch důvodů bylo víc.

Jednoduše řečeno, svou povahou byl uzavřený člověk a raději zůstával ve stínu.

„Nechce se vám o tom mluvit,” pochopil Machado. Díval se za Kealeyho ven na ženy. „Což chápu. Ale když jde o Marissu, mám na tom osobní zájem. Je mým jediným žijícím dítětem a mám ji velmi rád. Udělám všechno, aby byla v bezpečí. Cokoliv” zopakoval a v očích se mu zablýsklo. „Rozumíte mi?” „Ano,” přitakal Kealey tiše.

Myslel na Naomi a jak moc pro něho znamená. „To naprosto chápu.”

„Pak víte, jak bych se cítil, kdyby se jí něco stalo. Velmi podobně jako vy, kdyby se něco stalo té mladé ženě nahoře, předpokládám.”

Kealey nedokázal zakrýt překvapení a okamžitě se naježil. „Proč to říkáte?”

Machado se chápavě pousmál a oči se mu třpytily porozuměním, přicházejícím až s věkem a zkušenostmi.

„Promiňte mi, mladý muži. Prosím, omluvte mou přímočarost, ale to nešlo přehlédnout. Každému, komu funguje aspoň polovina mozku, musí být jasné, že tu ženu milujete.” Zlehka se zamračil a zaváhal. „Ovšem nevím, jestli si plně uvědomujete, jak je narušená. Ta jizva na tváři je to nejmenší.”

Kealey dlouho mlčel. Nebyl si jistý, jak má odpovědět.

Jedna jeho část tento nečekaný zásah do soukromí zcela odmítala. Chtěl vybuchnout, ale to byla pudová reakce a on ji vědomě potlačil. Když se nad tím zamyslel objektivně, došel k závěru, že nenajde člověka povolanějšího, aby mu radil, než muže sedícího naproti němu. Nikdo si to nezasloužil víc. To slyšel i v hlase Jonathana Harpera, když spolu naposled mluvili. Zástupce ředitele měl o Machadovi očividně velmi vysoké mínění.

„Mám celkem dobrou představu o tom, čím prochází,”

prohlásil konečně, „ale ona o ničem nebude mluvit, nesvěří se. Nevím, co mám dělat. Je to, jak jste říkal předtím…

Pokud na ni budu tlačit, tak to pravděpodobně ještě zhorším.”

„To máte pravdu,” připustil Machado a pomalu pokyvoval hlavou, „ale na druhé straně potřebujete vědět, jestli může pokračovat v práci, že?”

„Ano.”

„A předpokládám, že jste v Madridu dosáhli, čeho jste potřebovali.”

„Ano.”

„Pak bude Agentura přirozeně chtít tu informaci využít.

Takže pokud vás tím pověří, budete potřebovat její pomoc.

Ovšem, pouze pokud dokáže pomoct. Pokud se soustředí na jiné věci, bude vás jen zdržovat a pro vás bude obtížnější splnit svůj úkol.”

„To dává smysl, ale”

„Hledáte

ministryni

zahraničí,

že?

Jdete

po

Fitzgeraldové.”

Kealey zůstal zticha. Hleděl pátravě na staršího muže a snažil se proniknout přes vrásčitou fasádu. „To vám řekla Marissa?”

„Ano, ale ani nemusela.” Machado dopil skleničku, vstal a zašel k otevřeným dveřím, odkud se bezmyšlenkovitě díval na ženy na zahradě. Ruce měl sepjaté za zády.

„Agentura by nepovolila vaši akci v Madridu, pokud by sázky nebyly extrémně vysoké. Jediná věc, která by v současné situaci ospravedlnila tak drastickou akci, je únos ministryně Fitzgeraldové. Máte se čeho chytit?”

„Máme jméno. Naši ho teď projíždějí… Cekáme, až se ozvou.”

Machado si těžce vzdychl. Jako by na ramenou nesl tíhu celého světa. Pak bez otáčení promluvil. „Jestli vám nařídí jít po něm, bude se to týkat i Marissy?”

Otázka Kealeyho zastihla nepřipraveného. „Nevím. To není na mně.”

„Ovšem vzhledem k vašemu postavení si jsem celkem jistý, že do toho taky budete mít co mluvit,” trval na svém Machado. Otočil se a Kealey viděl, že všechny stopy ironického humoru zmizely. Tvářil se naprosto věcně.

Kealey si nemohl pomoct, ale měl pocit, že ho hodnotí.

„Kealey, byl bych opravdu velice nerad, kdyby se mé dceři stalo něco zlého, ale ona je velmi schopná. Pokud s sebou nebudete moct vzít Kharmaiovou, měl byste zvážit, že ji nahradíte Marissou. Nezklame vás.”

Kealey váhal. Nevěděl, na kterou část má odpovědět jako první. „Obávám se, že to udělat nemůžu. Je tu jeden konkrétní důvod, proč k tomu Naomi zavolali. Vlastně několik důvodů, ale jeden je zvlášť důležitý.”

„Dovedu si to představit,” řekl Machado. ”Ministryni unesli v Pákistánu, a když si odmyslíme britský přízvuk, pak je na Kharmaiové jasně vidět její asijský původ.

Přesněji východoindický, kdybych měl hádat.”

„Přesně tak.”

„A předpokládám, že má taky nějaké užitečné jazykové znalosti.”

„Mluví plynně paňdžábštinou a trochu urdsky.”

„Je tedy zřejmě ideální volbou. Takže jste na cestě do Pákistánu.”

Kealey se jen divil, jak se Machado dobral k těmto předpokladům, nebo jestli to vůbec byly předpoklady. „To je jistě pravděpodobný,” souhlasil.

„Mohu vám pomoct.” Javier Machado byl najednou celý dychtivý, skoro až přehnaně, jim pomoct. Dokonce i jeho držení těla se změnilo. Podivně se nahrbil a celý jeho postoj svědčil o energii přebývající v jeho rozložité tělesné schránce. Pro Kealeyho to byla, vzhledem ke klidnému, až konejšivému chování ještě před okamžikem, překvapivá změna.

„Znám v Láhauru člověka, je to takový šíbr,” pokračoval Machado. „Má spoustu známostí a může vás dostat na různá místa, aniž byste přitahovali pozornost. A pokud se budete potřebovat dostat ze země, i to by mohl zařídit. Pokud vás zaženou do kouta, jeho služby pro vás můžou být k nezaplacení.” Španěl trochu ztlumil hlas. „A co je ještě důležitější, ví všechno, co se dá vědět o Benazírovi Mengalovi.”

Kealey ztuhl. Nebyl si jistý, jestli se nepřeslechl. „Co jste to říkal?”

„Slyšel jste mě, mladý muži. Můžu vám dát přímý přístup k Benazírovi Mengalovi.”

Kealey chvíli hledal vlastní hlas. Když ho konečně našel, pokračoval. „Sdělil jste tuto informaci Agentuře?”

„Ne.” Machadův výraz náhle ztvrdl. „A pokud je budete informovat, všechno popřu. Spolupracovat budu s vámi a jenom s vámi, abyste našli Mengala, pokud pro mě uděláte jednu věc.”

„A to má být co?”

„Chci, abyste vzal mou dceru s sebou.” Machado se předklonil, v očích mu probleskovalo zvláštní, zneklidňující světlo. „Chci, abyste ji využil, ale ještě důležitější je, abyste ji přivedl zpět živou. Abych se vyjádřil přímo, Kealey.

Jejího blaha si cením víc, než asi dokážete pochopit.”

Kealey zakroutil hlavou. „I kdybych souhlasil, nejde”

„Přestaňte kličkovat. Vím všechno o vás a o tom, co jste udělal. Nezapomínejte, že jsem pracoval pro Agenturu třicet let. Možná jsem už mimo, ale pořád trochu vlivu mám.

Marissa nemusela říct ani slovo, i když mi pomohla zaplnit nějaká bílá místa. Náhodou vím, že když něco chcete, Jonathan Harper to zařídí, takže si nehrajte na skromného.”

Počkal chvilku, aby Kealey mohl jeho slova zpracovat.

„Takže… domluveno?” Kealey předstíral, že si to rozmýšlí.

Pak poukázal na to, co bylo zřejmé. „Jestli je pro vás bezpečnost vaší dcery tak důležitá, pak je žádost, abych ji vzal s sebou, dost protismyslná. Ať už vše proběhne jakkoliv, bude to pořádně nebezpečný.”

Machado se usmál. „To je právě to, v čem se mýlíte…

Mít ji po vašem boku je v mém nejlepším zájmu. Mám své důvody, proč vás o to žádám, ale o těch se s vámi nebudu bavit. Bez urážky, nemusíte vědět nic víc než to, co jsem vám už pověděl. Alespoň zatím ne.” Došel si doplnit skleničku. „Jak už jsem říkal, vím toho o vás hodně, Kealey.

Vím, že jste váhal, než jste tenhle úkol vzal, a že vás Jonathan Harper k tomu prakticky donutil tím, že vám před nosem zamával Naomi Kharmaiovou.”

To zabralo. Kealey se posadil. Zarazilo ho, kolik toho Machado ví, ale byl příliš překvapený, než aby se rozzlobil.

Kdo mohl něco takového vůbec vedet? Přemýšlel s obavami. Začal si v hlavě probírat jména, ale vypadlo mu jediné. Kdo tohle všechno mohl vědět kromě Harpera?

Jenže, proč by Harper tyhle informace pouštěl, a zrovna Machadovi, který by měl být mimo? Nedávalo to smysl…

„Vím, že chcete dát Agentuře sbohem,” pokračoval Machado opatrně, „a věřte mi, i s tím vám rád pomůžu.

Když svůj úkol splníte co nejdřív, pomůžete tím jenom sobě. Kromě toho o Marisse jsem nelhal. Bude opravdu velmi užitečná, pokud ji vezmete s sebou. Mám několik důvodů, proč chci, aby šla s vámi, a jedním z nich je váš záznam. Jste známý tím, že práci doděláte, a taky vím, že pokud mi dáte své slovo, uděláte všechno, co bude ve vašich silách, abyste ji přivedl v pořádku zpátky. Jak už jsem říkal, její blaho je mi nade vše.”

Kealey jeho slova zvažoval, a přitom si nejasně uvědomoval, že někde v dálce zvoní telefon. „Za předpokladu, že přijmu vaši nabídku, co se stane s Naomi?”

„Samozřejmě může zůstat tady. Nebo se může vrátit do Langley. Když zůstane, dobře se o ni postaráme. Na to máte mé slovo. Manželka je původně zdravotní sestra a je velmi schopná. Dostane všechno, co bude potřebovat. Bez výjimek.”

Kealey se opřel v křesle a uvažoval. Myšlenky se mu pořád vracely k Naominu pohledu upřenému do dálky, který mu předvedla v hotelu Sofitel v Madridu. Evidentně byla v jakémsi divném stavu, ale to by se dalo překonat. Věděl, jak důležitá je pro ni práce, a upřímně věřil, že to nakonec může být její záchrana. Pokud ovšem najde způsob, jak se vyrovnat s dnešními událostmi.

Na druhé straně, když ji pošle zpátky do Langley ve stavu, v jakém je, nejspíš ji okamžitě vyhodí, aniž by se na něco vyptávali. To jí prostě nemohl udělat, i když se domníval, že by to bylo nejlepší.

„Dobře,” řekl nakonec. „Souhlasím s vašima podmínkama. Ale chci, aby Naomi zůstala tady.”

Machado se opřel a zhluboka si oddechl. Zřejmě se mu ulevilo, když Kealey přijal jeho návrh. „Budete s ní ale muset promluvit,” upozornil Ryana. „Ona to nemusí vzít dobře. Myslím to, že ji tu necháte.”

„To situaci ani zdaleka nevystihuje,” poznamenal Kealey, „ale nelamte si hlavu. Zdůvodním jí to tak, aby se s tím smířila.”

„Tak dobře.” Machado vstal a nabídl Kealeymu ruku.

Ten ji váhavě přijal. Pořád mu nebylo jasné, do čeho se to vlastně zapletl. „Cením si toho víc, než dokážete pochopit.

Jsem si jistý, že můj kontakt v Láhauru skutečně přispěje k vypátrání Mengala. Jen ještě jedna věc…”

„Co?”

„Tato dohoda zůstane jenom mezi námi,” prohlásil Machado tiše. V jeho slovech byl náznak hrozby, nic výrazného, nic zřetelného, nicméně to stačilo spustit Kealeyho vnitřní alarm. „Ani slovo Jonathanu Harperovi.

Ani slovo mé dceři… ani slovo nikomu. Vymyslete si historku, jakou chcete, ale tohle zůstane mezi námi.

Entiende? “

Kealey se chystal odpovědět, když za sebou ucítil pohyb.

Když se otočil, stál tváří v tvář Marisse Pétainové. Dívala se z jednoho na druhého a trochu se mračila, ale toho si Kealey nevšímal. Jeho pozornost přitáhl objemný satelitní telefon v její pravé ruce.

„To je ředitel Harper,” oznámila, čímž přerušila trapné mlčení. Podala mu telefon a Kealey si ho beze slova vzal.

Odešel do kuchyně a celou dobu cítil v zádech jejich pohledy. Zavřel za sebou dveře a telefon zvedl k uchu.

„Jo, jsem tu, Johne. Co máš? Něco novýho o Mengalovi?” „Spoustu,” odpověděl zástupce ředitele vážně, „ale nebude se ti líbit ani slovo.”

23

Cartagena

O dvacet minut později dokončil Kealey svůj rozhovor s Harperem. Spustil ruku s telefonem a chvilku jen stál a přemýšlel. Pak otevřel dveře do obývacího pokoje. Ten byl prázdný, a tak přistoupil k francouzskému oknu, které bylo stále otevřené chladnému nočnímu vzduchu. Marissa Pétainová seděla u zahradního stolku sama. Nepřítomně si hrála se stopkou vinné skleničky a zřejmě byla hluboce zamyšlená. Kealey ji nejdřív nechtěl rušit, ale zasloužila si dozvědět se, co mu sdělil Harper, a taky se jí potřeboval na pár věcí zeptat. A jeho otázky do rána nepočkají. Vrátil se do kuchyně, otevřel si další pivo a zamířil ven.

Cítil chladivý, slabý vánek, vonící květinami a čerstvě posečenou trávou. Když se přiblížil, Pétainová vzhlédla, viditelně se lekla. Jakmile zjistila, že je to on, skoro vstala.

„Tak co?” chtěla vědět. „Co se děje.?“

Kealey se posadil a položil satelitní telefon na stůl. Začal vysvětlovat, nejdřív věci kolem Benazíra Mengala.

Analytikové operačního úseku zapracovali spolu se svými protějšky

z

armádní

rozvědky”

a

Národního

protiteroristického střediska na kompletním profilu bývalého pákistánského generála. To, co se jim podařilo vyhrabat, dávalo opravdu důvod k obavám. Jeho dlouhodobé účinkování v Inter-Service Intelligence bylo problémem samo o sobě. Aby armádním důstojníkům zabránili získat příliš velkou moc, přidělovali k ISI nejdéle na tři roky celkem za celou jejich vojenskou kariéru. Toto pravidlo zavedl osobně Parvíz Mušaraf, ale u Mengala byla zřejmě učiněna výjimka, protože ten strávil téměř deset let nepřetržitě jako šéf Zpravodajského střediska Sever”. Jedná se o úsek ISI zodpovědný za sporná území Džammú a Kašmír. V této své roli Mengal úzce spolupracoval s kašmírskými povstalci tajně, samozřejmě na sledování pohybu indických armádních jednotek a také na udržování konfliktu v mírném varu.

A to byla jen ta část, co se dala dokázat. Fámy byly stejně šťavnaté. Podle pákistánského majora zajatého indickou armádou během kárgilské války, byl Mengal osobně zodpovědný za vraždu tuctu kašmírských povstalců, kteří pracovali jako dvojití agenti pro indické zvláštní pohraniční jednotky, útvar vytvořený v roce 1959 s pomocí CIA. Podle majora, který jen taktak přežil výslechové metody svých věznitelů, neměl Benazír Mengal žádnou osobní zášť vůči mužům, které tehdy zabil. Dokonce s nimi před popravou žertoval. Jak ho pákistánský major popsal, necítil Mengal žádné závazky vůči svým mužům, dokonce ani ke své zemi. To, co dělal, dělal prostě proto, že v tom byl dobrý.

Pétainová pozorně poslouchala Kealeyho výklad, a když skončil, opřela se v křesle, párkrát zamrkala a přemýšlivě našpulila rty, jako by ty informace zpracovávala. Kealey ji pozorně sledoval, ale nezaznamenal ani náznak strachu nebo váhání. To byly dvě věci, které by ho přinutily znovu zvážit své rozhodnutí, ale ona prostě jen v duchu probírala nové informace.

„To je zajímavý úhel pohledu,” prohlásila nakonec, „ale pak se tu nabízí jedna otázka. Pokud Mengal necítí závazky vůči nikomu, kromě k sobě samému, proč se do toho vůbec zapletl? Proč dostal Amariho Saifiho z vězení a proč zorganizoval únos ministryně Fitzgeraldové?”

„Vrtala mi v hlavě stejná věc,” odpověděl jí Kealey. „Ale nezapomínejte, že tohle je názor jedinýho člověka a navíc to řekl pod nátlakem. Možná to vypadá jako psychologický profil, ale není to nezvratný. Jediný, kdo na tyhle otázky může odpovědět, je sám Mengal.”

„No tak to se ho asi budeme muset zeptat. Měl šéf operačního nějaký úspěch při hledání jeho známých kompliců?”

„Jo. Objevila se zajímavá teorie. Víte, že před pár dny odletěl do Rávalpindí kriminalistický tým FBI?”

Pétainová přikývla. „Poslali je tam, aby zahájili kriminalistické vyšetřování na cizím území.”

„Správně. Už dali dohromady předběžnou zprávu založenou na tom, co našli ve vracích aut, a taky na rozhovorech s některými očitými svědky. Je to běžný hlášení, aspoň větší část, ale dali dohromady možný scénář a ten upoutal pozornost Agentury. Tým Úřadu zjevně do Pákistánu doprovázel zkušený vyšetřovatel NTSB”.” Výbor pro bezpečnost dopravy je nezávislá federální agentura pověřená vyšetřováním neštěstí civilních letadel ve Spojených státech a také velkých neštěstí u jiných typů dopravy. „Na základě předběžnýho ohledání bylo vozidlo, ve kterým jela Brynn Fitzgeraldová, poškozený takovým způsobem, že museli být vážně zranění všichni uvnitř vozidla. Jak už víme, byl při útoku zabit řidič a velitel ochranky.”

„Takže vyšetřovatel říká, že Fitzgeraldová musela být při útoku vážně zraněná?”

„Říká, že je to možný, dokonce vysoce pravděpodobný.

Podle svědků přepadení, Fitzgeraldovou z vraku vynesli dva útočníci. Nevyvlekli ji, nevyvedli, ale vynesli, což naznačuje, že byla zraněná tak, že nebyla schopná chodit.”

„A co to znamená pro nás?”

„Zřejmě se snažili Fitzgeraldovou udržet při životě,”

poznamenal Kealey. „Jinak by ji zastřelili, jako zastřelili Pattersona. A pokud byla při útoku zraněná…”

„Mengal musí najít někoho, kdo ji ošetří,” uzavřela Pétainová. Oči se jí rozšířily, když si uvědomila souvislosti.

„A on má spoustu konexí. Bude mít v záloze správného člověka. Vystudovaného lékaře, na své výplatní listině, nebo možná doktora, který pod ním sloužil.”

„Přesně tak. A tady se máme čeho chytit. V Láhauru je člověk, který zná Benazíra Mengala osobně. Jestli nás někdo může nasměrovat, pak je to on.”

Pétainová se zamračila a ostražitě se na Kealeyho zadívala. Uvědomil si, že neví, zda má věřit historce, kterou ji krmil. „Kde se vzal ten ‚člověk v Láhauruc? Myslela jsem, že Agentura nemá v Pákistánu žádné aktivní lidi.”

„To jsem si myslel taky, ale Harperovi se nakonec podařilo někoho vyhrabat. Neptal jsem se jak.”

Pétainová Kealeyho vysvětlení k jeho značné úlevě přijala. Harper mu dal seznam možných jmen a adres, které měl zkusit. Všichni byli z Pákistánu a většina Mengalových společníků byla v Islámábádu a okolí. Jak předpokládala Pétainová, mnozí z nich byli vojenští lékaři, kteří pod Mengalem sloužili. Ale s pomocí Javiera Machada měl Kealey mnohem pravděpodobnější vodítko. Jak ho žádal Machado, Kealey se zástupci ředitele o jejich úmluvě nezmínil. Harper mu nařídil, aby si s sebou vzal Kharmaiovou a nechal Pétainovou ve Španělsku, ale Kealey se chystal udělat pravý opak. S Pétainovou budou moct odletět hned, jakmile se dostanou ke svým pasům, jež nechali v Sofitelu v Madridu. Jeden z agentů, kteří sledovali Ghafoura v Madridu, dostal příkaz dovézt jim ráno dokumenty a pak se prvním letadlem vrátit do Států. Kealey a Pétainová se vydají úplně jiným směrem, a teď byla vhodná doba jí to oznámit.

Když skončil s vysvětlováním, přikývla na souhlas. Z

počátku ho překvapilo, že jeho historku přijala bez otázek, ale pak si uvědomil, že nemá důvod mu nevěřit. Vždyť o dohodě, kterou uzavřel s jejím otcem, vůbec nic nevěděla.

„Takže kdy odjíždíme?”

„Musíme počkat na kurýra, ale jakmile dorazí, vyrazíme rovnou na letiště a chytneme první let ze země. Nechci už ztrácet čas.”

„Souhlasím.” Chvíli si mlčky prohlížela prázdnou skleničku, pak ukázala na jeho téměř dopité pivo. „Chcete další? Ještě je brzo.”

„Jasně,” odpověděl Kealey. Pétainová vstala a zašla dovnitř pro další drinky. Ryan začal v duchu probírat seznam otázek. Nevěděl, jakou roli v tom všem hraje Machado, ale v dané chvíli představovala Marissa Pétainová největší šanci, jak to zjistit.

Byli u čtvrté skleničky a Kealey si všiml, že to na ni začíná působit. Během posledních dvou hodin se konverzace postupně přesouvala od práce k osobnějším věcem. Dával si pozor, aby nic neuspěchal. Nechtěl, aby to vypadalo, že příliš touží změnit předmět rozhovoru. Pokud to dokázal odhadnout, kormidloval nebezpečnými vodami docela dobře. Odpovídala ochotně a nezdálo se, že zaujímá obranný postoj. Na druhé straně pro něj nebyla tak otevřenou knihou, jak se původně domníval. Zjevně nerada mluvila o své rodině, zejména o otci. Kealey si nemohl pomoct, ale připadalo mu to divné vzhledem k tomu, jak šla ve své kariéře v jeho šlépějích. Usoudil, že má nějaké tajemství. Musí v tom něco být…

Právě skončila s popisem svého prvního nasazení v operačním úseku, což bylo sledování v Mexico City, když náhle zmlkla a stísněně si poposedla. Cítil, že chce nanést něco důležitého, a tak odložil pivo a plně se na ni soustředil.

„Ryane, chci, abyste věděl…” Odmlčela se a nepřítomně si pohrávala s tenkým stříbrným náramkem na zápěstí.

„Věděl co?”

„Že je mi líto toho, co se dneska stalo.” Sklopila zrak, ale bylo to jen gesto vyjadřující zkroušenost, nic víc. Nebyla nijak znepokojená. „Chtěla jsem ho jen zranit. Nemyslela jsem, že se to tak zvrtne. To, co musela udělat Kharmaiová… Prostě, zavinila jsem to já. Vím, že omluvy na tom nic nezmění. Vím, že nemůžu udělat nic, co by jí pomohlo, ale nevím, co jiného říct. Měla bych jí to povědět sama a taky to udělám, jenomže… “

Kealey hned nepromluvil, protože měl dojem, že v jejích slovech něco chybí. Pak mu to došlo. Nevyjádřila nejmenší lítost nad tím, že zabila Kamila Ghafoura.

Samozřejmě, dalo se namítat, že za jeho smrt není odpovědná, protože Ghafour by přežil, kdyby se mu okamžitě dostalo lékařské pomoci. Pétainová však na druhé straně zmáčkla spoušť, a pokud to Kealey dokázal posoudit, nedělalo jí to nejmenší starosti. To nebylo přirozené, a v něm to vzbudilo určité znepokojení. Ať už to bylo jakkoliv, bude s ní v nejbližších dnech muset spolupracovat, a potřeboval mít jakousi představu o jejím způsobu myšlení.

„Prošla si minulý rok něčím podobným,” začal vysvětlovat. „Naomi, myslím. Nikdy to vlastně nepřekonala. Popravdě by tu ani neměla být.”

„Možná,” promluvila Pétainová tiše, „ale to bylo tehdy, takže se k tomu nemůžu vyjádřit. Tohle se stalo teď, a zodpovědná jsem já.”

Kealey vzhlédl, protože v jejím hlase se objevil nový tón. Vyhnula se jeho pohledu a zadívala se na stromy.

Trvalo dlouho, než znovu promluvila.

„Víte, já jsem do Agentury nešla kvůli otci. Vím, že si to myslíte, ale není to pravda.”

„A proč teda? Co vás vedlo k tomu, že jste se k nám přidala?”

Pétainová si skousla plný spodní ret. Bylo zřejmé, že by svá slova nejraději vzala zpět. Jenže už toho řekla příliš a byla si toho vědoma. „Bylo to kvůli sestře, kvůli ní jsem šla do Agentury.”

„Kvůli sestře?” Kealey si v domě prohlížel spoustu fotografií. Na žádné nebyla druhá dcera a Machado se o ní také nezmínil. Pokud snad ano, bylo to zcela abstraktní.

Takže to pro něj byla novinka a instinkt mu říkal, že je to důležité. Mimoděk se předklonil a čekal, co přijde.

„Jmenovala se Caroline,” pokračovala Pétainová podivným tónem. „Byla o osmnáct měsíců starší než já.

Mně bylo sedmnáct, když nastoupila do operačního ředitelství. To bylo na jaře 1998.”

To znamená, ze Marisse Pétainové je dvacet osm. Kealey by hádal míň, ale její věk dával smysl vzhledem k tomu, že původně vedla týmy v Madridu. S trpkostí si pomyslel, že Zahraniční tajná služba” je každým rokem mladší.

„Byla obdivuhodná,” vyprávěla Pétainová. Oči se jí zamlžily, ale hlas zůstal pevný. „Pro přítele by udělala cokoliv, ale přitom nebyla naivní. Byla silná a nezávislá. A chytrá. Vlastně neobyčejně bystrá, ale taková prostě byla.

Zkrátka byla… opravdu dobrá ve všem, co dělala. Opravdu dobrá.” Hořce se zasmála. „Vím, že to lidi říkají vždycky, když někdo umře, ale v případě Caroline to byla naprostá pravda. Studovala politické vědy v Georgetownu, a jakmile odpromovala, ze všeho nejdřív požádala o přijetí do Agentury. Když nám řekla, že ji přijali do výcviku na Farmě, byl otec tak sakramentsky hrdý…”

Hlas se jí na posledních dvou slovech zadrhl. Odmlčela se a rukávem si přejela oči. Kealey by ji už nechal na pokoji, ale nešlo to. Potřeboval slyšet celý příběh, bez ohledu na to, jak je to pro ni těžké. Cekal, až se dá dohromady, a když znovu promluvila, byl její hlas tichý a podivně odtažitý.

„Stalo se to v Kolumbii, když byla poprvé nasazená.

Koncem devadesátých let se Medellínský kartel začal rozkládat, podobně jako jeho hlavní rival kartel z Calli, a řada organizací byla na vzestupu, aby zaujaly jejich místo.

Jednu z největších hrozeb představoval kartel ze Severního údolí, a celou řadu amerických agentur včetně DEA a CIA znepokojovalo, že o téhle oblasti nemají žádné informace. A tak rozhodli někoho tam poslat, do těch nejspodnějších pater, aby získali alespoň základní představu o tom, co se děje.”

Na minutu se odmlčela, ztracená ve svém malém světě.

„Před pokládám, že kartel ze Severního údolí potřeboval něco dokázat,” přemítala. „Koneckonců to byl první skutečný pokus proniknout k nim, a tak museli vydat varování, i kdyby jen proto, aby odradili druhou stranu od dalších pokusů. Z jejich pohledu to asi byla čistě obchodní záležitost.”

Kealey slyšel dost, aby si udělal obrázek. „Marisso, nemusíte”

„Ne,” přerušila ho zvednutou rukou. Hlas měla klidný a pevný. „Chci, abyste to věděl. Už jste slyšel část, tak si to můžete doposlechnout.”

Zhluboka se nadechla a jedním douškem dopila zbytek vína. Kealey trpělivě čekal a snažil se potlačit narůstající nervozitu. Najednou si přál, aby nepokračovala, nechala to být, ale věděl, že to neudělá. Nebyla ten typ, který utíká od bolestných vzpomínek, tolik o ní už zjistil. Zřejmě ji podcenil od samého začátku.

„Samozřejmě ji zabili, to ale není to nejhorší. Byla jsem tehdy ve třetím ročníku na Marquette. Právě jsem dokončila semestr a rozhodla jsem se, že odletím na pár týdnů domů.

Rodiče na mě čekali na letišti, a když jsme přijeli domů…”

Odmlčela se, aby sebrala odvahu. „Po domě byly všude fotografie. Někdo se tam vloupal a všechno polepil fotkama.

Zdi, ledničku… Dokonce jich několik schovali, abychom je našli nečekaně později.”

„Obrázky vaší sestry?” zeptal se tiše Kealey.

„Jo,” popotáhla. Po její tváři si hledalo cestu několik slz, ale zřejmě si toho nevšimla. „A ne jen potom. Dělali fotky celou dobu, co ji mučili. Natočili taky video. Nechali ho běžet v přehrávači. Slyšeli jsme ji křičet, když otec otevřel dveře… Bylo to, jako by byla v domě.”

„Ježišikriste,” vydechl Kealey. Byla to ta nejzvrácenější věc, o jaké kdy slyšel, a odpovídala tomu, co věděl o kolumbijských kartelech. Současně to poskytlo odpověď na všechny jeho otázky. Machadova zuřivá snaha chránit za každou cenu zbývající dceru teď” už dávala smysl, stejně jako nedostatek lítosti, který projevila Pétainová nad smrtí Kamila Ghafoura. Poté, co musela prožít, nebyly pro ni životy lidí jako Ghafour důležité. Kealey se ovšem nepřestával divit, jak se jí povedlo projít intenzivními prověrkami v Agentuře. Její původ by sám o sobě měl rozsvítit řadu varovných červených světýlek, i když její otec mohl v její prospěch zatahat za několik velmi dlouhých nitek.

„Takže teď to víte,” zakončila a odstrčila skleničku.

Podívala se na něj a on si všiml, že slzy jí na tvářích již vyschly. Předpokládal, že během posledních deseti let měla dost času truchlit, a člověk nemusel být génius, aby si všiml, že její smutek se mezitím změnil na něco mnohem nebezpečnějšího. „Carolinina smrt změnila všechno. Má matka to zvládala, jak se dalo, ale otce to zničilo. V

okamžiku, kdy vešel do domu, zestárl o deset let a už to pak nikdy nebyl on.”

„A co vy?” zeptal se Kealey tiše. „Jak jste se s tím vyrovnala vy?”

„Já?” Podívala se na něj klidně, tělo měla naprosto nehybné. „Já vstoupila do Agentury.”

Zvedla se a sebrala svou prázdnou skleničku. Pak ho překvapila. „Já vím, Ryane, o co vám šlo.” Věděl, že protesty by nikam nevedly, takže se prostě opřel a čekal.

„Celý tenhle rozhovor. Přišel jste sem, abyste se o mně něco dověděl.”

Chvíli na něj jen upírala oči. „Nemůžu vám to vyčítat…

Je důležité vědět, s kým pracujete. Když je teď ale všechno venku, měla bych se zeptat, jestli jste nezměnil názor.

Takže, pořád ještě chcete se mnou spolupracovat?”

Vzhlédl a dlouho se jí díval do očí. Pokud to dokázal odhadnout, byla naprosto netečná. Mohl odpovědět jakkoliv a ona to přijme.

„Raději byste se měla vyspat. Ráno startujeme brzo.”

Usmála se a otočila se k odchodu. Udělala pár kroků, když na ni Kealey zavolal, a ona se obrátila k němu.

„Marisso.” Zaváhal, ale zeptat se musel. „Ty lidi, kteří zabili vaši sestru…”

Zakroutila hlavou, ale pořád se usmívala. V hnědých očích se jí podivně blýsklo. „Nikdy je nedostali, ale já vím, kdo to je.”

Byla neobyčejně klidná, znovu se plně ovládala.

„Agentura přes všechny své chyby vlastní lidi neopouští. Ti, kdo za to jsou zodpovědní, byli v té době jen obyčejní přisluhovači. Dneska sice patří k nejmocnějším lidem v tomhle byznysu, ale to nic neznamená. Ne z dlouhodobého hlediska.”

„Nemůžou se schovávat donekonečna, tak to myslíte?”

Kealey svých slov okamžitě litoval. Vyzněla shovívavě, a to nebyl jeho styl. Zjevně to však nehrálo roli, protože se nepřestala usmívat. „Přesně tak,” prohlásila. „A konec možná přijde dřív, než se nadějí.”

S těmito slovy se otočila a rozplynula se ve tmě. Kealey se za ní díval a z nějakého důvodu jí naprosto věřil.

24

SIALKOT • CARTAGENA

Světlo bylo ostré a neuvěřitelně pronikavé, a to i přes neprůhlednou třepotající se clonu jeho víček. Vpalovalo se mu do mozku, svítilo na šedou hmotu, osvětlovalo každý neuron, axon synapsi. Světlo se připojilo k tupé bolesti za pravým uchem, dva zdroje bolesti se propojily, přesunuly se doprostřed a vysílaly bolestivé šípy. Bolest byla silná, zatemňovala mu myšlenky. Pohyblivé vlny prudké bolesti se šířily neuvěřitelnou rychlostí, a to dokonce ještě ani nerozevřel víčka.

Randall Craig sebou zavrtěl a otevřel prudce oči. Snažil se potlačit mučivé bušení v hlavě a začít myslet. Nemožný úkol už od samého začátku… Ježíši to bolí. Posadil se a rozhlédl kolem sebe, mrkáním se snažil zahnat zmatek.

Světlo už tolik nepíchalo a bylo teplejší, než se zpočátku domníval. Nevydávala ho zářivka, takže to nebyl úřad nebo skladiště. Uvědomil si, že je v obytném domě, což potvrzovalo i pohodlně zařízené okolí. Poškrabaný stůl z pevného dubu pokrytý hromadami papírů. Křeslo potažené rozpraskanou koženkou, malé akvarely na dvou stěnách.

Domácí kancelář, možná, ale byla tu i postel. Teď na ní seděl. Úzká postel s čely z mosazných tyčí. Ještě trochu se natáhl a dotkl se chodidly podlahy. Při tom pohybu mu ošklivě zadunělo v hlavě.

„Hajzl,” zasténal. Předklonil se a opřel si hlavu o kolena.

Snažil se vyhnat bolest ze zadní části lebky. Byla moc ve středu. Potřeboval ji přesunout. Pevně zavřel oči a sáhl si dozadu, kde si opatrně ohmatal bouli. Byla velká, ale ruka zůstala čistá. Podíval se na polštář, ale žádnou krev neviděl.

Vědomě strach neměl, ale ulevilo se mu. Žádná krev působila uklidňujícím dojmem. „Ten hajzl…”

Krev mu netekla a v hlavě se mu začínalo rozjasňovat.

Snažil se soustředit na pozitivní zjištění a uvažoval, čím ho vlastně praštili. Všechno se mu pomalu vracelo. Malé záblesky vzpomínek začínaly spolupracovat. Úlomky se skládaly ve správném pořadí a vytvářely obraz. Vycházel z nemocnice, mířil ke svému autu… Upamatoval se na dodávku, vyděšený výraz mladého muže. Vzpomněl si na bodnutí pochyb, jiskřičku nejistoty, ale stejně tam šel, přitahován mužovým viditelným strachem. Blbce, blbce, blbce. Dvanáct amerických turistů unesených na severu, ministryně zahraničí v Rávalpindí, unesená před desítkami svědků… Měl si dávat pozor. Měl myslet. Začal potřásat hlavou dřív, než si uvědomil, jaká je to chyba. Bolest se s bušením vrátila. Bylo to v pořádku, pokud nedělal prudké pohyby, ale stále tam byla, jako nejhorší část migrény. Ta část těsně před vrcholem a pak pomalá jízda dolů. Nejradši by znechuceně potřásl hlavou. Měl myslet…

Bude muset myslet alespoň teď. To věděl. Fajn. Postavil se. Bojoval s návalem na zvracení a instinktivně se podíval na hodinky. Byly pryč. Zamračil se. To nějak nedávalo smysl. Proč by mu brali hodinky? Byl to levný, umělohmotný šunt, bezcenný, pokud…

Pokud ho nechtějí izolovat, zabránit mu ve styku s vnějším světem. Kývl, a tentokrát bolest ignoroval. Logika úvah ho potěšila. V místnosti nebyla žádná okna. Neměl ponětí, kolik je hodin, jestli je den, nebo noc. Pokud se ho snažili odříznout od okolí, odvedli vynikající práci.

Rád by věděl, jak dlouho byl mimo. Čím ho uhodili?

Něčím tvrdým, ale kůže nebyla narušená, takže, co to bylo?

Prudce zakroutil hlavou, a přitom znovu ignoroval bolest, znepokojený nepříjemným sledem myšlenek. Proč ho unesli? To byla důležitá otázka, ale nedokázal na ni najít odpověď. Ničím zvláštním se nevyznačoval. Neměl žádné slavné příbuzné a neměl žádné vztahy s nikým, kdo měl skutečnou moc. V podstatě byl jen další cizinec, a to, jak věděl, se dalo říct i o desítkách turistů, kteří zmizeli v minulých měsících.

Musí tu být nějaká souvislost. Ale oni zmizeli daleko na severu, připomněl si Craig, a podle toho, co si přečetl, unesli je ve skupinách v odlehlých oblastech. Pokud jeho unesla stejná organizace, proč by tak drasticky změnili způsob provedení únosu? Pak tu byla samozřejmě Fitzgeraldová, ale na ministryni zahraničí neměl naprosto žádné vazby, takže to taky nedávalo smysl. O co tu proboha jde? Kde je ta souvislost? Musí přemýšlet…

Nakonec to odsunul na později. Na to bude mít ještě spoustu času. Musí to vzít popořadě. Musí zjistit, kde je.

Byly tu jen jedny dveře. Na vratkých nohou k nim došel a zkusil je. Zamčené. Měl chuť na ně zabouchat. Chtělo se mu volat o pomoc, ale věděl, že by to nikam nevedlo. Místo toho se otočil a podíval se na stůl. Byla tam spousta papírů.

Byly rozházené po desce, zřejmě tam někdo pracoval. Musí tam něco být. Jméno, adresa… něco.

Nejdřív zkusil zásuvky. Dvě knihy v pevných deskách: starý výtisk koránu a nedávné vydání Grayovy Anatomie, obojí v angličtině. Divné, najít korán v angličtině, pomyslel si, ale vlastně pořád předpokládal, že je stále v Pákistánu.

Bylo tam ještě několik lékařských knih, některé v angličtině, jiné v urdštině. Jinak byly zásuvky prázdné.

Otráveně si sedl na postel, aby si to znovu promyslel. Pořád ještě seděl a snažil se nevšímat si prudké bolesti v hlavě, když se ode dveří něco ozvalo. S leknutím vstal a dodával si odvahy, když v zámku cvakl klíč a dveře se rozletěly.

O více než 4 000 mil dál na západ seděla Naomi Kharmaiová na podlaze malé ložnice v prvním patře.

Místnost byla tmavá, teplá a tichá. Seděla v rohu za postelí, záda přitisknutá ke zdem a rukama si objímala kolena. Dům byl naprosto tichý, nic se nepohnulo už nejméně hodinu.

Dívala se dolů, oči přivřené. Zírala do černé prázdnoty, nehybná, nevidoucí.

Vyplakala všechny slzy, a i když se snažila, další už nenašla. Byla vyčerpaná, ale usnout nedokázala. V duchu ty obličeje viděla až příliš jasně. Některé se jí do mysli vtiskly z novinových zpráv, rozmazané, nevěřící obličeje lidí na ulici. Vyděšené oči a otevřená ústa. Jiné si vykouzlila sama, její obtěžkané svědomí předvádělo své vlastní tváře.

Vymyšlené tváře, vymyšlené životy, ale v její hlavě byly skutečnější než cokoliv jiného. Šťastný obličej mladé ženy, zářící pomyšlením na dítě, jež je na cestě. Její první.

Nevinný obličej dvanáctiletého chlapce, děcka na cestě domů z fotbalového zápasu. Scvrklá tvář šedesátileté vdovy.

Všichni mrtví, zbavení svého vyměřeného času. Další tři mrtví. Bezpočet zraněných.

Zodpovědná byla ona. Ne zodpovědná nějakým abstraktním způsobem, jako třeba generál, který nařídí bombardování nějaké vzdálené země, nebo popravčí, který zatáhne za páku u smrtící komory, nýbrž skutečně, fyzicky zodpovědná. Zabila šest lidí, a proč? Nevěděla. Nikdy to nebude moct ospravedlnit, to bylo jasné. Celkově byl ředitel CIA potěšený. Agentura byla ušetřena veřejného zostuzení, ušetřena nutnosti vysvětlovat zatčení nejméně dvou svých agentů v cizí zemi. Prezident byl spokojený. Jeho administrativa jen těsně unikla mezinárodnímu incidentu toho druhu, jaký se objevuje víceméně pravidelně. Toho druhu, na jaký se po šesti měsících tak jako tak zapomene.

A kvůli tomu zmařila nevinné životy. Kvůli tomu zabila těhotnou ženu a dvanáctileté děcko.

Naomi bylo špatně. Spatně ze života, který vedla, špatně z věcí, které dělala. Spatně ze sebe samotné.

Cekala tak dlouho, jak jen to šlo. Poslepu zašmátrala po džínách, které měla předtím na sobě, a zajela rukou do kapsy. Nahmatala umělohmotnou schránku. Vytáhla tři drobné bílé pilulky, zaváhala, pak je nasucho spolkla. Třetí dávka za stejný počet hodin, příliš mnoho, dokonce i pro ni.

Zvrátila hlavu zpátky na zeď a čekala na spánek nebo svítání, co přijde jako první.

25

SIALKOT

Craig následoval ozbrojeného strážného úzkou, špinavou chodbou. Zdi se na něho tlačily z obou stran. Další muž šel několik kroků za ním. Byl rovněž ozbrojený a Craig si všiml jeho ostražitého pohledu a jak byl ve střehu, když opouštěl místnost. Zjevně očekávali, že se bude prát nebo utíkat. Což mu připadalo určitým způsobem zajímavé. Ještě na střední škole četl o únosu Patty Hearstové v roce 1974, dokonce si ho zvolil za téma písemné práce. Věděl o stockholmském syndromu a domníval se, že je to hromada hovadin prostě si nedovedl představit, že by se nějak citově vázal na někoho, kdo ho unesl, ale teď, když šel mezi svými únosci, začal zvažovat procenta. Zajímalo ho, kolik lidí se v této situaci rozhodne bojovat.

Kolik se jich pokusí utéct.

Když se otevřely dveře, zauvažoval o tom, ale jen co spatřil zbraň, rychle ho podobné nápady přešly. Mládí strávil v zalesněných horách Tennessee. Místo bylo rájem pro Hestonovy následovníky, ten typ lidí, kteří NRA”

považují za vládní agenturu. Střílel ze všech typů zbraní, pistolí, brokovnic i kulovnic. Nikdy však nesloužil v armádě a nikdy nestřílel z automatické zbraně. Dokázal nicméně rozeznat jednoduchou smrtící účinnost samopalu, který ten muž držel v náruči. A tak si dával pozor, aby nedělal rychlé, nepředvídatelné pohyby.

Kvůli zbrani byl ve střehu, přesto nebyl poddajnější.

Vztek předvedl strážnému s kamenným obličejem, který jen zopakoval svá první slova: „Vstaň a pojď se mnou.” Craig se pokusil dohadovat, ale nikam se nedostal, dokud si neuvědomil, že znalost angličtiny strážných nepřesahuje tuto jedinou větu. Nakonec se rozhodl uposlechnout jejich příkaz. Očividně ho unesli z nějakého důvodu. Bude-li se s nimi hádat, stejně ho na svobodu nepropustí, zato by ho mohli rovnou zabít. Lepší bude počkat a sledovat, co se děje.

Sešli po schodech a jejich nohy vyťukávaly na prošlapaném běhounu tichý rytmus. Zabočili do další chodby. Minuli obývací pokoj vlevo. Craig nahlédl do pokoje, nikoho neviděl a pokračoval v chůzi. První strážný lehce zaklepal na dveře. Zazněla odpověď a on je otevřel.

Ohlédl se na Craiga a ukázal mu, že má vejít. Craig na okamžik váhal, než vykročil. Prošel kolem strážného do místnosti. A zažil největší šok svého života, když mu zrak padl na muže sedícího za kuchyňským stolem.

„Saíde?” Slyšel jméno, jež mu vyplynulo z úst, a věděl, že je správné, ale pořád tomu nemohl uvěřit. Saíd Kureši tady? Už to bylo pár let, co ho naposledy viděl. Jak je do tohoto zapletený on?

Pákistánský lékař vstal a Craiga uvítal pomalým, smutným kývnutím. Jeho chování bylo zdvořilé, ale vážné.

Bylo zřejmé, že by se rád omluvil za to, co se stalo, ale že má strach. „Randalle.”

Craig nevěděl, na co se zeptat jako první. Podíval se na dalšího přítomného v místnost, zavalitého, podsaditého muže s hlavou plnou tvrdých černých vlasů. Skláněl se nad kamny a v na míru šité košili od obleku, tmavých kalhotách a botách s tlustou podrážkou působil upraveným dojmem.

Boty připomínaly vojenské, jako by patřily bývalému vojákovi. A Craig si uvědomil, že muž jako bývalý voják i vypadá. Voják. Ale ne ledajaký voják. Pohled měl chladný a velitelský a za tmavohnědýma očima se skrývala velká dávka inteligence. Člověk s dobrým mozkem a stavbou těla dělníka, uzavřel pro sebe Craig. Zatímco si ho prohlížel, Pákistánec se otočil od kamen a přistoupil k němu. Když se zastavil, ruku mu nenabídl.

„Randall Craig?”

„Ano…?”

„Víte, kdo jsem?”

Craig staršího muže studoval asi půl minuty, probíral se v duchu zprávami v televizi i obličeji, jež zahlédl na ulici.

Lékaře, se kterými se setkal v různých nemocnicích po celé zemi. Členy sekretariátu, které potkal během krátké návštěvy v Aiwan-e-Sadr, prezidentském paláci v Islámábádu. Na nic nepřišel. „Ne.”

Muž na něj ještě chvíli zíral, pak s uspokojením přikývl.

„Přivezli vás sem proti vaší vůli,” prohlásil dokonalou angličtinou. Hlas měl vážný, drsný, ale nějak neobvyklý.

Craigovi připomněl profesora, kterého měl kdysi na Vanderbiltu, brilantního člověka se zvykem vykouřit dva balíčky cigaret denně. Souhrou okolností byl v roce, kdy Craig dokončil medicínu, na krátkém seznamu kandidátů na Nobelu cenu za medicínu. „Za to se omlouvám. Věřte mi, nebyl byste tady, kdyby to nebylo důležité.”

Craig už chtěl položit otázku, ale pohlédl na Kurešiho a zamyslel se. „Kdo jste?” zeptal se nakonec.

„Mé jméno není důležité. Věřte mi, že nakonec bude lepší, když to nebudete vědět.”

Craig přikývl. Nevěřil mu ani slovo. Verte mi… To sousloví použil dvakrát po sobě. Craig se přestal mít tolik na pozoru, když viděl Kurešiho, ale teď už byl zase ve střehu. „Co tady sakra vlastně dělám?”

„Potřebujeme vaši pomoc,” odpověděl neznámý. „Saíd slíbil, že pro nás bude operovat. Vyžádal si vaši asistenci.

Potřebujeme vaši pomoc a tady nemáte na výběr, ale jakmile skončíte, budete propuštěn. Máte na to mé slovo.”

Craig se podíval na Kurešiho a pátral po nějakém znamení. Lékař vypadal nervózně, ale jinak se ovládal, jako kdyby čekal na příležitost. Hodnejkluk, pomyslel si Craig.

Počkej nesprávnou chvíli. Cekej na svou příležitost.

Pákistánského doktora znal dobře. Potkali se na týdenním semináři na univerzitě v Chicagu a padli si do oka tak, že spolu strávili dlouhý víkend ve městě. O rok později, v roce 1995, se to seběhlo tak, že spolu pracovali na Washingtonské univerzitě. Kurešimu tam tehdy končil roční pobyt. A jak zjistil Craig v jednom z nejdivočejších barů v Seattlu, byl Kureši ochotný rychle odhodit některá z nejtvrdších přikázání islámu, ale zároveň to byl dobrý člověk a vynikající lékař. Craig si byl vědom, že tvoří podivný pár. Farmářský kluk z Tennessee, z něhož se stal anesteziolog, a malý, tichý Pákistánec. Jejich přátelství však přetrvávalo i navzdory skepsi kolegů, třebaže nepřežilo Kurešiho návrat do Londýna.

Craig se obvyklým způsobem dozvěděl o Kurešiho menším průšvihu v Guy’s Hospital. Sířily se drby o pití a špatné práci, ale Craig je nikdy nebral vážně. Během operace se mohlo stát všechno možné a často se taky stávalo. Bylo vysoce pravděpodobné, že Kureši za incident, jenž zabil jeho kariéru a toho hocha na stole, ani nemohl.

Stručně řečeno, Saída Kurešiho znal velmi dobře a podle toho nemohl být v současných událostech namočený.

Přinejmenším ne z vlastní vůle.

Craig se zase podíval na staršího muže a jeho pochyby byly zcela zřejmé. „Vy mě pustíte, když vám pomůžu? Jen tak?”

Muž vážně přikývl, tlusté ruce opřené o široké boky.

„Máte mé slovo,” zopakoval.

To ovšem pro Randalla Craiga neznamenalo ani ň. Pokud tenhle chlap stál za únosy na severu a za útokem na automobilovou kolonu Brynn Fitzgeraldové a Craig byl přesvědčený, že ano, pak to byl zabiják. Nepřicházelo v úvahu, že by pustil dva lidi, kteří viděli jeho obličej.

Nicméně odpor nedával smysl. Alespoň zatím ne. Lepší bude dělat to, co chtějí, a chovat se naprosto podřízeně.

Craig svěsil ramena a nasadil rezignovaný výraz. Podíval se po Kurešim a zazdálo se mu, že v očích starého přítele zahlédl záblesk vzdoru. Neptal se, proč tam je. Jestli se Kureši chystal ke složitější operaci a složitá být musela, pokud stála za tolik potíží, potřeboval někoho, kdo pacienta uspí.

„Co se chystá?” zeptal se Craig.

Kureši si vzdychl a podíval se jinam. Konečně zase vzhlédl ke Craigovi a zřejmě se trochu sebral. „Bude lepší, když ti to ukážu.”

Vstal a otočil se ke druhým dveřím vedoucím z kuchyně.

Otevřel je a vyšel. Craig se podíval na neznámého, jenž přikývl a ukázal mu, ať jde dál. Craig vykročil a jeho zlá předtucha se zhoršovala. Něco na posledním Kurešiho výraze ho znepokojilo. Sám byl poněkud otřesený, když následoval malého Pákistánce přes obývací pokoj. Obešli zaprášený klavír a zamířili do další chodby. Craig dům neviděl zvenku, ale bylo zřejmé, že je velký, soudě jen podle počtu místností, kterými prošli. Také bylo na domě cosi britského, něco, na co nedokázal ukázat prstem.

Teď se dali doprava a minuli tmavý pokojík velikosti šatny. Craig v něm zahlédl obrys keramického umyvadla a tác plný nástrojů. Nečekaně se mu stáhl žaludek. Za třicet osm let už viděl horší věci než tác se sterilizovanými instrumenty, ale jak tam nástroje odpočívaly v temném pokojíku, ho silně znepokojilo. Bylo to špatné znamení, předzvěst zlých věcí, které přijdou.

Přede dveřmi stáli dva strážní, oba s černými tuponosými samopaly v rukou. Kureši se mezi nimi protáhl, otevřel dveře a vstoupil do místnosti. Craig ho následoval a podsaditého Pákistánce cítil těsně za sebou. Překvapeně se zastavil těsně za prahem.

Místnost byla velká, čtvercová. Na rozdíl od zbytku domu osvětleného teplým světlem, tady na chirurgické pracoviště vrhaly ostré světlo zářivky umístěné na sádrou pokrytém stropě po celé délce i šířce. Podlahu tvořily světle modré dlaždičky vyspárované cementovou kaší. Dala se snadno čistit a umývat. Přístroje běžné na všech operačních sálech: přenosný defibrilátor Medtronic, stárnoucí EKG Hewlett-Packard, vedle něho monitor. Přenosný ventilátor s prasklým plastovým pouzdrem. Dále pár přístrojů, které by poznal každý kolemjdoucí: pojízdný stojan na infuze, manžety na měření tlaku a krabice chirurgických rukavic.

Přímo naproti dveřím bylo umyvadlo pro personál a vlevo přístroj, jejž Craig rozpoznal okamžitě. Hádal, že byl zakoupen speciálně pro tuto operaci. Kdyby Kureši potřeboval anesteziologa častěji, byl by měl nějaký kontakt a nepotřeboval by Craiga.

Rychle zhodnotil kvalitu soudě podle množství nálepek podél podstavce se jednalo o repasovaný přístroj, ale drager používal už dřív a věděl, že dokud pracuje, svou práci odvede. Když se koncem devadesátých let dostal Drager Narkomed 4 na trh, patřil k těm lepším přístrojům pro anestezii. Teď už byl považován za beznadějně zastaralý, alespoň ve Spojených státech. V Pákistánu pořád představoval to nejlepší z moderní medicíny.

Craig by zvládl i mnohem horší mašiny. V posledních deseti letech se naučil, jak se obejít s podřadnými vybavením, a to drager určitě nebyl. Operační stůl stál napravo. Jednoduchá věc z nerez oceli s kruhovým podstavcem a hydraulickými madly pro ruce. Nad stolem byly namontované dvě operační lampy s osmi žárovkami celkem, osvětlujícími pacienta.

Pacient…

Kureši stál u hlavy stolu a částečně bránil Craigovi ve výhledu. Craig popošel blíž a ukročil vlevo a podíval se na stůl. Uviděl ženin obličej a poznal ji. Na chvilku zcela ztuhl, pak nad jeho tělem převzaly vládu instinkty. Couvl a zvedl ruce, aby ten pohled zahnal.

„A do hajzlu,” slyšel Craig sám sebe. Vytřeštil oči a ještě couvl, pravou rukou ukázal vyčítavě na stůl. Jako by byl první, kdo poznal, o koho jde. „Ježíši Kriste, víte, kdo to je?“ Idiotská otázka, uvědomil si okamžitě, ale přesto pokračoval. „To je sakra…”

Kureši ho odtáhl stranou a přinutil sednout si do křesla.

Vyžadovalo to velké úsilí, vzhledem k jeho drobné postavě.

Starší Pákistánec stál u dveří a nenápadně blokoval jedinou cestu ven. Craig protestoval, nadával a nedokázal přestat.

Jeho myšlenky se rozbíhaly do milionů směrů a jeho jedna část říkala: Věděl jsi, co tady uvidíš, už když jsi vcházel.

Tuto část ignoroval, a neustále si připomínal, že přece nemohl vědět…

„To je Fitzgeraldová,” blábolil. Pořád ještě ukazoval obviňujícím prstem. „To je ministryně zahraničí, sakra. Celý svět ji hledá, zatímco tady spolu mluvíme, Saíde. Cos to kruci udělal?” Otočil se ke Kurešimu, kroutil hlavou a celý se třásl. „Cos to, krucifix, udělal? Nemůžeš…”

„Musíte,” řekl někdo. Tvrdý hlas přišel ode dveří. Craig se ohlédl, oči vytřeštěné. Kureši neřekl nic, jen zíral na podlahu. „Musíte a uděláte to,” připomněl jim Mengal. „Je to váš pacient. Oba máte zodpovědnost a dáte ji do pořádku.”

„V žádném případě,” mumlal Craig. „V žádném případě.

Nebudu -“

Mengal se už mezitím k němu blížil. Jeho levá ruka se pohnula jako blesk. Chytil Craiga za vlasy na temeni, zvedl druhou ruku a přiložil doktorovi ke spánku hlaveň osmatřicítky. Craig při doteku zbraně ztuhl, ale myšlení se mu v blízkosti smrti zostřilo.

„Poslouchej mě,” syčel Mengal, jeho slova protínala chladný, nehybný vzduch v místnosti. Kureši strnul stejně jako Craig a Brynn Fitzgeraldová ležela nehybně na stole.

Stěží se v posledních třiceti hodinách pohnula. „Uděláš to, proč jsme tě sem přivezli. Zachráníš té ženě život. Pokud ne, slibuju ti, že s ní budeš sdílet hrob, který jí vykopeš.”

Trhl Craigovi hlavou dopředu a pustil ho. Bolest byla silná, tak blízko jeho předchozímu zranění, ale toho si nevšímal. Byl příliš zaražený, aby vůbec nějak reagoval. V

hlavě mu utkvěl ženin obličej, bledý, klidný, nepřirozeně nehybný… Jen tam tak seděl a hledal cestu, jak z toho ven.

Kroky za ním slábly. Slyšel hlasy, chraplavý, rychlý rozhovor v urdštině. Na okamžik byli s Kurešim v místnosti sami. Pákistánec si před ním přidřepl, takže měli oči ve stejné úrovni. Na tváři se mu odrážel bezbřehý smutek.

„Dal jsi jim moje jméno,” pronesl Craig hluše. Nedalo se poznat, jak to myslel. „Řekl jsi jim, kde mě najdou.”

Kureši zakroutil hlavou, ale nebylo to jednoznačné popření. „Kdo je to>“

„Jmenuje se Mengal,” šeptal Pákistánec. „Benazír Mengal. Býval generálem v pákistánské armádě. Zabil spoustu lidí a stojí za vším, co bylo ve zprávách. Zmizení těch horolezců v Karákóramu, přepadení vozidla Fitzgeraldové… za vším.”

„A co já, Saíde? Proč jsem tady? “

Další zaváhání. „Musíš pochopit,” začal Kureši slabým hlasem. „Neměl jsem jinou volbu. Chtěli mě „Co je s ní?” přerušil ho Craig. V obličeji byl brunátný a hlas mu najednou zhrubl. Kureši si uvědomil, že se cítí trapně, stydí se, že nechal Mengala, aby nad ním získal vrch. Stydí se, že ho donutil se mu podřídit.

„Silné úrazové trauma, ke kterému přišla při útoku na svůj vůz. Má částečný pneumotorax levé plíce, ale už jsem do hrudníku zavedl drén. To je to menší zranění.”

„Takže…?”

„Takže potřebuje punkci perikardu,” vysvětlil Kureši tiše, „a potřebuje ji rychle. Nejlépe do hodiny.”

Craig si jen krátce prohlédl vybavení v místnosti, a nemusel si ho ani podrobně prohlížet, aby věděl, že Kureši nesehnal digitální EMI. „Nemáš tady -“

Kureši trochu rozladěně mávl rukou. „Nepotřebuju fyziologickou diagnózu… Nepotřebuju cétéčko, abych zjistil to, co je jasné.” Rychle si prošel svá dřívější pozorování: abnormální data krevního tlaku, J-vlny na EKG, potíže, na které si Fitzgeraldová stěžovala, když byla při vědomí. „Momentálně je pod sedativy, ale tebe potřebuju, abys ji udržel v narkóze při operaci. Mám všechno, co potřebuješ. Můžeme začít, jakmile budeš připravený.”

Jak jsi”

„Sepsal jsem seznam a Mengal poslal svoje lidi, aby jednotlivé položky opatřili. Všechno je tady. Připravené.

Kontroloval jsem všechno osobně.”

Craig pomalu přikývl. Věděl, že ho Kureši zradil, dodal jim jeho jméno, ale nějak se nevzmohl na vztek, který měl cítit. Vyvíjeli na něho nátlak, a i když Kureši nebyl zbabělec, také nebyl bojovník. Alespoň do té chvíle, kdy bude přímo pohlížet smrti do tváře. Craig ho nedokázal odsoudit za to, co udělal.

Vzhlédl přímo do klamně klidných očí druhého lékaře.

„Chtějí ji kvůli propagandě, Saíde. Nakonec ji stejně asi zabijou. A pokud jsou připravení ji zabít, my dva nemáme šanci. To ti musí být jasné.”

„Ano, já vím.” Kureši zaváhal. „Ale jí můžu pomoct, a už jen proto musím udělat, co chtějí. Téhle odpovědnosti se prostě nemůžu vzdát.”

Craig z něj nespouštěl zpytavý pohled a jen krátce, chápavě přikývl. „Takže budeš operovat. A pak co?”

Kureši se rezignovaně usmál, ale očima neuhnul.

„Nejsem bojovník, ale neusnadním jim to. Nechci zemřít, ale jsou po celém domě i venku a jeden z nich…”

„Co?” Craiga to upoutalo, Kureši byl několik vteřin jako duchem nepřítomný, přes tmavý obličej mu přeběhl výraz čisté, nefalšované hrůzy. „Jeden z nich co?”

Kureši se otřásl. „A jeden z nich je ďábel sám,”

dopověděl.

26

Cartagena

Krajinou se vytrvale přikrádalo svítání a do místnosti v prvním patře domu pronikalo nažloutlé světlo. Kealey ležel na zádech, stále úplně oblečený, a koukal z okna. Výhled měl omezený na vrcholky jedlí, které oddělovaly dům od silnice. Byl vzhůru skoro celou noc. Nemohl usnout. Hlavou se mu neustále honily poslední události. Znepokojující rozhovor s Javierem Machadem na něj těžce doléhal, stejně jako překvapivé odhalení Marissy Pétainové ohledně smrti její starší sestry. Byla tu spousta věcí, většinou propojených s Agenturou. I když si vyslechl fakta, znepokojovaly ho pod nimi ukryté motivace. U Pétainové to vypadalo celkem jasně. Chtěla se pomstít za to, co se stalo sestře v Kolumbii.

Machadovy cíle nebyly zdaleka tak čitelné, a to Kealeymu dělalo vážné starosti.

Touhu po pomstě u Marissy Pétainové dokázal pochopit.

Slyšel sice, že pomsta nic neřeší, že nakonec bolest jen prohlubuje. On tomu nevěřil. Pomsta nebyla jen důvod, jen motiv. Když se člověk soustředil na určitý úkol nebo cíl, mohla mu poskytnout sílu a jasnou mysl, které mu umožnily dosáhnout téměř čehokoliv. Kealey věděl, že je to pravda, protože si tím sám prošel. A u Pétainové si všiml podobného intenzivního soustředění. Chtěla dostat ty Kolumbijce, ale aby se k nim dostala, musí nejdřív prokázat své schopnosti. A jak se Kealey domníval, to dělala právě teď. Pracovala na své pevné pozici v rámci operačního úseku a čekala, až přijde správný čas a ona získá vhodné postavení, aby mohla zahájit další tažení proti NVC kartelu ze Severního údolí. Kealey soudil, že nebude muset čekat dlouho. Diego Sanchez-Montoya, jeden z hlavních šéfu NVC, byl trvalkou na seznamu nejhledanějších zločinců FBI už několik let. Agentura získá spoustu bodů, když se jí Sancheze-Montoyu podaří dopadnout.

Na druhé straně, Javier Machado byl zcela nečitelný.

Proč se tolik snažil, aby jeho dcera zůstala s Kealeym?

Nikdy předtím se nesetkali, takže kde se vzala ta obrovská důvěra? A jak se dověděl o Benazírovi Mengalovi?

Odpověď na třetí otázku se zdála jasná: Pétainová otce informovala včera večer, když Kealey spal. Ale jak to, že Machado Mengala znal? A kdo je ten člověk v Láhauru? To Kealey nevěděl. A navíc, jakkoliv byla situace vážná a vyžadovala jeho pozornost, nedokázal se na ni soustředit.

Mnohem větší starosti mu dělalo, co se stalo v Madridu.

Přesněji, starosti mu dělalo to, co udělala Naomi, a hlavně, jak to na ni zjevně zapůsobilo.

Chtěl si s ní promluvit večer, když šla Pétainová spát, ale nedokázal se přinutit, aby zaklepal na její dveře. Říkal si, že je moc pozdě, že se jejich rozhovor nejspíš změní v hádku, která všechny vzbudí, ale pravda to nebyla.

Pravdou bylo, že nevěděl, co jí má vlastně říct. Než ho Jonathan Harper nalákal do Agentury, sloužil Kealey osm let v armádě. Za celou tu dobu nezabil nikoho, kdo by se přímo neúčastnil boje. Věděl, že to přísně vzato nemusela být pravda. Bojoval v Bosně, na Kosovu, v Zálivu, a některé bitvy probíhaly i v hustě osídlených oblastech, ve městech.

Možná některá jeho kulka zbloudila, ale nevěděl o žádné konkrétní události a byl si jistý, že v rámci možností, pokud už vystřelil, zasáhl zamýšlený cíl a nic jiného.

Naomi naopak přesně věděla, co udělala, a nemohla tomu uniknout. Jednou „ranou” zabila šest nevinných lidí. Nebyl to záměr, samozřejmě ve skutečnosti bylo její počínání naprosto nesobecké, ale Kealey věděl, že to nehraje roli.

Přinejmenším to nehraje roli pro ni. A věci nepomůže ani to, že před deseti měsíci zabila jinou nevinnou osobu. Kealey nemusel vzpomínat, jak těžké to pro ni bylo, protože to viděl, kdykoliv na ni pohlédl. Ještě pořád se snažila vyrovnat se s tím, co udělala tehdy, a to byla jen jedna osoba.

A teď tohle.

Vykulil se z postele, postavil a odšoural do sousedící koupelny. Pustil sprchu a vlezl pod ni, aniž by čekal, až se voda ohřeje. Za tři minuty byl venku a sahal po ručníku.

Otřel páru ze zrcadla a podíval se na svůj obličej. Zaváhal nad vousy. Už si nechával plnovous růst několik měsíců.

Nebyl nějak dlouhý, sahal mu jen pár centimetrů pod bradu, ale pomáhal zakrýt jeho věk a měnil tvar obličeje. Chtěl si vousy nechat, protože věděl, že mu pomůžou zapadnout do davu, až s Pétainovou přistanou v Pákistánu.

Za domorodce se však stejně nebude moct vydávat, a pořád ještě zbývá dostat se ze Španělska. Uvědomil si, že plnovous si budou svědci v Madridu pamatovat, že je uvedený na vstupním záznamu, a CNP nechala jistě nakreslit jeho podobu a rozdala ji po letištích. Bude lepší se vousů zbavit.

Oholil se tedy, opláchl si obličej a šel se do ložnice obléknout. Natáhl si tmavé džíny a uhlově černé tričko. Na chodbě chvilku naslouchal zvukům v domě. Bylo ještě brzo, těsně po osmé ale zezdola uslyšel cinkání nádobí a také zvuk tekoucí vody. Cestou po chodbě se zastavil u Naominých dveří. Odtud ten zvuk vody zřejmě přicházel. Musela být ve sprše.

Zaváhal a uvažoval o tom. Pak zkusil kliku. Dveře byly zamčené, ale zámek to byl jednoduchý. Odemknout by vyžadovalo tak dvacet vteřin. Kdyby chtěl.

Chtěl? Vzpomněl si na její pohled v hotelu v Madridu.

Na to, co viděl v jejích očích. Vypadala duchem nepřítomná, ale bylo v tom něco víc než jen posttraumatický stres, se kterým se, jak věděl, potýkala. PTSP” nebyla tajemstvím.

On o ní věděl už dlouho a psychiatři v Langley taky. Tohle by prostě nedokázala skrýt. V tom hotelu však spatřil něco zcela jiného a musel zjistit, z čeho to pochází, i když se rozhodl nebrat ji s sebou do akce.

Bylo to prosté: musel se to dozvědět.

Jakmile se rozhodl, vrátil se do svého pokoje a přitom přemýšlel, čím otevřít ten zámek. Udělal pár kroků, když se zarazil a vrátil se zpět k jejím dveřím. Uvědomil si, že jeho dveře to udělaly včera večer. Vzpříčily se, když se je snažil otevřít. Mohlo to být něco jednoduchého, jako mírně zkroucený rám, ale když se to stalo u něho, pak možná…

Měl pravdu. Stačilo trochu do nich strčit ramenem a byl uvnitř.

Dveře koupelny byly zavřené. Zvuk proudící vody byl v ložnici hlasitější. Svlékla se, než vstoupila do sprchy, její spodní prádlo leželo přede dveřmi spolu s jednoduchou bílou blůzou a tmavými kalhotami. Pétainová jí to oblečení koupila v Cartageně. Naomi se musela převléknou večer, když on spal v sousedním pokoji. Kealey si té hromádky nevšímal a obešel postel, kde našel, co hledal: šaty, co měla na sobě v Madridu.

Sprcha stále běžela, když zvedal její džíny. Byly ztvrdlé zaschlým potem, látku pokrýval cementový prach a skvrny zaschlé krve. Rychle zkontroloval kapsy. V levé kapse byl balzám na rty s třešňovou příchutí a taky pár euro mincí a účet z kavárny. V pravé našel igelitový sáček. Když ho vytáhl, zjistil, že je až na půlku tablety prázdný. Vytřepal ji ze sáčku, podržel mezi palcem a ukazováčkem a zblízka si ji prohlédl. Kdyby byla celá, byla by velká asi jako nehet na jeho malíčku. Tableta byla bílá, s čísly na jedné straně: čtyři lomeno trojkou a pak ještě něco, co mohla být další trojka.

Nevěděl, co to je.

Náhle ucítil závan vzduchu a vzhlédl. Naomi stála ve dveřích koupelny, příliš štíhlé tělo zabalené v bílém ručníku.

Černé vlasy měla mokré, kapky jí jiskřily na ramenou. Za ní pořád tekla sprcha.

„Něco jsem zaslechla,” řekla. Z tmavozelených očí jí šlehaly blesky, její postoj byl zřetelně konfrontační. Byla připravená na hádku. „Co tady”

Když uviděla plastový sáček v jeho ruce, zmlkla.

Nachytala ho, ale on ji taky a on se k omluvě nechystal.

Zvedl tabletku tak, aby ji viděla, pak se zeptal: „Co je to?

Kodein?”

Zkřížila paže na prsou a změnila výraz. „Po tom ti nic není.”

Okamžitě vyletěl, udělal rychlý, výhružný krok vpřed.

„Naomi, ty”

„Je to morfium,” sdělila mu a krok ustoupila. Dívala se jinam a stiskla rty. Oči měla suché, ale jak se tak na ni Kealey díval, výraz její tváře se náhle změnil z mírného hněvu v úplnou beznaděj. A najednou byl ten výraz zase pryč. Otřáslo to s ním do hloubi duše, změny proběhly tak rychle, že si nebyl jistý, zda je opravdu viděl.

„Kdes k nim přišla?” zeptal se tiše. Stále držel zbytek poslední tablety u boku. „Máš je předepsaný?”

Pomalu přikývla, ale nebylo to ano. Prostě uvažovala o jeho otázce. Možná zvažovala, že by zalhala. „A jaký to má význam?”

„Samozřejmě že to význam má, Naomi. Jestli”

„Ne,” přerušila ho téměř neslyšitelným hlasem. „Nebyly na předpis. Dostala jsem je od přítelkyně ve Washingtonu.

Je to doktorka.”

„Pěkná přítelkyně.” Pořád se zlobil, ale zároveň se snažil přes to nějak přenést. Zvažoval, co všechno z toho plyne.

„Ví to Harper?”

Váhavě zvedla oči a podívala se na něj. „Já nevím.”

„Ví to.” Kealey cítil, jak se mu ruce svírají v pěsti a svaly na pažích se mu napínají. Byla to zcela neovladatelná reakce. Nedokázal potlačit vztek, který v něm narůstal.

„On to, krucinál, věděl celou dobu, a přesto tě sem poslal!

Řekni, že se mýlím!”

Zavrtěla hlavou, ale Ryan měl pravdu, a oba to věděli.

„Jak zlé to je?” Ukázal jí tabletku. „Kolik za den?”

„Já nevím. Tak deset až patnáct. Někdy ne…”

Čekal, ale ona se nechystala větu dokončit. „Jakej mají obsah?”

„V každé dvacet miligramů.”

„Takže… kolik? Dvě stě miligramů denně? Dvě stě dvacet pět?”

„Jo, asi tak.” Opírala se o rám dveří, paže tenké jako tyčky stále zkřížené na prsou. Své odpovědi mumlala do podlahy. Kealey nevěděl, jestli se stydí, je v rozpacích nebo prostě lituje, že ji nachytal. Pravděpodobně to byla kombinace všeho dohromady.

„Naomi…” Čekal, až zvedne hlavu, ale ticho trvalo snad celou věčnost. „Takhle to dál nejde.”

Konečně se na něj podívala a on viděl, že ji bojovná nálada docela přešla. Po tvářích jí stékaly potoky slz a řinuly se přes bledou, klikatou jizvu na pravé tváři. Zvedla k ní ruku a nenápadně se pootočila, aby na jizvu neviděl. Toto dělala ode dne, co ji propustili ze soukromého zařízení Agentury v okrese Loudoun ve Virginii, a jeho se to pokaždé hluboce dotklo. Myslel si, že si to ani neuvědomuje, a o to horší bylo se na ni dívat.

„Co uděláš?” zeptala se.

„Nevím.” A opravdu nevěděl. Věděl, jak je pro ni Agentura důležitá, ale nemohl ji nechat, aby v tomto stavu pokračovala. Chtělo se mu tu otázku otočit Co bys dělala na mém miste ty, Naomi?, ale to by bylo příliš snadné. Byl vycvičený tak, aby v případě, kdy musel rychle učinit nějaké tvrdé rozhodnutí, nebral ohledy na své pocity, a v tomto případě už bylo rozhodnuto. Poslední události ho v tom jen posílily.

„Neřeknu nic,” pokračoval, „ale musíš si to nějak vyřešit. Vím, že chceš pracovat, ale jestli budeš takhle pokračovat, skončí to špatně. Necháš se zabít nebo někoho zabiješ, a pak”

Neuvědomil si svou chybu, dokud slova nevypustil z úst.

Co se stalo potom, si ovšem uvědomoval do všech podrobností. Obličej se jí zkrabatil a nahrbila se, jako by ji někdo udeřil do žaludku.

„Kristepane.” Okamžitě se začal omlouvat. „Naomi, tak jsem to nemyslel. Nemluvil jsem o tom, co se stalo v Madridu. Nemohla jsi vědět, že to takhle skončí -“

Plýtval dechem. Ona se už dala na ústup. Dveře koupelny se za ní zabouchly a zaklapl zámek. Teď se k ní nemohl dostat, ztratila se mu ve svém malém světě, a on věděl, že tam není vítán.

Podíval se na pilulku v dlani a v hlavě měl dokonale prázdno. Pomyslel si, že by ji měl rozdrtit, zničit, odstranit pokušení. Místo toho ji hodil na postel, otočil se a vyšel z pokoje.

27

SIALKOT

Randall Craig stál v jasně ozářené operační místnosti.

Panovalo tu naprosté ticho, jen Saíd Kureši se umýval.

Pohyby měl napjaté, ale úsporné. Craig si uvědomoval nepřirozeně nehybnou postavu Benazíra Mengala, jenž se opíral o pult o kousek dál. Když se Craig podíval na jeden z nejznámějších obličejů světa, vzpomněl si na pacienta, na kterém kdysi pracoval. Byla to menší celebrita, která sama sebe prohlašovala za oporu společnosti. Pokud věděl, byl to jediný případ, kdy léčil osobu veřejného zájmu, ale tehdy to bylo něco jiného. Tohle bylo něco jiného. Brynn Fitzgeraldová byla něco jiného než nafintěný dospívající kluk s partou fanoušků a příliš bohatými rodiči. Jednoduše řečeno, ona byla jedním z nejdůležitějších členů americké vlády. Při stovkách operací, u kterých asistoval, si dokázal udržet chladnou hlavu, nezbytný odstup. Naprostou profesionalitu. Na to byl vždycky hrdý, i když ne nějak zvlášť. Byla to prostě součást jeho práce. Teď cítil, že ho sebeovládání opouští. Pod oblečením, co mu dodal Kureši, se potil, ruce měl pod pevnou vrstvou latexu horké a vlhké.

Chirurgické rukavice ho pálily, jako by vyšly z pece, cítil je na rukou jako cizí předmět.

Stravovala ho představa neúspěchu. Díval se na ni a neviděl dalšího pacienta, nýbrž ženu, jejíž tvář ozdobila obálky Newsweeku, Time a Harper‘s, vše během pouhých tří měsíců. Viděl pravidelné záběry na CNN, MSNBC a FOX News. Viděl nejmocnější ženu ve Státech a děsil se toho, co by jí mohl udělat. Stačí jediná chyba, jedno malé uklouznutí, jediná malá alergie, o které neví, a odejde navždy, zabitá rukou farmářského kluka z Tennessee…

„Randalle?” Craig s trhnutím zvedl hlavu a otočil se k Saídovi Kurešimu. Pákistánský lékař ho pozoroval a tvářil se nejistě. „Jsi v pořádku?”

Craig se to snažil ze sebe setřást, a přitom na sobě cítil Mengalův upřený, podezíravý pohled. „Jo, je mi fajn.”

Kureši přistoupil s tácem plným sterilizovaných nástrojů.

Položil ho na stolek a upravil polohu ramene jedné z operačních lamp. Čtyři žárovky teď svítily Fitzgeraldové přímo na horní část břicha. Kureši si povytáhl roušku a podíval se po Craigovi. „Připravený?”

Craig pomalu přikývl. Zatím neměl příležitost se s Kurešim domluvit, co udělají, až operace skončí. Domníval se, že Pákistánec bude bojovat o život, jak už naznačil, ale ať se na to Craig podíval z kterékoliv strany, nemohl ignorovat obrovskou převahu, proti níž budou stát. Podle Kurešiho bylo na pozemku nejméně osm ozbrojenců a několik jich hlídalo na konci příjezdové cesty. Dále se domníval a Craig s ním souhlasil, že další jsou na obou koncích hlavní cesty, která vedla asi 150 metrů jižně od domu. Pokud se dalo soudit podle Mengalovy minulosti, pak muži, kteří pro něho pracují, jsou bývalí vojáci, pravděpodobně pocházející z řad SSG”, Skupiny pro zvláštní služby. SSG je pákistánská obdoba Zelených baretů, a i když je jejich výcvik na nižší úrovni, pořád jsou výjimečně schopní, zejména na vlastním území.

Craig věděl, že pustit se s nimi do boje znamená, že ho zabijí, ale také se nechtěl rovnou vzdát. Prostě to nebyl jeho způsob, a navíc měl pocit, že něco dluží Brynn Fitzgeraldové a lidem uneseným na Karákóramské silnici.

Několik z nich byli krajané Američané, a národní povědomí bylo něco blízkého jeho srdci. Jestli se jich může nějak zastat, udělá to. Ale nejdřív musí odvést svou práci tady.

„Jsem připravený,” pronesl pevným hlasem. Podíval se na sadu monitorů. Manžetu na měření tlaku už měla Fitzgeraldová nasazenou na pravé paži. Katétr byl na svém místě v její levé paži a na levém ukazováčku měla zaklapnutý přenosný pulzní oxymetr. Ten sloužil ke sledování množství kyslíku v její krvi. Pokud údaj klesne pod 95 procent, musí jeho přísun zvýšit.

Kureši mu vysvětlil, co udělal ještě před jeho příjezdem.

Podával Fitzgeraldové 5 miligramů midazolamu každých třicet až čtyřicet minut, aby ji udržel v klidu a poddajnou, a zatím to zjevně fungovalo. Přístroj, který měli k dispozici, umožňoval při monitorování srdce snímat jen šest údajů což nebylo tak dobré jako dvanáctistopové moderní EKG, ale mělo by to stačit. Jinak to vypadalo dobře. Craig měl všechno, co potřeboval: přístroj pro anestezii, endotracheální trubici dlouhou 20 centimetrů, už potřenou gelem s Xylocainem, aby se dala snadno zavést do průdušnice.

Laryngoskop s koncovkou č. 3 použije pro kontrolu průchodnosti vzduchových cest před intubací. A také všechny léky, jež bude potřebovat, aby ji udržel v umělém spánku během operace.

Léky byly samozřejmě to nejdůležitější a všechny měl po ruce. Fentanyl, opiátové analgetikum osmdesátkrát silnější než morfin, použije jako základní sedativum a ihned po něm podá Norcuron na uvolnění svalů. Oba přípravky již byly natažené v jednorázových 12ml injekčních stříkačkách.

Přibližně třicet vteřin po podání vecuronia bude Fitzgeraldovou intubovat. Od toho okamžiku bude jeho jediným úkolem sledovat její životní funkce. Ostatní bude na Kurešim.

Perikardiální punkce je celkem jednoduchá procedura, ale stejně jako každý chirurgický zákrok má svá rizika. Aby tato rizika omezili na minimum, budou všechno dělat v předem stanoveném pořadí, držet se ustálených postupů. Operace je v určitém směru podobná rozhodování soudu. Vše závisí na předchozích rozhodnutích a postupech. Pokud něco fungovalo v minulosti, je pravděpodobné, že to bude fungovat i v budoucnosti. Pneumotorax představoval menší komplikaci, ale Kureši ho zvládl dobře. Craig si už kvality jeho práce všiml. Potěšilo ho, že menší zranění už byla ošetřena, protože čekat se začátkem práce na punkci nepřicházelo v úvahu. Podle Kurešiho jí v uplynulých hodinách prudce klesl krevní tlak.

Teď, když zašrouboval injekční stříkačku s fentanylem do připraveného portu na kanyle, zkontroloval Craig monitory a zjistil, že má Fitzgeraldová krevní tlak osmdesát tři na čtyřicet, což znamenalo, že krev plnící osrdečník začíná tlačit na srdce a snižuje jeho schopnost pumpovat krev do jiných částí těla. Kureši měl pravdu, když upozorňoval na naléhavost situace. Kdyby teď odešli, Fitzgeraldová by v následujících několika málo hodinách upadla do kardiogenního šoku.

Jakmile byla stříkačka s fentanylem zajištěná, stlačil Craig píst a zaznamenal čas a dávku. Odstranil prázdnou stříkačku, nahradil ji tou s vecuroniem a postup zopakoval.

Když ji odšrouboval, díval se a čekal. Po dvaceti pěti vteřinách sáhl Fitzgeraldové na oční víčka. Nic se nestalo, vůbec nereagovala.

Podíval se na Kurešiho a kývl, načež přešel do čela stolu.

Postavil se za Fitzgeraldovou a sáhl po endotracheální trubici. Uchopil ji pravou rukou. Pacientce trochu víc zaklonil hlavu a do otevřených úst vsunul trubici. Sáhl levou rukou po laryngoskopu, jenž byl podobně jako endotracheální trubice neboli ETT potřený gelem, aby lépe klouzal. S pomocí zrcátka s osvětlením na konci sledoval postup. Stlačil hrtanovou příklopku, aby nepřekážela, a zasunul trubici do průdušnice. Zastavil se několik centimetrů od místa, kde se průdušnice dělila a vstupovala do plic. Když skončil, vyčnívalo Fitzgeraldové z úst asi deset centimetrů trubice, na jejímž konci byla spojovací manžeta. K ní připojil průhledné plastové hadičky napojené na ventilátor. Pak ETT zajistil páskou v dané poloze.

Zkontroloval monitory a ubezpečil se, že čísla klesají přijatelným tempem.

„Hotovo,” oznámil a ustoupil od stolu. Mezitím se přisunul Mengal a prakticky se nad Fitzgeraldovou nakláněl, ale Craig ho ignoroval. Jeho slova patřila jen Kurešimu. „Je celá tvoje.”

Kureši přikývl a hodil zkušeným pohledem po monitorech. Přistoupil ke stolu. Fitzgeraldová měla na sobě volnou operační košili. Látka už byla vyhrnutá ke spodním okraji prsou, aby horní část břicha zůstala volná. Tu potřeboval Craig vidět, když ji uspával. Rychlost zvedání a klesání břicha byla dobrou indikací pacientovy reakce na nitrožilně podávané léky.

S rychlostí danou dlouholetou praxí potřel Kureši odhalenou část břicha několika tahy tamponem namočeným v betadině. Fitzgeraldové se v tom místě barva kůže změnila na oranžově červenou. Když Kureši skončil, zakryl větší část sterilními rouškami a volný ponechal jen kousek kůže.

Craig se při pohledu na chirurgovy prsty tančící nad nerezovým tácem a hledající vhodný nástroj pokoušel ignorovat to, co cítil. Snažil se sám sebe přesvědčit, že Fitzgeraldová je prostě jen další pacient, osoba, která potřebuje lékařské ošetření, ale nějak to nepomáhalo. Bylo jedno, z kterého úhlu se na to díval, nedokázal obejít její funkci. Nemohl zapomenout na titulní stránky časopisů, desítky případů, kdy ji viděl ve zprávách. Prostě nemohl zapomenout, že…

Kureši našel skalpel, jaký potřeboval, s dlouhým ostřím s kulatou špičkou, zasazený do masivní titanové rukojeti č. 4.

Když zvedl skalpel v pravé ruce a ve světle lamp se zaleskla ocel ostrá jako břitva, Craig proti své vůli zamrkal.

Pákistánec držel nástroj v dlani, což bylo ideální pro větší, hlubší řezy. Prsty levé ruky nahmatal konec hrudní kosti, přiložil dlouhé ostří na kůži a chystal se provést řez pod mečovitým výběžkem hrudní kosti.

Za pár vteřin to bylo hotové. V ráně bylo málo krve, ale Craig už viděl dost podobných zákroků, aby ho to nepřekvapilo. Kureši pěticentimetrovou ránu rozevřel s pomocí retraktorů, které pak zajistil. Další část byla nejhorší, aspoň pro Craiga, a musel se proto otočit, když si Kureši bral šestnáctku jehlu. Craigovi chirurgický nástroj připomínal střešní hřeb, jako byly ty, které používal, když jako mladík pracoval po stavbách. Už nikdy se toho srovnání nedokáže zbavit.

Stále ještě se díval mimo, když Kureši vsunul hrot jehly do malého řezu. Následoval plynulý pohyb ruky, která zasunula jehlu do rány a nahoru, přímo do srdce Brynn Fitzgeraldové.

28

Cartagena

Když Kealey vyšel ven s Naominým satelitním telefonem Globalstar a sklenicí ledového čaje, bylo těsně po druhé.

Nebe bylo čisté, nádherně modré, nikde ani mráčku. Bylo také pěkně horko, dvaatřicet stupňů, a rtuť stoupala. Jakmile za sebou zavřel francouzská okna, dopadlo na něj vedro.

Vzduch byl tak těžký, až mu se mu zdálo, že se mu lepí na nezakrytou kůži. Slyšel provoz na druhé straně stromů, ale v tuto hodinu to nebylo tak zlé. Přešel přes trávník kolem hliníkového stolu až ke stromům. Tady se otočil a zamžoural k balkonu v prvním poschodí. Nikde nikdo.

Spokojen vyťukal číslo Harperovy kanceláře, seřídil anténu a zvedl telefon k uchu. Cekal, než družice nahoře zařídí spojení.

Jeden z madridských sledovačů poslední z původního týmu Pétainové, jenž byl ještě v zemi právě odjel. Dovezl jejich zavazadla a pasy, které včera nechali v hotelu. Kealey věci prošel a zdálo se, že je všechno v pořádku. Raději by si počkal na nové pasy, aby nemusel použít ty, se kterými se dostali do země, ale s Pétainovou na čekání neměli čas. Den předtím zveřejnil Amari Saifi své požadavky na výkupné na videokazetě, kterou poslal do hlavní redakce televize Al-Džazíra v katarském Dauhá. Teď celý svět věděl, co americká vláda zjistila před čtyřiadvaceti hodinami, a dopad to zatím mělo téměř katastrofální. To mu sdělil Harper večer, a Kealey dnes ráno, když překlikával televizní kanály, pochopil, co měl na mysli. Spekulace médií byly už od začátku divoké, ale s nejnovějším vývojem jako by nic jiného neexistovalo. Dokonce ani přiostřující se konflikt mezi Indií a Pákistánem nestačil odvést pozornost od únosu Brynn Fitzgeraldové a temné minulosti muže, jenž právě jako nejznámější světový terorista zastínil Usámu bin Ládina.

Lee Patterson, velvyslanec Spojených států v Pákistánu, byl předešlého dne pohřben na Arlingtonském národním hřbitově s plnými vojenskými poctami. Podle MSNBC

sloužil Patterson jako námořní důstojník, než námořnictvo opustil a vstoupil do diplomatických služeb. Pohřbu se zúčastnilo víc než šest set osob, včetně několika známých podnikatelů, bývalého ministra zahraničí a prezidenta Spojených států Davida Brennemana. Moderátor se vrátil k přepadení na Airport Road a upozornil, že FBI provádí „vyšetřování na cizím území” v Rávalpindí.

Kealeymu se ulevilo, když zjistil, že nikde není ani zmínka o Benazírovi Mengalovi. I když Harpera informoval o vazbách mezi Mengalem a Alžířanem teprve včera, jméno Saifiho obíhalo po Agentuře už skoro dva týdny a času k nějakému úniku informací bylo dost. Kealeyho docela překvapilo, že to trvalo tak dlouho, ale jakmile se dostala ven ta nahrávka, bylo to nevyhnutelné. Rychlá kontrola na dalších zpravodajských kanálech ukázala, že Mengalova spoluúčast se do médií dosud nedostala. Možná spoluúčast, připomněl si Kealey. Pevné důkazy o Mengalově podílu na únosu Fitzgeraldové musí teprve najít, ale cítil, že je na správné stopě. S trochou štěstí bude mít jistotu do čtyřiadvaceti hodin.

Ze všech televizních společností se pouze CNN snažila informovat o stupňujícím se napětí v Kašmíru. Televize poslala Christiane Amanpourovou, zkušenou mezinárodní reportérku, do Udhampuru, odkud podávala zprávy ze štábu Severního velitelství indické armády. Kealey chytil jen úplný závěr její zprávy, ale i z toho bylo jasné, že situace eskaluje k bodu, odkud není návratu. V oblasti se nakupilo přes 50 000 vojáků navrch k neznámému počtu kašmírských povstalců. Z těch byla převážná většina napojená na pákistánskou zpravodajskou službu ISI. Už docházelo k přestřelkám a bylo zřejmé, že Indie se připravuje na dlouhý konflikt, protože do oblasti přesunula zásoby a další pomocný personál. Indické válečné námořnictvo také začalo s blokádou některých pákistánských strategických přístavů, což přimělo Mušarafa znovu volat po americké intervenci.

Bílý dům se k tomu měl teprve vyjádřit, ale nezdálo se, že by se Brenneman chystal změnit svůj postoj.

Hlas v telefonu vrátil Kealeyho zpět do reality.

Odrecitoval osmimístné číslo, požádal o Harpera a bylo mu řečeno, aby čekal. O pět vteřin později zástupce ředitele zvedl sluchátko.

„Johne, tady Ryan.”

„Kde jsi?” Harper mluvil, jako by ještě napůl spal, ale pak si Kealey vzpomněl, že v Langley už je po osmé ráno.

Kdyby nebylo současné situace, Harper by tam tak brzo nebyl. „Co se děje?”

„Pořád jsem v tom domě,” odpověděl Kealey. Mrkl na hodinky. „Letí nám to v pět odpoledne, čili za chvíli odjíždíme.”

„Kdy přistanete?”

„Zítra v jednu.”

„V jednu odpoledne?”

„Jo”

„Chci ti říct, co se děje tady. Na cestě do Pákistánu je náš tým. Je jasné, že nebyli pozvaní, takže mají falešné doklady. Mám tady pro tebe číslo, které zavoláš, až budeš zase na zemi.”

„Dej mi ho.”

Harper odříkal dlouhou řadu čísel, která si Kealey uložil do paměti. Nenamáhal se Harperovi sdělit, že volat nebude přinejmenším do doby, než se setká s Machadovým mužem v Láhauru.

„Tvým úkolem,” pokračoval zástupce ředitele, „je zařadit se a začít odškrtávat položky na seznamu. Sleduj je všechny. Pamatuj si, že jsou tam generálovi známí spolupracovníci, všichni s nějakým vztahem k medicíně, takže nevíme, kterého z nich, pokud vůbec někoho, zavolali, aby Fitzgeraldovou ošetřoval.”

„Johne, my ani nevíme, jestli ji někdo ošetřuje,”

připomněl mu Kealey. „Máme akorát to, co vyšetřovatel NTSB dal do svého hlášení. Do předběžnýho hlášení.”

„Máme také prohlášení očitého svědka,” upozornil ho Harper, „a je tu ještě něco, na co jsem včera zapomněl.

Nechali nás nahlédnout do úřední pitevní zprávy Lee Pattersona. Úřední příčinou smrti je střelná rána na hlavě, ale jsou tam další důkazy o vážných vnitřních zraněních, jež utrpěl, když vozidlo zasáhla střela z raketometu. Soudní lékař říká, že by pravděpodobně zemřel, i kdyby ho nestřelili do hlavy. Z toho celkem jasně plyne, že Fitzgeraldová byla při útoku taky těžce zraněná, možná smrtelně.” V následujícím Kealeyho mlčení vycítil pokračující pochybnosti. „Ryane, tohle je skoro jako důkaz a víc toho nebudeme mít.”

„Možná,” promluvil Kealey, „ale za předpokladu, že máš pravdu, ji Mengal nevezme k někomu ve městě. Bude ji mít někde na venkově, někde, kde může vytvořit kruhovou obranu. Tak by měl dost času ji rychle přesunout, kdyby to situace vyžadovala.”

„Proto se musíme podívat podrobně na každého z těch lidí. Na seznamu jsou jen čtyři jména, takže v šesti lidech včetně tebe a Kharmaiové byste to měli zvládnout za pár dní.”

Kealey cítil, jak se v něm při zmínce o Naomi vzmáhá vztek, ale potlačil ho. Byl si na devadesát procent jistý, že Harper o její závislosti na morfiu ví, a přesto mu s ní mával před očima, aby ho nalákal k lovu na Amariho Saifiho. Tím, že ji nechal zúčastnit se sledování a kontaktu s Kamilem Ghafourem, riskoval Harper život každého z operativců, kteří byli na tento úkol nasazeni. Kealey mu to nehodlal prominout nebo zapomenout, ale teď nebyl čas ke konfrontaci. Ten přijde později, až bude celá tahle kaše uklizená a on bude zpět ve Státech.

Ani se nenamáhal Harperovi sdělit, že Naomi nechává ve Španělsku. Oni dva s Pétainovou budou v Pákistánu nápadní, zvlášť když naroste napětí mezi Mušarafem a Brennemanem, ale s tím se nedalo nic dělat. Za Pétainovou se otočí spousta hlav, protože kvůli její pozoruhodně bledé pleti, kterou zřejmě zdědila po své francouzské matce, budou při pohybu v zemi nápadnější. Horší bylo, že ani jeden nemluvil žádným z místních jazyků. V tomto směru by Naomi byla k nezaplacení, ale už se rozhodl. A navíc, musel vzít s sebou Pétainovou, chtěl-li se dostat ke kontaktu, jejž mu slíbil Machado. „Koho posíláš?”“ optal se Kealey a měl co dělat, aby mu v hlase nezazněl hněv.

„Ty znáš jen dva z nich, Wallanda a Owena. Ostatní jsme vybrali hlavně kvůli vzhledu tmavé vlasy, tmavá pleť, znáš postup, ale všichni už pracovali v Asii. Bohužel, žádný z nich nepůsobil v Pákistánu. Víš, jak málo tam máme lidí.

Na výplatní listině je spousta informátorů, hlavně na severu, kde se zakopal Tálibán, ale v tomhle případě není nikdo z nich použitelný. Nemůžeme riskovat, že místní policie dostane anonymní tip. Jestli se oni dostanou k tobě, budou následky desetkrát horší než v Madridu. Prostě si nemůžeme dovolit nechat se chytit.”

„Ty posíláš Owena?” Kealeyho to překvapilo. Paul Owen byl podplukovník americké armády. Byl to Kealeyho velící důstojník, když oba sloužili ve Fort Braggu u 3.

skupiny zvláštních jednotek. O pár let později byl Owen převelen k 1st SFOD-D, veřejnosti lépe známé jako Delta Force. V minulém roce pracovali spolu v Iráku. Tu operaci si Kealey pamatoval dobře. Skončila tak, že se Owen zapřísahal, že už s ním nikdy nepromluví. „Jak ten se do toho dostal?“

„Už s námi pracoval na pár věcech, vždyť víš, a vždycky udělal, co bylo potřeba. A tak jsem pár lidem zavolal. Dobré bylo, že byl právě v Afghánistánu, takže to byl jen malý odskok. Už je v zemi a ostatní přistanou v příštích deseti až dvanácti hodinách.”

„Ví, že přijedu? “

„Jo, a je ochotný se s tím smířit. Ty s Kharmaiovou můžete pracovat sami, jestli to pomůže. Velení zbývajících mužů můžeš předat Owenovi.”

„Fajn. A co zbraně?”

Harper si slyšitelně vzdychl. „Ty mě neposloucháš, Ryane. Vaše práce je pouze zjistit, který z těch lidí, pokud vůbec někdo, dělá pro Mengala. Dostaneš-li se příliš blízko a on má kolem sledovače, což určitě má, zavolá svým kamarádům v ISI. Pokud se to stane a půjdou po tobě, pak si nemůžeš dovolit být ozbrojený”

„Já si nemůžu dovolit nebýt ozbrojenej,” odpověděl Kealey vztekle. „Jestli nás chytnou, nebudou předpokládat, že jsme nějací zasraní turisti, Johne. Víš, co dělají, aby z lidí dostali přiznání, a jak ho budou mít, použijou ho, aby nasadili páku Brennemanovi.”

„Proto se taky nesmíš nechat chytit. Podívej, jestli přijdou na to, co se děje, nebudeš mít stejně šanci prostřílet se ven.

Pošlou za tebou každého chlapa, co seženou, a ti, které nepošlou, budou hlídat na letištích a hraničních přechodech.

Mít zbraň by stejně nehrálo roli.”

„Fajn.” Kealey se přestal dohadovat, ale jen proto, že viděl, že to nikam nevede. Nic dokonce ani Harperovo napůl přesvědčivé zdůvodnění nemohlo změnit to, že jakmile se jeho nohy dotknou pákistánské půdy, začne shánět zbraň.

„Co bude dál, když na něco přijdeme?”

„Zavoláš sem, a já to budu řídit odsud.”

„Johne, nemůžeš přece”

„Takhle to proběhne, Ryane,” pronesl Harper důrazně.

„Je v tom politický element, který musíme zvážit. Já vím, že tyhle věci jsou ti naprosto ukradené, ale tady to hraje roli.

Pokud něco zjistíš, musíme to zařídit tak, aby to vypadalo, že to přišlo od zahraničního týmu FBI. Brenneman o tom už mluvil s Emily Susskindovou a ona souhlasila. Úřad bude spolupracovat, aby se dostal dál, ale musíme si být jistí, že Mengal, Saifi, Fitzgeraldová nebo rukojmí tam jsou. Pokud možno všichni. Když budeme vědět, že tam jsou, Bílý dům zařídí únik informace a Mušarafovi nezbude než spolupracovat. Takže to proveď tak, jak chci, ano? “

Kealey potlačil další nápor vzteku. Dokonce uvažoval, proč se na tom vůbec dál podílí. Když teď věděl, co mu Harper provedl s Naomi, měl chuť hodit to celé za hlavu.

Nakonec, až sem došel stejně jen proto, aby na ni mohl dávat pozor. Mohl Harperovi říct, ať si trhne nohou, zajít dovnitř, sbalit Naomi a dopravit ji zpět do Států. Možná by se mu podařilo ji přesvědčit, aby s ním odjela na Alžbětin mys. Nebylo by to snadné, ale časem by se jí třeba podařilo zbavit se své závislosti. Věděl, že by to mohla dokázat, a zbývalo jen přesvědčit ji, aby odletěla s ním.

Ovšem na druhé straně už do celé záležitosti zabředl příliš hluboko a cosi se změnilo. Dřív se hlavně snažil, aby se jí nic nestalo. Když v tom teď naprosto zklamal, měl jako hlavní cíl najít Saifiho a Mengala. Chtěl, aby zaplatili za to, co udělali v Rávalpindí. Chtěl, aby trpěli za to, co donutili udělat Naomi, a za to, čím teď prochází. A ze všeho nejvíc chtěl najít Fitzgeraldovou a přivést ji domů. Stejně tak chtěl najít další rukojmí. Když se mu podaří toho všeho dosáhnout, možná se Naomi přestane cítit tak strašně provinile. Možná u ní časem převládne pocit, že někteří lidé zemřeli, aby jiní mohli žít. Nedělal si velké naděje, ale lepší tohle než nic. A navíc jí nemohl nabídnout nic jiného.

„Tak jo,” prohlásil konečně. „Uděláme to podle tvýho, Johne. Dej bůh, abychom něco našli.”

„Jdi na to.” Harper teď mluvil přátelštěji, když si myslel, že vyhrál. Krátká, nepříjemná přestávka. „A co Naomi? Jak se drží?”

„Dobře,” zalhal Kealey. Kotníky na rukou mu zbělaly, jak svíral plastové pouzdro telefonu. Potřeboval každou špetku sebeovládání, aby si na tom druhém nevylil vztek.

„Myslím, že se pořád ještě snaží si to přebrat.”

„Může odjet? “

„Jo. Nech to na mně.”

Harper mu ještě dal několik pokynů, položil několik otázek a hovor ukončil. Kealey spustil telefon a poklepával si s ním po stehně. Hleděl přitom do tmavozelených stromů.

Chvíli postával na sluníčku, usrkával slabý čaj a přemýšlel o tom, co právě slyšel. Bylo jasné, že celá situace se propadla do politické noční můry. Brenneman se snažil vybalancovat dva protichůdné cíle. Snažil se najít Fitzgeraldovou a současně si usmířit Mušarafa. Kealey už viděl dost politického přetahování, aby věděl, že to nebude fungovat.

Problém byl v tom, že Brenneman za sebou spálil mosty, když odmítl pomoct Mušarafovi zrušit izraelsko–indickou dohodu o prodeji zbraní, a teď musel čelit následkům svého rozhodnutí.

Kealey si stále nebyl jistý, proč Mušaraf vůbec souhlasil s příjezdem zahraničního týmu FBI do země, zejména s ohledem na své původně záporné stanovisko. Možná se pořád snažil zavděčit Brennemanovi a doufal v jeho zásah na poslední chvíli. Nebo se pokoušel hrát na světové scéně většího muže, než byl. Ať už to bylo jakkoliv, Kealey věděl, že jakmile zjistí, že v jeho zemi ilegálně působí agenti CIA, okamžitě využije situace. Kealeyho a ostatní přivlečou před kamery a veškerá naděje najít Fitzgeraldovou nebo další rukojmí skončí v kanále. Za těchto okolností bude mít Mušaraf pojistku pro jakýkoliv vývoj událostí, včetně nálezu mrtvého těla Fitzgeraldové.

Kealeymu mohli být politikové ukradení, ale sloužil dost dlouho v armádě, aby o nich věděl své. Souhlasil s Harperovým rozborem situace, ale to nic neměnilo na jeho přístupu k operaci. Najde si zbraň, jakmile se dostane do země, a když to bude možné, ozbrojí i ostatní. Jestli mluvil Machado pravdu o napojení svého muže na Benazíra Mengala, nebudou muset sledovat tolik cílů. Budou mít přímé vodítko k muži, kterého hledají, což jim umožní poněkud snížit riziko.

Za ním se cosi ozvalo. Když se otočil, stála na terase Marissa Pétainová s rukou položenou na klice ode dveří. Na sobě měla elegantní bavlněné capri kalhoty, boty na klínových podpatcích a levandulovou blůzu s rukávy vyhrnutými k loktům. Měla neuvěřitelné ženskou postavu.

Kealey si nemohl nevšimnout kyprých boků, úzkého pasu a mírně opálených, štíhlých paží. I přes spalující slunce měla výrazně bledý obličej, ale nevypadala proto špatně. Její bledost byla viditelně přirozená a slušela jí, protože přidávala barvu a zvláštní vitalitu tmavohnědým očím a růžovým rtům. Lesklé kaštanové vlasy do půli zad byly na ní asi to nejhezčí. Dokonale jí rámovaly obličej. Kealey chvíli jen zíral. Vlastně poprvé si všiml, jak je opravdu krásná. Krásná elegantním, přirozeným způsobem. Krásná, jako byla Katie.

Katie. Nemyslel na ni často. Ne proto, že by nechtěl.

Prostě to bylo strašně těžké. Nikdy se nesnažil vědomě potlačit vzpomínky, ale také je nevyhledával. Byla první ženou, již skutečně miloval. Tehdy pro něj bylo velmi těžké vyrovnat se s její ztrátou, a navíc nechtěl neustále prožívat tu propastnou beznaděj.

I dnes, téměř dva roky po její smrti, stále cítil, že mu chybí.

Ne pořád, ale když ho to zasáhlo, zasáhlo to tvrdě. Něco tak prostého jako vaření jídla, které mívala ráda, to mohlo všechno zase vrátit. Když její ztrátu pocítil zvlášť silně, raději než její hrob navštěvoval místa, která mu ji připomínala, místa, kde byli spolu. Nevěděl, proč to dělá, ale nechtěl se v tom příliš babrat. Její ztráta byla to nejhorší, co ho kdy potkalo, horší než ztráta Naomi, jež se poddala vnitřním démonům, a nechtěl takové peklo prožívat podruhé. To byl pravděpodobně důvod, proč se tolik snažil udržet Naomi mimo nebezpečí. Ne že by se mu to podařilo.

Pétainová měla zvednuté koutky úst a on si uvědomil, že dosud nepromluvil. Snažil se přijít na něco, co by mohl říct, ale nic ho nenapadlo. Odkašlal si, podíval se stranou a cítil se přitom obzvlášť hloupě. Vycítila jeho rozpaky a přiskočila mu na pomoc. „Jen jsem vám chtěla říct, že auto je tady.”

Kealey přikývl. Javier Machado zařídil vozidlo, kterým mohou odjet na letiště. Machado mu řekl, ať ho pak nechá na parkovišti pro dlouhodobě odstavená vozidla a někdo Kealey předpokládal, že majitel si ho za pár dní vyzvedne.

Pétainová si myslela, že auto zajistila ambasáda. „Jste připravená?”

„Úplně.” Zaváhala. „Co s Kharmaiovou?

Budete „Nebudu ji rušit. Myslím, že stejně spí.”

Pochybovačně se na něj zadívala. „Ryane, myslím, že byste –” „Nedělejte si s tím starosti,” přerušil ji dost ostře. „Až se vzbudí, budeme pryč a může si dělat, co bude chtít. Pokud bude chtít odletět zpátky do Washingtonu, může. Jestliže bude chtít zůstat tady, může. Já jenom vím, že s náma nejde.“

Pétainová váhala, pak za sebou zavřela dveře. Došla až skoro k němu, zkřížila paže na prsou a upřela na něj zvědavý, trochu rezervovaný, nicméně odhodlaný pohled.

„Ryane, co se jí stalo?” zeptala se tiše.

„Co tím mys lite?“

„Vy víte, co myslím. Nemluvím o Madridu. Mluvím o New Yorku. Vím, že tam byla, když došlo k útoku. Vím, co jí udělal Vanderveen, ale… Očividně v tom je ještě něco jiného. Něco, čeho si nikdo nevšiml, možná kromě vás.”

„Podle vás toho ještě nemá dost?” zeptal se Kealey upjatě. Snažila se něco dozvědět, ale on teď neměl náladu, aby se tím zabýval. „To jste chtěla říct? “

„Ne.” Nehodlala ustoupit. „Vypadá to, že „No, takhle to od vás vyznělo,” odsekl jí. „Dovolte, něco vám řeknu, Marisso. Po tom, co se jí stalo, vám nic není. Určitě jste četla složku a pravděpodobně si pamatujete zprávy v médiích. Novinářům se ji nikdy nepodařilo identifikovat, ale byla tam spousta svědků a každý k tomu měl co říct. Takže víte, co si prožila, a víte, co jí udělal Vanderveen. Když to všechno víte, proč to znovu vytahujete na světlo? Na co se mě vlastně ptáte?” „Prostě to vypadá tak, že je v tom ještě něco dalšího,” pronesla tlumeným hlasem.

„Není. Věřte mi, víte všechno, co máte vědět.” „Dobře,”

řekla, přestože bylo jasné, že mu nevěří ani slovo.

„Omlouvám se, že jsem s tím začala.”

„Jo, v pořádku.” Kealey to řekl, jako kdyby myslel na něco jiného. Prohrábl si vlasy a snažil se uvolnit. Připomněl si, že vlastně položila zcela nevinnou otázku, a navíc s ní bude muset pracovat, možná velmi dlouho. Kromě toho příčinou jeho špatné nálady byla napjatá konverzace s Harperem. S tím Pétainová neměla nic společného.

„Podívejte, je mi líto, že jsem vám málem ukousl hlavu.”

Byl to pokus o omluvu. „Je to prostě citlivý téma.”

„To vidím.” Omluvně se pousmála. „Opravdu mě to mrzí. Nechtěla jsem vyzvídat. Jen jsem v tom chtěla mít jasno.” Odmlčela se. „Podívejte, jdu hodit zavazadla do auta. Uvidíme se tam.”

Prohlédl si ji od hlavy k patě a zakroutil hlavou. „Bude lepší, když se nejdřív převlíknete. Až přistaneme v Láhauru, nemůžete mít na sobě něco takovýho.”

Podívala se po svém oblečení a zamračila se. Kealey poznal, že nerozumí. „Musíte se zahalit,” vysvětloval.

„Najděte si obyčejnej plátěnej vršek, něco tmavýho, a rukávy musíte mít shrnutý. Žádný šperky. Boty bez podpatků a džíny nebo maskáče. Máte šátek? Něco, pod co schováte vlasy? “

„Snad ano. Otec pracoval koncem osmdesátých let dva roky na velvyslanectví v Islámábádu. Dovezl mi nějaké suvenýry, včetně šátku na hlavu. Musí tady někde být.“

„Najděte si ho. Budete ho potřebovat. Základní pravidlo až budeme na místě, musíme přitahovat co nejmenší pozornost. O ostatním si promluvíme cestou na letiště.”

„Prima.” Otočila se a odkráčela pryč. Sledoval ji pohledem. Už byla skoro u dveří, když se zastavila a ještě jednou se otočila.

„Jo, a Ryane?”

„Ano?”

Pousmála se, oči se jí blýskaly. „Vypadáte stokrát lip bez těch vousů.”

To bylo to poslední, co od ní čekal, a tak ho pořádně vyvedla z míry. Vzpamatoval se a zamumlal poděkování, ale ona už mezitím zmizela. Dveře se za ní pomalu zavíraly.

Jakmile byla Pétainová pryč, Kealey si dlouze povzdechl.

Napětí v ramenou pomalu povolovalo. Trefila se mnohem přesněji, než si možná uvědomovala. Z větší části jí řekl pravdu. Co se před rokem odehrálo s Vanderveenem, bylo pro Naomi krajně traumatizující, ale většinu problémů způsobila ta druhá věc. To, že zabila nevinného člověka, se na veřejnost nikdy nedostalo. Ani Harper neznal pravdu.

Kealey udělal všechno možné, aby to utajil, a Naomi váhavě souhlasila.

Domníval se, že pro ni bylo nejtěžší to skrývání. Ne to, že zmáčkla spoušť, ale to, že o tom lhala. Kealey si náhle uvědomil, že právě to utajování dělalo z neštěstí spíš vraždu než případ záměny osob, což se ve skutečnosti stalo.

Alespoň v jejím mozku. A o to tu šlo. Rozhodující bylo, co si o tom myslí ona, jak se kvůli tomu cítí.

Najednou se zase díval do prvního patra a hledal její okno. Nic za ním nebylo vidět. Došel k závěru, že zřejmě zase spí. Obešel dům a prohlížel ostatní okna. Měl dojem, že v posledním zahlédl postavu. Nebyl si jistý, protože se v okně odrážela záře odpoledního slunce, ale vypadalo to, že tam někdo stojí a hledí na něj. Znenadání, bez varování, silueta zmizela.

Kealey se na chvilku zastavil a přemýšlel o stínu za oknem. Nakonec se vrátil do domu. Cestou myslel na to, co asi přinese příští den. Většinou to bylo ve hvězdách. Jen jedna věc byla jistá: ani ne za dvacet hodin bude na nepřátelském území. Ať už se potom stane cokoliv, riziko prudce vzroste a on se nesmí dopustit žádných chyb.

29

SIALKOT

Randall Craig stál vzadu za domem pod rozložitou věkovitou akácií a kouřil jednu z Kurešiho anglických cigaret. Zákrok proběhl podle očekávání a část napětí v něm začala povolovat. S tím mu určitě pomáhal i nikotin, ale strach byl pořád stejně silný. Předtím bylo hlavní zachránit ministryni zahraničí život. Teď, když ten úkol pomohl Kurešimu splnit, se v duchu vracel k nejsilnějšímu, nejzákladnějšímu lidskému pudu.

Totiž k pudu sebezáchovy.

Nutkání utéct bylo silné. Nohy měl napnuté jako stlačené pružiny a adrenalin mu proudil žilami jako benzin. Měl pocit, že by mohl přeběhnout mírně se svažující pole a zmizet v kapradí, než stihnou stráže zareagovat. Bylo něco po desáté, bezměsíčná noc, a hvězdy nahoře většinou zakrývaly rychle se pohybující mraky, velké tmavé chumáče na uhlově černé obloze. Za vzdálenými poli, kde se terén pozvolna zvedal do předhůří Kašmíru, viděl pás světel vinoucích se po klikaté silnici. Desítky, možná stovky světel. Zvuk dieselových motorů zněl jako vzdálený vytrvalý hukot. Kureši mu řekl, že jsou v Sialkotu a že je tu jedna z hlavních základen pákistánské armády. Odhadoval, že auta jedou směrem k frontě na severu. Brzo přepnou na infračervené světlo, aby nevyzrazovala svou polohu a chránila se tak proti bombardérům indického letectva, hlídkujícím nad Kašmírským údolím.

Craig bloudil pohledem po polích a zvažoval možnosti.

V hloubi duše věděl, že to nevyjde. K okraji nejbližší skupiny stromů to bylo přes padesát metrů, a aby se tam dostal, musel by překonat plot z pevně vypnutých drátů, vysoký tak po prsa. Stál na konci zahrady, tak daleko od strážných, jak si jen troufal, aby nevzbudil jejich podezření.

Byli tam dva, a jak věděl, oba byli ozbrojení. Nikoliv krátkými samopaly, jaké měly stráže uvnitř, ale puškami s dlouhou hlavní. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že obě pušky jsou opatřeny dalekohledy pro noční vidění.

Pokud začne utíkat, nedostane se dál než na dvacet metrů.

To bylo příliš velké riziko. Byl ochotný riskovat, aby se dostal na svobodu, ale jen pokud by měl naději na úspěch.

Nechtěl svůj život zahodit zbytečně. Ne, pokud tu byla ještě jiná možnost.

Jak tak hleděl po svahu a marně hledal nějakou vegetaci, která by mu umožnila dostat se nepozorovaně k plotu, ucítil někoho za sebou. Když se náhle otočil, uviděl muže stojícího necelé tři metry za ním. Do obličeje mu ve slabém světle nebylo vidět, ale byl vysoký a hlavu měl zabalenou v nějaké látce. Nebyl to přímo turban, ale něco podobného…

možná kafíja. Craig na něho zíral a muž popošel blíž, v zářivém, přátelském úsměvu předvedl dokonale bílé zuby.

„Doktor Craig?” Přiblížil se a Craig viděl, že na sobě má dlouhé povlávající roucho, zcela nepodobné kalhotám a košilím, ve kterých chodili Mengal a jeho strážní. Muž s dlouhým jestřábím nosem, černým plnovousem a pronikavýma oříškovýma očima patřil spíš někam do pouště než do kopečků kašmírského podhůří v severním Pákistánu.

Cizinec měl na nohou běžecké boty západního stylu a jejich špičky mu vykukovaly pod okrajem roucha. „Promiňte, nechtěl jsem vás vylekat. Chtěl jsem vám jen poblahopřát k vynikající práci, jakou jste dneska večer odvedl. Ministryně vám vděčí za svůj život.”

Mluvil s přízvukem, který Craig nedokázal zařadit.

Podobný ještě nikdy neslyšel, i když angličtina byla naprosto v pořádku. Muž se opět přiblížil, příliš se přiblížil, a vyzařovala z něj jakási velitelská energie. Craigovi se rozbřesklo a současně pocítil strach. Náhle mu došlo, kdo to je. Byl to ten člověk, o kterém se předtím zmiňoval Kureši, kterého znal pouze jako Alžířana. Co to vlastně říkal…?

Jeden z nich je ďábel sám.

„Doktore, víte, kdo já jsem?”

Craig couvl a zavrtěl hlavou. „Ne.”

Alžířan udělal další krok a byl tak blízko, že Craig cítil jeho pach. Zachytil náznak mátového čaje, který mu nabízeli dřív. „Jste si jistý?” naléhal muž. Na vyzáblém, ošlehaném obličeji se mu objevil podivný poloviční úsměv.

„Nikdy předtím jste mě neviděl?”

Craigovi v myšlení bránila hrůza, jež se ho zmocnila, ale byl si jistý, že ten obličej nikdy dřív neviděl. Najednou se přes strach začal prodírat vztek. A tentokrát sebral síly, udělal agresivní krok vpřed a narovnal se.

„Řekl jsem už, že neviděl,” vyštěkl a prstem ho píchl do hrudi. „Mluvíte anglicky, ne?”

„Ano.” Amari Saifi se mírně usmál. Zřejmě se ho nesmyslný projev odporu nijak nedotkl. „Díky službě v armádě. Vlastně jsem kdysi cvičil s některými vašimi spoluobčany, i když vy tomu asi nebudete chtít věřit.”

Craigovu pozornost upoutal nenadálý hluk. Obrátil se k domu. K laťkovému plotu přirazilo skříňové nákladní auto Mitsubishi a k němu pochodovala řada strážných. V domě se rozsvítila světla. Nějaký muž otevřel zadní dveře vozu, vlezl dovnitř a začal ostatním podávat nějaké předměty.

Craig řadu věcí okamžitě poznal. Dvě halogenové lampy, skládací hliníková trojnožka, objemné černé pouzdro, které mohlo obsahovat kameru.

Alžířan sledoval jeho pohled a taky se otočil. Znovu se usmál. „Vypadá to, že jsme skoro připraveni,” poznamenal.

„Musíme jen počkat, až se naše hlavní hvězda vzpamatuje.

Dalších patnáct, možná šestnáct hodin. Po tak dlouhé době je těžké být trpělivý. Souhlasíte?”

„O čem to mluvíte? Koho myslíte tou ‚hvězdou‘?”

„Fitzgeraldovou, samozřejmě.” Muž na Craiga chladně pohlédl a znovu se usmál. „Možná nedobrovolná hvězda, ale přesto hvězda, a přitom je jen hlavní atrakce.”

„Co tím myslíte?” opakoval se Craig, ale už se vlastně nemusel ptát. Někde v hloubi duše to věděl.

Saifi mu položil ruku na rameno a usmál se. Tentokrát v tom nebylo nic přátelského. „Doktore, nemyslíte si snad, že jsme vás sem přivedli jen za jedním účelem, že ne? Zatím jste si vedl výborně, ale svůj úkol jste ještě zdaleka nesplnil.

Stanete se slavným, příteli… slavnějším, než jste si kdy uměl představit.”

V tom okamžiku Craigovi došlo, co se má stát. Všechno, co viděl ve zprávách v posledních pár letech, zrnité obrázky z Iráku, Afghánistánu a Karáčí, města vzdáleného asi 1 500

km od jeho současného místa pobytu. To, co se stalo Danielu Pearlovi a tolika dalším, a i když nikdy neviděl záběry přímo, předvedla mu je vlastní představivost.

Maskovaní muži stojící po obou stranách islámské vlajky, rezignovaný pohled v očích oběti. Hlas předčítající požadavky, které nebudou nikdy splněny. Blýskající se čepel pohybující se ve velkém oblouku…

Rozhodnutí konat bylo neuvědomělé, najednou zjistil, že se pohybuje. Chystal se popadnout Alžířana za krk, oči zafixované na citlivý svazek nervů těsně pod čelistí. Slyšel křik ozývající se z druhé strany domu, dupot nohou prodírajících se vysokou mokrou trávou na svahu, ale to všechno bylo nevýznamné. Plně se soustředil na zabití muže před sebou. Alžířan uhnul doleva a zvedl ruku na svou obranu, ale nebojoval, a Craig, jenž při prvním pokusu minul, se otočil, aby zaútočil znovu. Vyrazil, hlavu skloněnou, a cítil, jak ramenem zasáhl muže ve výšce pasu.

Vzduch Alžířanovi vyletěl z plic. Craig cítil obrovské uspokojení, než dorazil první voják. Hlava mu náhle vybuchla bolestí, těžká rána dopadla přesně na stejné místo, kde byl již jednou zasažen, a on se zhroutil na zem.

Navzdory zdrcující přesile se pokoušel dál vzdorovat.

Věděl, že je to možná poslední příležitost k odporu. Jenže to nevyšlo.

Černé moře ho zaplavovalo obrovskou rychlostí a poslední, co slyšel, než ztratil vědomí, byl Alžířanův smích.

Craigovým uším zněl jako drsný, drásavý zvuk trhající se látky, jako by ten smích vyrval díru v nočním vzduchu.

Pak už byl mimo.

30

Láhaur

Let byl dost drsný, hlavně ta devítihodinová část mezi Římem a Taškentem. Letadlo sebou házelo ve frontě vysokého tlaku, která se vytvořila nad Černým mořem. Ze svého sedadla v zadní části Kealey pozoroval Pétainovou, jak při každém prudkém pohybu letadla vyskakuje ze sedadla a téměř sprintuje směrem na toaletu. Při návratu na své sedadlo pokaždé vypadala, že je jí zle od žaludku.

Obličej měla ještě bledší, než u ní bylo běžné, a ruku si tiskla k ústům, jako kdyby se snažila zatlačit zpět to, co se dralo ven. Normálně by Kealeyho její trochu teatrální gesta pobavila, ale nemohl si nevšimnout pozornosti, kterou vzbuzovala mezi ostatními pasažéry. Kdykoliv vyběhla do přední části letadla, měl chuť ji za vlasy přitáhnout zpět.

Ještě ani nebyli v nebezpečí, a ona se už chovala tak, aby si ji lidi zapamatovali. Raději by ji byl nechal doma, a to nebylo nic nového. Ten pocit měl od chvíle, kdy mu Machado předložil svůj návrh.

Ten návrh. K němu se Kealey neustále vracel. Informace a přímý kontakt vedoucí k Benazírovi Mengalovi za… no, za co vlastněn Co sakra Machado chtěl? Kealey na to nedokázal přijít a to ho přivádělo k šílenství. Nedokázal pochopit, co její otec získá, když Marissu Pétainovou vezme do Pákistánu. Musel mít nějaký skrytý důvod. Machado byl jeden z nejváženějších agentů v CIA, to přinejmenším, v malém okruhu lidí, kteří věděli, co za těch třicet let v operačním oddělení dokázal. O co mu tedy vlastně jde?

Kealey nad tím ještě pořád přemýšlel, když letadlo uzbecký Airbus A310-300 s mírným trhnutím dosedlo, zpomalilo a začalo popojíždět směrem k hlavní budově. Za pár minut se úplně zastavilo a kontrolky bezpečnostních pásů s bliknutím zhasly. Cestující vyskakovali ze sedadel a šmátrali po mobilech. Kealey zůstal sedět. Raději počkal, až ostatní opustí palubu letadla, a pak teprve vystoupil. Stejně tak čekal při nástupu a sám šel jako poslední. S jeho řemeslem to nemělo nic společného. Prostě nerad čekal ve frontách. Zejména ve frontách, které nikam nevedly. Když poslední cestující prošel uličkou, Kealey vstal a vzal si příruční zavazadlo. Neobsahovalo nic než rezervní oblečení a brožovaný román, bylo však lepší mít aspoň nějaké zavazadlo, zejména na dlouhých letech. Ostatní pasažéři čekali, že něco takového uvidí, a ve světě po 11. září lidé zejména cestující letadly věnovali svému okolí až neuvěřitelnou pozornost. Ne všichni, jistě, ale bylo jich dost, aby to ospravedlnilo zvýšenou opatrnost. Prošel „chobotem”

a vstoupil do chladné letištní haly. Pétainovou nikde neviděl.

Podle odhadu našel nejbližší dámské záchodky a postavil se tak, aby viděl, kdo přichází a odchází. Zanedlouho se objevila, uviděla ho a vydala se k němu. Když se blížila, všiml si Kealey, že se jí nohy pořád třesou a obličej má pobledlý.

„To byl nejhorší let v mém životě,” sténala a upravovala si popruh tašky. Než odjeli z Cartageny, převlékla se do béžových plátěných kalhot, černé blůzy zdobené záševky a bílých tenisek. Obličej jí rámoval šátek ve světlých barvách, oříšková látka se vzorem v různých odstínech fialové a modré. Šátek, který se jí podařilo najít, byl barevnější, než by se Kealeymu líbilo, ale byl lepší než nic a brzo budou mít příležitost sehnat něco nenápadnějšího. Naštěstí volná blůza nezdůrazňovala její postavu. Kealey měl stále oblečené uhlově černé tričko a tmavé džíny, které na sebe navlékl před osmnácti hodinami.

„Pořád jsem si myslela, že mám prázdný žaludek,”

povídala Pétainová, „ale pak mě to zasáhlo znovu. Vůbec jsem to nečekala… Jen doufám, že to nebylo nic vážného, ať už to bylo cokoliv…”

Ubírali se k výdeji zavazadel. Podobně jako v příručních zavazadlech, měli v taškách jen běžné oblečení a toaletní potřeby. Nebylo v nich nic, co by nemohli v případě nouze nechat na místě. Předměty, jež on a Pétainová opravdu potřebovali peníze a pasy, nosili po celou dobu na těle.

Totéž platilo i pro zbytek týmu. Paulu Owenovi, plukovníkovi z Delty, zapůjčenému Agentuře pro tuto konkrétní operaci, se už podařilo zajistit pro Kealeyho satelitní telefon. Podle Harpera na něj telefon čekal ve skříňce v úschovně na nádraží, kousek od středu Láhauru východním směrem. Klíč ke schránce byl přilepený páskou vzadu za záchodem za Stánkem místní Pizza Hut.

Restaurace byla u Sahrah-i-Kuajd-i-Azam, pár kilometrů jihozápadně od železniční stanice. Znamenalo to trochu motání se dokola, než se k telefonu dostane, ale s tím Kealey počítal. Úspěch jako vždy závisel na opatrnosti.

Bylo to stejné u každé operace. Taky si pro telefon nepůjde hned. Nejdřív se chtěl setkat s Machadovým zprostředkovatelem.

Veřejná telefonní budka před hlavním terminálem, hned za posledním stanovitém taxíků, říkal Machado. Zavolá v 1.20 odpoledne, pokud váš let nebude mít zpoždění. Pokud to nezvednete, bude volat v dvacetiminutových intervalech.

Až to zvednete, dá vám další instrukce.

Kealey si vybavoval Spanělova slova přesně, ale to nebyl problém. Starosti mu nedělalo, co Machado řekl, ale co neřekl. Nikdy se nepokusil vysvětlit své podivné podmínky a nikdy nevysvětlil, odkud vůbec Mengala zná. S celým scénářem bylo něco v nepořádku. Kealey to už věděl a byl rozpolcený. Jedna jeho část říkala, že má udělat správnou věc, jít do restaurace, sebrat telefon a zavolat Owena. Pak můžou začít se sledováním známých Mengalových spolupracovníků.

Současně však druhá jeho část říkala, že Machado není trouba, který by jen tak blbnul, a pokud dá slovo, tak to platí. Kealey to neuměl vysvětlit, ale nějak věděl, že pokud udělá, co po něm chtěl, dodrží Machado svou část dohody.

Byl přesvědčený, že je Machado dokáže dostat k cíli blíž, než by to dokázali sledováním známých, a což bylo ještě důležitější, mnohem rychleji. Pokud šlo o to ostatní, Kealey souhlasil s Harperem, že jakmile najdou Mengala, najdou Fitzgeraldovou. Jediná otázka byla, v jakém bude stavu.

Odpolední povětří kolem terminálu bylo těžké a vlhké, nebe bylo zbarvené různými stupni šedi jako černobílá fotografie: ploché, nevýrazné a bez špetky jasu. Perfektní počasí na pohřeb, pomyslel si Kealey. Když vyšel z budovy, dal se vpravo a s Pétainovou po boku se prodral malou skupinkou cestujících. Prošli kolem poloviny budovy terminálu a minuli řadu stanovišť taxíků a autobusových zastávek, když Kealey prudce zastavil a začal se zmateně rozhlížet. Pétainová se na něj podívala a zeptala se: „Něco není v pořádku?”

Pořád se ještě rozhlížel. „Museli jsme je minout.”

„Minout co?”

„Telefonní budky. Měl by nám volat člověk, se kterým se máme setkat.” Kealey se podíval na hodinky. „Měl by volat zrovna teď.”

„To vám řekl Harper?”

„Jo.” Pétainová si pořád myslela, že tento kontakt dodala Agentura. Neměla ani ponětí, že to zorganizoval její otec, a Kealey se jí nechystal říct pravdu. Chtěl něco dodat, když uslyšel zvonit telefon.

„Támhle.” Pétainová ukazovala k budově. Několik veřejných telefonů bylo seřazeno podél obvodové zdi a byly částečně schované za opuštěnými vozíky na zavazadla, odučenými a odřenými dlouholetým používáním. Nějaký bledý, plešatý, velmi tlustý člověk v modrých teplácích Adidas držel u ucha sluchátko a zíral na ten zvonící telefon.

Očividně přemýšlel, jestli ho má zvednout, ale než se rozhodl, přiběhl Kealey, chňapl po něm a k druhému muži se otočil zády.

„Haló?“

„Je to Kealey?”

„Ano, je“

Kealey zaznamenal těžký přízvuk a začal rozebírat možnosti. Akcent moc neznamenal, přinejmenším ne sám o sobě. V Agentuře byly zaměstnány stovky lidí narozených v cizině, někteří dokonce působili na vysokých místech v operačním úseku. Muž na druhém konci drátu mohl být agenturní operativec, ale Kealey o tom nějak pochyboval. A to z jednoho důvodu. Pokud by byl aktivním zaměstnancem CIA, pak by ho Harper zapojil přímo. Neexistoval by důvod pro Machadovu tajnou nabídku pomoci.

A byla tu ještě jedna věc, kterou bylo nutno zvážit. Javier Machado byl už patnáct let ve výslužbě příliš dlouho na to, aby měl spolehlivé kontakty v Agentuře. Kealey by se vsadil, že člověk na druhém konci je agent, někdo, koho Machado, když sloužil na postu v Islámábádu, používal k získávání zpravodajských informací a náboru dalších agentů. Machado to sice nikdy neřekl nahlas, ale Kealeymu bylo jasné, že musel působit nějakou dobu v Pákistánu.

Kdyby v Pákistánu nebyl, neměl by tu v první řadě žádné kontakty. Kromě toho mu to předešlého dne prozradila i Pétainová. Když se jí ptal na šátek přes vlasy, prozradila víc než chtěla, včetně toho, že její otec strávil nějakou dobu v pákistánském hlavním městě.

„A co dcera?“ zeptal se ho ten druhý, jako by Kealeymu četl myšlenky. „Machadova dcera. Je s vámi?”

Kealey se ohlédl po Pétainové, která na něho zvědavě hleděla, ruce v bok. „Ano.”

„Dobře. Máte peníze?”

„Ano.” Kealey se cestou stavil v příletové hale letiště a vyměnil pár stovek dolarů za rupie. „Kam mám jít?”

„Sežeňte si taxík a nechte se zavést do hotelu Queens Way. Nezapisujte se… jen běžte dál na jih, projděte bazarem, a až narazíte na první ulici, dejte se vlevo na východ. Napravo minete telefonní ústřednu a pak uvidíte restauraci Bundu Chán. Běžte dovnitř a ptejte se po Navázovi, to je jeden z číšníků. Ten vám dá další instrukce.”

Kealey chtěl vybuchnout, ale připomněl si, že být na místě volajícího, byl by učinil stejná bezpečnostní opatření.

Na druhé straně si dotyčný musí uvědomit, že času je málo.

„Chápete, že času není nazbyt, ano? Nemáme celý den na –” „Chápu to zcela přesně.” Muž netrpělivě odsekával.

„Chcete-li se dostat k Mengalovi rychle, dělejte, co vám říkám. Ta opatření jsou moje ochrana, ne vaše.”

„Dobře.” Kealey vzhlédl a všiml si, že Pétainová je celá nedočkavá. Zřejmě se chtěla dovědět, co se děje. „Jdeme.”

Druhý muž bez dalšího slova zavěsil. Kealey vrátil sluchátko do vidlice, uchopil Pétainovou za loket a kormidloval s ní k okraji chodníku. Cekala tam dlouhá řada taxíků. Auta byla obrácená do protisměru. Zapomněl, že v Pákistánu se jezdí vlevo. Na stanovišti taxi stála krátká fronta, ale vypadalo to, že se pohybuje poměrně rychle.

Cekat budou nejvýše pár minut.

Kolem nebyl nikdo, kdo by je mohl poslouchat, a tak Kealey zopakoval, co mu sdělil jejich kontakt. Když skončil, tvářila se Pétainová nejistě.

„Říkal jste, že jméno toho člověka vám dal Harper?”

„Ne, řekl jsem, že to jméno pochází z Agentury. Harper s tím nemá nic společnýho, kromě toho, že to jméno poslal dál.” „Ale vy jeho jméno neznáte,” namítla Pétainová.

Kealey se na ni podíval, na okamžik vyvedený z míry.

„Nebo jestli ho znáte, pak je to pro mě novinka, protože jste ho jedinkrát nezmínil.”

„Vážně ne? Jmenuje se Chán,” vybreptl Kealey první jméno, na které si vzpomněl. Kde jsem to, sakra, slyšel?

Zauvažoval. Pak mu svitlo. A. K. Chán byl známý vědec a metalurg, který v roce 1976 téměř sám přeměnil Pákistán v jadernou mocnost. Kealey si vzpomněl, že jeho jméno zahlédl v Nesweeku. „Jedeme teď za ním.”

„Dá se mu věřit?”

Kealey nad tou otázkou chvíli přemýšlel, pak se na ni podíval. Úsměv se mu vytratil z tváře. „Myslím, že nemáme na vybranou.”

31

Provincie Pandžáb, Pákistán

Dům, jenž patřil prvnímu cíli, stál na druhé straně velkého náměstí v městečku Sarakpur Sárif. Náměstí bylo poseto dřevěnými Stánky, které nepůsobily příliš pevně. Každý byl plný polic a na nich leželo oblečení, mobilní telefony, televizory, šátky, ovoce a zelenina, prostě všechno, co by někdo chtěl koupit. Mezi nimi se potuloval značný počet případných zákazníků. Muž s bílým obočím, tak hustým jako jeho vous, zametal koštětem chodník a kolemjdoucích si nevšímal. Reklamy ve tvaru kamery na Fuji film, další na kodak a několik usychajících blahovičníků obklopovaly kovové sloupy. Naštěstí nebyl volný prostor přeplněný lidmi a ze své židle u Stánku s čajem měl Američan přijatelný výhled na přidřeplý, obílený jednoposchoďový dům, stojící v jihovýchodním rohu náměstí.

Jak tak Američan pozoroval dům, lokl si z láhve s vodou a podíval se na hodinky. Překvapilo ho, že tady sedí jen asi půl hodiny. Za poslední dvě hodiny změnil místo na náměstí už čtyřikrát. Měl pocit, že tady sedí už mnohem déle, a věděl, že čekat může ještě dlouho. Byl zvyklý na dlouhé časové úseky nečinnosti, které byly součástí práce v terénu, stejně jako byl připravený na náhlé výbuchy aktivity a nebezpečí, které se mohly vynořit v kterémkoliv okamžiku. To byla podstata jeho profese a podplukovník Paul Owen byl na tento typ práce dobře připravený.

Owenovi bylo teprve dvaačtyřicet, měl vyzáblý obličej a unavené oči. Ty jako by patřily mnohem staršímu člověku, kterého nedávno potkala nějaká osobní tragédie, jako recidiva rakoviny nebo ztráta dítěte. Ve skutečnosti to bylo nepřímým důsledkem jeho zaměstnání. Přesněji za to mohlo vše, co viděl v Afghánistánu, Iráku a Sarajevu, kde pracoval společně s SFOR, mezinárodními mírovými silami nasazenými v Bosně-Hercegovině v polovině devadesátých let. Během dvaceti let služby v armádě byl Owen svědkem nespočetných hrůz, včetně znásilnění, vražd a genocidy, ale zároveň se mu dostalo cti velet přinejmenším podle jeho mínění nejlepším vojákům světa. Byl to obtížný kompromis, ale nikdy nelitoval toho, jakou profesi si zvolil.

To ovšem neznamenalo, že by nelitoval některých spojenectví, která během té doby uzavřel. Po několik let byl Ryan Kealey jedním z jeho podřízených nejdřív ve Fort Carsonu v Coloradu, kde oba sloužili u 10. skupiny speciálních sil”, pak ve Fort Braggu u 3. SFG. Zpočátku na Owena zapůsobila Kealeyho schopnost vést lidi a činit rychlá, účinná taktická rozhodnutí jak při výcviku, tak v boji. Proto také mladého nadporučíka posunul na dráhu rychlého povyšování, ale než mohla jeho snaha přinést ovoce, udělal Kealey první ze svých politováníhodných chyb. Tím vlastně ukončil svou kariéru ještě dřív, než začala.

Došlo k tomu v Sarajevu během posledních měsíců bosenské války. V září 1995 se Kealey zapletl do vraždy srbského vojenského velitele, muže jménem Stojanovič, jenž znásilnil a zabil třináctiletou dívku. Podrobnosti případu nehrály roli. Bylo lhostejné, že Stojanovič dostal, co si zasloužil. A také nehrálo roli, že důkazy proti Kealeymu byly přinejlepším pouze nepřímé. Rozhodující bylo to, že incident zhoršil už i tak výbušnou situaci. A ještě důležitější bylo, že kdyby celá věc vyšla najevo, vrhlo by to špatné světlo na americkou armádu a vojáky, které vyslala do mnohonárodních sil NATO. Díky tomu se Kealey nedostal před válečný soud. Místo toho jej na podzim roku 2001

uvolnili ze služby, avšak až po katastrofální operaci v Sýrii, kde málem přišel o život, o zbytcích kariéry ani nemluvě.

Nicméně Kealey zůstal skvěle vycvičeným odborníkem a zanedlouho našel nový domov v CIA, v Agentuře, pro kterou už předtím několikrát pracoval.

Owena Agentura také angažovala pro několik operací v různých částech světa, zejména v Somálsku, kde sehrál menší roli v bitvě u Mogadišu a událostech, které k tomuto katastrofálnímu konfliktu vedly. Po Kealeyho propuštění z armády spolu několikrát pracovali. Kealey jako svého druhu nezávislý podnikatel, Owen jako aktivní důstojník, dočasně přidělený k Agentuře. První dvě operace, na kterých se oba podíleli, proběhly bez jakýchkoliv zádrhelů. Avšak třetí akce, setkání s bývalým generálem Republikánské gardy minulý rok v Iráku, výrazně změnila názor plukovníka Delta Force na bývalého podřízeného, a to nikoliv v kladném směru.

Owen pozoroval dům už dvě hodiny, svou pozici měnil každých zhruba dvacet minut. Dům pozorovali současně další tři agenti včetně Marka Wallanda. Walland byl na mobilní trase po náměstí, druzí dva měli statické pozice na opačné straně domu. Dům patřil Tahiře Bucharí, čtyřiadvacetileté Pákistánce, která se právě vrátila ze Spojených států, kde chodila na Ošetřovatelskou školu univerzity ve Virginii. Bucharí se dostala na čelné místo seznamu sledovaných kvůli svému otci, jenž jako armádní důstojník sloužil s Benazírem Mengalem téměř patnáct let.

Plukovník Amir Fárik Bucharí vlastně po celou svou vojenskou kariéru sloužil jako Mengalův pobočník. Během té doby nashromáždil téměř tři sta tisíc dolarů, které zanechal své dceři, než v roce 2005 zemřel. Původ peněz, momentálně zaparkovaných na účtu Tahiry Bucharí u Citibank, se nedal vysledovat, i když v Langley panovalo všeobecné přesvědčení, že se její otec k těm penězům dostal díky Mengalovým ilegálním aktivitám. K těm patřilo pašování a ilegální prodej zbraní kašmírským radikálům.

Takové peníze určitě vytvářejí trvalou loajalitu. Bucharí mohla vědět, odkud peníze pocházejí, a tak by se na ni mohl Mengal obrátit. Jedinou pochybnou věcí byla její profese.

Pokud byla Fitzgeraldová hodně vážně zraněná, pak pro ni mohla diplomovaná ošetřovatelka udělat jen málo. Nicméně v Langley rozhodli, že ji přidají na seznam, což byl důvod, proč Owen a ostatní sledovali její dům.

Na litinovém stole před Owenem začal zvonit mobil.

Owen ho sebral a zvedl k uchu. „Co se děje? “

Byl to Walland. „Je v pohybu. Právě opustila dům a zahnula vlevo. Vypadá to, že půjde pěšky… Teď míří na sever.”

„Fajn. Zavolej Massiho a Manika a dej jim vědět.

Přepínáme na náhradní spoj.”

„Provedu.”

„Kdo řídí?” zeptal se Owen. Šéf služebny CIA v Islámábádu jim dodal vůz, starou toyotu, čtyřdveřový sedan, a také sluchátka Motorola a malé mikrofony, které použijí, pokud budou v pohybu. Poskyd jim také mobily s předplaceným kreditem, které se téměř nedaly vysledovat.

Ochotně by udělal i víc, a to bez příkazů z Langley. Během krátkého rozhovoru předešlého dne Owen pochopil, že šéf služebny a zavražděný velvyslanec v Pákistánu Lee Patterson byli dobří přátelé.

„Massi zůstane u auta… můžeme ho zavolat, kdyby si zastavila taxík.”

Owen si pro sebe přikývl. Už si byli celkem jistí, že Bucharí nemá auto, ale nemohli to risknout. Jako v mnoha pákistánských městech a městečkách, bylo také v Šarakpur Šárifu snadnější se pohybovat v taxících a rikšách než ve vlastním autě. Od doby, co ji sledovali, opustila Bucharí dům už jednou. Tehdy jen zašla do místní kavárničky na hrnek kafe a zákusek, stačilo to ovšem k tomu, aby získali pozitivní identifikaci. Vzhledem k tomu, že měli ještě další tři lidi, na které se musí podívat, nemohli ztrácet čas sledováním nesprávné osoby, a už vůbec si nemohli dovolit, aby jim proklouzla.

Owen vstal, kývnutím hlavy poděkoval majiteli čajového Stánku a začal se prodírat davem nakupujících. Cestou přemítal o situaci a poslouchal rozhovor, jenž mu přicházel do sluchátka. Osobně si nemyslel, že Bucharí je do věci zapletená. Za prvé, její dům stál na rušném místě v obytné čtvrti a Sarakpur Sárif byl poměrně malá díra. Cizinec přinesený na nosítkách by v každém případě vyvolal nežádoucí pozornost, takže to bylo málo pravděpodobné.

Na druhé straně, Owen nechtěl nic ponechat náhodě.

Proto tak usiloval o tento úkol, i když to znamenalo dělat společně s Kealeym. Na rozdíl od jiných čelních představitelů americké státní správy, k Brynn Fitzgeraldové cítil hlubokou úctu. Částečně to zřejmě bylo proto, že ona vlastně nebyla politik. Velkou většinu let ve státní službě strávila mimo světla reflektorů, což bylo Owenovi velmi sympatické. Současně odvedla, což se nedalo popřít, kus dobré práce. Zkrátka, patřila mezi těch několik málo lidí ve Washingtonu, kvůli kterým byl Owen ochoten riskovat život.

Dav před ním začínal řídnout. Silnice byla nedaleko od něj. Ve sluchátku se ozvalo prskání rádiového vysílání a Owen si ho rychle v uchu upravil.

„Owene, tady Walland… Kde seš?”

„Právě přicházím na hlavní ulici z východu,”

zamumlal Owen. To byla jedna z prvních věcí, co se naučil o komunikaci na rádiových sítích. Lidé mají sklon mluvit příliš nahlas, což vede k tomu, že jsou slova na druhém konci nesrozumitelná. Byl to obecný problém, zejména v boji, kdy jasná komunikace po síti mohla znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. To ovšem neznamenalo, že když šlo o rádiový provoz, dodržoval pravidla vždycky. Příslušníci zvláštních jednotek pocházejí z jiného chovu. Operují mimo frontu a na rozdíl od pravidelné armády mají sklon oslovovat se jménem, nikoliv hodností. V operační skupině je celkem běžné, že rotný používá křestní jméno, když mluví o praporčíkovi, stejně tak radisté vynechávají zbytečné části provozního žargonu, například povinné používání „přepínáni na konci každého vysílání. V malé kompaktní jednotce tohle jen všechno zpomaluje.

„Přichází k tobě zprava,” hlásil Mark Walland, bývalý armádní ranger a také čtyři roky člen Oddělení zvláštních úkolů, paravojenské odnože CIA. „Chceš špici?”

Walland se Owena ptal, jestli chce zaujmout pozici před Bucharí. Trik dobrého sledování spočívá v tom, vytvořit jakýsi pohyblivý, neustále se přesunující obvod kolem sledovaného cíle. Někdy se určitý operativec pohyboval pět až deset metrů před cílem, jindy zůstal pozadu a zaujal zadní pozici. Jeden člověk neustále seděl v autě pro případ, že by si cíl chytil nějaký dopravní prostředek nebo se začal chovat nějak nečekaně.

„Ty seš těsně za ní, Wallande? “

„Deset metrů, stejná strana ulice.”

„A co ty, Maniku?“

„Jsem na druhý straně, jdu souběžně,” oznámil Husain Manik, jenž měl za sebou osm let práce v operačním úseku.

Manik pocházel z Malediv a do Spojených států se přistěhoval ve čtyřiadvaceti. Do Agentury nastoupil po absolvování oboru elektroinženýr na MIT. Owen zatím nepřišel na to, proč ho zařadili ke sledování, pokud ovšem nepracoval na nových přístrojích pro sledovače. Možná potřeboval vidět, jak se jeho udělátka používají v praxi, nebo prostě jen jeho fyzické vlastnosti odpovídaly profilu potřebnému pro tento úkol. Ať to bylo jakkoliv, své práci zjevně rozuměl, a Owen byl rád, že mu ho přidělili.

„Tak jo. Maniku, zůstaň pozadu. Wallande, přejdi ulici a běž před ni. Běž rychle… nech ji, ať tě vidí v pohybu. Já se posunu za ni a ty, Marku, se můžeš posunout na Maníkovu současnou pozici. Jasný>“

Oba muži to odsouhlasili. Když se Owen přiblížil k chodníku, pozorně se díval, každý procházející obličej zkontroloval a vyřadil. Bucharí se mu dostala na pár vteřin do zorného pole. Zahlédl její profil: velký nos, nažloutlá pleť, plný obličej, v koutcích zvednuté světlé rty. Neměla na hlavě šátek a její oblečení bylo velmi americké: džíny, tričko s krátkým rukávem a tenisky Nike. V uších měla sluchátka a v pouzdře na opasku cosi, co vypadalo jako iPhone. Kdyby ji tak teď videi tatínek, pomyslel si Owen a potlačil úsměv. Její způsob oblékání jen potvrzoval to, co si myslel už dřív, a ten iPhone to stvrdil. Nikdo s takovou láskou k americké kultuře se nebude podílet na únosu jedné z nejmilovanějších osobností Ameriky. A navíc, Bucharí byla mladá a právě ukončila obtížné studium na velmi prestižní škole. To vše by neriskovala kvůli muži, kterého stěží znala.

Owen došel na chodník, šel pomalu, dokud před ním žena neměla náskok asi deset metrů, a pak se nechal unášet davem. Na moment odtrhl oči od cíle, zvedl mobil, podíval se na displej a nechtěně se zamračil. Už po kolikáté přemýšlel, proč se Kealey ještě neozval. Pro to neexistovala žádná omluva. Podle posledních informací měli Kealey a Naomi Kharmaiová přistát už před několika hodinami.

Krucifix Ryane, pomyslel si Owen vztekle, když strkal telefon zpátky do kapsy a pohledem se vrátil k Tahiře Bucharí. Jestli tohle zdrbeš, zdrbu já tebe, to ti slibuju.

V Cartageně probudil Naomi déšť narážející na okno v prvním patře. Posadila se a protřela si oči. Pak vstala a zašla do koupelny. Na obličej si cákla studenou vodu a podívala se na svůj obraz v zrcadle nad umyvadlem. Vypadala hrozně, ale to se dalo čekat, a konečně to mohlo být i horší.

Pomyslela si: Mělo by to být horší. Vlasy měla rozcuchané a kůži kolem zarudlých očí opuchlou a poškrábanou. Což bylo divné vzhledem k tomu, jak tvrdě spala. Koukala do zrcadla a ukazováčkem si přejela po jizvě. Sledovala ji dolů, od pravé lícní kosti k okraji čelisti. Nikoliv poprvé ji napadlo, že si to znetvoření zaslouží.

Osušila si obličej ručníkem na ruce a odpotácela se zpátky do ložnice, natáhla si župan a vyšla na balkon. Když vykročila ven, zhluboka se nadechla čistého ranního vzduchu a vtom ji zavalil pocit viny.

Co to dělám? Pomyslela si a propadla se do hluboké deprese. Nezasloužím si to. Ani bych tu neměla být. Měla bych být mrtvá jako ti ostatní. Mrtvá jako lidi, které jsem zabila.

Z očí jí vyhrkly horké slzy, ale ani se nepokusila je setřít.

Místo toho se otočila a vrátila se dovnitř. Cestou na chodbu mrkla na hodiny u postele. Prudce se zastavila, otočila se a otevřela ústa. Utřela si oči, aby se ubezpečila, že čísla nejsou rozmazaná, ale ta zůstávala stále stejná. Hodiny ukazovaly 7.00, což znamenalo, že spala skoro…

devatenáct hodin.

Devatenáct hodin? Zauvažovala, jak je to možné, ale odpověď už znala. Oči se jí stočily na tašku, která ležela u paty postele. Když ji včera dostala, ujistila se, že prášky jsou pořád tam. Nevěděla, jestli Ryan kontroloval její tašku, ale myslela, že ne. Kdyby je našel, nenechal by jí je. Matně si vzpomínala, že si jich krátce po jejich hádce pár vzala.

Hrst, možná, musela to být však pěkná hrst, když ji udržela mimo devatenáct hodin.

Došla ke dveřím, odemkla, otevřela a vykročila do chodby. Jak scházela ze schodů, slyšela hluk z kuchyně a zamířila tam. Elise Machadová stála u linky, pořád ještě v pyžamu, a sypala zrnka do mlýnku na kávu. Usmála se na Naomi, pak si všimla jejího výrazu a zamračila se. Na obličeji se jí objevil starostlivý výraz.

„Co se děje? Něco se stalo? “

„Kde je Ryan? Kde je vaše dcera?”

„Pryč. Odjeli včera.” Elise se tvářila zmateně. „Myslela jsem, že víte…”

Naomi byla jako omráčená. „Co se to tady děje? Co myslíte tím ‚jsou pryč‘?“ zeptala se popleteně a opřela se o zárubně dveří. „Kam jeli? “

Starší žena zakroutila omluvně hlavou. Naominou reakcí byla viditelně znepokojená. „Opravdu nevím. Moc toho neřekli… jen se rozloučili a odjeli autem, co jim dal manžel.”

„A on je kde?“ vymáčkla ze sebe Naomi. „Váš manžel, myslím.”

„Sel si pro něco. Říkal, že se vrátí za pár hodin. Proč? “

Naomi nevěřícně potřásala hlavou. Jak mohl Ryan tohle udělat? Jak to, že odjel, aniž by jí něco řekl? A hlavně: proč bral s sebou Pétainovou a kam vůbec jeli?

Chvíli se tupě rozhlížela, než ji napadla další otázka. „Co můj telefon? Vzal si ho Ryan s sebou?”

„Myslíte tu hamatnou černou věc? Tu s tou anténou? “

„Ano. Vzal si ho?”

Elise se zamyslela, pak pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že ne, ale nejsem si jistá.”

Naomi zavřela oči a kroutila hlavou. Elise si toho všimla a zeptala se, jestli něco nepotřebuje.

„Ne,” odpověděla Naomi a vlastní hlas jí připadal vzdálený a jaksi cizí. „Jsem v pořádku. Já… půjdu se nahoru osprchovat. Za chvilku jsem zpátky.”

Elise nejistě přikývla. Předvedla neurčitý úsměv a ukázala na přístroj, v kterém to kapalo. „Nechcete nejdřív trochu kafe? “

„Ne,” štěkla Naomi. Pak se vzpamatovala a pokusila se o smířlivější tón. „Chci říct, ne, děkuju, je mi líto. Já jen… “

Rychle se otočila, ani se nenamáhala dokončit větu a opustila kuchyň. Elise Machadová se za ní dívala. Naomi klopýtala po chodbě a začala stoupat po schodech. V půlce se jednou rukou zachytila zábradlí, druhou si přitiskla na čelo a zavřela oči. Zatočila se jí hlava, jako by už vyčerpala veškerou energii. Předpokládala, že to částečně způsobily prášky, které si vzala den předtím, ale částečně to způsobil vztek. Oslepující, v hloubi duše usazený vztek, jaký pocítila jen zřídka. Najednou jí bylo jasné, co se stalo. Harper musel volat s dalšími informacemi o Benazírovi Mengalovi, a Ryan, místo aby jí to řekl, aby se pokusil ji vzbudit, sebral Pétainovou a stopu sledoval sám. Zřejmě se rozhodl vyloučit ji z pátrání po Fitzgeraldové a dalších rukojmích.

Zřejmě došel k závěru, že už není k ničemu.

A nejhorší na celé věci bylo, že si uvědomovala, že má nejspíš pravdu.

Když se vrátila do svého pokoje, srovnala prostěradlo v rozích postele, natáhla se na záda a civěla do stropu. Skoro hodinu nedělala nic jiného, jen tak ležela - hleděla vzhůru, poslouchala déšť a čekala na nějaké osvícení. Nakonec přišly slzy. Nesnažila se je zastavit a za celou dobu nevydala ani hlásku, ani když jí pod hlavou vytvořily loužičku a pak se vsákly do povlečení. Nemyslela na nic a nemusela je pobízet, slzy prostě proudily samy od sebe.

Skoro to vypadalo, že se její tělo očišťuje od všeho, co se stalo. Všeho od Madridu po New York před rokem, ovšem ona věděla, že to bude chtít mnohem víc než okamžik slabosti, aby se zcela zbavila viny, která ji tížila. Vlastně ani neviděla řešení. Neexistoval způsob, jak si odpustit to, co udělala.

Současně si však uvědomovala, že nemůže pokračovat dál po cestě, na které byla teď. Vždycky si o sobě myslela, že je dost silná, ale uplynulých deset měsíců jí ukázalo, jak slabá může být. Teď to pochopila. Snažila se tlumit zármutek a pocit viny, místo aby se jim postavila čelem, a tak to prostě dál nešlo. Poprvé, co přijela do Španělska, si uvědomila, jak strašně si přeje najít Fitzgeraldovou a ostatní rukojmí.

Nevěděla, jestli se jí to podaří, zda tím získá jakési omilostnění za minulé činy, ale byla to její nejlepší a jediná možnost. Přinejmenším pokud je najde, bude to znamenat, že udělala dobrou věc, a to samo o sobě jako důvod stačilo.

Už to bylo dlouho, co mohla o sobě říct alespoň tohle.

Po dalších dvaceti minutách se posadila a zrak jí padl na druhý konec postele. Vstala a došla k nohám postele, kde si klekla ke své tašce. Otevřela zip a vyhrabala sáček s posledními pilulkami.

Bílé tablety jí učarovaly. Zdálo se jí, že na ni volají. Té přitažlivosti se téměř nedalo odolat, ale tak to bylo pokaždé.

Když jí poprvé předepsali morfium, opravdu ho potřebovala. Bolest v pravé tváři byla silná, což se dalo vysvětlit rozsahem poranění. Bylo to tak zlé, že lékař nejdřív předpokládal menší poškození nervů. Časem se ukázalo, že se mýlil, ale nikdo nikdy nezpochybnil závažnost poranění. Jak ubíhaly týdny, její ošetřující lékař začal snižovat dávky, ale ona se nedokázala tak rychle přizpůsobit. Prášky potřebovala stejně nutně jako na začátku. Nakonec jí je odřízl úplně, a to ji přinutilo hledat vnější zdroje. Jedna stará přítelkyně po delším váhání souhlasila a dále je na požádání Naomi předepisovala. Teď měla ještě dva tucty malých bílých pilulek, víc než potřebovala, než se vrátí do Států.

A tam se pořád může vrátit, to věděla. Může odjet hned, bude-li chtít. Může si objednat taxi na letiště, odletět zpět do Washingtonu a pokračovat v nenávisti vůči sobě a svému životu, přesně jako to dělala v uplynulých deseti měsících.

Anebo může ten sešup zastavit teď hned.

Jenže má-li to udělat nyní, musí si být jistá. Protože pokud udělá tu správnou věc, vstoupí, přinejmenším na příští čtyři pět dní, do svého soukromého pekla. A možná to bude trvat i déle.

Svírala pytlík v pravé ruce. Dýchala zhluboka a snažila se upevnit své rozhodnutí. Nakonec odešla do koupelny a obrátila sáček nad záchodovou mísou dnem nahoru.

Pokaždé, když pilulka dopadla do vody, se jí zrychlil dech.

Donutila se pokračovat, končetiny se jí třásly duševním vypětím, které vyžadovalo zničení syntetické berličky, její jediné cestičky k úniku z reality. Když byl sáček zcela prázdný, spláchla a nad tabletkami odnášenými vírem vody se jí sevřel žaludek.

Spustila sedátko, posadila se, opřela si lokty o kolena a zabořila obličej do dlaní. Měla matnou představu, co ji v nejbližších čtyřiadvaceti až osmačtyřiceti hodinách čeká.

Příští dva dny budou nejhorší, ale už se rozhodla. Kromě toho už nemohla rozhodnutí změnit. Prášky byly pryč, takže to musí nějak přežít.

Přeskočila v myšlenkách a začala uvažovat, co podnikne dál. Ze všeho nejdřív se musí spojit s Harperem, a to dřív, než se abstinenční symptomy projeví naplno. Harper nebyl žádný blbec a bylo to přesně tak, jak se Ryan domníval.

Zástupce ředitele velmi dobře věděl, v čem jede, a snadno odhadne i po telefonu, jestli je, nebo není na morfiu.

Naomi ovšem také nebyla hloupá. Věděla, že ji Harper postavil Rayanovi do cesty, aby ho zlákal a přiměl ho zúčastnit se operace. Sice si to předtím nechtěla připustit, ani v myšlenkách, ale teď byl konec předstírání. Na druhé straně věděla, že by k úspěchu akce mohla přispět, že je mnohem víc, mnohem víc, než jen obyčejný pěšák.

Nevěděla, kam Kealey odjel, ale tušení jí říkalo, že je na cestě do Pákistánu, pokud tam už není. Tam se ukáže její pomoc jako neocenitelná. Mluvila plynně paňdžábsky a přijatelně urdsky, znala kulturu a zvyky a mezi místními se ztratí. Ryan to možná ještě neví, ale on ji potřebuje, a i přes vztek, jaký na něj měla, byla ochotná mu odpustit, co předvedl včera, pokud ji zapojí do akce. Musí to udělat, tím si teď byla jistá. Ne kvůli němu, ani lidem, které zabila, ale kvůli sobě.

Ze sousední místnosti se ozval nějaký zvuk a vytrhl ji z přemítání. Zvedla hlavu a napjatě se zaposlouchala, pak vyskočila a běžela do ložnice. Když vyběhla na balkon a podívala se dolů, uviděla na příjezdové cestě Javiera Machada v Jaguaru E.

Vrátila se k posteli, shodila župan a rychle se oblékla. I přes to, co pro ni chystala bezprostřední budoucnost, se cítila plná energie. Machado bude vědět, kde je její šifrující satelitní telefon, a jakmile ho bude mít, zavolá Harperovi, aby se věci daly do pohybu. Poprvé za téměř rok si byla jistá tím, co dělá, a byl to lepší pocit, než si dokázala představit.

32

LANGLEY, VIRGINIE

Harper vešel do ředitelské kanceláře v sedmém patře staré hlavní budovy” těsně po osmé ráno. OHB byla součástí rozrůstajícího se areálu velení CIA v Langley ve Virginii.

Byla tam Pamětní zeď a velmi působivá knihovna o 26 000

svazcích, která ovšem, ke škodě veřejnosti, byla přístupná jen zaměstnancům Agentury. V přízemí byly jesle a také kavárna a malá tělocvična. Zkrátka, OHB obsahovala vše, co bylo ve většině moderních amerických podnicích. Avšak podobně jako v oněch podnicích, i lidé pracující pro Agenturu měli málokdy příležitost tyto vymoženosti využít.

To platilo zejména v době krizí, a Agentura podobně jako ostatní zpravodajské organizace Spojených států jela v krizovém provozu už čtyři dny, od chvíle, kdy byla v Rávalpindí unesena ministryně zahraničí.

Harper si pomyslel, že vzhledem k okolnostem je v pořádku, když ředitel vypadá stejně utahaně jako lidé, kteří pro něho pracují. Robert Andrews seděl za svým těžkým, ručně vyřezávaným stolem, rukávy vyhrnuté a sluchátko telefonu zaklíněné mezi uchem a ramenem. Během hovoru listoval štosem papírů. Na okamžik vzhlédl a mávl na Harper a, ať si sedne. Za pár minut ukončil hovor sérií stručných příkazů, praštil sluchátkem a zadíval se na svého zástupce.

„Takže,” začal a prsty vyťukával nepravidelný rytmus na desku stolu, „jaká je situace? Co se děje v Pákistánu?”

Harper si v duchu povzdechl a přemýšlel, odkud začít.

Telefonát Kharmaiové bral doma před skoro šesti hodinami, ve 2.15. Jakmile se vzbudil natolik, aby pochopil, co říká, vyskočil z postele a přesunul se do pracovny, kde pokračoval a dál z ní doloval fakta. Obecná situace byla celkem jasná. Kealey neuposlechl přímý rozkaz tím, že vzal do Islámábádu Pétainovou místo Kharmaiové. A to za předpokladu, že skutečně letěl podle rozkazu do Islámábádu. V tomto okamžiku mohl být vlastně kdekoliv.

Ještě horší bylo, že dosud nenavázal kontakt s Owenem a ostatními členy týmu.

Harper to také sdělil Andrewsovi. Podrobné vysvětlování zabralo asi pět minut. Během té doby nepronesl ředitel ani slovo. Když Harper skončil, přejel si Andrews rukou přes obličej a dlouze se zahleděl ven západním oknem.

„Proč Kealey nenavázal kontakt?” zeptal se konečně a přesunul pohled zpět na Harpera.

Harper pokrčil rameny. „Nemám možnost, jak to zjistit.

Možná po příletu si všiml, že ho sledují. Možná je setřásl a teď se chce ujistit, že se mu to podařilo. Může to být cokoliv.”

„A proč tam nechal Kharmaiovou? Proč bral s sebou Pétainovou? Z toho, co jsem četl, by Kharmaiová byla v dané situaci mnohem užitečnější.”

„To je rozumný odhad. Pokud můžu říct, Pétainová bezpečnost operace spíš ohrozí, než aby byla přínosem.

Nevím, proč ji bral s sebou.”

Andrews nad tím chvíli přemýšlel, pak to přikývnutím odsouhlasil. To byla jedna z věcí, kterých si na řediteli všiml. Od té doby, co převzal přede dvěma a půl lety otěže v Agentuře, změnil se Andrews výrazně. Byl mnohem uvážlivější. Zpočátku rychle vyjadřoval nespokojenost s děním v Agentuře, s nekonečným rozséváním informací, jaké zpravodajská činnost vyžaduje. Od té doby se svou prchlivost naučil ovládat. Nakonec změna jeho přístupu nijak zvlášť neovlivnila každodenní činnosti, ale když tak o tom Harper přemýšlel, určitě znamenala klidnější pracovní prostředí. Alespoň za normálních okolností. Současná situace byla samozřejmě všechno, jen ne normální, a zveřejnění požadavků Amariho Saifiho to ještě zhoršilo.

„Znám základní údaje o jejím otci, ale Pétainová je pro mě záhadou. Musí existovat nějaký důvod, proč ji Kealey bral s sebou, i když… Jak vypadá její životopis? “

Harper tuto otázku očekával, a tak si informace o mladé agentce pečlivě pročetl. „Marissa Pétainová se narodila v Paříži v roce 1981 jako druhé dítě Javiera Machada a Elise Pétainové. Její otec tehdy působil na našem velvyslanectví.

Když Machada v roce 1984 převeleli do Rabatu, Elise a její dcery zůstaly v Paříži. V letech 1985 až 1999 chodila Pétainová do Americké školy v Paříži a během té doby se naučila plynně německy, italsky a ruský. Kromě toho díky rodičům ovládá angličtinu, španělštinu a francouzštinu. Po ukončení školy byla přijata na Marquette. Do Států imigrovala v roce 1999. Bylo to v době, kdy už její otec odešel z Agentury do výslužby. Pétainová má bakaláře z informačních technologií z Marquette, pak pokračovala a má doktorát z matematiky a psychologie… Oba obory absolvovala na univerzitě Severní Karoliny v Chapel Hill.”

Andrews se zamračil. „Zmínil ses o druhé dceři. Ta pracovala v Agentuře, ne? “

Harper si opět povzdechl, tentokrát slyšitelně. A pak vyložil to ostatní. Řediteli řekl v podstatě totéž, co Pétainová Kealeymu o dva dny dřív. Když skončil, působil Andrews poněkud zaraženě.

„Jak se jí podařilo vejít hlavním vchodem, Johne?“ zeptal se ředitel a tázavě rozpřáhl ruce. „Vzhledem k tomu, že jí zabili sestru při úkolu v Kolumbii, a to ani nemluvím o těch fotkách a videu, ji měli během kontrolních psychotestů vyřadit, nemyslíš >“

„Možná,” připustil Harper, „měla ovšem vlastnosti, které hledáme, a nemůžeš popřít její další kvality. Zdálo se, že nám dokonale vyhovuje, zejména pro operační úsek, a kromě toho, její rodinná historie v souvislosti s Agenturou neobsahuje jen zápory.”

„Tím myslíš Machada?”

„Ano. Určitě víš něco o něm a Noriegovi… Chci říct, že ten člověk je legenda. Javier Machado je jeden z agentů, bývalých i současných, s největším počtem vyznamenání “

Andrews pomalu přikývl. „Ano, vím o Machadovi. Chtěl jsem jen říct, že jsme se měli podívat podrobněji na Pétainovou, než jsme ji zaměstnali. Musíš připustit, Johne, že si nese pořádnou zátěž.“

„Neříkám, že ne, ale za to má výjimečnou motivaci.

Vlastně se pro ni později chystá něco velkého.” Harper zmlkl. Uvědomoval si, že bude dvojnásob obtížné nechat tu operaci schválit, s ohledem na vůdčí roli, kterou by v ní měla sehrát, zeměpisnou oblast, kde k ní má dojít, a zřejmou nedůvěru Andrewse k duševnímu stavu mladé agentky. Tím vším se ale bude zabývat později.

„Vezmeme-li to z kterékoliv strany,” pokračoval Harper, „věci se mají takto. Ať je sebeschopnější agentka, nepatří do Pákistánu a my pořád nevíme, proč ji Kealey vzal s sebou. V této chvíli nám ale bohužel zůstává jediná možnost, a to je čekat. Během času se bude muset ozvat.“

„A co zbytek týmu?“ dožadoval se Andrews informací.

Praštil rukou do stolu. Záblesk bývalého chování se vydral na povrch. „To se jen poflakují kolem a čekají na něj?”

„Samozřejmě že ne. Owen byl v uplynulých třiceti hodinách trvale v kontaktu. Už se jim podařilo vyškrtnout dvě jména z toho seznamu, a začínají s třetím, veterinářem ve Fajsalabádu.“ „Veterinář?“ Po ředitelově obličeji přeběhl nevěřícný výraz. „Ty si děláš legraci. Mengal nikdy nesvěří život Fitzgeraldové do rukou veterináře. Je pro něho příliš cenná.”

„Možná nemá jinou možnost. Možná přeceňujeme jeho možnosti… Možná jeho styky nejsou tak rozsáhlé, jak jsme si zpočátku mysleli. V každém případě ten veterinář vyplaval jako jedna z možností, a tak ho musíme prověřit “

Andrews dlouze vydechl s našpulenými rty a pak se opřel v černém koženém křesle. „A co Kharmaiová? “

Harper si poposedl, ale nesnažil se kličkovat. Tohle si už promyslel. „Chci ji mít v Pákistánu. Přinejmenším je to další pár očí. Owen ji může využít ve Fajsalabádu. Alespoň do té doby, než se ozve Kealey. Pak může pokračovat s ním.”

„Vlastně, já bych radši, kdyby zůstala, kde je.” Čímž Andrews vyvedl Harpera z míry. „Objevilo se něco nového a my nemůžeme riskovat její přesun, dokud nebudeme vědět, co se děje.”

Zástupce ředitele se v křesle napřímil, okamžitě se plně soustředil. „Co tím myslíš? Co se děje? “

„Včera pozdě večer mi zavolal Stan Chavis,” vysvětloval Andrews. Mluvil o šéfovi prezidentské kanceláře. „Řekl mi, že španělský velvyslanec požádal o setkání s prezidentem.

Vyšetřování toho bombového útoku v Madridu zřejmě přineslo nějaké výsledky. CNP našla na místě pohozenou zbraň a z ní se jim podařilo sejmout nějaké použitelné otisky.”

„To nehraje roli,” smetl to Harper ze stolu. „Naomi byla jediná, kdo tu zbraň měl v ruce a neměl rukavice, a její otisky v databázi nemají.”

„Možná že ne. Ale dostala se jim do rukou nahrávka natočená na místě výbuchu.”

„Ach ježišikriste,” zamumlal Harper a rukou si přejel obličej. „Jaká nahrávka? Co je na ní?”

„To velvyslanec neřekl. Nicméně zakázal bych Kealeymu a Pétainové cestovat, ale protože nejsou k dosažení, nařiď aspoň Kharmaiové, ať se nehýbe.

Doufejme, že to nic není, ale musíme udělat všechna nutná opatření.”

„Sdělím jí to,” slíbil Harper mrzutě. „Ještě něco? “

„Ano. Chavis nás chce na poradu, což znamená, že nás chce vidět prezident. Je to domluvené na tři odpoledne.”

„Budu tam.”

„Pojedeme spolu,” sdělil mu Andrews. „Musíme se připravit na nejhorší.”

„A to je?” optal se Harper. Měl celkem dobrou představu o tom, co znamená „nejhorší”, ale chtěl slyšet, co si o tom myslí jeho šéf.

„Nejhorší,” poznamenal Andrews zasmušile, „znamená, že mají v rukávu něco, čím chtějí Brennemana nachytat na hruškách. Nejhorší by bylo, kdyby se Kealeymu a Pétainové nepodařilo dojet na letiště. Nejhorší by bylo, kdyby je právě teď měli někde za mřížemi.”

„Kristepane,” mumlal Harper. To ho ani nenapadlo. On za nejhorší považoval to, že se Španělům podařilo identifikovat někoho z agentů, kteří se podíleli na akci v Madridu. „Myslíš, že je to možné?”

Andrews pokrčil rameny. „Pochybuju. Nemyslím, že by si takovou informaci nechávali pro sebe dvanáct minut, neřkuli dvanáct hodin. Na druhou stranu, musíme být připravení. Něco vědí… To je hlavní. Jinak by se nenamáhali, aby se dostali k prezidentovi.”

„Pravda.” Harper si začal v hlavě sestavovat seznam kroků, jež musí podniknout. Už myslel na to, jak věci popřít. „Začnu seznamem možných scénářů a našich odpovědí na ně. Máme sice připravené postupy, ale něco takhle velikého… “

„Já vím,” pravil Andrews sklesle. „Máme na krku šest mrtvých civilistů v Madridu, Johne, a taky Kamila Ghafoura, na kterého jsme se dotazovali asi týden před jeho smrtí. Nemůžeme si dovolit, aby nás s tím spojovali.

Musíme velvyslance nechat vymluvit, ale musíme být připraveni na všechno.”

„Záleží na tom, co mají v ruce. Pokud jsou ty záběry nejednoznačné, můžeme se z toho vykroutit.”

„Ale jestli jsou jednoznačné…”

Harper chápavě kývl. Andrews větu nemusel dokončit, protože vyznění bylo jasné. Ať se stane cokoliv, prezidenta se to nedotkne. O to se Stan Chavis postará. Prozatím ale nic nehrozilo, a tak Harper myšlenku odsunul do pozadí a raději se soustředil na aktuální situaci. Nadcházející schůzka nebude nic hezkého. Určitě se rozpoutá peklo, ale pokud mají Španělé nezvratné důkazy, že se CIA podílela na bombovém výbuchu v Madridu a smrti Kamila Ghafoura, následky poškodí Agenturu na celá léta. Prostě nesmějí dopustit, aby pravda vyšla na světlo.

„Udělej, co budeš moct, Johne,” řekl Andrews. Harper pochopil narážku a vstal. Vtom zazvonil ředitelský telefon.

„Najdi nějakou cestu ven. Jestli je někdo z tvých lidí na tom videu, víš, co musíš udělat. Pokud jde o tu schůzku s Vázquezem, Diana ti zavolá, až bude čas odjet.”

Harper přikývl a opustil místnost. Když procházel předpokojem, Diana Nealová, dlouholetá ředitelská sekretářka, zvedla ruku a zamávala mu, ale Harper ji nevnímal. Na krátké cestě zpět do své kanceláře měl nohy jako z olova a ramena svěšená pod tíhou událostí. Hlava se mu točila z možných následků toho, co právě slyšel. I když předmět jednání španělského velvyslance zůstával nadále tajemstvím, Harper si uvědomoval, že by se nesnažil o setkání s Brennemanem bez výslovného souhlasu své vlády.

Jinými slovy, španělská vláda má v rukou nějaký zničující důkaz, a to může znamenat jedinou věc: nejméně jednoho z lidí zúčastněných na událostech v Madridu čekají velmi dlouhé prázdniny v zemi nevydávající obviněné, čemuž bude

předcházet

naprosté

distancování

Ústřední

zpravodajské služby.

Pravda mu hleděla přímo do tváře, a i když se snažil, nemohl ji ignorovat. Něčí kariéra nadobro skončí, a pokud se Agentuře nepodaří před španělskou vládou úhybný manévr, pak Harper a spolu s ním většina, pokud ne všichni vedoucí pracovníci bude tu nešťastnou osobu při odchodu z organizace následovat.

33

Washington

Chladný, nehybný vzduch v Oválné pracovně byl plný nervózního napětí, a to navzdory teplému světlu pronikajícímu okny vedoucími na kolonádu s výhledem na Jižní trávník. Pro všechny ostatní obyvatele Washingtonu to mohl být dokonalý letní den, pomyslel si Harper, až na lidi v prezidentově soukromé svatyni. Napětí bylo téměř hmatatelné, a on ho viděl na tvářích dalších tří mužů v místnosti. Brenneman a Andrews seděli na druhé straně nízkého kávového stolku, zcela zabráni do tiché diskuze.

Lawrence Hayden, vedoucí oddělení evropských a euroasijských záležitostí na ministerstvu zahraničí, stál u prezidentova psacího stolu a cosi mumlal do telefonu.

Stan Chavis, který si musel před pár minutami odskočit v nějaké drobnější naléhavé záležitosti, navrhl, aby Haydena přizvali. Harper neměl příkrého, společensky neobratného šéfa prezidentova štábu nijak v lásce, ale v tomto případě si myslel, že má pravdu. Hayden měl za sebou dvacet let zahraniční služby a v letech 2004 až 2007 byl velvyslancem ve Španělsku. Bylo to jeho poslední místo v zahraničí, než se stal šéfem evropského oddělení na ministerstvu. Během poměrně krátkého působení jako velvyslanec uzavřel několik pevných vztahů s vysoce postavenými španělskými činiteli, včetně Josého Zapatera, současného ministerského předsedy. Vzhledem k výbušné povaze nadcházejícího setkání se španělským velvyslancem byl Hayden přesně tou osobou, jež může pomoct odvrátit případná obvinění a zmírnit na nejmenší možnou míru nepříznivé důsledky po schůzce, pokud se ukáže, že došlo ke škodám, které je nutné napravovat.

Harper dosud neměl představu, jaké důkazy má španělská vláda k dispozici, a možnost, kterou vytáhl Andrews dnes odpoledne, na něj pořád těžce doléhala.

Kealey s Pétainovou se dosud neozvali. Pokud věděl, mohli být kdekoliv, třeba ve španělském vězení. Sice o tom pochyboval, protože bylo pravděpodobné, že by se zpráva o jejich zatčení dostala do Langley přes americkou ambasádu v Madridu, ale dokud nebude mít jistotu, že se dostali do Pákistánu, tuto možnost nemůže vyloučit. S Owenem mluvil naposled před pětačtyřiceti minutami a zprávy nebyly příznivé. Sledování zatím nepřineslo žádné výsledky. Když skončil s tímto neuspokojivým hovorem, přišlo volání z ředitelovy kanceláře. Informovali ho, že auto na cestu do Bílého domu je připravené.

S Andrewsem strávili třicet minut podrobnou diskuzí a vymýšlením strategií. Shodli se na několika reakcích, ale bylo příliš brzo, než aby se mohli rozhodnout pro určitý postup. Vše záleželo na tom, jak vážná budou obvinění proti Agentuře a nakolik budou přesvědčivé předložené důkazy. Bylo jasné, že velvyslanec bude muset zdůvodnit, proč vůbec o schůzku žádal, a tak uvidí alespoň pár španělských karet, nicméně Harper dobře věděl, že si Vázquez může nechat něco v záloze, jen aby zjistil, jestli se mu podaří je nachytat při lži. Před touto možností varoval Andrewse a ten pak na to upozornil i prezidenta.

Brenneman zprávy nepřijal dobře. Chtěl, aby mu vysvětlili, jak to, že o španělských důkazech nic nevědí, a hlavně chtěl vědět, jak to, že se tým v Madridu nechal natočit na video. Bohužel, Harper v tomto směru nemohl ničím přispět. Popravdě se obíral stejnými věcmi. Než ve Španělsku přistáli Kealey a Kharmaiová, tým Pétainové prozkoumal rozsáhlou oblast, ve které budou operovat.

Prohlédli hotel, kde bydleli, stejně tak i staveniště na Calle de San Leonardo de Dios a všechno, co leželo mezi těmito dvěma místy. Zkontrolovali dopravní kamery, policejní budky a bezpečnostní kamery u obchodů. Zaznamenali pokrytí kamerami hotelových chodeb a stanovili nejlepší způsoby, jak se jim vyhnout při pohybu po hotelové budově. Stručně řečeno, prozkoumali podle svých nejlepších schopností všechny možnosti, ale nějak někde něco důležitého přehlédli, a Harper se za pár minut doví, co to bylo.

Hayden konečně položil sluchátko, trochu prudčeji, než bylo nutné, a těžce si vzdychl. Brenneman a Andrews přerušili rozhovor a tázavě se podívali na pomocníka ministryně zahraničí.

„James nemá ani ponětí, co se děje,” ohlásil unaveně.

Edward James byl americký velvyslanec ve Španělsku. Na místo přišel na podzim 2007, krátce potom, co Hayden povýšil a vrátil se do Washingtonu, a zatím neudělal žádný dojem. „Nepodařilo se mu setkat se s nikým z Kongresového paláce a ministr zahraničí mu nebere telefon.

Prakticky ho na posledních osm hodin odstavili.”

„To znamená co?” zeptal se Brenneman a podíval se na Andrewse a Haydena, aby mu to vysvětlili.

Pomocník ministryně si povzdechl a rukou si masíroval zarostlou tvář. „Není to dobré, pane. Znamená to, že cokoliv mají, je to vytesáno do kamene. Nebudeme to moct popřít…

Kdyby si nebyli tak jistí, zkoušeli by sondovat, jako se o to snažíme my. Pokusí se nás nachytat nepřipravené “

„A co tedy doporučujete?” zeptal se Brenneman.

Hayden se zašklebil a potřásl hlavou. „Nerad to říkám, pane, ale trumfy mají zřejmě oni. Navrhuji, abychom se soustředili na omezení důsledků našich akcí, místo jejich přímého popírání. To by jen k celé situaci přitáhlo víc pozornosti. Možná se nám povede přesvědčit Španěly, aby to ututlali, výměnou za nějaký ústupek. Naše obchodní smlouvy mají přijít na přetřes za pár měsíců, možná by se dalo něco udělat v tomto směru.”

Brenneman pomalu přikývl a současně přemítal o radě pomocníka ministryně zahraničí. Pak se podíval na ředitele CIA, jenž kroutil hlavou. „Co si myslíš ty, Bobe?”

„Pane, obávám se, že musím důrazně nesouhlasit.“

Andrews uctivě kývl Haydenovi. „Omlouvám se, Larry, ale myslím, že tohle nemůžeme připustit. Chci říct, že tu mluvíme o šesti mrtvých civilistech. Pokud připustíme vinu, koledujeme si o diplomatickou katastrofu. Bude horší než ten incident v Číně.”

V místnosti na chvíli zavládlo ticho. Andrews nemusel připomínat čas ani místo, všichni věděli, co má na mysli.

Každý z přítomných si vzpomínal na dlouhotrvající diplomatickou bitvu, která začala, když se EP-3E

amerického válečného námořnictva v roce 2001 srazil nad ostrovní provincií Chaj-nan s čínskou stíhačkou.

Průzkumné letadlo dokázalo bezpečně přistát na Chaj-nanu, ale čínský pilot přišel při srážce o život. Následovala vážná diplomatická roztržka, kdy se ministerstvo zahraničí snažilo potichu dojednat návrat letadla a propuštění čtyřiadvaceti členů posádky. Trvalo jedenáct těžkých dní, než byla posádka propuštěna z čínského vězení, a letadlo bylo vráceno až za tři měsíce. Když bylo konečně navráceno, bylo rozmontováno a převezeno v nákladním letadle, a to přesto, že ho inspekce prohlásila za schopné letu. Důvod byl prostý: čínská vláda ve snaze zachovat si tvář po propuštění americké posádky rozhodla, že letadlo nesmí opustit zemi „na vlastní pohon”, protože by to po světě mohlo vyvolat pocit, že Čína byla ponížena a americká vláda jasně zvítězila.

Nicméně incident, jakkoliv byl v té době velmi vážný, časem vyšuměl. Situace, kterou museli řešit nyní, byla mnohem vážnější. Šest španělských občanů bylo mrtvých, a jejich smrt nebyla nešťastná náhoda. A dále, americká vláda byla nucena přiznat vinu, když EP-3E nouzově přistálo v Číně, ale Brennemanova administrativa zatím mlčela, pokud šlo o výbuch v Madridu a smrt Kamila Ghafoura.

Ještě horší bylo, že je v tom zapletená CIA, což automaticky zajistí dlouhé mediální tažení, pokud se pravda dostane na povrch. Říct o situaci, že je vážná, bylo výrazným podhodnocením. Pokud mají Španělé nezvratný důkaz o tom, co se skutečně stalo, pak nebudou bilaterální vztahy mezi USA a Španělskem jen poškozené. Mohly by být docela dobře zničené nadobro, a každý v místnosti věděl, že to nelze dopustit. Prezident chvilku zvažoval ředitelova slova a pak se obrátil k Harperovi. „Johne? Co si o tom myslíš? “

Harper si tlumeně odkašlal. „Pane, souhlasím s ředitelem Andrewsem. Nehraje roli, jestli mají fotografie našich lidí, jak vstupují do Langley. Můžou mít veškeré důkazy světa, že jsme se na událostech v Madridu podíleli, ale my to prostě nesmíme připustit. To si nemůžeme dovolit.”

Brenneman přikývl. „Souhlasím,” řekl pomalu. „V této chvíli si nemyslím, že bychom měli riskovat a přiznat se k odpovědnosti. Takže si chci poslechnout, co se nám Vázquez chystá říct. Možná ne”

Prezidenta přerušilo zaklepání na dveře. O pár vteřin později vešel Stan Chavis. „Velvyslanec Vázquez právě přijel,” informoval je vážným hlasem.

Brenneman vstal a ostatní ho napodobili. Srovnal si kravatu a pokynul Chavisovi. „Uveď ho, Stane, a popros Claire, aby mi v příštích dvaceti minutách nespojovala žádné hovory.

Ať už je to za námi.” i Harper se s Miguelem Ruizem Vázquezem, španělským velvyslancem ve Spojených státech, nikdy osobně nesetkal, ale jméno samozřejmě už slyšel a při jízdě do Langley si přečetl jeho stručný životopis. Ve svých dvaašedesáti měl Vázquez za sebou čtyřicet let diplomatické kariéry, což byl v zemi jako Španělsko úspěch už sám o sobě. Přečkal brutální režim Francisca Franca politickou restrukturalizaci, ke které došlo při obnovení království v roce 1978 s králem Juanem Carlosem I. v čele. Za tu dobu trvale postupoval po služebním žebříku na ministerstvu zahraničí a vykonával vedoucí funkce v Brazílii, Řecku a Lucembursku, kde se naučil mluvit přijatelnou francouzštinou. Během služby pro ministerstvo zahraničí také dokončil studium práv a managementu na madridské Autonomní univerzitě.

Zejména druhý obor mu dobře posloužil ve Washingtonu, kde řídil sto sedmdesát zaměstnanců španělské ambasády na Pennsylvania Avenue, kousek od Bílého domu.

Hlavní věc, jež utkvěla Harperovi v paměti, byla velvyslancova reputace obratného politického manipulátora.

To nepřekvapovalo u muže, který toho dosáhl tolik jako Vázquez, nicméně to byl důvod ke znepokojení.

Přinejmenším to znamenalo, že se nedá snadno zastrašit.

Pokud má důkazy, které podporují požadavky jeho vlády, nebude váhat a přednese je prezidentovi přímo, bez ohledu na ostatní přítomné.

Této skutečnosti si byl Harper nepříjemně vědom, když Claire Bouchardová, prezidentova sekretářka, uváděla Vázqueze do místnosti. Všichni stáli a velvyslanec přešel po prezidentském koberci a přijal Brennemanovu nabízenou ruku.

„Migueli, jsem rád, že vás zase vidím,” řekl Brenneman s vřelým, zřejmě upřímným úsměvem. Na Harpera opět zapůsobilo jeho zdvořilé chování, které zřídka vykazovalo nějaký kaz. Často uvažoval, jestli je to opravdové nebo jen fasáda, ale tentokrát, když si vzpomněl na prezidentova slova pronesená jen před pár minutami, pochopil, jak dobrý herec David Brenneman ve skutečnosti je. Vítal španělského diplomata jako starého přítele, přestože byl rozhodnutý lhát mu do očí.

„Děkuji, pane prezidente,” odpověděl Vázquez a uctivě sklonil hlavu, „a také vám děkuji, že jste si na mě udělal čas. Chápu, že toto jsou pro vás a vaši zemi těžké časy.

Vím, že vedoucí činitelé mé země vás již kontaktovali, aby vyjádřili své znepokojení a rozhořčení nad únosem ministryně Fitzgeraldové v Pákistánu, avšak dovolte, abych vyjádřil svou vlastní účast osobně. Já i moje rodina se modlíme za její brzký a bezpečný návrat, stejně jako španělský lid.”

Prezident na víceméně očekávaná slova kývl a uchopil nabízenou ruku do obou dlaní. „Děkuji vám, pane velvyslanče, velmi si toho vážím a jsem vděčný za vaši podporu a podporu vaší vlády. Znamená to mnoho nejen pro mě, ale pro každého zde.”

Když pustil velvyslancovu ruku, začal Brenneman s představováním. Vázquez si srdečně potřásl rukou s každým z přítomných. Jeho obličej neodhaloval vůbec nic. Když přišla řada na Harpera, měl zástupce ředitele pocit, že se velvyslanci mihlo po obličeji cosi mezi nechutí a pohrdáním, ale vzhledem k situaci a okolí mu nezbylo než to přejít bez povšimnutí.

Brenneman ukázal na větší počet křesel před jeho stolem a vyzval všechny, aby se posadili. Prezident si sedl nejblíže ke stolu na jižní straně místnosti, Vázquez vedle něho, po jeho pravici a o kousek dál Lawrence Hayden. Andrews, Harper a Chavis se rozesadili na druhé straně kávového stolku. Jakmile se posadili, objevil se stevard od námořnictva s kávou, smetanou a cukrem na stříbrném podnose. Podnos nechal na stolku spolu s příslušným počtem šálků. Pak místnost opustil a zavřel za sebou tiše dveře.

Chvilku bylo ticho, než Stan Chavis nalil všem kávu. Pak se velvyslanec obrátil na Brennemana a obě ruce položil na složku, kterou držel na klíně.

„Pane prezidente,” začal srdečně, „věřím, že víte, proč má vláda požádala o tuto schůzku.”

„Popravdě,” vložil se do toho rychle Hayden, ve snaze odvést Vázquezovu pozornost od prezidenta, „důvod k této schůzce není, pane velvyslanče, zcela jasný. Jak si pravděpodobně dovedete představit, pokusili jsme se běžnými diplomatickými kanály kontaktovat určité osoby ve snaze dovědět se víc, ale v uplynulých osmi hodinách bylo velmi obtížné dostat se k některým členům vaší vlády.

Možná nám vysvětlíte proč.”

„Obávám se, že k tomu se nemohu vyjádřit,” odpověděl Vázquez mírně. Jednou rukou zlehka poklepával na složku.

„Bohužel, jsem sám trochu mimo informační okruh. Jistě si uvědomujete, že věci se posledních pár dnů vyvíjely poněkud hekticky.” Nikdo tomu ani na okamžik nevěřil, ale nepsaná pravidla diplomacie jim bránila zpochybnit jeho prohlášení. V místnosti zavládlo nepříjemné ticho a Vázquez pokračoval. Znovu se zaměřil na prezidenta.

„Pane prezidente, domnívám se, že jste obeznámen s nedávnými událostmi v Madridu. Mám samozřejmě na mysli výbuch, ke kterému došlo přede dvěma dny a který si vyžádal životy šesti nevinných lidí. Nepřímo tento incident také vedl k úmrtí alžírského občana Kamila Ahmeda Ghafoura. Nevím, jestli víte nebo nevíte, že Ghafour nezemřel následkem výbuchu, nýbrž při přestřelce o několik minut dříve. Obě události se odehrály na stejné ulici ve středu Madridu.”

Brenneman pomalu přikývl a nevšímal si šálku, který před něj postavil Chavis. „Se situací jsem obeznámen. Jak asi víte, již jsem kontaktoval krále a předsedu vlády Zapatera, abych jim vyjádřil naši soustrasti „Pak asi rovněž víte,” pokračoval velvyslanec a prezidentova slova přijal s dalším kývnutím, „že asi týden před touto událostí se ministerstvo zahraničí Spojených států obrátilo s úřední žádostí na ministerstvo zahraničí v Madridu. Žádost obsahovala dotaz, zda by bylo možné Ghafoura vyslechnout v souvislosti s jeho styky s mužem jménem Amari Saifi, což je další alžírský občan a prominentní člen Salafistické skupiny pro kázání a boj, jinak známé jako GSCP.”

Hayden se do toho znovu vložil. „Ano, správně. Měli jsme důvod se domnívat, že Saifi je zodpovědný za nedávný únos dvanácti amerických turistů v Pákistánu. Jak jistě víte, toto podezření se mezitím potvrdilo. Předpokládám, že jste viděl tu videonahrávku.”

Vázquez pomalu kývl, i když otázka byla čistě rétorická.

Videi nahrávku, kterou odvysílala al-Džazíra přede dvěma dny, a teď si byl plně vědom spolu s celým civilizovaným světem, že Amari Saifi je zapletený nejen do dřívějších únosů, ale také do vlastního únosu ministryně zahraničí.

Věděl, že to přijde s největší pravděpodobností na přetřes, ale vzhledem k důkazům, které měl na klíně, se nemínil dostat do defenzivy.

„Při zpětném pohledu,” připustil nakonec, „se zdá, že jsme měli vyvinout větší úsilí, abychom vyhověli vašemu původnímu požadavku. Ale ministře Haydene, nezdá se vám, že všechny tyto události jsou podezřelá souhra náhod?”

„O čem přesně tu mluvíte?” zeptal se Stan Chavis upjatě.

“Myslel jsem, že je to jasné, pane Chavisi.” Vázquez hleděl přímo přes stůl a neustupoval ani o píď. „Mluvím o velmi krátkém časovém úseku mezi žádostí vašeho ministerstva zahraničí o setkání s Ghafourem a jeho předčasným skonem v Madridu “

Brenneman si tiše odkašlal. „Migueli, je mi jasné, kam směřujete, ale vy jste zkušený diplomat. Víte, jak tyto věci fungují, a nemusím vám říkat, že se pohybujete na velmi nebezpečné půdě. Pokud se pokoušíte dělat narážky směrem, kam, jak se domnívám, míříte, pak děláte velmi vážnou chybu. Předkládat tato obvinění bez důkazů není ve vašem nejlepším zájmu a koneckonců ani v zájmu vaší vlády.”

Španělský velvyslanec trochu vypoulil oči a zvedl ruku s otevřenou dlaní na znamení smíru. „Pane prezidente, nechtěl jsem vznášet žádná obvinění, a promiňte mi, pokud jsem vyvolal takový dojem. Chtěl jsem pouze zdůraznit neobvyklý sled událostí. To, že k oběma incidentům došlo tak rychle po sobě, pouze klade větší nároky na vzájemnou důvěru.”

Hayden otevíral ústa, aby promluvil, ale Vázquez znovu zdvihl ruku. „Prosím, pane Haydene, mějte se mnou na okamžik strpení. Myslím, že vás bude zajímat to, co chci říct.”

Velvyslanec se zavrtěl v křesle a všechny si postupně prohlédl. „Jak si asi dovedete představit,” pokračoval, „výbuch v Calle de San Leonardo de Dios spustil okamžitě rozsáhlé vyšetřování. Pro tento úkol byly vyčleněny lidské i materiální zdroje většího počtu našich organizací včetně státní policie a civilní gardy a začalo pátrání po důkazech.

To, co se zjistilo, bylo velmi překvapivé. Víte, výbuch nezpůsobily konvenční trhaviny jako dynamit nebo TNT

nebo plastické trhaviny, jako třeba semtex velmi oblíbený u baskických separatistů nebo C4. Výbuch způsobily dvě bomby se stlačenými plyny, z nichž jedna obsahovala acetylen a druhá kyslík. Podle předběžné zprávy vydané CNP byly obě nádoby plné, nebo téměř plné, což vysvětluje rozsáhlé materiální škody a ztráty na životech.”

„Acetylen?” mumlal Brenneman. Kroutil hlavou. „To vypadá… nepravděpodobně “

„Mohu vás, pane prezidente, ujistit, že je to pravda.“

Harper si znepokojeně všiml, jak Vázqueze zřejmě potěšilo, že promluvil prezident. Osobně si přál, aby Brenneman přestal mluvit úplně. Každé slovo, jež vyšlo z jeho úst, znamenalo něco, co se později mohlo použít proti němu.

Kromě toho to byl důvod, proč byl přítomen Hayden. Jestli se někdo má dostávat do ošemetných situací, pak je to on.

„Naštěstí netrvalo dlouho, než byl nalezen zdroj těch plynových bomb,“ pokračoval Vázquez. „Obě byly přesunuty vlastně ukradeny z autoopravny vzdálené dvacet metrů od místa výbuchu. Majitel mohl rychle potvrdit, že mu ty bomby chybí. Zřejmě měl již nějaké případy krádeží dříve bohužel, v Madridu existuje rozsáhlý černý trh s řemeslnými nástroji a po těch incidentech, dva měsíce před výbuchem, nechal v dílnách nainstalovat kamerový obvod.

To se ukázalo jako rozhodující faktor pro vyšetřování “

Vázquez otevřel složku, kterou měl na klíně. Vyndal z ní a nechal kolovat několik fotografií dvacet na pětadvacet.

Brenneman si je rychle prohlédl, ale jeho obličej nic neprozrazoval. Mírně potřásal hlavou a poslal fotky dál doleva. Ředitel se na ně podíval a podal je Harperovi.

Fotografie byly zřejmě vyčištěné, ale nebyly padělané.

Harper věděl, že jsou pravé, protože osoba, na kterou se díval, nebyl nikdo jiný než Naomi Kharmaiová. Na fotografii stála v prvním boxu a rozhlížela se, jako by se rozhodovala, co dál. Pak mu Andrews podal další fotografii.

Časový údaj v horním levém rohu ukazoval, že byla pořízena pět vteřin po té první. Na fotce byla Naomi, jak vyjíždí s vozíkem z dílny. Na vozíku stály dvě plynové bomby, jedna zelená, druhá bez nátěru.

„Jak můžete vidět,“ pokračoval Vázquez, „fotografie zdaleka nejsou dokonalé. Jednak musela být páska komprimovaná, aby se zvýšila kvalita. Pak musely být jednotlivé snímky z pásky extrahovány. Je jasné, že je obtížné získat použitelné fotografie, když je zdroj tak nízké kvality, ale naši technici dělali, co mohli. Výsledek není ideální, ale obličej té ženy je jasně viditelný na každém snímku. To je to hlavní, co bych chtěl zdůraznit.”

Velvyslanec vyňal ze složky třetí snímek a podal ho Brennemanovi. Když se dostal k Harperovi, ten si ho krátce prohlédl. Okamžitě zjistil, že byl pořízen na letišti kamerou umístěnou na stropě. Obrázek ukazoval nesporně tutéž ženu jako na prvních dvou fotografiích.

„Tato fotka,” vysvětloval Vázquez, když se ujistil, že ji všichni viděli, „byla pořízena na mezinárodním letišti Madrid Barajas den před výbuchem. Podle celníků žena, kterou vidíte, cestovala na americký pas vydaný na jméno Sarinder Kaur Nagra. Jsem si jistý, že se shodneme, že všechny tři fotografie zobrazují stejnou ženu. Pokud ovšem máte ještě nějaké pochybnosti, mohu vám ukázat data ze softwaru pro obrazovou analýzu, která jednoznačně ztotožňují obličej na všech třech fotografiích”

Během velvyslancovy prezentace nikdo nepromluvil, ale pak už Harper nemohl zůstat potichu. „Pane velvyslanče, je potěšitelné, že vaše státní orgány udělaly tak pozoruhodný pokrok ve vyšetřování, ale proč přesně jste nám tyto fotografie předložil>“

„Myslel jsem, že je to jasné, pane Harpere. Tato žena má americký pas, a je tudíž americká občanka. Žádáme, aby ji FBI našla, zajistila a zahájila řízení o vydání.”

V místnosti se rozhostilo ticho. Po chvíli vypadající jako věčnost se Harper zeptal. „Máte ještě něco, co byste nám chtěl sdělit v souvislosti s vyšetřováním? “

Vázquez uctivě přikývl. Bylo zřejmé, že tuto otázku očekával. Ze složky vzal poslední fotografii a podal ji prezidentovi. Brenneman si ji dlouho, pečlivě prohlížel. Oči se mu přitom zúžily a brada vysunula. Než fotografie doputovala k Harperovi, věděl, co na ní uvidí.

„Tato poslední fotografie,” pravil Vázquez tiše, „byla otištěna v časopise Time před deseti měsíci. Fotografii udělal turista, jemuž to rychle myslelo, při nezdařeném teroristickém útoku v New Yorku minulé září, a jak vidíte, souvislost je nabíledni.”

Harper ten obrázek viděl tisíckrát, ale donutil se prohlédnout si ho ještě jednou. Fotografie pořízená před hotelem Renaissance na Times Square ukazovala Williama Vanderveena, vojáka, ze kterého se stal zrádce a který kdysi sloužil pod Ryanem Kealeym, a Naomi Kharmaiovou. Na fotografii Vanderveen používal Kharmaiovou jako lidský štít, v pravé ruce držel nůž a opíral jí ho o krk. V popředí muž mířil zbraní směrem na Vanderveena. Ryan Kealey byl ke kameře otočený zády a jediná viditelná část jeho obličeje byl pravý čelistní kloub.

Obličej Kharmaiové byl naopak na obrázku až příliš zřetelný. Ruce měla zvednuté a snažila se uvolnit paži, jež jí svírala krk. Ústa měla široce otevřená, zamrzlá v tichém výkřiku, ale ten snímek proslavily její oči. Vyjadřovaly naprostou hrůzu, ten druh čirého, ničím neovlivněného strachu, který se zřídka podaří zachytit kamerou. Harper ten snímek z pochopitelných důvodů odsuzoval, ale musel připustit, že je to velmi působivá fotografie. Vždycky, když se na ni podíval, dělalo se mu špatně.

„Zena na této fotografii,” vykládal dál Vázquez, „je zcela zřejmě tatáž žena, která je zodpovědná za výbuch v Madridu. Je zajímavé, že jméno Sarinder Nagra nelze najít v žádném americkém periodiku z loňského září, což mi připadá velmi podivné vzhledem k věhlasu té fotografie.

Řekl bych, že s paní Nagra by měly být rozhovory ve všech významnějších televizních sítích, novinách a časopisech po celé zemi. Konečně, v tom článku se píše, že útok přežila a bylo jí následně poskytnuto lékařské ošetření na jistém blíže neurčeném místě ve Virginii. Ta poslední část je mimochodem doslovný citát.”

Vázquez se odmlčel a podíval se postupně na každého z přítomných. „Nemusím zdůrazňovat, že má vláda nepřestane pracovat na tom, aby se tato žena dostala před spravedlnost. Velikost tohoto incidentu nám nedovoluje odvrátit zrak od našeho cíle. Proto jsem povinen položit samozřejmou otázku.”

Krátké, napjaté ticho a pak se Andrews zeptal: „Promiňte mi, pane velvyslance, ale tak samozřejmé to zase není. Na co se přesně ptáte? “

Vázquez se naklonil nad stůl a píchl prstem do jedné z fotografií, které se k němu mezitím vrátily. Pak se podíval na ředitele CIA. „Je tato žena zaměstnancem CIA?”

Andrews se podíval přímo přes stůl velvyslanci do očí.

„Ne, není.”

„Je zaměstnancem nějaké jiné státní nebo federální agentury?” vyptával se Vázquez dál.

„Ne,” odvětil Brenneman a důrazně kroutil hlavou.

„Rozhodně ne. Mohu vám rovnou a jednoznačně sdělit, že tato žena není v žádném vztahu k americké vládě nebo státní správě.”

Vázquez přikývl a opřel se v křesle, zjevně spokojený.

„Pak předpokládám, že moje vláda může očekávat plnou spolupráci v této věci. Pro FBI jistě nebude příliš obtížné ji vysledovat, a jakmile se tak stane, můžeme zahájit řízení o extradici.”

„To mi připadá poněkud předčasné,” ozval se Hayden po chvíli váhání. Poklepal na fotografii, na které Kharmaiová táhla vozík s bombami z autoopravny. „Nemůžete dokázat, že tato žena způsobila výbuch těch plynových láhví.”

„Přinejmenším je spolupachatelem,” prohlásil Vázquez, „a musí se za to zodpovídat. Pokud pomůže policii dát dohromady přesný popis toho, co se ve skutečnosti stalo, bude to pro ni lehčí. At5 je to jakkoliv, abychom ten případ mohli vyřešit, musí být postavena před soud.”

„My ani nevíme, zda je občankou Spojených států nebo zda tady má povolení k trvalému pobytu,” poznamenal opatrně Hayden. „Pas, na který cestovala, mohl být padělaný. To je problém, se kterým se v poslední době setkáváme často. Pokud má dost finančních prostředků a správné styky, může být pro nás nedosažitelná “

„Při vší úctě, pane Haydene, ale tomu se dá těžko uvěřit.

Vyrobit přijatelný falešný pas vyžaduje spoustu řemeslné zručnosti a nástrojů, které je obtížné sehnat. Jen několik málo lidí to dokáže. Vyžadovalo by to společné úsilí větší skupiny, jako je třeba padělatelské oddělení velké zpravodajské agentury”

Vázquez se na okamžik odmlčel a vrhl dlouhý pohled na Harpera. Ujistil se, že neomalenou narážku pochopil.

„Zkontrolovali jsme všechny komerční lety ze Španělska v posledních dvou dnech, ale jméno Sarinder Nagra jsme zatím nenašli. Bohužel to nic neznamená. Mohla poměrně snadno přejít do Francie nebo do Portugalska. Já se domnívám, že je již zpátky ve Státech. Je-li tomu tak, potom musíte rozhodnout, co bude dál”

Vázquez se otočil k Brennemanovi. „Pane prezidente, věřím, že vy uděláte to, co je v této situaci nejlepší. Moji nadřízení si opravdu vysoce cení vztahů mezi našimi dvěma zeměmi a nepřejí si nic jiného než pokračovat ve spolupráci.

Nicméně tuto ženu lze považovat za vážnou překážku.

Pokud nebude brzo vydána, obávám se, že v našich vzájemných vztazích zavládne výrazné napětí. A přirozeně to znemožní i jakýkoliv další pokrok.”

V místnosti zavládlo ticho. Než mohl prezident odpovědět, ozval se Lawrence Hayden a nabídl obvyklé diplomatické fráze. „Pane velvyslanče, zachování dobrých vztahů mezi našimi zeměmi je jednou z hlavních priorit této administrativy. Mohu vás ubezpečit, že FBI a další federální agentury budou…”

Další hovor Harper už nesledoval. V duchu viděl, jak se za mladou agentkou zavírají dveře, a pocítil hlubokou, upřímnou lítost. Bude za ni sice bojovat, ale nakonec to nebude mít význam. Kariéra Naomi Kharmaiové v CIA právě dospěla k velmi nešťastnému a velmi náhlému konci.

Diskuze skončila o pár minut později a velvyslanec odjel bez dalšího otálení, což nikoho nepřekvapilo. Bylo řečeno vše, co mělo být, a nebyl důvod prodlužovat nepřirozené zdvořilosti. Kupodivu, vzhledem k tomu, co se tu právě odehrálo, schůzka dál nepokračovala. Brenneman je zdržel, jen aby jim sdělil svá přání, nikoliv své příkazy. Například nevydal žádný konkrétní rozkaz, jak zacházet s Kharmaiovou. Ale to vlastně ani nemusel, a tím, že věci ponechal v jakémsi neurčitém stavu, se mohl od celé situace distancovat.

Hayden odešel beze slova a zmizel na konci hlavní chodby. Harper se zastavil před Oválnou pracovnou mezi skupinou úředníků, kteří čekali na přijetí u prezidenta.

Andrews, jehož Brenneman krátce zdržel, se k němu připojil za chvíli. Harper kývl hlavou směrem k Rooseveltově pokoji, který byl stále prázdný. Andrews pochopil a šel tam s ním.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Harper, když zavřeli dveře. Andrews se zastavil s rukama v bok a prudce vydechl. „Určitě vědí, že v tom máme prsty.”

„Ten dojem jsem získal taky. Nicméně nemůžou prokázat, že patří k Agentuře, jinak by to Vázquez řekl.”

„Je to arogantní šašek,” poznamenal Andrews zamračeně. „Souhlasím, ale to na věci nic nemění,”

upozornil ho Harper. „Možná je blbec, ale má všechny trumfy v ruce.”

„To je trochu přehnané, ale chápu, co chceš říct. Musíme sebou hodit. Co navrhuješ?”

“Musíme být opatrní, až ji budeme dostávat ven,” řekl Harper nepřítomně. „V tom by nám mohl pomoct Machado.

Portugalsko je možná nejlepší cesta. Čára je děravá, tam bude mít největší naději na úspěch. Další možností je Maroko. Na jižním v konci Španělska je spousta příslušníků bezpečnostních sil, ale ti se soustředí na to, jak udržet lidi venku, za hranicemi Španělska. Možná by tamtudy mohla proklouznout.”

Andrews tyto možnosti chvilku zvažoval. „Souhlasím.

Zapoj do toho Machada. Zjisti, co doporučí on, a pak přijď ke mně. Prezident bude čekat nějaké informace a bude lepší, když pro něho budeme něco mít.” „Dobře. Jdu na to.”

34

Severní Pákistán

Kealey hleděl zadním okénkem rychle jedoucího sedanu.

Okolní krajina se za okénkem míhala jako nudná, bezvýznamná rozmazaná šmouha, stromy a domy byly zahalené šedí ještě tlumenou bouří vznikající na východě.

Subaru zarachotilo na železničním přejezdu. Kealey si protáhl krk na obě strany, ve snaze zmírnit bolest v ramenou. Patnáctihodinový let byl špatný sám o sobě a pak neměli ani čas se trochu uvolnit a popadnout dech. Letiště opustili před třemi hodinami a od té doby se nezastavili. Co před terminálem položil sluchátko, dodržel s Pétainovou instrukce do písmene. Propluli hlučným zmatkem na bazaru Anarkali, netrpělivým, bezohledným davem na náměstí Bank Square a překvapivě početnými, po obědě spěchajícími chodci na Bunduchánu, kde byl, jak mu pošeptala Pétainová, naposledy viděn živý známý americký žurnalista unesený před rokem.

Tato útržkovitá informace, kterou zmínila jen tak mimochodem, dělala Kealeymu posledních pár hodin starosti. Už si všiml podezřívavých, ne zrovna přátelských pohledů, se kterými se s Pétainovou setkávali od chvíle, co přistáli v Islámské republice. Připomnělo mu to krátkou návštěvu v Jižní Koreji v roce 1993, krátce po tom, co dosáhl důstojnické hodnosti v americké armádě. Procházel Soulem, v civilních šatech, a hleděl si svého, když na něj najednou začala jakási starší žena ječet a hrozit mu pěstí, obličej zkroucený hněvem. Nevěděl, jak se má zachovat, a tak prostě odešel. Když se vrátil do Fort Carsonu, zmínil se o tom svému veliteli roty, který strávil nějakou dobu v Koreji, ale ten jen pokrčil rameny a změnil téma.

Kealey došel k závěru, že to zřejmě patří k rozervaným dějinám tamního regionu. V Jižní Koreji existoval pořád rozšířený antagonismus vůči Spojeným státům, vyplývající hlavně z toho, že USA po skončení korejské války nestáhly všechny své vojenské jednotky. Tím „skončením” bylo v tomto případě míněno nejisté příměří dohodnuté v roce 1953. Spojené státy měly dosud na Korejském poloostrově přes 30 000 vojáků.

Tehdejší situace však byla, alespoň v Kealeyho vzpomínkách, zcela odlišná. Chápal to tak, že Korejci měli legitimní důvody pro brblání, a ten incident se stařenou byl jediný případ, kdy se setkal se zřetelným projevem antiamerikanismu na Dálném východě. V Pákistánu cítil nepřátelství na každém kroku. Nedokázal říct, nakolik je to v důsledku politického napětí mezi Brennemanem, Mušarafem a jejich vládami, ale v každém případě bylo všudypřítomné.

Ucítil pohyb na teplé kůži sedadla vedle sebe a otočil hlavu k Marisse Pétainové. Do obličeje jí neviděl, protože vyhlížela ven okénkem, ale napětí jejích ramenou mu neuniklo. Uvědomil si, že zřejmě se zabývá stejnými neradostnými myšlenkami jako on. Vlastně to pro ni asi muselo být horší, protože měla ještě míň informací než on.

On přinejmenším věděl, kdo stojí za jejich výletem, ačkoliv to, že to věděl, neznamenalo, že by byl míň znepokojený.

Zajímalo ho, jak by Pétainová asi reagovala, kdyby jí řekl, že jsou tady čistě jen kvůli stykům jejího otce.

Kealey přesunul pohled dopředu. Vůz řídil tentýž muž, který si je vyzvedl u restaurace. Číšník Návaz je provedl kuchyní a ven zadními dveřmi. Nikdo v kuchyni jim nevěnoval druhý pohled. Řidič čekal v úzké uličce, opodál stál neoznačený taxík. Představil se jako Abdul, což Kealey okamžitě zavrhl. „Abdul” bylo něco jako „John Smith” ve Státech, zcela bezvýznamné jméno a nejpravděpodobněji falešné. Abdul vás vezme za tím , s kým se máte setkat, zašeptal Návaz Kealeymu do ucha. Je blízký člověku, který vás sem poslal. Můžete mu věřit.

Abdulův obličej Kealey viděl ve zpětném zrcátku a zlomek vteřiny si ho prohlížel. Větší část byla nezapamatovatelná: mastné černé vlasy, velký zahnutý nos, samolibé oči a tenké rty. Nicméně tu byla jedna věc, jež upoutala Kealeyho pozornost. Tohle nebyla tvář městského taxikáře, nýbrž člověka, který strávil většinu času v nepřátelském, velmi drsném podnebí. Obličej měl samou hranu a kůži hrubou jako smirkový papír. V tom okamžiku zvedl oči ke zpětnému zrcátku, ale Kealey se nenamáhal odvrátit zrak. Několik vteřin si hleděli do očí, ani jeden však nic nevyzradil a Abdul se zase vrátil pohledem na silnici před nimi.

Od východu se rychle blížila bouře, a jakmile se počasí začalo zhoršovat, řidič snížil rychlost. Když vyrazili z Bunduchánu, rychle projel středem města a náhodně měnil směr, jak zřejmě hledal známky toho, že je někdo sleduje.

Asi po hodině opustil město po ulici Allama Iqbal Road, jež se náhodou jmenovala stejně jako letiště. Prohnali se obdělávanou zelenou a mírně zvlněnou krajinou a minuli řadu zemědělských usedlostí a malých městeček. O dvacet minu později řidič prudce přibrzdil a smýkl autem na úzkou cestu. Kolem nerovné vozovky svažující se dolů se tlačily stromy a jejich mokré listy se otíraly o okénka auta.

Vynořili se na druhé straně a Abdul zastavil, přičemž starodávné brzdy hlasitě protestovaly.

„Kde to jsme?” zeptala se Pétainová a posunula se doleva, aby viděla přes přední sklo. „Co tady děláme?”

„Musím se tu rozhlídnout, než zavolám někoho dalšího,”

sdělil jí Pákistánec a její otázku ignoroval. „Zůstaňte u auta, dokud vás nezavolám.”

Vytáhl klíčky ze zapalování a vystoupil. Dveře za sebou zavřel a vydal se přes štěrkové parkoviště. Na vzdálené straně parkoviště stála lokální elektrická rozvodna. Velké transformátory byly obehnané třímetrovým drátěným plotem. Kealey Abdula následoval ven z vozu a pečlivě si prohlédl okolí. Na parkovišti nebyla žádná další auta a nikde žádné známky života. To by vysvětlovalo přestávku, ale on se rozhlížel dál. Za rozvodnou se táhlo rozsáhlé zelené pole. Za ním si všiml střech několika domů a krátkého komínu. Všechno zakrýval déšť.

Pétainová vystoupila také. Obešla auto, přistoupila k němu, a přitom se nevysvětlitelně třásla. Zadívala se za Abdulem. „Co si myslíte?“ zeptala se tiše a v hluku bouře ji téměř nebylo slyšet.

Kealey potřásal hlavou a snažil se situaci zhodnotit ze všech stran. Náhle zalitoval, že nenavázal kontakt s Owenem, než se vydal za Machadovým člověkem. Španěl působil upřímným a přirozeným dojmem, když nabízel svou pomoc, ale teď, na nepřátelské půdě, bez reálných prostředků k sebeobraně začal Kealey celou situaci přehodnocovat.

„Já nevím,” odpověděl nakonec na její otázku, „ale je to, jak už jsem říkal… V podstatě nemáme možnost si vybírat.

Tady prostě pravidla neurčujeme my… To oni.”

Abdul došel k bráně v drátěném plotě. Když ho z té dálky pozorovali, vypadalo to, že ji otevřel bez problémů, takže Kealeyho napadlo, jestli byla vůbec zamčená. Pak vklouzl do oploceného prostoru. Prošel pod konstrukcí ve tvaru písmene A, obešel jeden z rozměrných šedých transformátorů a zmizel jim z dohledu. O dvě minuty později se objevil v bráně a mávl na ně, ať ho následují.

Chvíli se nehýbali, potom se Kealey vydal přes parkoviště. Pétainová se s ním snažila udržet krok. Když dorazili k bráně, Abdul ukázal hlavou směrem dovnitř a řekl: „Ceká na vás.” „To je ono?“ zeptala se Pétainová zaraženě. Kealey netušil, co vlastně čekala.

„To je ono,” ujistil ji Pákistánec s kamennou tváří.

„Počkám tu na vás, než skončíte. Nemělo by to trvat dlouho.”

„Dobře,” prohlásil Kealey. Položil ruku Pétainové na záda a jemně ji postrčil dovnitř, ale ona se bránila a zapřela se patami. Vypálila na Abdula salvu otázek.

„S kým se máme setkat?” ptala se a zvedla hlas, aby ji bylo slyšet přes ten déšť. „Jak se jmenuje? Co má společného s Mengalem?”

„Dost,” procedil Kealey mezi zuby a postrčil ji dopředu, teď už větší silou. „To se brzo dozvíme. Jen běžte.”

Podřídila se, prošla bránou a zařadila se vedle něho.

Naposled se ještě ohlédla přes rameno na stoického řidiče.

„Já mu nevěřím,” mumlala.

„Vítejte v klubu.”

„Já to myslím vážně, Ryane. Tady něco není v pořádku ”

Zastavil se, chytil ji za ruku a otočil ji k sobě. Rychle hodil pohledem k bráně a viděl, že Abdul odchází k autu.

Vrátil se k Pétainové a zjistil, že na něho zírá. Oči měla doširoka otevřené, tmavé vlasy přilepené na čelo, dlouhé prameny jí lnuly k bledým tvářím.

„Marisso, poslouchejte mě,” začal tlumeným hlasem.

„Náhodou s váma souhlasím. Taky tu nechci být a z celý věci nemám dobrej pocit. Ale stojí to za to riziko. Ten člověk, ať je to kdokoliv, nám může dodat přesný místo Mengalova pobytu, a my tuhle informaci nutně potřebujeme. Nemůžem dál ztrácet čas. A taky si nemůžem dovolit to zvorat, takže mi udělejte laskavost, ano? Zkuste se uklidnit a přestaňte se pořád vyptávat, protože to vede akorát k tomu, že toho chlapa vyvedete z míry, a to je to poslední, co potřebujeme.”

Dlouho neodpovídala, jen se na něj mlčky dívala a po tváři jí stékal déšť. Nakonec souhlasně přikývla.

„Fajn,” řekl Kealey, „a děkuju. Věřte mi, že to bude brzo za náma. Chci se odsud dostat stejně jako vy.”

„Dobře,” šla dál mezi transformátory, „všechno závisí na tom, že? “

„Na čem?”

„Na tom, jestli se dostaneme na nějaké příjemnější místo, nebo ne.”

Kealey se usmál a kroutil hlavou. Podařilo se jí na něho zapůsobit i proti jeho vůli. Měla obdivuhodnou duševní rovnováhu. Šli bouří, blýskalo se, byli promočení na kůži, na ilegální akci v cizí zemi bez jakékoliv podpory, a ona ještě dělala vtipy. Pomyslel si, že je to důvod k obdivu, ale myšlenku potlačil, když procházeli pod zvýšenou konstrukcí s kruhovým přepínačem. Napravo, před malou správní budovou uprostřed štěrkové cesty, kdosi stál a částečně ho zakrýval déšť.

“Myslím, že je to on,” zašeptala Pétainová zbytečně.

Pokračovali v cestě a Kealey se snažil muže si prohlédnout.

Měl na sobě dlouhý kabát do deště, končící těsně pod koleny, a pod nadměrnou kapucí kabátu měl pletenou černou čapku. Pletená čapka se Kealeymu zdála vzhledem k příšernému horku poněkud nevhodná. Nohavice měl muž zastrčené do gumových holínek. Z černé látky byl vidět jen proužek mezi okrajem kabátu a holínkami. Kabát i holínky měly nevýraznou olivovou barvu.

Když se přiblížili, zvedl muž hlavu a zpod kapuce se na ně usmál. Za clonami deště Kealey vytušil bledě zelené oči, hustý černý knír a baňatý nos. Muž si stáhl kapuci a teď si prohlížel on je. Kealey zjistil, že jeho první dojem byl správný, ale všiml si ještě něčeho dalšího: podobně jako řidič, i tento muž byl vystaven vlivům povětří dlouhé měsíce, možná roky. Obličej měl drsný a ošlehaný jako kus opotřebované žuly.

„Vítám vás v Pákistánu.” Střídavě se díval na oba.

„Omlouvám se za dlouhou, poněkud klikatou cestu, ale děkuji vám za shovívavost.”

„Kdo jste?” zeptal se Kealey.

„Mé jméno není důležité, ale během naší krátké spolupráce mi můžete říkat Fáhim.”

„Fáhim?” mumlala Pétainová. Předklonila se, aby ji slyšeli přes hukot deště a neustávající hřmění.

”Myslela jsem, že jste říkal Chán.”

Kealey jí neodpověděl. Soustředil se na to, co právě slyšel, a na to, co z toho pro ně vyplývá. Fáhimova angličtina byla obdivuhodná. Naprosto dokonalá a okořeněná slabým britským přízvukem. Nepochybně strávil dlouhou dobu v Anglii, pravděpodobně na některé z univerzit jako Cambridge, Oxford nebo londýnská King’s College. Na druhou stranu, jeho vzhled vypovídal o úplně jiném životě. Kealeymu tento paradox neušel, ale potlačil zvědavost, protože si uvědomoval, proč především v Islámské republice jsou.

„Takže, kde je?” zeptal se konečně. „Kde je Mengal? My musíme

„Promiňte, že vás přerušuji, ale je tu jedna drobnost, kterou musíme probrat, než se dostaneme k samotné věci,”

přerušil ho Fáhim. Zvedl ruku dlaní nahoru, jako by prosil o trpělivost. „Pane Kealey, můj spolupracovník mě informoval, že jste se zastavil kvůli nákupu na bazaru Anarkali, je to tak? A než mi odpovíte, chci vám připomenout, že jsme vás celou dobu sledovali.”

Kealey zaváhal, pak si sáhl dozadu pod košili na opasek.

Odřenou koženou pochvu měl vodorovně upevněnou k opasku. Nahmatal rukou dřevěnou rukojeť šestipalcového nože a vytáhl ho. Držel ho tak, aby nevypadal jako hrozba.

Fáhim se mírně pousmál. „Hoďte ho sem, prosím.”

Kealey poslechl a nůž dopadl na štěrk asi metr od Fáhima. Ten došel k němu, zvedl ho a prohlédl si ostří.

„Nic moc, že?” poznamenal. „Ale asi je to to nejlepší, co jste mohl sehnat tak narychlo. Pane Kealey, domníval jsem se, že toto má být přátelské setkání domluvené naším společným kolegou. Zajímalo by mě, proč jste považoval za nutné se ozbrojit.”

„Váš řidič je ozbrojený,” upozornil ho Kealey, „a tak jsem předpokládal, že vy budete taky. Víte, jak to chodí.”

„Ano,” přitakal Fáhim. „To vím” Otočil se a hodil nůž za plot, kde zmizel v křoví. Když se obrátil zpátky, držel v pravé ruce pistoli.

„Ach ne,” šeptla Pétainová. Kealey se na ni chtěl podívat, ale nedokázal odtrhnout zrak od zbraně v ruce druhého muže. Měl to čekat, pomyslel si hořce, ale možnost, že jde o past, vážně nezvažoval. Je to jasné. Machadův muž přešel na druhou stranu. Možná dokonce pracuje přímo pro Mengala. Vlastně je to jedno, přemítal Kealey. Teď už ano.

Měl pocit, že zapustil kořeny. Byl dokonale bezmocný.

Znechuceně si uvědomil, jak obrovskou chybu udělal tím, že sem přijel.

„Ryane, co budeme…”

Zbytek otázky Pétainové pohltil déšť. Zopakovala ji, tentokrát hlasitěji, ale Kealey se nedokázal na její slova soustředit. Pozornost dál upíral na muže, jenž teď přicházel k nim. Když byl asi metr a půl od nich, sáhl hluboko do levé kapsy kabátu a vytáhl pouta.

Hodil je Kealeymu, který je chytil. Fáhim ukázal na Pétainovou. „Připoutejte ji,” přikázal Kealeymu. „Jen za jednu ruku, k tomu transformátoru.”

Ukázal na velkou šedou skříň po Kealeyho levici.

Pétainová se tam podívala. „Co to děláte?” zařvala na Fáhima. „Proč to děláš, ty hajzle? Měl jsi nám pomoct!”

Muž nereagoval. Pétainová se otočila ke Kealeymu, chytila ho za paži a naléhavě šeptala: „Musíme utéct. Zabije nás oba. Víte, že nemůžeme”

„Nechystá se nás zabít,” odpověděl jí Kealey, v hlavě se mu náhle rozjasnilo. Hluboce se styděl, že strnul, byť i jen na pár vteřin, ale o tom teď nebyl čas přemýšlet. Pravdou bylo, že nikdy neměl věci nechat dojít až sem, ale později bude dost času probrat si tu spoustu chyb, pokud a jenom pokud se jim podaří dnešní střetnutí přežít. Zatím musí zůstat ve střehu a číhat na příležitost. Věděl, že dostane pouze jednu, a bude sebou muset hodit, aby jí využili.

„Neobtěžoval by se vaším poutáním, kdyby nás chtěl zabít.

Tady se děje něco jiného.”

„Co?“ dožadovala se Pétainová vysvětlení. „Co se tak asi může dít? Nejsme”

„Mlčte,” nařídil Fáhim. Jeho hlas přehlušil hukot deště.

„Nemáme tolik času. Běžte ji připoutat.”

Kealey zaváhal, ale pak Pétainovou popadl za paži a táhl ji k transformátoru. Pouta mu při každém kroku narážela na levé stehno. Vzpírala se, ale ne příliš silně. Kealey si to nejdřív nedokázal vysvětlit, ale pak pochopil. Byla příliš zmatená, aby bojovala naplno. Když se však dostali do blízkosti transformátoru, prudce sebou škubla. Zřejmě doufala, že ho překvapí.

Kealey ji jen stěží udržel, protože ji moc netiskl.

Uvědomil si, že by se mohla uvolnit, a tak jí prudce mrštil na kovové vstupní dveře. Když odletěla ode dveří, vyrazila si dech. Zachytil ji, znovu s ní praštil o dveře a vnější hranu předloktí jí přitiskl na horní část hrudníku. Pohyboval se rychle a využil celou svou váhu, aby ji udržel na místě.

Začala tvrdě bojovat a křičela přitom, ať toho nechá, ale Kealey začal rychle potichu mluvit a ona se postupně zklidnila. Pak, lapajíc po dechu, k němu zvedla divoký, tázavý pohled.

“Musíte přestat,” přemlouval ji, když si byl jistý, že ho poslouchá. Měl obličej jen pár centimetrů od jejího. „Vím, že máte strach, ale tohle ničemu nepomůže. Nemůžu se soustředit, když mě nenecháte. Jen zkuste zůstat v klidu, jo?

Já nás z toho dostanu.”

Chvíli mlčela a jen těžce oddechovala. Pak na chvíli odvrátila zrak. Když se zase podívala na něj, Kealey viděl, že má oči klidné, ale ovládala se jen taktak. Zřejmě zoufale chtěla slyšet odpovědi.

„Co uděláte, Ryane?” šeptala tiše. „Co se tu děje?

Myslela jsem, že ten člověk je na naší straně. To jste mi říkal… že nám má pomáhat.”

„Nevím, co se děje, ale zjistím to.” Sundal ruku z její hrudi a několik kroků ustoupil. „Podejte mi ruku.”

Váhala celou věčnost. Nakonec napřáhla levou ruku.

Kealey jí zaklapl pouto kolem zápěstí a pak kolem oválné kliky vstupních dveří. Když pouta zaklapla, zavřela Pétainová oči a potřásla hlavou, jako by chtěla popřít, co se tu stalo.

Kealey na ni pohlédl. Rád by ji nějak utěšil. Chtěl jí říct, že to bude v pořádku, že nedovolí, aby se jí něco stalo, ale byly by to prázdné sliby a těch už v životě vyslovil spoustu.

Místo toho se prostě otočil k jejich domnělému spolupracovníkovi.

Fáhim se zatím nepohnul. Pořád ještě stál uprostřed štěrkové cesty a dlouhý plášť mu plácal do nohou. K levému uchu měl teď přitisknutý satelitní telefon, v pravé ruce stále držel pistoli namířenou přibližně Kealeyho směrem.

Když se k němu blížil, slyšel Kealey útržky konverzace, ale nic, co by mu dávalo nějaký smysl. Když byl na dva metry od něj, srovnal muž pistoli a namířil Ryanovi na hrud5. Kealey viditelně nereagoval, ale při pohledu do hlavně poloautomatu se mu svaly napnuly a začal rychleji dýchat. Fáhim zamumlal několik dalších slov a pak si telefon přitiskl k rameni. Vzhlédl a řekl něco, co Kealeyho úplně vyvedlo z míry.

„Chce s vámi mluvit.”

Kealey na několik vteřin oněměl, ve spěchu se snažil srovnat si myšlenky s tímto podivným vývojem událostí.

„Kdo?” zeptal se konečně zvýšeným hlasem, aby ho bylo slyšet. „O kom to sakra mluvíte? Je to Mengal?”

Druhý muž neodpověděl, jen mu hodil telefon. Kealeymu se ho podařilo chytit, a když zjistil, že je stále zapnutý, zvedl si ho k uchu. „Kdo je tam?” zeptal se důrazně. Musel křičet, aby přehlušil zvuk lijáku. „Co chcete?”

„Chci, abyste poslouchal,” řekl Javier Machado. Jeho hluboký kultivovaný hlas byl jasný jako zvon, přestože byli od sebe vzdáleni tisíce kilometrů. „Chci, abyste poslouchal dobře, Kealey, protože, věřte mi, na tom, co teď uděláte, závisí nejméně jeden život a nemusí to být nutně ten váš.”

35

Severní Pákistán

„Ty svinskej parchante,” zašeptal Kealey. Své okolí si uvědomoval jen matně. Fáhim stál poblíž, zbraň namířenou jeho směrem a po obličeji mu stékal déšť, ale všechno ostatní ustoupilo do pozadí. V hlavě se mu uhnízdila jediná věc, totiž že mu uniklo něco velmi důležitého. Zoufale se snažil zjistit, co to je, ale nic ho nenapadalo, a navíc mu vztek zatemňoval logické uvažování. „Co si doprdele myslíte, že děláte? Přísámbohu, že” „Řekl jsem vám, abyste poslouchal,” štěkal Machado. „Kde je Marissa? Slyší vás? “

Kealey se ohlédl, ale odpověď stejně znal. Pétainová byla asi sedm metrů daleko, tiskla se k transformátoru, ke kterému byla připoutaná, ale ani na tak krátkou vzdálenost nemohla přes hučení deště a hromy a blesky, co se jim křižovaly nad hlavou, slyšet nic kromě křiku. „Ne, nemůže nás slyšet.”

„Fajn.” Z Machada zjevně opadla část napětí. „Ale nemůžeme riskovat. Pokud zmíníte mé jméno, neodjedete z Pákistánu živý. Je to jasné? “

„Jo,” zasyčel Kealey, neschopen zakrýt svůj vztek.

„Fajn,” opakoval Machado. „Teď poslouchejte. I když se vám to zdá možná divné, já jsem vás neoklamal. Fáhim, jak jste si už asi uvědomil, byl jeden z mých afghánských agentů, když jsem působil v Pákistánu. Byl první, koho jsem v zemi získal. Je velmi spolehlivý a může vás dovést přímo k Benazírovi Mengalovi. Všechno, co jsem vám řekl předtím, byla pravda.”

„Tak proč ty hovadiny okolo? Proč je vaše dcera připoutaná k”

„Cállate!” zařval Machado. „Řekl jsem vám, abyste mě nejmenoval!”

Kealey to sice neudělal, ne doslova, ale chápal, co chtěl Španěl říct. „Ona ne”

„Buďte zticha,” přikázal Machado chladně. Kealey si nemohl nevšimnout náhlé změny Spanělova tónu. Jeho emoce zaplavovaly celé okolí, ale Kealey přesto dokázal pod tím vším vysledovat základní tón a tím byl čistý pocit viny. Jako by Španěl udělal něco špatného. Nebo se to chystal udělat, pomyslel si Kealey.

„Hodlám přikázat Fáhimovi, aby vám pomohl,”

vysvětloval mu Machado. „Je součástí větší sítě, skupiny, kterou vytvořil v roce 1988 s mou pomocí, samozřejmě. V

té době bylo jejich hlavním cílem dodávat prostředky a zbraně mudžáhedínům během sovětsko-afghánské války.

Teď se víc soustřeďují na… No řekněme, že jde o soukromé podnikání.”

Kealey to ihned pochopil. „Jsou to pašeráci.” A pak mu došel zbytek. „A Mengal je jejich hlavní konkurent.”

„Přesně tak,” potvrdil Machado. „Takže je vám jasné, že je v jejich zájmu vám pomoct. Jeho muži právě teď sledují Mengala a on vás na to místo zavede, jakmile splníte svou část dohody.”

„A co je má část dohody?”

Na druhém konci se ozvalo prudké nadechnutí následované dlouhou pauzou. Kealey cítil, že se starší muž snaží posílit své odhodlání. Když konečně promluvil, jeho hlas obsahoval vinu a zoufalství, což ovšem nijak nezmenšilo šok, který vyvolal.

„Potřebuju, abyste střelil mou dceru.”

Kealey dlouho nedokázal odpovědět. Nemohl uvěřit, že slyšel správně, protože ta slova nedávala smysl. Jistě, gramaticky tvořila správnou větu, ale smysl, samotný obsah, tomu se dalo stěží uvěřit. Nějak se zapletl do něčeho, čemu nerozuměl.

Nakonec se mu podařilo najít svůj hlas. „Nerozumím. Vy chcete, abych… zabil Marissu?”

„Né!“ vyhrkl Machado. V tom jediném slovu Kealey slyšel, jak se z jeho hlasu vytrácí jistota, síla a sebedůvěra.

Rychle se vzpamatoval, ale Ryan to uklouznutí zaznamenal a už přemýšlel, jak ho využít. „Bože, ne. Já jen potřebuju, abyste…” „Abych co?”

„Ji zranil. Aby se stáhla z akce,” vysvětloval Machado.

Následovala dlouhá přestávka. „Kealey, tady je ve hře víc, než vám můžu”

„Ne,” řekl Kealey.

Na druhém konci nastalo nejisté zaváhání. „Co myslíte tím ne? O čem to mluvíte?”

„Neudělám to. Nevystřelím na ni. Vy jste zešílel.”

Kealey slyšel dlouhý, unavený povzdech a pak promluvil Machado hlasem zbaveným všech citů. „Vy mi nerozumíte. Věděl jsem, že tomu nebudete rozumět, ale musíte to udělat. Je to jediný způsob.”

„Jediný způsob k čemu?“ dožadoval se Kealey objasnění.

Byl stále nespokojenější a zároveň vzteklejší a zmatenější.

„Proč po mně chcete, abych udělal něco takovýho?”

„Tomu byste nerozuměl.”

„Tak mi to vysvětlete.”

Tentokrát byla přestávka mnohem delší, a když Machado promluvil, nedával Kealey pozor, protože se soustředil na Fáhima, zbraň v jeho ruce a nejasnou postavu Marissy Pétainové opodál. „Víte o Caroline? Pověděla vám Marissa o ní?”

„Ano, řekla mi, co se stalo.”

„Pak víte, jak zemřela. Víte, co jí Kolumbijci udělali.” „Mučili ji.” Kealey byl celý nesvůj.

„Ne,” řekl Machado. „Mýlíte se.”

„Cože?” Kealey byl zmatený. Pamatoval si každé slovo z toho, co mu Pétainová vyprávěla v Cartageně, a i když nezabíhala do detailů při popisu sestřiny smrti, měl celkem jasnou představu o tom, jak se událost odehrála. „Myslel jsem”

„Mýlíte se,” zopakoval Machado tiše. „Víte, je to otázka míry. Oni ji jen nemučili, Ryane. Začali s prsty na nohou, aby se nepokoušela utéct. Když jí je uřízli, pokračovali s prsty na rukou. Rozumíte, co vám říkám? Rozumíte úplně důležitosti toho, co vám říkám? Rozřezali ji kousek po kousku. To není mučení. To je něco úplně jiného.”

Machado zmlkl a Kealey se rozhodl pro několik slov.

„Podívejte, chápu jak

„Dali jí zrcadlo,” pokračoval Machado. Jeho hlas byl nepřirozeně klidný, až nezúčastněný. „Řekla vám Marissa i tohle? Dali mé prvorozené dceři zrcadlo, aby viděla, co jí dělají. Když jí uřízli prsty, nemohla ho už sama držet, a tak jí ho přidržovali. Velmi dvorní lidé, tihle Kolumbijci, a velmi důkladní.” Machado se tiše, nevesele zasmál.

„Můžete si o nich říkat, co chcete, ale oni jsou opravdu oddaní své práci a jistě si za ni přejí uznání.”

A na to neměl Kealey odpověď. Náhle mu došlo, jak daleko už Javier Machado zašel. Smrt dcery - nemluvě o noční můře, do které vstoupil, když otevřel před osmi lety vstupní dveře domu - ho zcela vyšinula a už nebylo, jak ho vrátit do normálního stavu. Jediná věc, kterou mohl Kealey udělat, byla rozmluvit mu bizarní požadavek, který vyslovil před chvílí, ale k tomu potřeboval vědět, jak do toho celého zapadá Pétainová.

Nicméně když se zeptal, Machado se jen uchechtl. Byl to velmi znepokojivý zvuk a Kealey dal telefon dál od ucha, aby ho nemusel poslouchat. „Vám to pořád nedochází, Kealey, že? Marissa se dala k Agentuře kvůli Caroline. Jistě vám to řekla.”

„Ano, řekla.”

„Řekla vám taky, že jsem udělal všechno možné, aby ji nevzali? Že jsem použil každý ždibec svého vlivu, abych ji udržel mimo Langley?“

„Ne.” Kealey si vzpomněl, že si myslel pravý opak. Že Machado tahal za drátky, aby ji do Agentury dostal. „O tom se nezmínila.”

„A proč si myslíte, že vám to neřekla? Proč mě ignorovala, když jsem ji prosil, aby to ještě zvážila? Proč si myslíte, že ignorovala Élise, když ji prosila, aby zůstala ve Španělsku?”

„Nevím.”

„Protože chce pomstu. Chce najít lidi, kteří zabili Caroline, a chce, aby trpěli. A teď už ji od splnění jejího přání dělí jen pár měsíců.“

Kealeyho náhle zamrazilo. „O čem to mluvíte?”

Machado se opět zasmál, ale bylo to zahořklé, hněvivé gesto. „Harper vám to neřekl? Samozřejmě že ne… To není jeho způsob. Pravice nesmí vědět, co dělá levice. Tak to v Agentuře chodí… Jen lituju, že jsem to nevěděl dřív.”

„Co tím chcete říct?”

„Přede dvěma měsíci Marissu vybrali pro nadcházející operaci v Kolumbii. A tím myslím, že ona je ta operace.

Jakmile přistane v Bogotě, bude sama. Žádné řízení, přinejmenším ne v zemi, a žádná podpora z ambasády. Nic než čtrnáctidenní hlášení do Langley. Cílem je NVC, jinak známý jako kartel ze Severního údolí.”

„Stejnej kartel, co zabil její sestru,” zamumlal Kealey.

Mluvil především k sobě, ale Machado ho po telefonu slyšel.

„Přesně tak. Stejní lidé, kteří provedli tu řezničinu na Caroline. Marissa půjde po stejných bastardech, jenže to nemůže dopadnout dobře, Kealey. Má mizivé zkušenosti z práce v utajení a téměř žádné zkušenosti s prací bez týmu.

Objeví ji hned a pak…”

Rozhostilo se ticho a Kealey zatím usilovně přemýšlel.

Možná Machado není zase tak vyšinutý, jak si zpočátku myslel. Ale zase na druhé straně to, oč ho žádal, bylo prostě…

Jako by dokázal sledovat úvahy mladšího muže, Machado ticho honem přerušil. „Víte stejně dobře jako já, že ji zabijí. Zkusil jsem všechno. Snažil jsem se ji přesvědčit, vyhrožovat jí, snažil jsem se tahat za nitky v Agentuře, aby ji z tohoto vynechali. Nic z toho nefungovalo… Ani Élise jí to nedokázala rozmluvit, a Harper je prostě rozhodnutý ji tam poslat. Agentura se zoufale snaží získat v Kolumbii nějaký ‚opěrný bod‘.

Ale kdyby z nějakého důvodu byla zdravotně neschopná jít do akce…”

„Pak Harperovi nezbude než operaci zrušit,” uzavřel Kealey. Zatím nevěděl, co si o tom má myslet, ale poprvé se mu zdálo, že něco z toho začíná chápat. Musel připustit, že v určitém směru dává Machadův návrh dokonalý smysl.

Přesto na tom, co po něm Španěl chtěl, nebylo nic racionálního nebo snad rozumného. „Přinejmenším si najde někoho jinýho, koho tam pošle.”

„Přesně tak,” řekl Machado. Zněl rezignovaně a sklesle, ale také rozhodně. „Tohle je to poslední, co bych si přál, Kealey, věřte mi, ale je to nejlepší řešení. Pořád bude moct zůstat v Langley. Má pozoruhodné schopnosti v jiných oblastech a je to výjimečná dívka. Příliš chytrá na to, aby zbytečně přišla o život při podobné operaci. Ta je předurčená k neúspěchu… Věřte mi, já to vím. Strávil jsem nějaký čas v Medellínu, když jsem sloužil na operačním.

Vím, co to chce, abyste infiltroval kartel, a jeden člověk s omezenými zkušenostmi není řešením. Jestli tam půjde, je do týdne mrtvá. To je jisté.”

Kealey se podíval na Pétainovou, která stála u transformátoru, levé zápěstí připoutané ke dveřím. Šátek se jí uvolnil a povlával na štěrkové cestičce. Bledou tvář rozmazával déšť, ale zdálo se mu, že se na něho dívá a čeká na nějaké znamení. Jak na ni tak hleděl, něco mu v hlavě sepnulo a on se rozhodl.

„Rozumím tomu, co chcete říct,” pronesl pomalu, „a pravděpodobně máte pravdu v tom, co se stane, když tam pojede, ale musíte najít jiný způsob, jak ji zastavit. Já to neudělám, Machado. Pokud chcete zrušit naši dohodu, udělejte to, ale já to prostě neudělám. Ona si zaslouží dostat šanci, aby ty hajzly dostala, a já ji o ni nepřipravím. Já jí to prostě nemůžu vzít” Následovalo dlouhé, stísněné ticho, a když se Španěl zase ozval, byl jeho hlas napjatý a neústupný. „Kealey, asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Vy nemáte volbu. Vy nemáte co rozhodovat, že to bude tak nebo tak. Vy to uděláte, a basta.”

„Hej,“ odsekl Kealey a sevřel pevněji telefon. Chtěl to tomu druhému ulehčit, ale tohle bylo už něco jiného. „Běžte do prdele. Vy mi nemáte co rozkazovat. Kdo si myslíte, že jste? Poslouchejte -“

„Ne, vy poslouchejte. Pro případ, že jste zapomněl, vám chci něco připomenout. Když jste odlétal do Pákistánu, někoho jste tady nechali.“

Kealey zavřel oči a spolkl odpověď, kterou měl na jazyku. Náhle to celé bylo jasné, ale snažil se, aby mu city nezatemnily úsudek. Machado by určitě nezašel tak daleko… nebo ano? „Naomi.”

„Správně. Mluvil jsem před pár hodinami s vaším zaměstnavatelem a on mě vzal zase pod křídla, abych tak řekl. Požádal mě, abych jí pomohl dostat se ze země. Jinými slovy, bude se mnou v nejbližší budoucnosti.”

„Vy jí neublížíte,” řekl Kealey. Byl zcela přesvědčený, že v tomhle se nemýlí. Spatně toho člověka ve Španělsku odhadl, ale nemyslel si, že by se spleti tak strašně. „Strávil jste třicet let v operačním. Ona je jedna z nás, Machado.

Jestli jí ublížíte, zahodíte všechno, co jste v Agentuře dokázal, nemluvě o tom, že si vás najdou, než se nadějete.”

„O co vám jde, Kealey? Možná jsem se nevyjádřil jasně, když jsme spolu naposled mluvili. Je mi dvaasedmdesát a doktoři mi nedávají moc velké naděje. Už se v životě nemám na co těšit. Marissa je má mladší dcera a jediné žijící dítě. Ona je všechno, co mám, a udělám cokoliv, abych ji ochránil.“

„Machado, jestli”

„Cokoliv“ zopakoval Španěl, „i když to bude znamenat obětovat vaši přítelkyni. Osm let, Kealey, mě dusily vzpomínky na to, co udělala Agentura mé dceři. Osm let!”

Hlas se mu třásl vztekem a ještě čímsi, co Kealey nedokázal rozluštit.

„Já to chápu, ale

„To nikdy nemůžete pochopit. Nedopustím, aby se to stalo znovu,” pokračoval. Hlas mu klesl do děsivé jednotvárnosti, což Kealeymu neuniklo. „A je mi úplně jedno, co udělám, abych tomu zabránil. Teď už ano.“

„Poslouchejte mě, Naomi s tímhle nemá nic společného.

Nechte ji běžet.”

„Nemusím ji zabíjet, nemyslete si,” soukal ze sebe Machado a přitom zvažoval možnosti. Kealey si to uvědomoval a přemýšlel, jak to nejlépe vyřešit. „Prostě…

zmizí.”

„Lidi budou vědět, co jste udělal, Machado,” namítl Kealey. Snažil se působit sebejistě, ale nedokázal zcela zakrýt vzrůstající paniku. Druhý muž zněl odhodlaně, zřejmě s ním nepohnulo ani to, že Naomi je stejně nevinná jako jeho dcera. „Já to budu vědět.”

„Možná, ale nikdy mi to nedokážete. Víte, jaký mám záznam v Langley, a samotné vyšetřování udrží Marissu ve Washingtonu na slyšeních před Kongresem příštích osmnáct měsíců. To mým cílům docela vyhovuje.”

„Ty nemocnej grázle,” bylo vše, na co se Kealey vzmohl. Prostě nemohl uvěřit tomu, co slyšel, a dál už nedokázal předstírat. „Ty nemocnej hajzle. Proč já? Proč ne ten tvůj Fáhim, nebo jak se ve skutečnosti jmenuje? Proč to neudělá on? Proč ses neobrátil hned na něho?”

„Myslel jsem, že se zeptáte, ale odpověď je jednoduchá, Kealey. Fáhim je dobrý člověk, ale jeho loajalita má své meze. Vy jste na správném místě ve správném čase.

Marissa je aktivní agent CIA, utajený zaměstnanec americké vlády. Kdyby tu spoušť zmáčkl on, Agentura si ho najde třeba na konci světa. Nikdy ho nepřestanou hledat.”

Krátká odmlka, než Machado pokračoval.

„Vy jste na druhé straně známý svými poněkud…

neortodoxními metodami. Během své kariéry jste přežil některé vysoce sporné akce a přežijete i tuto. Vzhledem k vašim obdivuhodným služebním záznamům vás nanejvýš vyhodí. A kromě toho, vy potřebujete něco ode mě a já potřebuju něco od vás. Věřte mi, já svou část dohody dodržím.”

„My nemáme žádnou zasranou dohodu,” odsekl Kealey.

„Ne z mýho pohledu.”

„Ale ano, máme,” trval na svém Machado. „Myslete na Fitzgeraldovou. Jestli to uděláte, zachráníte jí život. Budete za hrdinu pro každého amerického muže a ženu i pro mnohé po celém světě. A z dlouhodobého hlediska uděláte správnou věc i pro Marissu.”

„O tomhle nerozhodujete vy. Ona je dospělá žena.

Nemáte právo rozhodovat o její budoucnosti. To právo nemám ani já. Kdybych to udělal, sebral bych jí to, po čem nejvíc touží. Myslel jste na tohle? Uvažoval jste, co chce ona? Co je pro ni nejlepší?” „Už dost,” štěkl Machado.

Kealey věděl, že zasáhl do černého, ale bylo to příliš pozdě.

„Je čas, abyste se rozhodl. Co uděláte? A pamatujte si, že v této chvíli je vaše přítelkyně pět metrů ode mne. Její život je v mých rukou.”

Kealey potlačil instinktivní odpověď, ale dalo mu to práci. „Jak mám vědět, že ji necháte jít, když udělám, co chcete?” „To nevíte. Ale já nijak netoužím jí ublížit. To se stane jen v případě, když si to budete přát vy.”

„Běž do prdele,” prskl Kealey. Vypnul telefon a bez varování ho hodil Fáhimovi. Afghánec ho chytil jen s obtížemi. Za deset vteřin začal zase zvonit a Fáhim ho zvedl k uchu. Řekl několik slov, naslouchal, pak zase řekl několik slov a vypnul ho. Vrátil se a podával zbraň Kealeymu.

Kealey uchopil teplou umělohmotnou pažbu. Z váhy zbraně soudil, že pistole Makarov 9 mm je plně nabitá, ale přesto zatáhl závěr pár centimetrů dozadu. Když viděl blýskající se mosaz náboje v komoře, závěr povolil.

Ustoupil o pár kroků, pistoli namířil na mužův obličej a zeptal se: „Co mi zabrání, abych vás teď nestřelil?”

Afghánec zůstal klidný, tvářil se neutrálně. „Vy přece odpověď znáte,” odtušil chladně.

Kealey zoufale potřásl hlavou, ten muž mu na jeho blufování neskočil. Vzpomněl si na Naomi, takovou, jak ji viděl včera: opřenou o veřeje vypůjčené ložnice, čisté kapky vody na ramenou a slzy v očích, kostnaté paže objímající hubené, podvyživené tělo.

A ta vzpomínka ho drásala stejně, jako byl rozpolcený v její přítomnosti. Bylo jasné, že s tím nechce nic mít, ale nedokázal ji opustit. Všechno, co potřeboval, slyšel v hlase Javiera Machada. Kealey si byl jistý, že Španěl nebude váhat a splní své hrozby, ať tak či onak, a nebyl připravený riskovat a zradit důvěru bývalého řídícího důstojníka. Pokud by se zmýlil, ztratil by příliš.

Takže zbývala jediná možnost.

Když kráčel po štěrkové cestě, měl pocit, že má na nohou betonové bloky. Nohy se mu bořily do volných, vodou nasáklých kamínků. Nemohl uvěřit, že to zašlo tak daleko. Ani za tisíc let by si to nepospojoval. Neviděl žádnou možnost, jak by mohl předem zjistit, o co Machadovi jde. Účast Pétainové na připravované operaci byla přísně tajná a neexistoval způsob, jak se to mohl předem dozvědět, hlavně proto, že to ani vědět nemusel.

Jenže i kdyby tu informaci předtím měl, nedokázal by v Cartageně zjistit, co Machado zamýšlí. Bylo tu příliš mnoho souvislostí, které by musel sledovat, a on se v té době soustředil na jiné věci, všechny důležitější než rodinný příběh Marissy Pétainové.

Kealey si ovšem uvědomoval, že všechny tyto úvahy jsou k ničemu. Nemělo cenu balamutit sám sebe. Mohl to rozebírat, jak chtěl dlouho, ale to nic nezmění na skutečnosti, že mu uniklo pár rozhodujících faktů a teď za jeho chyby zaplatí Pétainová.

Když se k ní přiblížil, začala něco říkat skrz proudící déšť, zřejmě byla zvědavá, co se děje. Pak uviděla zbraň v jeho ruce. Podívala se mu do očí a musela tam spatřit pravdu, protože dočista zesinala a podlomily se jí nohy.

Chytila se rukou kliky dveří a podařilo se jí zůstat stát.

„Co to děláte, Ryane?” Její hlas měl slabý nádech naděje, ale jen velmi slabý. Nejspíš už věděla, co se stane.

„Proč vám dal tu zbraň?”

„Marisso,” odpověděl prkenně, „musím něco udělat. Vy to teď nechápete, ale časem, víte -“

„Proč vám dal tu zbraň?” přerušila ho. Hlas jí s každým slovem stoupal, šplhal se k hysterii. Snažila se zdržovat, to bylo jasné, ale také se zoufale snažila získat odpovědi na otázky, i teď, v konečné fázi hry. „Kdo byl na tom telefonu?“

Nad hlavami se jim zablesklo. Hrom následoval po zlomku vteřiny, zvuk, jako když rychle jedoucímu náklaďáku na dálnici praskne pneumatika. Když zadunění roztrhlo tmavé nebe, přehlušilo část Kealeyho slov, ale on si toho nevšímal. Všechno to stejně byly jen banality a na dané situaci nezmění vůbec nic. Z vlastních slov se mu dělalo špatně, ale něco jí říct musel a nic rozumnějšího ho nenapadalo.

„Musím, Marisso. Vím, že nerozumíte, ale nedá se tomu vyhnout. Věřte mi, zkusil jsem to…”

„Co myslíte tím, zkusil jsem to’? Kdo byl na tom telefonu? Kdo vám řekl, že to máte udělat? “

„Marisso, nemůžu”

„Kdo byl na tom zatraceným telefonu, Ryane?” Teď už bojovala a bez zábran plakala, snažila se utrhnout ode dveří.

Nemohlo se jí to podařit, na to byla příliš pevně připoutaná, ale snažila se dál. Rvala se ze všech sil. „Kdo to byl, ty hajzle? Proč chtějí mou smrt? Co jsem jim udělala? “

„Oni ne Kealey se zarazil, než stačil doříct zbytek. Ona ho zřejmě předtím neslyšela. Nechtěl ji zabít, ale jestli si myslela, že ano, pak bude pokračování snadnější. „Zavřete oči, Marisso. Otočte se, zavřete oči a otočte se ke dveřím.

Nebude to bolet, slibuju.”

„Nemůžete to udělat,” naříkala. Na tváři se jí mísily slzy s dešťovou vodou. Bojovnost ji náhle opustila a zůstal jen obličej s jakousi nadějí v záchranu na poslední chvíli.

„Tohle nemůžete.”

„Musím,” řekl a to slovo mu drhlo v krku. Kriste, pomyslel si hořce, jak jsem se sem dostal? Za tohle té proklínám, Machado. Proklínám té.

„Udělejte, co jsem řekl. Otočte se ke dveřím a zavřete oči.”

Podlomily se jí nohy a padla na kolena, obličej naprosto bez výrazu. Vytřeštěné, prázdné oči upírala přímo před sebe a hlavou pomalu kývala ze strany na stranu. Kealey uvažoval, co asi v tomto hrozném okamžiku vidí. Přeběhl jí před očima celý její život? Nebo prostě přemýšlela, jak se mohla dostat až sem, tak jako na to myslel on?

„Marisso,” promluvil mírně, ve snaze ji popohnat.

Po téměř nekonečné přestávce se pomalu otočila, koleny vyryla rýhu do mokrých oblázků kolem transformátoru. Pak si opřela čelo o kovové dveře a začala si potichu cosi mumlat. Kealey k ní přistoupil, jeho kroky překryl zvuk bouře. Naklonil se k ní. Jak se chystal udělat to, co mu nařídil Machado, pistole v jeho ruce byla jako z olova.

Nemohl neslyšet, co říká, a její slova způsobila, že strnul.

Modlila se. Ne za vykoupení, ne za spasení, ale za odpuštění rodičů. Modlila se, aby pochopili - aby jí časem odpustili, její rodiče, že jim způsobila tolik bolesti.

Když to Kealey slyšel, ustoupil a zhluboka se nadechl. V

tom okamžiku si nepřál nic jiného než mít tady Javiera Machada. Přiložit mu hlaveň k hlavě a zmáčknout spoušť a poslat ho do pekla mnohem skutečnějšího, než jaké vytvořil sám. Na okamžik zvažoval, že to celé nechá být a poví Pétainové pravdu: že za všechno, co se jí stalo, je odpovědný její otec. Že ji raději uvidí zmrzačenou za psacím stolem, než aby žila svůj vlastní život se všemi nástrahami a riziky.

Pak se mu zjevil obličej Naomi a připomněl si Španělův ponurý, rozhodný tón, když vyslovoval svou hrozbu.

Kealey věděl, že ten už sám sebe přesvědčil, že tohle je jediný způsob, jak dceru ochránit, což znamenalo, že udělá cokoliv, aby dosáhl svého. Dokud Pétainová chodí, není Naomi v bezpečí, a to mu stačilo, aby se přiměl k činu.

Tohle prostě musel udělat, aby dosáhl svého cíle. Kealey cítil tu ironii. On i Machado byli ochotni udělat špatnou věc, aby zajistili lidem, které mají rádi, „bezpečí”, i když to byl v obou případech relativní pojem. Ale stejně neviděl žádnou alternativu.

Pétainová stále tiše mumlala a její modlitbu občas přerušovaly srdceryvné vzlyky. Kealey se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a rychle se předklonil. Už na to nemohl myslet, jen to chtěl mít za sebou. Rychlým pohybem ji přimáčkl levým předloktím ke dveřím a pravou ruku jí vsunul mezi nohy. Než si uvědomila, co se děje, podíval se dolů, kam míří, přitiskl ústí makarova zezadu k jejímu kolenu a chystal se stisknout spoust5…

A nic se nestalo. Stačilo jenom stisknout, ale…

Váhal. Proč? Ptal se sám sebe. Proč cekám? Na okraji zorného pole viděl Fáhima, popocházel vpravo po stezce. V

tmavém, beztvarém pršiplášti a s kapucí přetaženou přes hlavu vypadal neskutečně, téměř jako duch vznášející se nad neoznačeným hřbitovem. Jenže on je skutečný, připomněl si Kealey a čekal. Dalo se předpokládat, že se přesouvá, aby lépe viděl na to, co se děje. Pétainová byla stále ztuhlá strachem, ale to nebude trvat dlouho. Kealey věděl, že mu dochází čas. Musí konat. Zapřel se, přitiskl zbraň k zadní straně jejího kolena a snažil se silou vůle zmáčknout spoušť.

36

Fajsalabád

Paul Owen a zbytek čtyřčlenného týmu strávili na místě většinu dne. Do Fajsalabádu přijeli ráno. Ta ženská Bucharí v Sarakpur Sárif nic nevynesla. Za čtyřiadvacet hodin, co ji sledovali, opustila svůj byt dvakrát. Při obou příležitostech si pouze pěšky došla do místní kavárny na kávu a baklavu.

Nemluvila s nikým kromě obsluhy a nenašli ani žádné známky toho, že by někdo sledoval její dům. Podstatné pro Owena nebyly její pohyby, nýbrž její celkové vystupování.

Na to, aby mohla být jakkoliv namočená do nějakých problémů, se chovala příliš nenuceně, nespěchala a byla zcela uvolněná. Ze seznamu podezřelých ji vyřadil dvě minuty potom, co ji uviděl na ulici, ale drželi se jí dál, jen aby měli jistotu. Konečně v deset večer předešlého dne ji Owen definitivně vyškrtl a tým se přesunul k veterináři.

Nebyli ve městě ještě ani čtyřiadvacet hodin a Owen si byl jistý, že tento cíl je nevinný stejně jako Bucharí.

Veterinář vyšel z domu ráno v šest hodin. Pěšky došel asi tři čtvrtě kilometru do své ordinace na Circular Road na jižním břehu řeky. Budovu od té doby neopustil a dva muži, kteří hlídali jeho dům Husain Manik a Mark Walland, nehlásili nic neobvyklého. Když přišla asi před hodinou bouřka, vyběhla jeho žena z domu, aby ze šňůry vzadu na zahradě stáhla nějaké prádlo, jinak se nedělo nic.

Owen si unaveně povzdechl a pohodlně se opřel na židli.

Seděl v přeplněné kavárně vedle jednoho z velkých oken do ulice. Přes sklo, po kterém stékaly proudy deště, měl nerušený výhled na přední stěnu domu s veterinářovou ordinací. Ta byla v nevýrazné jednoposchoďové budově ze žuly a vápence. Pěší provoz do budovy a z budovy byl velmi silný, ale na tom nebylo nic podezřelého, a Owen neviděl nic, co by nasvědčovalo nějakým opatřením proti sledování. Byl si celkem jistý, že v budově probíhá běžná práce, což znamenalo, že v době, kdy jsou v kritické časové tísni, ztrácí čas sledováním další stopy, jež nikam nevede.

Vztekle potřásl hlavou a sáhl po láhvi oranžády stojící na stole. Byl na stejném místě příliš dlouho a zřejmě by se měl pohnout. Prokličkoval hlučným prostorem se stolky, vyšel ven a zabočil doprava. Cestou na východ, kdy se musel prodírat hustým davem chodců, se znovu probíral seznamem Mengalových možných spolupracovníků. Dvě jména už vyškrtli, a tak jim zbývala ještě dvě. Velké naděje nevkládal Owen ani do jednoho z nich.

Všechny cíle sice měly prokazatelné vazby na Benazíra Mengala, ale Owen se nemohl zbavit pocitu, že jsou na špatné stopě. Příštích pár dní to prokáže, ale v této situaci by se docela rád mýlil. Od únosu Fitzgeraldové uběhly čtyři dny a on cítil, jak se čas krátí. Každý den představoval pro únosce větší riziko. Dřív nebo později to pochopí a rozhodnou se odepsat ztráty, pokud to už neudělali. Owen si nic nepřál víc než tomu zabránit, ale k tomu potřeboval pro začátek něco hmatatelného něco, na čem by mohl zapracovat. Jinak byl stejně bezmocný jako všichni ostatní.

Čas ztrácený v Pákistánu byl jen jednou z příčin jeho špatné nálady. Kealey se měl hlásit už včera, ale zatím tak neučinil. Jonathan Harper Owena informoval o Kealeyho počínání ve Španělsku o tom, že tam nechal Kharmaiovou a místo ní vzal s sebou Pétainovou. Po přistání v Pákistánu Kealey i nadále ignoroval jeho rozkazy, ovšem za předpokladu, že sem vůbec dorazil. Nic z toho Owena nepřekvapovalo. Pracoval s Ryanem dost dlouho, aby věděl, že má velmi rozčilující zvyk dělat si věci po svém, nicméně za současné situace bylo takové chování prostě neomluvitelné. V sázce bylo příliš mnoho, aby si ten chlap tvořil vlastní pravidla, i když to jinak byl jeho běžný způsob práce.

Když vstupoval do brány Kajsery, hlavního vchodu do osmi tržišť, pořád na to musel myslet a narůstal v něm hněv.

Pod zvětralým betonovým obloukem se schovávala před neustávajícím deštěm spousta lidi. Vlhký vzduch zaváněl levnou kolínskou a cigaretovým kouřem a hlasy se odrážely od pomalovaných zdí. Za obloukem stoupala z horké, vlhké ulice pára. Owen uvažoval, jestli má změnit postavení na Circular Road, nebo si pozici vyměnit s Massim, jenž sledoval zadní stranu veterinářovy ordinace, když vtom mu začal v kapse vibrovat mobilní telefon. Vytáhl ho a přitiskl si ho k uchu. „Jo?”

„Owene?”

Když plukovník z Delty uslyšel, kdo volá, sevřel telefon pevněji. „Kealey, jsi to ty? Kde jsi doprdele byl? Potřeboval jsem tě tady už včera. Snažím se to tu zvládnout”

„Kde jste? “

Owen se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Snažil se ovládnout vztek, protože věděl, že ničemu nepomůže, když mu teď podlehne. „Ve Fajsalabádu,” sdělil upjatě. „Kde jsi ty?”

Kealey se s odpovědí na otázku neobtěžoval. „Můžeš mluvit?”

Owen se ani nemusel rozhlížet. Lidé byli všude. Nemohl udělat krok žádným směrem, aby do někoho nevrazil. „Ne, vlastně ani ne,” a začal se posunovat davem k jižnímu konci brány.

„Pak jenom poslouchej,” řekl Kealey. Hlas měl tlumený a napjatý, plný něčeho, co Owen nedokázal určit. Snad zoufalství? Nebo viny? Ani jedna možnost nedávala moc smysl… Musí to být něco jiného.

„Jsem někde na východ od Láhauru,” sděloval mu Kealey, „a potřebuju, abys sem okamžitě vyrazil. Jak dlouho ti to může trvat?”

Owen o tom přemýšlel a zastavil se přitom u Stánku s hovězím, povoleným podle šaríi, kuřaty a smaženými brambůrkami. Stánek chránil veliký modrý deštník.

„Čtyřicet minut, plus minus. Máš něco? “

„Zatím ne, ale je to jen otázka času.”

Owen se zastavil, podíval se na telefon a snažil se uhodnout, co tím myslí. „Nerozumím. Proč chceš, abych se přesunul, když nic

„Podívej, vysvětlím ti to potom. Prostě přijeď se svými lidmi co nerychleji do Láhauru.”

„Fajn. Kde se sejdeme?”

„Zatím nevím… Zavolám ti, až to budu vědět. Mluvil jsi s Harperem?”

Owen otázku stěží zachytil, protože něco v pozadí přehlušovalo Kealeyho slova. Owenovi trvalý, vysoký hluk velmi připomínal nářek, ale to hned zavrhl, protože věděl, že to musí být něco jiného.

„Jo, už dřív. Nebyl nadšený.”

„Ať jde do hajzlu,” odsekl Kealey. „Je mi úplně fuk, co si myslí. Až se vrátíme, bude toho muset hodně vysvětlovat.

Mezitím by ses ale měl se svýma lidma pohnout. Budu tu na vás čekat.”

„Co je s Pétainovou?”

Na druhém konci následovalo zaváhání. „S ní si nedělej starosti,” prohlásil Kealey nakonec. „Jen sebou už hoďte.

Zavolám zpátky.“

Owen začal s dalšími otázkami, ale spojení už bylo přerušeno. Vztekle zaklel a vysloužil si vyčítavý pohled majitele Stánku. Jakmile se však vracel bránou zpět, vztek se počal drolit. Nahradily ho vážné starosti. Jak vyťukával Wallandovo číslo, nemohl přestat myslet na to, co slyšel v pozadí Kealeyho části konverzace. Zprvu se domníval, že zvuk nebyl něčí nářek, ale vzhledem ke Kealeyho podivnému tónu a jeho stručné, upjaté zmínce o Marisse Pétainové, si tím už nebyl tak jistý.

V každém případě si byl jistý, že za informace, jež získal – nebo získá, Kealey zaplatí vysokou cenu. Jedinou otázkou zůstávalo, jak vysokou, ale to se brzy dozví spolu s dalšími věcmi. Teď se musí soustředit na jiné záležitosti, z nichž ta, jak se dostat rychle do Láhauru, jistě nepatřila k nejmenším.

Když skončil hovor s Owenem, vypnul Kealey telefon a podíval se na muže, jehož znal pod jménem Fáhim.

Afghánec byl bledý, oči měl pevně zavřené. I přes trvající déšť Kealey viděl, že se potí. Zranění nebylo vážné, ale z jeho umístění mohl agent CIA hádat, že je velmi bolestivé.

Když odtrhl zbraň od kolena Pétainové, Kealey vystřelil jednu kulku do Afgháncovy nohy. Ta ho měla hlavně znehybnit. Náboj vytrhl poměrně velký kus masa z vnější strany stehna. Prozatím to Kealeymu stačilo. Na tohoto muže skutečná bolest teprve čekala.

Nedokázal Marissu Pétainovou střelit. Nerozuměl tomu, protože to mělo být snadné. Vlastně to mělo být víc než snadné. Koneckonců, nic pro něho neznamenala, zatímco Naomi… no, ta znamenala všechno. Nevěděl, proč nakonec otočil zbraň proti Fáhimovi. Nechápal, jak mohl natolik zradit vlastní city vlastní instinkty. Nebylo to vědomé rozhodnutí, a co bylo nejhorší, Machadovi věřil každé slovo. V hloubi duše Kealey věděl, co udělal, a věděl, co to znamená. Tím, že ušetřil Pétainovou, pravděpodobně odsoudil Naomi k smrti, ale to bylo v daném okamžiku mimo jeho vnímání. Tu myšlenku dokonce ani nemusel odsouvat do pozadí, protože vlastně celý dosah toho všeho zatím nestrávil, stejně jako všechny důsledky svého činu.

Jednoduše se tím teď nemohl zabývat. Ne teď. Ne tady, a možná už nikdy.

Afghánec se po něm podíval, jako by mu četl myšlenky.

Držel si zraněnou nohu, obličej zkřivený bolestí. „Hlupáku,”

dokázal zasyčet zatnutými zuby. „Víte, co se teď stane? Víte vůbec, co jste udělal?”

„Nic ve srovnání s tím, co se chystám udělat,” ujistil ho chladně Kealey. Ty otázky si mohl klást sám, ale nebyl ochoten je přijmout od někoho jiného, zejména ne od toho, kdo je právě položil. Strach o Naomi na něho už tvrdě dopadl, a věděl, že je jen otázka času, než ho zcela ochromí.

Pro danou chvíli neměl jinou volbu než se ovládnout a vše odsunout stranou. Jinak by všechno, co dosud udělal, nebylo k ničemu.

Pétainová byla pořád ještě připoutaná k transformátoru.

Kealey ji viděl koutkem oka. Nohy dosud nepoškozené měla zkroucené pod sebou a pravou rukou se držela za levou, stále nataženou nad hlavu. Kealey na sobě cítil její pohled, ale sám upíral oči na muže ležícího u jeho nohou.

Sklonil se, až měli obličeje téměř na stejné úrovni.

„Poslouchejte mě, Fáhime,” začal a snažil se udržet hlas bez výrazu. Snažil se nevidět v duchu Naominu tvář. Snažil se přesvědčit sám sebe, že ona se z toho dostane, přestože ji právě zradil tím nejhorším způsobem. „Poslouchejte.

Vysvětlím vám, co se bude dít dál. Nic se nezměnilo, pomáhat nám je pořád ve vašem nejlepším zájmu. Dáte mi všechno, co máte. Machado mi v Cartageně řekl, že znáte přesně místo pobytu Benazíra Mengala. Je to pravda?”

„Ano.”

„Co ještě máte?”

„Všechno. Zbraně, munici, snímky z pozorování.

Sledujeme ho už řadu dnů.”

„A sledují ho vaši lidé pořád?”

„Ano.”

„Ještě jednou si zavolám a pak vám dám telefon. Začnete je odvolávat tak, aby byli pryč, až tam dorazí mí lidé. A to pryč myslím tak, že nebudou nikde do vzdálenosti deseti kilometrů od toho domu. Pak zavoláte svého řidiče. Je tady?” Kealey ukázal směrem ke vzdálenější části trafostanice, kterou zakrývalo několik transformátorů.

Afghánec zdráhavé přikývl. „Fajn,” pokračoval Kealey.

„Řeknete mu, ať se položí obličejem na cestu a zůstane tak, dokud neodejdeme. Řeknete mu, že když uvidím v jeho ruce zbraň nebo nebude mít obličej otočený k zemi, je mrtvý.

Rozumíte?”

„Proč bych to všechno měl dělat?” Afgháncův hlas zněl nevzrušeně a rezignovaně, a to navzdory bolesti, kterou mu muselo působit zranění. Kealey nemohl neobdivovat jeho houževnatost, ale to na jeho pocitech nic neměnilo. Byl připravený naslibovat všechno, co bylo v dané chvíli zapotřebí, ale později zabít každého, kdo ho do této situace dostal, včetně postřeleného muže. „Stejně mě zabijete,”

poznamenal Fáhim.

Myslí ti to, pomyslel si Kealey. Zmocňovalo se ho zoufalství. Osobně na něho Afgháncova předvídavost zapůsobila, ale nesměl to dát najevo.

„Mýlíte se,” řekl a snažil se působit přesvědčivě.

„Nezabiju vás. Ale i kdybyste měl pravdu, nemáte co ztratit.

Pokud budete spolupracovat, možná vás nechám naživu.

Pokud mi ovšem nepomůžete, nejste mi dál k ničemu.”

Kealey chvíli počkal, než to druhému dojde. „Takže, co to bude? Ano, nebo ne?”

Po velmi dlouhé době Afghánec konečně přikývl, tvář zkroucenou bolestí. „Ano, můžu vám opatřit to, co chcete.”

„Dobře,” řekl Kealey. „Takže, kde je Benazír Mengal?”

Afghánec začal mluvit okamžitě a ani ne za minutu Kealey vyťukával číslo přímé linky na Jonathana Harpera.

Zástupce ředitele CIA se ozval okamžitě.

„Johne, poslouchej, já”

„Kde sakra jsi?” rozčiloval se Harper. Jeho hlas vyjadřoval nepříčetný vztek, který se ani nesnažil ovládnout. „Měl jsi” Kealey ho zarazil několika vlastními ostrými slovy, načež začal povídat. Zabralo to pár minut, ale Harper postupně pochopil, co mu vykládá. Jak mu to jednou došlo, přestal ho přerušovat a poslouchal. Jeho nevíra vzrůstala, když mu Kealey líčil, co se právě odehrálo. Zůstal zticha, dokud Ryan neskončil, a v té chvíli už si vlastně ani nepamatoval, co ho tak rozčílilo.

37

Washington • Severní Pákistán

Bylo těsně po osmé ráno a Harper stál v Západním křídle před Oválnou pracovnou. Omluvil se, aby mohl vzít Kealeyho telefonát, a stále ještě se snažil nějak strávit, co právě slyšel. Kdyby to pocházelo od kohokoliv jiného, nevěřil by mu. Vypadalo to příliš nepravděpodobně.

Současně si však uvědomoval, že ho vlastně ani nepřekvapuje, jak daleko je Javier Machado ochotný zajít, aby ochránil své dosud žijící dítě. Věděl něco o Španělové historii a byl u CIA v daleko nižším postavení samozřejmě, když Caroline Pétainová zemřela v Kolumbii. Sám to sice tak úplně nechápal, protože s manželkou děti neměli, ale věděl, jak by se cítil, kdyby se něco stalo Julii, a dovedl si představit, že ztráta dítěte může být desetkrát horší. Možná dvacetkrát, a to, jak Caroline zemřela… Horší už to být ani nemohlo. Bylo jasné, že její smrt zasáhla Javiera Machada mnohem víc, než kdokoliv tušil, včetně jeho nejbližších, tedy jeho vlastní rodiny.

Zvedl telefon a zavolal Dianě Nealové, sekretářce ředitele, a požádal ji, aby ho spojila se šéfem stanice CIA v Madridu. Aniž by zabíhal do podrobností, rychle mu vysvětlil situaci a šéf souhlasil, že okamžitě pošle dva své lidi do Machadova domu v Cartageně. Harper mu poděkoval a ukončil hovor. Pak se pokusil dovolat přímo Machadovi. Nepřekvapilo ho, že telefon nezvedl, a stejně tak Naomi, když zkusil její satelitní telefon.

Harper se snažil vymyslet ještě něco, co by mohl udělat, ale své možnosti zřejmě vyčerpal. Během krátké a napjaté konverzace se ze všech sil snažil uklidnit Kealeyho, ale v podstatě to nedokázal. Oba znali Machadův profil, pokud šlo o minulé operace, a oba věděli, že to naplánoval do nejmenších podrobností.

Zaměstnanci ambasády nejspíš najdou dům v Cartageně prázdný, až tam dorazí, ale Harper musel mít jistotu.

Uvažoval, jestli vůbec někdy dokáže Pétainové říct, co provedl její otec. Tiše doufal, že to za něho vyřídí Kealey.

Podíval se na hodinky, otočil se, otevřel dveře a vrátil se do Oválné pracovny. Brenneman, Andrews, ředitel úřadu pro zpravodajství” Bale a Stan Chavis tiše rozmlouvali kolem kávového stolku. Když Harper vstoupil, všichni vzhlédli.

„O co šlo?” zeptal se Andrews.

„Máme stopu Mengala,” odpověděl Harper. Neobtěžoval se sdělovat to ostatní. Prozatím nepotřebovali znát celý příběh. Kromě toho by ho stejně nedokázali vyslechnout. Ne po tom, co jim právě řekl. Všichni čtyři se otočili v křeslech a plně se na něj soustředili. „Zřejmě je v severním Pákistánu ve městě jménem Sialkot.”

„A co je s Brynn?” zeptal se okamžitě prezident. V tom momentě zapomněl, jak vysoké je postavení Fitzgeraldové ve srovnání s Harperem, Haydenem, a dokonce i Andrewsem. Normálně by nikdy v jejich přítomnosti nepoužil křestní jméno.

„Zatím se zdá, že ministryně Fitzgeraldová je taky tam,”

odpověděl Harper a všichni čtyři si hlasitě oddechli.

Brenneman vyskočil a ostatní ho následovali, i když neměli kam jít. „Co myslíte tím ‚zdá sec? Co vás k těm slovům vedlo a kde jste vzal tu informaci?”

Harper je rychle seznámil s tím, co mu právě sdělil Kealey, omezil se však jen na to, co potřebovali vědět.

Nakonec vysvětlil, že kolem domu v Sialkotu je velký počet strážných, což zvyšovalo pravděpodobnost, že Fitzgeraldová je v domě.

„Nevíme to ale jistě,” ujasňoval si to Andrews, když Harper skončil. „To, že tam je, nevíme s určitostí.”

„Ne,” připustil Harper. „Ale s určitostí to nebudeme vědět, dokud nebudeme uvnitř domu.”

„Vy navrhujete vtrhnout do toho domu?” zeptal se pochybovačně Brenneman.

„Ne,” odpověděl Harper. „Alespoň ne hned. Ale myslím, že potřebujeme spolehlivé oči, které budou cíl sledovat, než budeme moct rázně zasáhnout. Pane, jak jsem se již zmínil, máme nad oblastí čtyři satelity 8X. Není problém jeden přesunout z oblasti bojů tak, aby pokryl tuto část Paňdžábu.

Máme tam i určitý počet vojáků dobře vycvičených pro zvláštní operace, včetně Ryana Kealeyho, a se satelitním pokrytím nemůžeme nic ztratit, když budeme dům sledovat.

Dokonce i když se Mengal začne nečekaně přesunovat, měli bychom být schopni ho sledovat. Nemá kam utéct.”

„Ti lidi, které máte na místě…” začal Chavis opatrně.

„Jsou ozbrojení?”

Harper zaváhal, ale jen na okamžik. „Ne, nejsou. Ale tento problém se dá snadno napravit, jakmile prezident takový postup schválí.”

„O kolika lidech tu mluvíme?” zeptal se Brenneman.

„Kolik mužů máte v oblasti?”

„Pět mužů včetně Kealeyho a jednu ženu,” vysvětloval Harper. „Z těch šesti jsou dva stávající nebo bývalí příslušníci Delty, jeden je bývalý armádní ranger, kapitán u 82. výsadkové. Další, Aaron Massi, sloužil jako řídící bojových akcí u letectva.” „Pořád je to ale šest proti osmi až dvanácti plus neznámý počet strážných uvnitř budovy,”

poznamenal Andrews. Stísněně potřásl hlavou. „Je to riziko.

V téhle rovnici je spousta neznámých, a pokud to sledování vybouchne…”

„Upozornit pákistánskou vládu je ještě riskantnější,”

namítl Harper. „Přemýšlím o tom už pár dní a probírám, jak to zahrát, až zjistíme, kde Fitzgeraldová je. A musím vám říct, že použít oficiální kanály považuji za chybu. Mengal má pořád spoustu kamarádů na vysokých místech. Když požádáme Mušarafa, aby zasáhl, a dostane se to k nepravým lidem, což se stane, Mengal zabije ministryni a zmizí, než se vůbec dostaneme na místo.”

„Ježíši,” pronesl Brenneman otřeseně, obličej mu pobledl. Znovu se posadil a za okamžik to udělali i ostatní.

Prezident vzhlédl k Harperovi a zeptal se: „Kolik máme času, než se budeme muset rozhodnout?”

Harperovi vrtalo hlavou, proč prezident použil první osobu množného čísla. V konečné fázi to bylo jeho rozhodnutí a jen jeho. Všichni ostatní tu byli jako poradci.

Harper uvažoval, jestli je to začátek pokusu shodit vinu na jiné, přinejmenším podvědomý. Věděl, že to v konečné fázi nehraje roli. Pokud prezident uposlechne jeho radu a sledování „vybouchne”, Harper bude téměř určitě, spolu s Andrewsem a Haydenem, bez místa. Chavis to asi přežije, ale ani ne tak díky své funkci, nýbrž tomu, že ho s prezidentem spojovalo dlouholeté přátelství ještě ze studentských dob v Georgetownu. To s největší pravděpodobností šéfa kanceláře ochrání, pokud dojde k nejhoršímu.

„Pane, nemáme žádný čas nazbyt,” varoval zástupce ředitele. „Mengal se bude snažit nezůstat na jednom místě dlouho. Začne se přesunovat, jakmile mu to podmínky dovolí, ale nemá smysl spouštět záchrannou operaci, dokud nemáme to místo spolehlivě pod dohledem. Jakmile budeme mít ten dům na očích, můžeme udeřit během několika hodin, pokud se k tomu rozhodnete.”

„Ale s tím satelitem na místě nepotřebujeme”

„Pane, promiňte, že přerušuji, ale IMINT” nestačí.

Potřebujeme lidi přímo na místě.”

Brenneman si unaveně povzdechl a zamyšleně sklopil hlavu. Asi po minutě zvedl zrak. „Co se bude dít dál?

Myslím, co potřebujete udělat teď hned, pokud budu souhlasit s vaším návrhem?”

„S vaším dovolením se přesunu do NRO”. Musíme 8X

dostat co nejrychleji nad Sialkot. Váš telefonát řediteli by věcem velmi pomohl. Potom můžeme začít zařizovat věci tady. Tím myslím, že bychom se mohli usadit dole v Situační místnosti.”

„Zavolám mu, než tam dorazíte,” slíbil Brenneman. Ještě vteřinu přemýšlel. „Johne, chci, abyste připravil plán na záchranu ministryně Fitzgeraldové. Od tohoto okamžiku budou další akce probíhat tak, že pákistánská vláda nebude předem informována o našich krocích. To se může změnit, než schválím cokoliv dalšího, ale zatím to platí. Začněte s přesunem svých lidí na místo.”

„Ano, pane,” odpověděl Harper. Prezident se podíval na Andrewse, aby se ubezpečil, že vysílají na stejné vlně, a ředitel CIA souhlasně přikývl.

„Pane,” varoval Bale, „jestli to uděláte, pak diplomatické následky”

„Za tohle to stojí,” dokončil Brenneman Baleovu větu.

Ostře se podíval po šéfovi zpravodajských agentur a služeb.

„Nezapomínej, Kene, že pokud by měl Mušaraf podvratné elementy ve své zemi pod kontrolou, nebyli bychom v této situaci. Možná máme jen jednu šanci dostat ji zpátky, a já si ji nenechám proklouznout mezi prsty.”

Bale přikývl a prezident se teď obrátil ke všem přítomným. „Najdeme ji a dopravíme ji domů, pánové, všemi prostředky. Je to jasné?”

Všichni zamumlali svůj souhlas. Prezident vstal a ostatní ho následovali.

„Mnoho štěstí. Dejme se do práce,” ukončil schůzku Brenneman.

Kealey se poslední půlhodinu díval z okna, ale ubíhající krajina mu nic neříkala. Plně se soustředil na obrazy ve své hlavě. Viděl jenom Naomi a to ho ubíjelo. Nemohl uvěřit, že se v Javierovi Machadovi tak strašně zmýlil, a uvažoval, zda je opravdu schopný toho, čím vyhrožoval. Jeho dosavadní činy říkaly, že není. Lidé s takovou povahou dlouho v operačním nevydrží, tedy za předpokladu, že by se tam vůbec dostali. Machado v operačním oddělení strávil třicet let a jeho kariéru zdobila dlouhá řada úspěchů. Zkrátka, patřil mezi nejlepší agenty, jaké kdy Agentura zaměstnávala, a to z něho dělalo dokonalého profesionála. Kdyby to byl jediný faktor, Kealey by si byl jistý, že blufuje že nemá v úmyslu Naomi skutečně ublížit.

Ale tak jednoduché to nebylo. Machadovy činy byly zjevně založeny na citovém stavu, který Kealey nedokázal zcela pochopit. Když mu Pétainová vyprávěla o příšerné smrti své sestry v Kolumbii, Kealeyho šokovala chorobná povaha zločinu i toho, co následovalo. Nezvažoval však, jak silně to muselo ovlivnit lidi kolem Caroline, zejména její vlastní rodinu. Bolest vyvolaná touto událostí musela být velmi zlá zpočátku Kealey to věděl, protože už jednou zažil podobnou ztrátu, jenže v průběhu času původní dopad tragédie dál hlodal jak v Pétainové, tak v Machadovi. V ní upevňovala touhu po pomstě, u něj šlo o něco jiného. O

něco mnohem nebezpečnějšího. Rozhodnutí chránit možná za jakoukoliv cenu, pokud jeho hrozby byly míněny vážně zbývající dítě.

Kealey si to převracel v hlavě od chvíle, kdy před třemi hodinami opustili trafostanici. Čas využil k tomu, aby informoval Owena a poslal jeho lidi na místo, ale pořád mu zbývaly hodiny nekonečné, úmorné hodiny, kdy musel přemýšlet o tom, co se stalo. K odpovědi na tuto otázku nebyl nyní o nic blíž než tehdy. Pořád nevěděl, jak by býval mohl zjistit pravdu včas. Dokonce si nebyl ani jistý, jakou pravdu měl zjistit. Jednal Machado prostě na základě pokřivené touhy chránit svou dceru před nebezpečím? Nebo se jen snažil řídit jí život za všech okolností? Vlastně to nebylo důležité. Co ale bylo důležité, tak to, jak se zachoval, když se všechno rozklížilo, a on pořád nevěděl, jestli jednal správně. Co jiného mohl dělat než plnit Machadovy instrukce? Existovalo něco jiného, co by byl mohl udělat?

Nějaká reálná alternativa? Nemyslel si to, ale neměl si to jak ověřit a ta nejistota ho pomalu zmáhala.

„Tady,” řekl Fáhim z předního sedadla. Kealey přesunul pozornost dopředu. Mlčky si vynadal, že se v myšlenkách zatoulal, ale o jejich vězně si vlastně nemusel dělat starosti.

Použil jeho vlastní pouta a připevnil je ke dveřím na straně spolujezdce. Pétainová řídila a Kealey seděl za Afgháncem.

Jako jediný v autě měl zbraň a chatrná sedadla v subaru by kulku nezastavila. Kealey o těchto skutečnostech jejich zajatce obsáhle informoval a ten, kromě občasného bolestného zasténání, byl celou cestu zticha. „Musíte jet po téhle cestě.”

Pétainová se otočila na Kealeyho a ten souhlasně přikývl.

Najednou si uvědomil, že ani ona od okamžiku, kdy odjeli od trafostanice, nepromluvila. Zajímalo by ho, co se jí honí hlavou. Podařilo se jí vyslechnout jeho hovor s Machadem nebo Harperem? Pokud ano, pak by to její mlčení vysvětlovalo. Odbočila a Kealey řekl: „Zpomalte.” Pak se obrátil na Fáhima. „Kde je to?”

„Jen pár kilometrů.” Auto poskočilo ve výmolu a Afghánec hrdelně zasténal. Bylo zřejmé, že bolest z průstřelu zesiluje. „Auto by mělo být za dalším kopcem.

Bílá toyota. Bude zaparkovaná na krajnici.”

„Dobře, Marisso, zastavte tady.”

Beze slova zastavila. Kealey vystoupil, došel k okénku u řidiče a požádal ji, ať si přesedne dozadu. Předal jí zbraň a vklouzl na místo řidiče. Za okamžik byla na zadním sedadle. Kealey zavolal Owenovi, který se ozval po pár zazvoněních.

„Kde jste?” zeptal se Kealey. Slušnou představu už měl, ale chtěl si to upřesnit. Krátce potom, co Fáhim zařídil, aby jeho lidé nechali na místě vybavení, Kealey přikázal Owenovi a jeho mužům, aby se přesunuli tam, odkud mohli pozorovat veškerou nežádoucí aktivitu kolem daného místa.

Pozice zaujali přede dvěma hodinami, a když se naposled ohlásili, vypadalo to, že je všechno v pořádku.

„Na hranici stromů jižně od tvýho auta. Dva chlapi ho tam nechali asi před hodinou.”

„Jak to vypadá?”

„Tak čistě, jak se dá čekat.”

„To znamená co?”

„To znamená, že to musíš zvážit, Ryane. O těch lidech nic nevíme a nemáme žádnou možnost, jak tě krýt. To auto může být plný výbušnin. Vyletět do vzduchu to může v okamžiku, kdy

„Na to neměli čas,” upozornil ho Kealey, i když věděl, že jeho protějšek má pravdu. Fáhimovi lidé měli spoustu času připravit jakoukoliv past. „A víš stejně dobře jako já, že potřebujeme to, co je v kufru. Oni chtějí svýho člověka zpátky… nemyslím, že něco zkusí.”

„Ryane…“ Owen byl zcela zřejmě nesvůj. „Jak tě mám přesvědčit, že je to špatný nápad? Musí tu být jinej způsob ”

„Na to nemáme čas, Paule. Víš, že mám pravdu. Takže udělej, co říkám, ano? “

„Tak jo, je to tvůj krk. Já se budu koukat.”

„Dobře, zůstaň, kde seš. Jsem tam za tři minuty.”

Kealey ukončil hovor a zadíval se na muže na sedadle spolujezdce. „Pro tvoje vlastní dobro doufám, že hraješ fér.”

„Bude to tam,” ujistil ho Afghánec. Kealey se mu na moment podíval do očí a hledal nějaké známky utajených záměrů, ale za chvilku to vzdal a zadíval se jinam. Ten člověk byl dokonale nečitelný. A kromě toho, pomyslel si Kealey s hlubokým pocitem hořkosti, ne že bych nějak uměl číst v lidech. I kdyby lhal, nikdy bych si toho nevšiml.

Jen se podívej na Machada. Toho jsem rozhodně nepřečetl.

Nastartoval a pokračoval dál po silnici. Jel pomalu a všiml si, že tu je velmi omezený provoz. Prohlížel každou pěšinu schovanou mezi stromy, každou otevřenou louku a každý příkop a hledal nejmenší známky případné léčky. I během tohoto zkoumání věděl, že pokud má k přepadení dojít, nemá šanci si toho všimnout včas.

Otočil se na Pétainovou a viděl, že zbraní míří na zadní stranu Afgháncova sedadla.

„Skrčte se,” poradil jí. „Buďte na sedadle co nejníž a hlavu držte pod úrovní okna. S hlavní nehýbejte ani o milimetr. Až vystoupím, pokud uvidíte nebo uslyšíte cokoliv, co se vám nebude zdát tím myslím cokoliv, zmáčkněte spoušť, ano? “

Přikývla a sjela na sedadle dolů. Kealey se podíval na Fáhima. „V té pistoli je pořád čtrnáct nábojů, a když se něco zvrtne, máte všechny v zádech. Určitě nemám zavolat vašim kamarádům a ujistit se, že chápou situaci? Protože pokud snad došlo k nějakejm zmatkům, měli bysme je vyjasnit teď hned.”

Afghánec potřásl hlavou. Kapal z něj pot a obličej měl zkroucený bolestí. Začínala skutečně působit naplno. „Ne,”

mluvil přerývaně, „nemusíte jim volat. O nic se nepokusí.

To vám slibuju.”

Subaru přejelo malý kopec a za ním na krajnici stálo zaparkované auto. Kealey zastavil a vystoupil. K zadní části auta došel rychle. Dobře si uvědomoval, že je na něj vidět ze všech stran. V ústech měl sucho a srdce mu hlasitě tlouklo, když sahal pod blatník levého zadního kola pro klíče. Našel je tam, kde měly být, a rychle odemkl kufr.

Přes to, co před chvílí tvrdil Owenovi, napůl čekal výbuch, i když, pokud by v kufru byla bomba, neuviděl by ani neuslyšel nic. Než by zahlédl byť i jen záblesk, bylo by po všem.

Nestalo se ale nic. V kufru bylo jen několik plátěných tašek. Začal otevírat zipy, aby zkontroloval obsah.

Jako první narazil na fotografie ze sledování. Rychle je prohlédl. Na první pohled na nich byli ozbrojení muži před anglickým vesnickým domem. Nevěděl, proč mu na mysli vytanulo britské stavitelství, ale dům určitě nepřipomínal nic, co by odpovídalo převažující architektuře v Pákistánu, a to i přes dlouhé britské koloniální panství. Dál se probíral fotografiemi, ale nic zvláštního jeho pozornost neupoutalo.

Nejužitečnější položkou byl ručně nakreslený náčrt chirurgova domu a jeho bezprostředního okolí. Mapka obsahovala řadu bodů průniku, ukazujících nejlepší přístupové trasy. Fáhimovi muži hlídali dům několik dní, aniž by se prozradili, což mohlo znamenat několik věcí.

Možná většina z nich nebo alespoň velitelé bojovali s mudžáhedíny v Afghánistánu, možná Machado kdy si některé z nich osobně cvičil. Kealey si pomyslel, že to nejspíš bude od každého trochu.

Vrátil fotografie do tašky a začal kontrolovat zbraně.

Byly tam čtyři pušky s dalekohledy, rezervními zásobníky a přístroji pro noční vidění, dále několik pistolí. Zbraně byly, jak viděl na první pohled, vysoké kvality: SIG 550, dva samopaly HK G36 a Bofors AK5B, puška ráže 7,62 mm, upravená pro armádní odstřelovače. Také našel několik robustních bojových nožů. Co nejrychleji rozložil G36.

Jasně si uvědomoval, jak je silnice blízko, asfalt měl jen pár kroků napravo od sebe. Zatím tudy nic nejelo, ale to byla jen otázka času. Když zbraň rozložil, viděl, že jsou v ní všechny součástky. Po sborce z ní vystřelil naprázdno a slyšel uspokojující cvaknutí.

Takže dobrý. Hodil si přes ramena dvě tašky a vrátil se s nimi k subaru. Otevřel kufr, hodil je dovnitř a došel pro zbytek. Když bylo všechno vybavení přemístěno, zavřel kufry na obou autech a vlezl si za volant subaru, u kterého stále běžel motor.

„Všechno v pořádku?” optala se Pétainová. Když se na ni ohlédl, zjistil, že je stále skrčená na zadním sedadle.

Vypadala naštvaně, ale klidně. Hodil pohledem po její pravé ruce a zjistil, že zbraň drží pevně. To mu stačilo.

„V pořádku. Všechno tam je.” Vyjel s vozem zpátky na silnici a pokračoval v jízdě. Pečlivě sledoval zpětné zrcátko.

Napůl čekal, že zpoza stromů k toyotě vyběhnou nějací lidé, ale nezjistil žádný pohyb.

O deset minut později zavolal Owena. „Co se děje?”

„Právě se objevilo nějaký auto,” hlásil plukovník z Delty.

„Z něj vylezl jeden chlap… jde k vozu. Počkej vteřinku.”

Kealey čekal pět vteřin, než se Owen vrátil na linku. „Jo, takže odjíždí. Je moc daleko za tebou, aby tě mohl dohonit, a Massi před tebou neviděl žádný vozy. Zřejmě je všechno v pořádku.” „Dobře.” Kealey si tiše oddechl. Mohlo se přihodit cokoliv a překazit plán, který dal narychlo dohromady, ale teď to vypadalo, že se jim to povedlo.

Protivník jednal poctivě, což byla dost vzácná věc. Kealey došel k závěru, že je Fáhim pro organizaci tak důležitý, jak na začátku předpokládal, což je asi důvod, proč je nikdo nepřepadl. „Sejdeme se v Sialkotu za pětačtyřicet minut.”

„Rozumím. Co vybavení?”

„Mám. Vypadá to, že je v pořádku.”

„Hádám, že pak jsme teda ve hře.”

„Jo, vypadá to tak. Brzo si promluvíme.”

O třicet minut později povolil Kealey nohu na plynu a zabočil se subaru na rozježděnou polní cestu. Projeli mezi rozměrnými kamennými sloupy, sjeli z prudkého svahu a po pár minutách se stromy rozestoupily. Vlevo byla velká bahnitá vodní nádrž a nad skvrnitou hladinou se líně vznášely vážky. Vpravo nebylo nic než rozlehlá zelená louka. Jakmile minuli nádrž, zajel na kraj cesty. Cestu si pečlivě označil, a teď zavolal Owenovi, aby mu udal svou přesnou polohu. Plukovník se poradil se svou mapou a sdělil mu, že tam může být za patnáct minut. Všechno šlo podle plánu.

Nezbývalo než čekat, a tak Kealey vystoupil, aby si protáhl nohy. Fáhim omdlel již před chvilkou, a nepředstavoval by hrozbu pro nikoho, ani kdyby neměl pouta, dosud zaklapnutá kolem zápěstí. Krev z rány v jeho stehně stále prosakovala, ale improvizovaný tlakový obvaz který vytvořila Pétainová pomocí pásků z Afgháncova kabátu do deště konal svou práci a krvácení zpomalil.

Mimoto neměl Kealey žádný zájem na tom, aby se ten člověk cítil pohodlně. Důležité bylo pouze udržet ho naživu, dokud nenajde Fitzgeraldovou a nedostane ji ze země.

Kealey si právě důkladněji prohlížel obsah plátěných tašek, když vedle sebe vycítil Pétainovou. Vzhlédl a zjistil, že ho pozoruje.

Cekal, až promluví. „A co dál?” zeptala se konečně.

„Potřebuju, abyste ho pohlídala,” Kealey ukázal na muže v bezvědomí na předním sedadle. „Mohl si něco nechat pro sebe, takže ho nemůžeme nechat běžet, dokud si nebudeme jistí, že cíle jsou uvnitř domu toho doktora v Sialkotu.

Možná ho nebudete moct pustit dřív než zítra ráno. Stejně odsud musíte odletět sama.”

Přijala to bez poznámek. „A pokud nejsou? Myslím v Sialkotu? “

„Pak ho budete muset přesvědčit, aby vyšel s pravdou ven.” Podíval se jí do očí. V tomto bodě potřeboval mít jistotu. „Může to vyžadovat hodně přesvědčování. Uděláte to? Když budete muset, myslím?”

„Ano, to zvládnu.” Jak si všiml, odpověděla bez zaváhání. Vlastně ani nemrkla. Byl si jistý, že udělá, co bude nutné, a to stačilo. V tomto snad mohl svým instinktům důvěřovat. „Bude žít tak dlouho?” zeptala se Pétainová.

„Doufám. Může se nám ještě hodit.”

Pétainová to chvíli zvažovala. „Ryane…”

Už je to tady, pomyslel si. Dosud netušil, jak tuhle část zvládne, když mu to v uplynulých hodinách několikrát přišlo na mysl.

„Nevím, co se tam stalo,” začala Pétainová pomalu.

„Myslím u té trafačky, ale chci… no vlastně, děkuju vám za to, co jste udělal.”

„Cože?” Chvíli mu trvalo, než mu došlo, co právě řekla.

Byla to poslední věc, kterou by čekal. Potřásl hlavou a nevěřícně se na ni podíval. „Marisso, o čem to mluvíte?

Málem jsem vás střelil.” „To jo, ale musel jste, ne?” Vlastně to nebyla otázka, nicméně zaváhala, než pokračovala. „Chci říct, že nevím, proč jste musel, ale ani byste o tom neuvažoval, kdybyste měl jinou možnost. To je mi jasné, Ryane. Vím o vás… Každý v operačním o vás ví.” Trochu se přitom začervenala, ale na jejím postoji se nic nezměnilo.

Dokonale se ovládala. „Neslyšela jsem, co říkáte, ale ať už jste mluvil s kýmkoliv… No, zcela zřejmě chtěl, abyste to udělal, a vy jste to neudělal. Takže vám děkuju.”

Kealey si uvědomil, že ona pořád nezná pravdu. Tvářila se rozpačitě, ale obličej měla otevřený, což potvrzovalo jeho původní postřeh. Nevěděla, že za to celé je zodpovědný její otec. Mohl jí to samozřejmě říct, ale na to teď nebyl čas.

Bude vůbec někdy čas, aby si člověk poslechl něco takového?

Nejspíš ne, usoudil po delším přemýšlení. Machadovi mohlo jeho počínání připadat rozumné, ale to jen proto, že jeho schopnost jasného uvažování pokřivilo osm let smutku nad smrtí starší dcery a strachu o tu, která mu zbyla.

Pétainové by jeho jednání pravděpodobně připadalo stejně nepochopitelné jako Kealeymu.

„Nevím, co vás to stálo,” pokračovala Pétainová. V tom okamžiku se Kealeymu sevřel žaludek, ale snažil se nedat nic najevo. Pořád na to nedokázal myslet. Pořád se ještě nesrovnal se svým rozhodnutím, které učinil tam u té trafostanice, a nevěděl, jestli to někdy dokáže.

„Ale jsem vám vděčná,” zopakovala Pétainová, „opravdu.”

Podíval se na ni. V očích neměla slzy. To ho zarazilo jako první. Dokonale se ovládala, a musel připustit, že je to obdivuhodné. Javier Machado svou dceru zcela zřejmě hodnotil špatně. Kealey si tím nemohl být jistější. Cítil, že zvládne každý úkol v utajení. Patřila k nejsilnějším lidem, se kterými se kdy setkal.

Náhle si uvědomil, že to je další věc, jejíž původ se dá vysledovat ke smrti její sestry. Nikdy neviděl rodinu tak dokonale zničenou jedinou událostí. Nevyznal se ve vnitřních vztazích sám si se svou rodinou nikdy nějak zvlášť nerozuměl, ale jedna věc mu byla jasná: pod povrchem proudila spousta bolesti, a něco takového chápal velmi dobře.

„Co vás to stálo, Ryane? “

Otázka byla téměř neslyšitelná, ale přesto ho šokovala, a ona si jeho reakce všimla. Kealey chtěl předstírat, že ji neslyšel, ale oba věděli, že to není pravda. Dlouze se jí zadíval do očí a pak se podíval za ni. Mezi stromy se právě vynořilo auto a sjíždělo z kopce. Za volantem Kealey spatřil známou tvář.

„Zřejmě je čas jít.”

Otočila se, aby viděla na přijíždějící vozidlo. „Asi máte pravdu.” A Kealey si oddechl, protože tím to skončilo.

Za volantem seděl Walland. Zastavil tři metry za subaru a vypnul motor. Z auta vystoupili čtyři muži a Kealey sáhl do jedné z tašek a vytáhl z ní 9mm berettu. Podal ji Pétainové spolu se dvěma zásobníky.

„A to je na co?” zeptala se a poklepala pažbu makarova, který měla zastrčený za okraj plátěných kalhot, jako by mu chtěla připomenout, že ho pořád má.

„Pro každý případ,” vysvětlil jí.

Vzala si zbraň a mezitím dorazil zbytek týmu. Kealey zatáhl zip na tašce, z níž vytáhl berettu, a vstal.

„To je všechno?” zeptal se Owen a ukázal na tašku u Kealeyho nohou.

„Jo, to je ono.”

„Takže vyrážíme?” Owen se podíval za ně na bezvládnou postavu na předním sedadle subaru. Bylo jasné, že se cítí nesvůj, a Kealey mu to ani nemohl vyčítat.

„Jo, všechno je připravený. Poslouchej, něco ti musím říct…” Kealey mu vysvětlil, že Pétainová bude hlídat Fáhima, dokud si oni neověří, že Mengal, Saifi a Fitzgeraldová jsou všichni v tom domě v Sialkotu. Pak zavolá jeho lidi a řekne jim, kde ho najdou, než sama opustí zemi. Když si ho Owen vyslechl, přikývl na souhlas.

“Musíme sebou hodit,” dodal Kealey, „naložme ty věci.”

Owen vydal rozkaz Wallandovi. Bývalý ranger si hodil dvě tašky na ramena a vydal se k druhému autu. Owen poodešel, aby promluvil s Manikem a Massim, a tak zůstali Kealey a Pétainová u subaru sami. Stáli tam beze slova asi minutu, ale ani jednomu nebylo do řeči. Ostatní se zabývali svými povinnostmi a toho podivně důvěrného okamžiku si zřejmě nikdo jiný nevšiml. Z nějakého důvodu Kealey náhle vycítil, že nějak v podvědomí po celou dobu věděla, kdo je na druhém konci telefonního spojení. Zeptat se však nemohl a stejně pochyboval, že by to připustila.

„Hodně štěstí,” popřála mu nakonec a rychle k němu vzhlédla. „Doufám, že ji najdete.”

Kealey kývl a odešel k druhému autu, ale když sáhl po klice u spolujezdce, její poslední slova mu zazvonila v hlavě a on náhle zjistil, že v nich hledá nějaký hlubší význam.

O kom to vlastně mluvila? O Fitzgeraldové? Nevěděl, jestli si jen nevymýšlí, když v jejích posledních slovech hledá nějaký skrytý smysl. Samozřejmě se mohl zeptat, ale jaký by to mělo smysl? Jestli o všem celou dobu věděla, vyřeší se tím něco?

Ne, rozhodl po chvilce přemýšlení. Nevyřeší. Pokud je Naomi opravdu pryč, pak padne vina na jediného člověka, a nebude to Marissa Pétainová. I kdyby věděla nebo jen tušila –, co se opravdu stalo u trafostanice, nebyla to její chyba.

Ona prostě nebyla zodpovědná za to, co udělal její otec, a ani by jí to nikdo nemohl vyčítat.

Přesto si dál lámal hlavu nad tím, kolik toho skutečně ví.

Nakonec si ale připomněl, že tento účet bude v každém případě splacen do posledního haléře. Už to sám sobě slíbil, a ten slib chtěl určitě dodržet. Nastoupil do toyoty ve chvíli, kdy Owen jenž teď seděl za volantem otočil klíčkem v zapalování. Když odjížděli, podíval se Kealey do zpětného zrcátka a viděl, že se za nimi Pétainová dívá. Pozoroval ji, zatímco auto zdolávalo nerovný terén, a na několik vteřin se mu zazdálo, že se jejich oči setkaly. Pak vjeli mezi stromy a ona zmizela z dohledu.

38

Sialkot • Jižní Portugalsko

Noční můra byla skutečná jako cokoliv, co v životě zažila, a zdála se nekonečná. Odporná koláž ohně, krve a smrti.

Probíhala jí hlavou jako nekonečná smyčka, a ať se snažila sebevíc, nedokázala ty obrazy vytlačit z podvědomí. Byly pevně usazené v hlubokých propastech její představivosti a jen ona věděla, že je nevytvořila její mysl. Všechno, co viděla, bylo reálné. Nebo to aspoň kdysi bylo reálné. Teď už si nebyla tak jistá, co je skutečné a co falešné. Hodiny, dny a týdny hrůzy nevěděla přesně, kolik času uběhlo ji zbavovaly jistoty. Naděje.

Vlastní identity.

Nevěděla, jestli se může spoléhat na svou hlavu. Je ještě vůbec příčetná? Zřejmě ano, alespoň během krátkých časových úseků. Byly tu prchavé okamžiky, kdy se jí zdálo, že funguje normálně, kdy zjišťovala, že se dokáže soustředit nebo alespoň dát dohromady jasnou myšlenku. Nikdy to ale netrvalo déle než pár minut. Poté se rozumné myšlení vytratilo a ona se začala propadat zpátky do propasti. Páska se v její mysli zase spustila a ona otevřela ústa, aby mohla křičet, jenomže slyšela jen zvuky smrti a ničení. Skřípění a odporné bouchnutí při nárazu rakety na auto. Praskavý zvuk kulky, když prolétla mozkem Lee Pattersona, a křik bezejmenné ženy o pomoc těsně předtím, než jí Alžířan vypálil tu nevratnou kulku přímo do prosícího obličeje.

Viděla to také donekonečna se jí v hlavě promítalo to peklo, nebo aspoň jeho pozemská obdoba.

Brynn Fitzgeraldová si přála, aby už bylo po všem, ale věděla, že na změnu rozsudku není naděje. Pokud by tu vůbec nějaká naděje byla, ochotně by snášela bolest, kterou cítila. Ale jak se věci měly, chtěla, aby to skončilo. I kdyby to znamenalo konec úplně všeho. Nechtěla zemřít, ale zřejmě to bylo její jediné východisko. Dala by cokoliv za to, aby měla něco, v co by mohla doufat, kdyby tu byla sebemenší naděje, že se vrátí do světa, který znala. Kdyby viděla světýlko na konci tunelu, vydržela by to tak dlouho, jak jen to bylo nutné…

A světýlko se náhle objevilo.

„Je vzhůru,” oznámil Saíd Kureši a odstoupil od lůžka.

Když slyšel dlouho očekávaná slova, odlepil se Benazír Mengal od stěny ordinace a šel se sám přesvědčit. Druhá operace punkce perikardu skončila před osmnácti hodinami a Fitzgeraldová byla po celou dobu v bezvědomí. Léky proti bolestem, které jí Kureši dával každých pár hodin, v tom také sehrály roli, ale většinou spala přirozeným spánkem, kdy se její tělo snažilo nabrat síly. Kureši to navrhl a Mengal nařídil, a tak několik mužů sneslo z pokoje nahoře postel. Dali ji do ordinace, a když si byl chirurg jistý, že je stabilizovaná, přemístili Fitzgeraldovou z operačního stolu na lůžko.

Bývalý generál se naklonil nad ministryni zahraničí Spojených států a Kureši mezitím kontroloval monitory.

Mengal ji soustředěně pozoroval a přitom měl obličej od jejího jen pár decimetrů, jak čekal na známky života. Víčka se jí zachvěla, pak se zvedla, a on poprvé pohlédl přímo do zelených očí, očí barvy mořské vody, patřících ženě, jejíž únos před čtyřmi dny pomohl provést.

Chvíli si hleděli do očí, avšak Fitzgeraldová nijak nereagovala. Vypadala zmateně, nepřítomně, muž, na něhož se dívala, jí byl naprosto cizí. Mengal věděl, že to není nijak překvapivé.

V žádném případě ho nemohla znát. Přesto se ho ten okamžik jaksi podivně dotkl, a ten okamžik byl zlomový.

Fitzgeraldová oči zase zavřela. Mengal se nad ní ještě chvíli skláněl, pak se narovnal a nespokojeně zamručel. Kureši se kolem něho protáhl ke své pacientce, dotkl se jemně její paže. Tiše zasténala, ale jinak nereagovala.

„Paní Fitzgeraldová, slyšíte mě?” zeptal se Kureši tiše.

„Pokud mě slyšíte, odpovězte.”

Několik vteřin se nic nedělo. Pak Fitzgeraldová znovu otevřela oči. Pootevřela rty, ale z úst nevyšel žádný zvuk.

Nakonec se jí podařilo zaskřehotat jedno slovo.

„Promiňte?” zeptal se Kureši. „Nerozuměl jsem „Vodu,” zopakovala Fitzgeraldová, když konečně našla svůj hlas. „Prosím…”

„Samozřejmě,” vyhrkl Kureši. Došel rychle k umyvadlu, natočil vodu do sklenice a donesl ji zpět. Mengal ho mlčky pozoroval. Kureši postavil sklenici na tác s nástroji a otočil se k pacientce. „Paní Fitzgeraldová, než vám dám napít, budete se muset posadit. Až s vámi pohnu, bude to bolet.

Pokud by bolest byla příliš velká, řekněte, a já vám na to něco dám. Rozumíte mi?”

Očividně jeho slova chvíli zvažovala, ale nedala najevo, zda rozumí. Po nekonečné odmlce se jí projasnil zrak a ona se zeptala, kde to vlastně je.

Kureši váhal a otočil se na Mengala, který přikývl.

Nehrálo roli, jestli bude Fitzgeraldová vědět, kde jsou. Ve stavu, v jakém byla, neměla žádnou možnost tuto informaci využít. „Jste ve městě, které se jmenuje Sialkot. Je to asi hodinu směrem na sever od Láhauru.”

„A kdo jste vy?”

„Jmenuju se Saíd Kureši. Jsem chirurg. Ošetřuju vás.”

Kureši se na moment odmlčel. „Paní Fitzgeraldová, víte, proč jste tady?”

Fitzgeraldová se zamyslela a zvedla oči, jako by se snažila podívat na zed5 za sebou. Pak se jí podařilo znovu zaostřit. Váhavě řekla: „Nějaký útok…”

Kureši čekal na další slova, ale Fitzgeraldová ztratila návaznost myšlenek. „Správně,” přitakal. „V Rávalpindí došlo k útoku na vaši kolonu. Převezli vás sem a já vám ošetřil některé rány, které jste… přitom utrpěla.”

Fitzgeraldová nad tím asi deset vteřin uvažovala. Pak se bez varování pokusila posadit. Okamžitě začala mrkat a sténat bolestí. Kureši jí rychle podepřel záda. Mengal, jenž stál u paty postele, se nepohnul, jen upřeně zíral na svou oběť.

„To byste neměla dělat,” káral ji Kureši a kontroloval, jestli je katétr v její levé paži pořád na svém místě. „Prosím, nepokoušejte se hýbat bez pomoci. Nevyndal jsem vám drén z hrudníku, a kdykoliv se prudce pohnete, bude to bolet.”

„Drén v hrudníku?” mumlala. Vzhlédla k němu, v očích otázku, jež byla nasnadě.

„Jak jsem říkal, byla jste během útoku zraněna,”

zopakoval laskavě, načež se odmlčel a zvažoval, jak jí to co nejšetrněji sdělit. Podle jeho zkušeností potřebovali někteří pacienti, aby jim zprávu o zdravotním stavu podal co nejjednodušeji, bez odborné hantýrky, zatímco pochopí i nejsložitější lékařský žargon. O Fitzgeraldové věděl málo, ale byla to zřejmě vzdělaná žena, jinak by se v americkém státním aparátu nedostala tak vysoko. Neviděl důvod, proč s ní zacházet jako s nesvéprávnou.

„Utrpěla jste pneumotorax levé plíce,” pokračoval, „a středně těžký hemoperikard. Jinak řečeno, vaše plíce částečně zkolabovala a máte škrábnuté srdce, což vyvolalo hromadění tekutiny v osrdečníku. Nicméně,” pokračoval rychle, když viděl její vylekaný výraz, „teď už jste v pořádku. Operace obě byly zcela úspěšné.”

Kureši se odmlčel a podíval se na hodinky. Za chvilku si začne stěžovat na bolesti a on uvažoval, kolik Dilaudidu jí může dát. Usoudil, že asi méně než miligram, ale zatím bylo na rozhodování brzo. Uvidí, jak se bude cítit tak za hodinu.

„A teď,” pokračoval, „myslím, že”

„Dost,” zavrčel Mengal. Překvapený tím náhlým výbuchem, lékař zmlkl a otočil se. „Jen jí dejte tu vodu.

Potřebuju s vámi mluvit venku.”

Kureši se zamračil, ale neodpověděl. Tiše řekl několik slov pacientce a pomohl jí se posadit. Kureši si všiml, že se Fitzgeraldová snaží, ale napětí v obličeji prozrazovalo, že jí to úsilí působí značnou bolest. Když konečně seděla, podal jí vodu a ona se napila, sklenici vyprázdnila za pár vteřin.

Okamžitě chtěla další, a Kureši šel sklenici znovu naplnit.

Donesl vodu, podal jí ji a s uspokojením pozoroval, jak zvedá sklenici ke rtům. I když se zřetelně necítila ve své kůži, byla pozorná, při smyslech a myslelo jí to tak, že kladla obvyklé otázky, což všechno byla velmi dobrá znamení.

V tom okamžiku se před pokojem ozval nějaký hluk, vzrušená hádka v angličtině. Fitzgeraldová přestala pít a ruku se skleničkou dala dolů. Tvářila se zmateně. Kureši i Mengal se otočili ke dveřím, jež se rozletěly a objevil se v nich vysoký muž. Do pokoje se vřítil Amari Saifi, těsně následován dvěma protestujícími strážnými. Ti se oba okamžitě podívali na Mengala, tvářili se omluvně a ustrašeně.

Alžířan se zastavil několik kroků od lůžka. Podíval se na Fitzgeraldovou a vřele se na ni usmál, ale jeho hnědé oči svítily nesprávným druhem štěstí. „Takže se konečně probrala,” pronesl nasládlým tónem. „Jak se cítíte, paní Fitzgeraldová? Rád vidím, že jste se k nám připojila. Už jsme si dělali starosti.”

Kureši se z Alžířana podíval na Fitzgeraldovou a ve zlomku vteřiny uviděl něco, nač do smrti nezapomene. Oči měla doširoka otevřené a zorničky kulaté, jako by jí fotografický blesk zasvítil přímo do obličeje. Obočí se jí spojilo a zvedlo až k rudohnědým vlasům. Ústa měla otevřená a tělo naprosto nehybné. Její výraz byl maskou čisté hrůzy. Kureši se vzrůstajícím děsem pozoroval, jak jí plastová sklenička vyklouzla z ruky, skutálela se na postel a nakonec sklouzla na podlahu. V okamžiku, kdy dopadla na dlaždice, Fitzgeraldová dlouze zasténala, jako někdo, kdo zvedá nemožně těžký náklad. Pak se jí oči obrátily v sloup, tělo zcela ochablo a padlo na pravou stranu postele.

Několik vteřin se nikdo nepohnul, protože nemohli uvěřit tomu, co vidí její bezvládné tělo. Kureši, veterán mnoha pohotovostních ambulancí v Seattlu a Londýně, se vzpamatoval jako první.

„Vyhoďte ho!” zaječel a namířil prst na vetřelce.

Přiskočil k pacientce, zatímco Mengal vystrkával Alžířana z místnosti a strážní nepřetržitě blekotali omluvy. Kureši poslouchal hádku z chodby a současně Fitzgeraldovou uložil do pohodlné polohy a rychle jí zkontroloval základní funkce. Ulevilo se mu, když zjistil, že všechno je v pořádku. Zjevně netrpěla aneuryzmatem ani nedostala infarkt, čehož se do toho okamžiku obával.

Když se ujistil, že není v bezprostředním ohrožení života, zmocnil se ho vztek. Poprvé od chvíle, kdy se u něj objevil generál s Fitzgeraldovou, nepřevládal u malého pákistánského chirurga strach. Přešel místnost pěti rychlými kroky, trhnutím otevřel dveře a vyrazil na chodbu. Alžířana nebylo nikde vidět, ale Mengal stál o pár metrů dál a v rychlopalné urdštině nadával strážným. Když spatřil Kurešiho, propustil strážné a otočil se k němu. Strážní uraženě odcházeli chodbou. Kureši namířil prst generálovi do obličeje a vyštěkl: „Co si sakra myslí, že dělá? Máme štěstí, že ta -“

Než si uvědomil, co se děje, slova mu zamrzla v hrdle.

Ucítil ruku, jež mu drtila hrtan, a vzápětí palčivou bolest na temeni, které se mu odrazilo od zdi. Najednou měl Mengalův obličej pár centimetrů od svého, malé oči plné vzteku a pohrdání.

„S kým si, ty zmetku, myslíš, že mluvíš? “

Kureši nemohl odpovědět, protože se plně soustředil na pokus o dýchání. Trvalo to jen pár vteřin, ale už měl pocit, že se mu plíce rozskočí. Bezděčně začal bojovat, celé jeho tělo prahlo po vzduchu. Jeho ruce se zvedly z vlastní vůle a začaly škrabat po rukou, které ho držely v železném sevření, ale bez výsledku. Ten člověk byl prostě příliš silný.

„Budeš dělat, co se ti řekne, Saíde… nic víc, nic míň.”

Mengal měl hlas hluboký a drsný, jako když lopata přejíždí po betonu. „Ještě jednou budeš odmlouvat a bez zaváhání tě zabiju. Ty pracuješ pro mě. Je ti to jasné?”

Kureši zuřivě přikyvoval a brada mu přitom jezdila po drsné kůži na generálově pravé ruce. Nakonec Mengal povolil sevření a Kureši, lapaje po dechu, se zhroutil na zem.

„A teď,” pokračoval generál, jako by se nic nestalo, a střelil přitom pohledem po hodinkách. „Za jak dlouho se ta ženská bude moct hýbat?”

„Nerozumím,” zachraptěl Kureši, když mohl konečně zase mluvit. „Co tím myslíte?”

„To není zas tak těžká otázka,” zavrčel Mengal. „Jak dlouho bude trvat, než se bude moct pohybovat? Než bude moct chodit?”

Kureši rychle uvažoval. První, co ho napadlo, zavrhl.

Nechtěl udělat nic, čím by generála zase rozzlobil, ale současně chtěl udělat co možná nejvíc pro Fitzgeraldovou.

„Osm hodin,” řekl nakonec. Mengalův obličej zase potemněl, ale Kureši necouvl. Zoufale si přál tuto situaci přežít, ale Fitzgeraldová byla pořád jeho pacientka a on se jí musel zastávat. Nikdo jiný to neudělá, a vůbec mu ani na mysl nepřišlo, že by mohl dát přednost svým zájmům před jejími. „S drénem v hrudníku nemůže chodit,” vysvětloval Kureši. „Budu jí ho muset vyndat, ale nemůžu to udělat bezpečně, dokud bude mít v hrudníku ještě nějakou přebytečnou tekutinu. To”

„Viděl jsem ten drén,” štěkl Mengal. „Nic v něm není.

Přístroj přestal odsávat už před hodinou.”

„Ano, ale”

„Přestaň kecat.” Generál si přidřepl, takže měli oči téměř ve stejné úrovni. „Chci, abys velmi pozorně poslouchal, Saíde. Už je osmnáct hodin po operaci a já jsem z toho čekání unavený. Vím, že to zdržuješ. Jestli si myslíš, že mě obalamutíš svými lékařskými znalostmi, mýlíš se. Už jsem viděl všechna možná zranění, co tě napadnou, a viděl jsem je ošetřovat. Varuju tě naposled, nesnaž se mě podvést znovu, nebo nebudeš žít dost dlouho, abys toho litoval.”

Kureši se párkrát krátce nadechl a rychle přikývl.

„Takže,” Mengal pokračoval klidnějším hlasem, „když odstraníš drén, za jak dlouho bude moct chodit?”

Kureši tentokrát ani nezaváhal. „Čtyři hodiny, schopná chůze bude za čtyři hodiny.”

„Fajn. Tak běž a ten drén vytáhni a nedávej jí nic dalšího proti bolesti. Potřebuju, aby byla při smyslech, až se probudí.”

Kureši zamumlal. Roztřeseně se postavil na nohy a bez dalšího pohledu na generála se vrátil do pokoje. Zavřel za sebou dveře a chvíli jen nehybně stál a usilovně přemýšlel.

Když se odlepil ode dveří, všiml si, že se mu nekontrolované třesou ruce. Mengal mu poprvé zcela nepokrytě vyhrožoval. A poprvé na něj vztáhl ruku, i když Kureši celou dobu věděl, že tady ta hrozba je a vykukuje těsně pod povrchem. Jejich vztah nebyl přirozený - on léčil, Mengal vraždil, a přesto do té pasti nějak spadl. Byly v tom peníze, samozřejmě. Peníze a strach, co se stane, když se nepodvolí. Nesnažil se tyto vazby zpřetrhat, dokud to ještě šlo, a teď za to platí.

Stejné jako Randall Craig, pomyslel si a zaplavil ho pocit viny. Teď s tím však nemohl nic udělat. Mohl jen doufat, že mu starý přítel odpustí, že ho zatáhl do této bryndy, ovšem za předpokladu, že se jim oběma podaří nějak přežít.

Když se Saíd Kureši zastavil u své pacientky, jež byla v bezvědomí, uvědomil si, a nebylo to poprvé, jak hluboko klesl. Ne že by se nesnažil. Většinou chtěl opravdu dělat správné věci. Prostě se mu to často nepodařilo. Nemohl si pomoct, ale cítil, že Fitzgeraldová je jeho poslední šance na spasení. Jestliže tuto situaci nějakým zázrakem přežije, zůstane mu alespoň malý pocit hrdosti. Věděl, že když si přeje, aby přežila, chce toho moc, přesto si přál pouze tohle.

Pokud se z toho ministryně zahraničí dostane, bude mít poprvé za mnoho let pocit, že udělal něco správně.

S touto myšlenkou začal obcházet ordinaci a sbírat nástroje, které bude potřebovat, aby odstranil drén. Chystal se to udělat, když věděl, že by neměl, ale celou dobu se soustřeďoval na to, co před nějakým časem řekl Craig.

Chtějí ji kvůli propagandě, Saíde. Nakonec ji stejné asi zabijou. A pokud jsou připravení zabít ji, my dva nemáme sami. To ti musí byt jasné.

Kureši to věděl od začátku, ale snažil se zůstat optimistou. Teď, po tom, co se stalo s Mengalem na chodbě, už pravdu nemohl ignorovat. Přijde chvíle, kdy bude muset riskovat. Neměl jinou možnost, ne, pokud chtěl přežít. A kolem byla spousta potenciálních zbraní.

Z nějakého důvodu to poslední nezaregistroval přinejmenším ne hned. Pak si to v duchu zopakoval, a tentokrát mu to docvaklo: byl obklopený zbraněmi. Nechali mu neomezený přístup k chirurgickým nástrojům, a Mengal nikdy netrval na svém vlastním příkazu, aby byl jeden strážný neustále v ordinaci. Tady se nikdo nedíval. Kureši si mohl dělat, co chtěl.

Když zvažoval, co všechno z toho plyne, a možnosti, které se mu otevírají, na chvíli zapomněl na úkol, jenž stál před ním. Přešel k pultu a očima přejížděl rozmanité nástroje. Rychle našel tác se skalpely. Poprvé během své kariéry se díval na chirurgické nástroje z hlediska škod, jež mohou napáchat, a ne z hlediska dobra, jaké mohou udělat.

Byla to zneklidňující změna perspektivy, ale naprosto nezbytná. Teď si to plně uvědomoval, stejně jako to, že ho Mengal nenechá naživu. Nemohl si to dovolit. Kureši toho viděl a slyšel příliš.

Kureši nenápadně mrkl po dveřích, přinutil se uklidnit a začal. Rychle posbíral, co bude potřebovat: nůžky, leukoplast, hliníkovou dlahu na fixování prstů, na konci zahnutou do tvaru U. Nůžkami rozstřihl prstní dlahu na dva téměř stejné kusy až do kulatého zakončení, kam by patřila špička prstu. Když skončil, našel největší skalpel v ordinaci.

Nakonec zvolil čepel č. 20, zasazenou do robustní titanové násady. Číslo 20 byla větší verze desítky, dlouhé zahnuté čepelky, používané hlavně k řezání kůže a svalů. Kdyby ho musel použít, svůj účel splní.

Snažil se postupovat co nejrychleji, i když se mu prsty třásly. Zasunul čepel mezi poloviny dlahy a celé to omotal leukoplastí. Provizorní pochvu držel v levé ruce a pravou cvičil vysouvání skalpelu. Zjistil, že se čepel pohybuje v pouzdře hladce. Bude-li ji muset použít, dokáže ji vytasit rychle. Spokojeně usadil skalpel tak, aby z pouzdra vyčnívala pouze rukojeť. Pak si vyhrnul rukáv a páskou připevnil upravenou dlahu na vnitřní stranu levého předloktí.

Stáhl si rukáv košile a otáčel paží ze strany na stranu.

Snažil se zjistit, jestli je mírná vyboulenina pod látkou vidět.

Po několika vteřinách pečlivého zkoumání usoudil, že není.

Když splnil svůj úkol, posbíral Kureši důkazy, které tu zůstaly zbytky dlahy, leukoplast a nůžky, a smetl je do otevřeného šuplíku pod pultem. Pak se vrátil k pacientce.

Když se chystal vytáhnout Fitzgeraldové drén z hrudníku, cítil se trochu silnější, trochu jistější. V hloubi duše věděl, že si dělá iluze. Pokud bude muset zbraň použít, pravděpodobně zemře dřív, než způsobí nějaké vážnější škody. Ale už to, že nějakou zbraň má, mu zlepšilo náladu.

Teď už jen zbývalo počkat na vhodnou příležitost.

Randall Craig nevěděl, jak dlouho byl v té malé místnosti zamčený. Celý uplynulý den mu téměř dokonale splýval, stejně jako předcházející večer. Dělal, co mohl, aby si to poskládal dohromady. Měl nejasné, znepokojivé povědomí o tom, co se stalo po příjezdu nákladního auta. Strážní se shromáždili kolem vozidla a začali je vykládat. Do malé stodoly vedle hlavní budovy odnášeli cosi, co vypadalo jako kamery. Vzpomínal na okamžik jasnozřivosti, který přišel, když ty kamery uviděl. V tom okamžiku si uvědomil, co s ním chtějí udělat, a rozhodl se jednat.

Tehdy napadl Alžířana. Byla to čistě instinktivní reakce, naprosto neplánovaná a s předvídatelným výsledkem: strážní ho zastavili, než mohl dílo dokončit. Pamatoval si, že toho chlapa praštil a srazil ho na zem. Chystal se ho udeřit znovu, když doběhl první strážný. Ucítil ránu. Pažba pušky alespoň on předpokládal, že to byla pažba dopadla na téměř přesně stejné místo, kam už ho jednou udeřili, když ho unášeli, a podle toho taky vypadaly jeho pocity.

Bolest byla silná, ale ne tak silná jako toho rána, když poprvé otevřel oči. Nevěděl, jak dlouho byl mimo, ale když si poprvé zase uvědomil, že je naživu, bylo brzy ráno.

Nouzové vězení toho moc nenabízelo, ale bylo zde okno, což první místnost, ve které ho drželi, neměla. Když teď vyhlédl ven, vycítil blížící se tmu. Jeho krátký pokus o odpor se odehrál předešlého večera kolem deváté. Na základě těchto dvou skutečností odhadoval, že je zavřený asi dvacet hodin, možná o trochu déle.

V místnůstce nebylo co dělat a čas ubíhal pomalu.

Prohledal celý prostor, ale nenašel nic, co by mohlo posloužit jako zbraň. Zřejmě to tu vyklidili, než ho sem zavřeli. Byla zde postel s kovovou kostrou, na které právě seděl, malý noční stolek a kýbl v rohu, jenž měl zřejmě sloužit jako primitivní záchod.

Prohlédl kbelík velmi pečlivě. Lámal si hlavu a hledal způsob, jak ho rozbít, ale na nic nepřišel. Kdyby tam bylo držadlo, mohl by ho možná utrhnout. Asi by to moc nepomohlo, ale jeho věznitelé zřejmě nechtěli riskovat. Než mu kbelík dali, odstranili držadlo. Později se přesunul k pružinám v matraci. Kdyby našel způsob, jak nějakou vytáhnout, mohla by jako zbraň stačit, jenže potah byl příliš pevný, než aby ho dokázal roztrhnout, a k jeho rozřezání neměl žádný nástroj. Zřejmě mu opravdu nenechali vůbec nic. Dokonce odstranili zásuvky z nočního stolku. Bylo tu samozřejmě okno, ale to bylo obrácené na zadní stranu budovy a tam celou dobu stáli dva strážní. Pokud okno rozbije, okamžitě si toho všimnou a nějakým způsobem za to zaplatí.

Nebál se jich, ale opakované rány do hlavy ho zpomalovaly a už se mu tolik do rvačky nechtělo. Když poprvé přišel k sobě, byla bolest velmi silná, skoro nesnesitelná, ale to bylo podružné. Craig věděl, co má u opakovaných otřesů mozku sledovat, a bolest nebyla v tomto případě hlavní problém. Skutečné nebezpečí představovaly neurologické následky poškození mozku. A projevit se mohly mnoha způsoby. Mezi hlavní symptomy patřilo zhoršení vnímání, poruchy ostření a trvalé bolesti hlavy. Taky mohlo dojít k dočasnému ochrnutí, ale Craig dosud žádný znepokojivý příznak neměl.

Pořád by nerad vzbudil hněv únosců. V tomto ohledu přestal být bezstarostný. Byl připravený se bránit, ale příště už nebude jednat impulzivně. Napadnout Alžířana byla chyba. Měl se ovládnout, dokud nebude mít jistotu. Na druhé straně si uvědomoval, že nemá moc času. Pokud má něco podniknout, musí to být brzo.

V myšlenkách se stále vracel k tomu, co viděl včera večer. Bylo jasné, že Mengal a ten Alžířan stavějí ve stodole za domem filmové kulisy, a člověk nepotřeboval velkou představivost, aby zjistil, o co jim jde. Craig si nemyslel, že se chystají Fitzgeraldovou zabít před kamerou.

Na to byla pro ně příliš cenná. Naopak on nebyl zvlášť důležitý a věděl, že ho odpraví bez váhání. V tomto směru nebyl sám. Až Kureši odstraní drén z hrudníku Fitzgeraldové, nebude mít jeho život cenu ani zlámané grešle.

Cítil, jak mu vteřiny odtikávají, myslet přes rostoucí strach bylo stále obtížnější. V myšlenkách se neustále vracel k tomu, co řekl Alžířan, když Craig poprvé spatřil kamery.

Doktore, nemyslíte si snad, že jsme vás sem přivedli jen za jedním účelem, že ne? Zatím jste si vedl výborné, ale svůj úkol jste ještě zdaleka nesplnil. Stanete se slavným, příteli… slavnějším, než jste si kdy uměl představit.

Slova jen potvrdila, co už věděl. Craig takhle nechtěl skončit, prosit o milost před kamerou, zatímco oni budou blábolit ty svoje žvásty. Cokoliv bylo lepší než tohle. Když ho zastřelí na útěku, alespoň zemře jako muž, vestoje. V

této chvíli to bylo to jediné, co si přál. Smrti nemohl utéct a jediné, co mohl ovlivnit, bylo, jak a kdy se to stane. A k tomu se právě chystal.

Vstal a přesunul se k oknu. Pohled měl sice upřený ven, ale svěží, úrodnou krajinu, velkou akácii, která dominovala zahradě, pole vzadu a postupně stoupající terén podhůří Kašmíru vlastně nevnímal. Celý den bylo zataženo a mrholilo, ale Craig cítil, že se blíží noc. Tma bude za hodinu, možná i dřív.

Dnes v noci si pro tebe přijdou.

Dech se mu mimoděk zrychlil a ruce u boků se mu sevřely v pěsti. Ta myšlenka přišla náhle z čista jasna, ale on věděl, že je to pravda. Netušil, jak to ví, ale věděl, že přijdou.

A až se to stane, bude připravený.

Když náklaďák přejel neobvykle hlubokou díru v silnici, prudce se roztřásl a Naomi Kharmaiová s ním. Rukama si pevně objala lýtka, zavřela oči a sklonila hlavu ke kolenům.

Neměla představu, jakou dobu je v tom tmavém, zatuchlém nákladním autě, ale uvědomovala si, že už to dlouho nevydrží. Snesitelné to ještě bylo na hlavních silnicích, i když jen taktak, ale snadno odhadla, že Machado opustil A4, protože to stále víc drncalo. Poskakování jen zhoršovalo její náběhy na zvracení a bolesti hlavy. Ty byly tak silné, že jí vyhrkly slzy. Bolesti hlavy začaly před několika hodinami jako tupé bušení v zátylku, a od té doby to nepřestalo. Teď měla pocit, jako by jí dva prsty svíraly páteř a zarývaly se do citlivých nervů, které tamtudy vedly.

Nevolnost byla ještě horší. Několikrát zvracela a několikrát se o to pokusila, ale žaludek už měla prázdný. Po celém těle se potila. Paže měla kluzké a pokryté špínou z podlahy. Pot jí stékal po celém obličeji a štípal ji do očí.

Oblečení měla skrz naskrz promočené a potila se dál, přestože v ústech měla sucho. Snažila se pít vodu, aby tu neutuchající žízeň uhasila, ale voda odmítala zůstat uvnitř.

Měla hlad, ale jídlo nepřicházelo v úvahu. Cítila se, jako by ji někdo metodicky ztloukl po celém těle, ale nikde neměla žádné škrábance nebo podlitiny. Nemohlo by to být horší, ani kdyby ji opravdu zmlátili.

Prášek si naposledy vzala před třiatřiceti hodinami a z toho byla čtrnáct hodin vzhůru. Proto ji abstinenční příznaky zasáhly mnohem tvrději a rychleji. Bylo to desetkrát horší, než očekávala, a posledních několik hodin se proklínala, že je zahodila. Jak pitomý chvilkový rozmar to byl. Nic to nevyřeší a určitě to neutiší její vnitřní zmatek.

Popravdě byly prášky jediná věc, na kterou se mohla skutečně spolehnout. V dané chvíli by dala cokoliv, doslova cokoliv, za jedinou tabletku, když pro nic jiného, tak aby jí uklidnila nervy.

Byly však pryč, nedalo se to vrátit.

Náklaďák vjel do další díry. Na okamžik se doslova vznesla nad plechovou podlahu, načež tvrdě dopadla zpátky, až ji píchlo v kostrči. Zasténala a převrátila se na bok. Hrudník a žaludek se jí sevřely teď už dobře známým způsobem. Začala naprázdno zvracet. I když slyšela přidušené zvuky, které vydávala, připadaly jí velmi vzdálené, až někde za trvalým hučením dieselového motoru. Pokračovalo to několik minut, než nutkání ke zvracení začalo pomalu ustupovat.

Cekala, až žaludeční křeče přejdou nebo aspoň výrazně poleví jako v předešlých případech, pak se převalila do sedu a hlavu opřela o plechovou přepážku oddělující kabinu řidiče od nákladního prostoru. Byl to špatný nápad, pomyslela si, a to poznání na ni dopadlo jako náklad mokrého písku na ložnou plochu. Měla jsem zůstat v Cartageně. Měla jsem to nechat plavat. Neměla jsem vyhazovat ty prášky…

Snažila se tu poslední myšlenku zatlačit do pozadí a zpevnit své odhodlání. Připomínala si, že odjela z vlastního rozhodnutí. Nebo alespoň z vlastního rozhodnutí tlačila na Harpera, aby jí dal ještě jednu šanci. Když Machado přijel to odpoledne domů, vrátil jí satelitní telefon a vysvětlil jí, že zatímco spala, volal Harper už dvakrát. Když mu zavolala zpátky, všimla si, že je záznam o předešlých hovorech vymazaný, ale nechala to být. Nevěděla, komu Machado mohl volat, nebo možná záznam vymazal jen ze zvyku, a bylo jí to jedno.

Co jí jedno nebylo, byl Harperův souhlas s tím, že ji zase dostane do hry. Neřekl jednoznačně, že ji pošle do Pákistánu, ale ona věděla, že je to jen otázka času. Nemohl ji odstavit natrvalo, a brzy pochopí, že ji potřebuje. Že ji potřebuje Ryan. Doufala, že to pochopí spíš dřív než později. Věděla jak od Harpera, tak i z televizního zpravodajství, že se v Pákistánu nestalo nic důležitého, což znamenalo, že má pořád ještě čas zástupce ředitele přesvědčit, aby změnil názor. Mluvil nějak divně, když s ním mluvila předtím, jako kdyby něco tajil, ale došla k závěru, že se o nic nejedná, a tak to nechala být.

Naomi trochu překvapilo, když Harper požádal Machada, aby ji dostal ze země. Ještě překvapenější byla, když Španěl ochotně souhlasil. Párkrát si zavolal, znovu použil její telefon a náklaďák Mitsubishi Fuso s plachtou nad ložnou plochou přijel v rekordním čase. Pak řekl něco, co ji vyvedlo z míry- že ji přes hranice převede osobně. To muselo být velké riziko a ona mu to také řekla, ale on její obavy odbyl mávnutím ruky. V jeho chování však bylo cosi, co jí dělalo starosti, co nedokázala zcela setřást. Měla celé hodiny, aby o tom přemýšlela, a nakonec na změnu v jeho chování přišla. Za prvé se jí nepodíval do očí, a to ani když s ní mluvil, a pak vypadal nervózně. Ne, pomyslela si, to není přesný výraz. Nevypadal nervózně. Spíš to vypadalo, že… rezignoval.

Ale na co? To nevěděla. Když jí před odjezdem z Cartageny vracel telefon, zmínil se, že se baterka vybila během jeho rozhovoru s Harperem. Zkusila ho neúspěšně zapnout a náhradní baterii nemohla najít ani přes hodinové, stále zoufalejší hledání. Nakonec došla k závěru, že to stejně nehraje roli, protože další zastávka jestli všechno půjde hladce bude na americké ambasádě v Lisabonu. Odtamtud se může spojit s Harperem a Ryanem a pak může začít shánět letenku na nejbližší letadlo do Pákistánu.

Uslyšela za sebou hlas. Napadlo ji, že je to rádio z palubní desky, ale pak si uvědomila, že mluví Machado.

Zamrazilo ji, když pochopila, co se děje. Dostali se na hranici a Machado se bavil s pohraniční kontrolou. V

zamyšlení jí uniklo trhnutí auta pohybujícího se ve frontě dalších vozů.

Přitiskla ucho k přepážce a snažila se zachytit podstatu konverzace. Machadův hlas tichý, sebejistý baryton se dal snadno poznat a ona v něm necítila žádnou nejistotu.

Působil uvolněně, jako den předtím. Začala přemýšlet, jestli jeho podivné chování odpoledne neexistovalo jen v její představivosti. Věděla, že jí to moc dobře nemyslí, a po tom všem, co se stalo, zřejmě viděla věci, jež tam nebyly.

Portugalský úředník něco říkal, ale i když mluvil anglicky, jeho slovům nerozuměla. Zkreslovala je kovová přepážka a hučící motor. Machado něco odpověděl, což vyvolalo výbuch společného smíchu, zařadil rychlost a nákladní auto se dalo do pohybu. Naomi se zhroutila na podlahu a zavřela oči. Takovou úlevu ještě nezažila. Byla dobře schovaná za hromadou dřevěných beden, které, jak jí vysvětlil Machado, obsahovaly automobilové součástky určené do Peniche, ale stačila by zběžná prohlídka a byla by zatčená. Nemohla uvěřit, že se to podařilo, ale náklaďák odjížděl a nabíral rychlost…

Pokračovali v jízdě asi dvacet minut. Mitsubishi stoupalo a sjíždělo řadou mírných kopců. Tady byla jízda mnohem klidnější než na španělské straně, a za hranicí z Naomi spadla větší část napětí. Byla načisto vyčerpaná. Necítila, že na ni jde spánek, ale přišel, a když se za chvíli s trhnutím probudila, zjistila, že se už nepohybují. Motor byl dokonce vypnutý. Slyšela pouze zvuky cikád nebo rosniček nebo co to vlastně mají v Portugalsku.

Vytírala si spánek z očí, když u zadní strany náklaďáku uslyšela pohyb, a znervózněla. Dech se jí v poškrabaném a vyprahlém hrdle zadrhl. Dýchání bolelo a mluvení bylo ještě horší, ale ulevilo se jí, když slyšela, jak Machado vyslovuje její jméno.

„Jo, jsem…” Zaklela, když narazila kolenem do dřevěné bedny. „Jsem tady.” Její hlas zněl podivně skřehotavě.

Poslepu se pohybovala nákladním prostorem, předkloněná, aby nenarážela hlavou do prověšené plachty. Ruce měla napřažené a mávala jimi, aby zjistila případné překážky, než do nich narazí. Náhle tmu vystřídalo oslepující bílé svědo a dopadlo jí naplno do obličeje. Zavřela pevně oči a odvrátila se, ale ještě zahlédla profil Javiera Machada. Někdo stál vedle něho, menší, štíhlejší muž, ale neviděla mu do obličeje. Zatím dál zaháněla jasné tančící skvrny, jež se jí udělaly před očima. V tom krátkém okamžiku si všimla ještě něčeho, co připomínalo… zbraň v ruce menšího muže, ale to nemohla být pravda. Nicméně zaváhala, než pokročila dál, a Machado si toho zaváhání zřejmě všiml.

„Pojďte sem, Naomi,” vyzval ji tiše, a něco v jeho hlase spustilo její vnitřní poplašné zvonky. „Je čas jít.”

„Jít kam?“ zeptala se. Slyšela nervózní napětí ve vlastním hlase a proklínala se kvůli tomu. Poslední věc, kterou si přála, bylo dát najevo slabost, i když věděla, že Machado už ji viděl v nejhorším stavu. „Myslela jsem, že jsme „Změna plánu, slečno Kharmaiová,” řekl. „Teď prosím vystupte z vozu.”

Naomi znovu zaváhala, ale neměla jinou možnost než poslechnout.

Opatrně popošla blíž. Skvrny jí stále ještě tancovaly před očima a Javier Machado přistoupil a nabídl jí ruku.

39

Washington

Bylo po jedné odpoledne, když Jonathan Harper vcházel do zabezpečené konferenční místnosti pod Západním křídlem Bílého domu. Bylo to dlouhých pár hodin vlastně dlouhých pár týdnů a stres se vytrvale hromadil. Teď, soudě podle přetrvávající bolesti na prsou a potícího se podpaždí, dosáhl vrcholu. Aspoň ze načasování je správné‘ pomyslel si Harper hořce, ale tu rozptylující myšlenku zahnal. Teď nebyl čas myslet na podružnosti, protože všechno, čím se zabývali, vyvrcholí v nejbližších hodinách. Naštěstí už byl konec na dohled. S trochou štěstí bude tato operace znamenat ukončení napětí, které svíralo poslední čtyři dny nejen lidi v této místnosti, ale v celé zemi. Vlhké dlaně si otřel o kalhoty od obleku a pomalu se rozhlédl po místnosti.

Zkoumal všechny, kdo měli mít podíl na administrativní a logistické stránce záchrany Brynn Fitzgeraldové.

V místnosti bylo podle jeho odhadu asi dvacet lidí.

Nebylo to moc, ale jen proto, že do omezeného prostoru se jich víc prostě nevešlo. Nejméně polovinu z nich znal jménem, ostatní byli technici a vybraní poradci, mnozí ve vojenských uniformách. Kenneth Bale seděl u velkého stolu, zabraný do tichého rozhovoru s Robertem Andrewsem. Stan Chavis seděl naproti nim po prezidentově pravici a oba naslouchali informacím, které podával brigádní generál v armádní uniformě. Jak si Harper hned všiml, západní stěnu obsadily tři velké monitory. Při rychlém pohledu upoutal Harpera druhý z nich. Byly na něm stovky světýlek rozhozených po velké ploše pevniny.

Po chvilce pozorování si uvědomil, že světýlka různých barev ukazují rozmístění pozemních radarů v Pákistánu, spolu s potvrzeným umístěním protiletadlových raketových baterií a oblastí, kam se soustřeďovaly přesuny vojsk.

První monitor zřejmě ukazoval obraz s vysokým rozlišením některých vybraných míst na zemském povrchu pravděpodobně samotnou afghánsko-pákistánskou hranici, usoudil Harper po chvilce a třetí jen zkušební obrazec. Ten bude posléze zobrazovat signál z průzkumného satelitu 8X, který se právě přesouval nad Sialkot. Harpera nepřekvapovalo, že je teprve na cestě na novou polohu. Na rozdíl od menších družic typu Keyhole, vážil 8X skoro jedenáct tun, a přestože byl odpoledne nad Kašmírským údolím poměrně blízko Sialkotu, zabere ještě nějaký čas, než se dostane na novou polohu. Nastavit oběžnou dráhu satelitu nebyl jednoduchý úkol, zejména když na to bylo jen několik hodin, ale jistě pomohlo, že družice byla poměrně nedaleko.

Navzdory zřejmému napětí panovalo v místnosti i jakési očekávání, a to byl alespoň podle Harperova názoru důvod k obavám. Bylo příliš brzo začít se přehnaně vzrušovat. Pořád se ještě muselo potvrdit, že Fitzgeraldová je v lékařově domě, a pokud tam není, pak bude jedno, co dalšího udělají.

Naštěstí se Harperovi podařilo přesvědčit prezidenta, aby nechal přesunout Kealeyho a jeho tým na pozice dřív, než dorazí útočná jednotka. S trochou štěstí se jim podaří ověřit přítomnost ministryně zahraničí předtím, než budou v sázce životy desítek mužů. Vzhledem k narůstajícímu konfliktu mezi Pákistánem a Indií, bylo samotné proniknutí do pákistánského vzdušného prostoru bez povolení obrovské riziko. Bohužel, Mengalovy kontakty v ISI a na samotném ministerstvu byly faktorem, jenž se nedal přehlédnout, a tak bylo jediným řešením ponechat celou pákistánskou vládu v nevědomosti.

Jakmile prezident jednou schválil záchrannou operaci, daly se věci do pohybu neuvěřitelnou rychlostí. Devadesát minut potom, co se ozval Kealey, aby udal místo pobytu Mengala, zavolal znovu, s dalšími informacemi včetně GPS

souřadnic lékařova domu v Sialkotu. Harper mezitím všechny tyto informace předal do Pentagonu, spojenému vojenskému

zpravodajskému

středisku.

Z

dřívější

zkušenosti věděl, že materiál bude použit pro přípravu IPB”, zpravodajské přípravě místa bojové akce. K tomu patřilo prozkoumání rozmístění nepřátelských sil, jejich velikosti a možných únikových bodů, vše v naději, že až se operace spustí, podaří se minimalizovat riziko a současně zvýšit pravděpodobnost úspěchu.

Harper si uvědomil, že právě tohle útočný tým slepenec dvaceti čtyř příslušníků speciálních sil, které posbírali ze tří jednotek, včetně jednotky Delta - asi právě dělá. Až dojde na IPB, bude Kealeyho tým na místě pořád hrát rozhodující roli. Jakmile se dostanou na pozice, budou schopni dodávat nejnovější informace týkající se koncentrace nepřátelských sil - kde přesně jsou v terénu rozmístěné stráže. Jejich primárním úkolem ovšem zůstávalo ověřit, zda je ministryně zahraničí vůbec v budově.

Když pomyslel na Kealeyho a zbytek sledovacího týmu, mrkl Harper rychle na hodinky. Uvědomil si, že se pořád ještě budou chystat, i když je v Pákistánu už tma. Ani je nenapadne se k domu byt5 jen přiblížit, dokud nebudou dokonale připraveni k akci, a pak jim ještě pravděpodobně potrvá dalších pár hodin, než proniknou na výchozí pozice.

Od toho okamžiku pak už budou jen pozorovat, odesílat informace podle potřeby a snažit se, aby je nepřítel nezpozoroval, dokud nedorazí útočný tým.

Rozhodující chvíle přijde teprve za několik hodin. Zatím se nedalo dělat nic jiného než čekat. Když se Harper s tímto závěrem konečně smířil, přesunul se k řediteli u konferenčního stolu.

Andrews pořád ještě mluvil k Baleovi, ale když zpozoroval svého zástupce, obrátil se. „Posaď se, Johne,”

vyzval Harpera a počkal, než se usadí. Pak položil očekávanou otázku. „Co je nového od tvého muže na místě?”

Harper věděl, že mluví o Kealeym, ale dalo se to vztáhnout na ty muže s ním. „Jsou v posledním bodě přípravy, připravení vyrazit. To může zabrat několik hodin a myslím, že se asi neozvou, dokud nebudou nachystaní.”

„Proč?” Harper se podíval na ředitele úřadu pro národní bezpečnost DNI, který tu otázku položil. „Prostě není důvod, pane. Pokud nemají co hlásit, tak jen neustálým vysíláním vybíjejí baterie. Uvědomte si, že jediná věc, kterou nemají, je satelitní rádio, což znamená, že jsou odkázaní na telefon. Kontaktovat nás budou, jen pokud to bude nezbytně nutné, jako třeba když a pokud vůbec uvidí ministryni Fitzgeraldovou na vlastní oči.”

„Nebo když se něco zvrtne,” poznamenal tiše Andrews.

„To se nestane,” ujistil ho Harper, ale znělo to nucené.

Věřil svým lidem, zvlášť Ryanovi Kealeymu, ale stejně jako každý z přítomných v místnosti věděl dobře, co je v sázce.

Rozhlédl se po místnosti a uvažoval, kolik z přítomných by Fitzgeraldovou prostě odepsalo - jednoduše by ji nechalo bez pomoci, kdyby to znamenalo zachovat si svůj džob.

Jako vlastenec by rád věřil, že by jich bylo velmi málo, ale dvacet let ve vládních službách ho poučilo o opaku. Lidé, kterým opravdu záleželo na tom, co s ní bude, byli agenti CIA na místě v Pákistánu a dále elitní vojáci z Delty, piloti 455. leteckého křídla zvláštního určení a oddané podpůrné jednotky. Všichni čekali na zelenou na letecké základně Bagram ve východním Afghánistánu.

„A kde je ten výchozí bod?” zeptal se Bale a vytrhl Harpera ze zamyšlení. Bale vypadal ustaraně. Zřejmě mu dalo plno práce, aby vyzařoval sebejistotu, do níž se viditelně nutil. „Protože, jestli je zpozorují, než vůbec”

Harper ho přerušil zvednutou dlaní. „V tom problém není, pane.” Podařilo se mu promluvit dostatečně přesvědčivě, takže se DNI přece jen trochu uklidnil. „Jsou asi tři sta metrů od samotné budovy a jsou v úkrytu. Je to dost blízko, aby měli přehled o všem, co se děje, ale ne tak blízko, aby riskovali, že je objeví. Věřte mi… Oni vědí, co dělají.”

„Doufejme,” zamumlal Andrews polohlasně. „Už pro dobro nás všech.”

40

SIALKOT

Balach Sér Sahíd stál za doktorovým domem a přes tmavá pole upíral oči na kolonu bitevních tanků typu 85 na úpatí kopců. Dál za tanky nad vrcholky nejvyšších hor viděl občasné záblesky, rudožluté květy proti černé obloze.

Mohly to být blesky, ale Sahíd věděl, že je to něco víc, a to ho vzrušovalo, že se těžko ovládal. Podobné tlumené záblesky viděl před jedenácti lety nedaleko od místa, kde stál teď. Když si bral poslední cigaretu z pomačkaného balíčku a šátral po zapalovači, zaplavila ho vlna hrdosti, spojená ovšem s ostrou závistí. Nic si nepřál víc než být v té koloně směřující do boje, na místo, kde se tvoří velké dějiny jeho země. Jako jeho otec před ním a jeho otec ještě dříve.

Balach Sahíd pocházel z dlouhé řady úspěšných profesionálních vojáků. Na to byl nesmírně hrdý a vždycky sám sebe poměřoval s velkými patriarchy rodu. Jeho děd bojoval v indicko-pákistánské válce v roce 1947, prvním velkém střetu mezi Indií a Pákistánem po jejich téměř současném odtržení od Velké Británie. Když ten zrádce Hari Singh poslední vládnoucí mahárádža Džammú a Kašmíru zradil vlastní lid a své knížectví připojil v roce 1947 k Indii, patřil Hafíz Sahíd mezi první, kdo se přidali k ozbrojencům

Azád

Kašmír”,

místním

milicím

podporovaným pákistánskou armádou. Svou statečností v boji si získal úctu a obdiv vrchního pákistánského velitele, generálmajora Akbara Chána. Jeho syn, Balachův otec, pokračoval v tradici a v indicko-pákistánské kašmírské válce v roce 1965 získal v bitvě u Asal Uttar nejvyšší pákistánské vyznamenání Nišan-e-Haider.

Zdálo se, že hrdinský odkaz předků určuje osud Balacha Sahída již předem. Do pákistánské armády měl vstoupit co nejdříve, a to také učinil. Nechal se odvést v den svých osmnáctých narozenin spolu s dalšími šesti muži z vesnice Tarnoti, jejich společného domova vysoko v horách Severozápadní provincie. V dalších letech se úspěšně přihlásil ke Skupině zvláštních služeb a pak k zpravodajské službě ISI, kam ho přijali v roce 1995. Tehdy se poprvé setkal s Benazírem Mengalem.

V té době byl Mengal generálmajorem v ISI a vedoucím JIN. Díky svým akcím v siachenské válce se už stal legendou. Sahíd ho nesmírně obdivoval od samého začátku.

Generál vzal mladého havildara zvláštních jednotek pod ochranná křídla a Sahíd mu přízeň oplácel tím, že na jeho popud provedl řadu zvěrstev. Když byl Mengal donucen se v roce 2001 vzdát vojenské funkce, požádal Sahída, aby se k němu připojil v soukromém podnikání. Sahíd to bez váhání udělal a svého rozhodnutí vlastně nikdy skutečně nelitoval.

Během následujících let získal menší bohatství, většinou díky Mengalovým přeshraničním pašeráckým akcím.

Obvykle se jednalo o běžný obchod domluvený předem se spolehlivými zákazníky. Nejnebezpečnější část byl samotný přechod hranice, a i tehdy úplatky ve správných rukou omezovaly riziko na minimum. Šahídovi se začalo stýskat po armádě, a tak, když generál ohlásil svůj plán unést americkou ministryni zahraničí, po nabízené příležitosti skočil. Mengal nikdy neřekl, co je jeho konečným cílem, ale to Šahídovi nevadilo. Zase byl v boji. Byl jedním z útočníků při samotné akci a to byl nejskvělejší okamžik jeho života.

Jenomže ministryni unesli už před pěti dny, když přitom zabili desítku příslušníků americké ochranky. Vzrušení z útoku už začínalo opadávat. Skutečný boj se odehrával o sto kilometrů severněji a Sahíd si nic nepřál víc než být tam, bojovat za svou vlast, jako to dělal před jedenácti lety v okrese Kárgil.

Naposledy potáhl z cigarety a zahodil nedopalek mezi drny. Upravil si popruh od pušky a zaklel, když mu látka přejela odřeninu vzadu na krku. Věděl, že by neměl mít zbraň zavěšenou na rameni, ale bylo těžké brát Američany vážně. Jejich nejvýše postavenou diplomatku unesou za bílého dne a podle západních médií hledání lidí zodpovědných za únos ani místa pobytu samotné ministryně zahraničí vlastně vůbec nepokročilo. Generál právě natáčel video, a až bude hotové, pošle nahrávku přes prostředníka na americkou ambasádu v Islámábádu. Nahrávka se rychle dostane do rukou amerického prezidenta, a potom celý svět uvidí, jak vážně to myslí. Jestliže první nahrávka jasně sdělila jejich požadavky, druhá nepochybně uzavře kruh.

Obsah účinně zničí všechny zatím přetrvávající zbytky odporu, na který snad americká vláda pomýšlí.

Při této představě se Sahíd usmál. Rád by věděl, jak jim generál hodlá dokázat svou neoblomnou rozhodnost. Možná tu ženu zbaví pro americké obecenstvo několika prstů nebo se třeba rozhodne pro jinou užitečnou část její anatomie. Ať už to bude probíhat jakkoliv, Sahíd věděl, že tím to neskončí. Mengal neřekl, co s tou ženskou chce udělat nakonec, ale Sahíd nepochyboval, že její život skončí v Pákistánu. Jen doufal, že u jejích posledních okamžiků bude přítomen. Možná, když bude v blahosklonné náladě, dovolí generál svému nejbližšímu pomocníkovi zmáčknout spoušť.

Znovu si upravil popruh od AK-47, povzdechl si a toužebně se zadíval na světla na severu. Myšlenky se mu toulaly, až se nakonec dostaly k jeho prvnímu výslechu, který prováděl po přijetí k ISI. Zajatec byl indický seržant, havildar podobně jako on, až na to, že tento muž byl v nesprávném čase na nesprávném místě. Zajali ho pákistánští vojáci, když obklíčili jedno dělostřelecké postavení v údolí Muskoh. Seržant byl, jak se ukázalo, téměř k ničemu. V

posloupnosti velení byl prostě příliš nízko, aby znal nějaké podstatné zpravodajské informace, přesto měl Sahíd z té zkušenosti požitek. Vzpomínal na okamžik, kdy poprvé přiblížil ostří k mužově kůži, připravený stáhnout mu ji z těla, a jak na hliněnou podlahu crčela krev a indický havildar řval a řval…

Balach Sahíd ze třetí generace vojáků Islámské republiky Pákistánu bloudil ve vzpomínkách na svou první vraždu a vůbec si nevšiml muže, ležícího na břiše asi 25 metrů od něj. Stejně tak přehlédl další tři muže na poli. Všichni měli oči a zbraně zamířené na něj a na druhého strážného, hlídajícího zadní stranu domu.

Ryan Kealey byl nejblíž byl to ten muž přímo před Sahídem. Pozorně ho sledoval, když vycházel z domu a sítové dveře za ním zaklaply. Pak se přesunul pod korunu velkého stromu na zahradě. Kealey nemohl uvěřit vlastním očím, když viděl, jak si zapaluje cigaretu a přitom se snaží ji dlaněmi chránit před deštěm. Toto počínání málem vrhlo na celou věc mrak pochybností. Muž chovající se tak neprofesionálně se přece nemůže podílet na únosu ministryně Fitzgeraldové, který byl proveden s dokonalou zručností. Avšak AK zavěšený přes rameno strážného potvrzoval to, co se dověděli z Fáhimových obsáhlých poznámek, a Kealeymu se při pohledu na samopal zvedl adrenalin. Poprvé si byl naprosto jistý, že Brynn Fitzgeraldová je někde v domě.

Kealey byl částečně schovaný pod keřem jalovce na rozlehlé louce. Cekal a pozoroval dům přístrojem pro noční vidění AN/PVS-17 upevněným na pušce. Nakonec muž před ním na okamžik otočil hlavu k druhému strážnému na zadní straně domu. Kealey ten získaný zlomek vteřiny využil a podíval se na hodinky. Svítící ciferník schoval v dlaních. Byly 2.36, což znamenalo, že dům pozorují něco přes tři hodiny.

Na tmu čekali v opuštěné továrně za Sialkotem a přitom studovali záběry ze sledování, pořízené Fáhimovými lidmi.

Kealeyho původní dojem, že Afgháncovy organizační schopnosti jsou nadprůměrné, jen posílila kvalita zpravodajských dat. Jeho lidé pomocí rozlišitelných tváří zachycených na filmu ověřili, že Mengal má na místě nejméně deset mužů. Také se jim podařilo potvrdit, že generál je, spolu s Alžířanem Amarim Saifim, osobně přítomen. Zkrátka, všechny hlavní osoby byly na místě.

Proto mohl útok postoupit do další fáze a vrtulníky už byly na cestě. Útočnou jednotku tvořily dva MH-53 Pave Low, bojové, průzkumné a záchranné vrtulníky” s dvanácti příslušníky zvláštních jednotek kromě standardní čtyřčlenné posádky dva piloti, jeden letový mechanik a jeden střelec z kulometu 7,62 mm na podstavci. Pave Low doprovázely na místo akce čtyři bitevníky AH-64 Apache s plnou výzbrojí: třicet osm raket HYDRA 70, osm střel Hellfire a standardní kanón 30 mm v nose. Kealey se domníval, že rozsah záchranné operace přinejmenším počty lidí, jež Pentagon posílá, stejně jako to Jak je posílá je pro současnou misi zcela zapotřebí. Letecké síly byly dostatečně malé, aby se vyhnuly zastaralým pákistánským pozemním radarům, a bitevní vrtulníky Apache zaručovaly ochranu proti všemu s výjimkou klasických stíhaček. Pokud by se ty objevily, tak by stejně bylo po všem. Velikost těchto sil a prostředků bude určitě stačit k tomu, aby dostali Fitzgeraldovou pryč, za předpokladu, že tam vůbec je.

A to byl ten problém. Jediná osoba, kterou se jim nepodařilo lokalizovat, byla Brynn Fitzgeraldová. Kealey cítil, že tady někde je, ale potřeboval znát přesně její pozici na pozemku. Byla buď v domě, nebo ve stodole, asi deset metrů vlevo od domu při pohledu zezadu. Ve stodole svítilo světlo. Nějaký člověk odtud již dříve vyšel, jeho silueta byla zřetelně rozeznatelná i bez nočního vidění nebyla tam však žádná okna a přiblížit se, aby nakoukl dovnitř, bylo příliš riskantní. Tak aspoň rozhodli ve Washingtonu.

Jejich role byla stále přísně omezena na sledování.

Harper určil pravidla akce před několika hodinami, těsně potom, co dorazili na poslední postupový bod, hřeben s výhledem na zadní stranu statku. Neměli povoleno zasáhnout, nebudou-li vyprovokováni, a měli udělat všechno, aby je nezpozorovali. Zkrátka, měli zde pouze sledovat situaci, dokud nedorazí útočný tým. Podle Harpera zařídila Národní bezpečnostní rada” krátce po únosu v Rávalpindí, aby se v Afghánistánu shromáždil vybraný tým příslušníků zvláštních sil, právě ti vojáci, kteří se zrovna přesouvali na místo, kde čekal Kealey. Když ho Harper před několika hodinami informoval, Kealeyho překvapila ta předvídavost. Členově NSC možná neočekávali, že najdou Fitzgeraldovou, ale určitě se na to připravili. Afghánistán byl nejbližší místo, kam se příslušníci zvláštních sil mohli dostat, aniž by potřebovali pozvání od Mušarafa. Získání povolení už samozřejmě nepřicházelo v úvahu, takže jen zbývalo, aby misi provedli bez zádrhelů, což byla obvykle ta nejobtížnější část.

Při posledním rozhovoru poukázal Kealey na to, že on a jeho lidé jsou více než schopni zvládnout celou práci a zatahovat do toho zásahovou jednotku je zbytečné. Harper mu odpověděl, že to prezidentovi naznačil, ale Brenneman se rozhodl vsadit na opatrnost podle hesla jistota je jistota.

A kromě toho tam stejně musí přiletět, aby odvezli Fitzgeraldovou, takže vlastně není důvod, proč nechávat příslušníky zvláštních sil mimo. Po této informaci Harper zdůraznil cíle celé akce. Kealey si uvědomil, že ho zástupce ředitele zná jako své boty. Samozřejmě zvažoval pro a proti pro „zorganizování” menší provokace. Jakmile padnou první výstřely, nebude mít jinou možnost než jít dovnitř pro ni. Byl si jistý, že to můžou spustit hned, zvlášť když viděl Mengalova strážného a jeho cigaretu, ale odporovat Harperovi nebo prezidentovi se nechystal. Ne, když byl v sázce život ministryně zahraničí.

Kealey přesunul nepatrně váhu a znovu použil noční vidění na pušce. Byl rád, že má přístroj gumové stínění pro oči. Posloužilo také jako ochrana skla proti dešti. Zbraň byla SIG 550, puška vyráběná SiGARMS, továrnou v Exeteru v New Hampshire. Kealey 550 zatím nikdy v ruce neměl, ale věděl, že ji rádi používají policejní odstřelovači při práci na krátkou vzdálenost. Jemu se líbila její váha, pocit, který vzbuzovala. Zbraň měla zabudovanou dvojnožku. Byla to jednoduchá konstrukce z polymerů, rozevírající se do stran.

A také snímatelný úchyt upravený pro AN/PVS-17.

Přes své nesporné kvality byla puška jen záložní zbraní, protože nepředpokládal, že ji bude muset použít. Mnohem důležitější bylo komunikační zařízení, které bohužel nebylo na nejvyšší úrovni. Šifrující rádia Motorola, která Owen vyzvedl na ambasádě, byla dobrá, ale postrádala možnost komunikovat přímo s řídicími orgány přes satelitní rádio. To by vyžadovalo další přístroje, které nebyla Fáhimova organizace schopná dodat. Kvůli tomu museli používat satelitní telefon Globalstar, který do země přivezl Owen.

Jako vedoucí týmu měl Kealey telefon v pouzdře od PRC-148, přenosného rádia podobné velikosti a tvaru. Tenká šňůra spojovala přístroj s hands-free sluchátkem a mikrofonem. Bohužel, baterie v přístroji vydržela i při plném nabití pouze devatenáct hodin, a to ještě jen v režimu stand-by. Nemohli počítat s více než třemi hodinami skutečného radioprovozu, takže ho Kealey měl na stand-by a zapínal ho jen při vysílání stručných hlášení.

Na druhém konci byl jeho kontaktem Harper. Pokud to Kealey dokázal odhadnout, byl zástupce ředitele stále v Situační místnosti Bílého domu, kde měl přístup k informacím z družic.

Jeden ze čtyř satelitů 8X na oběžné dráze byl již přesunut, takže poskytoval infračervený obraz Kurešiho domu a okolí v reálném čase. Nepříjemné bylo, že ani 8X nedokázal proniknout mraky, což znamenalo, že byl nepoužitelný, dokud se bouřka nepřesune jinam. Státní orgány mely satelity schopné viděl skrz oblačný příkrov, zejména ty ze série Lacrosse, zobrazující zemský povrch radarem, ale podobně jako KH-12 se pohybovaly příliš nízko a příliš rychle, aby mohly být užitečné pro taktické situace.

Pozornost strážného pod stromem zase něco rozptýlilo.

Kealey znovu koukl na hodinky a rozhodl se zkontrolovat příslušníky týmu. Déšť, i když slabší než odpoledne, pořád padal dost hustě, aby přehlušil zvuk jeho hlasu. Volal postupně členy své průzkumné skupiny. Začal s Manikem, jenž neměl nic nového, pak zavolal Owena a Wallanda.

Právě se chystal přejít k Massimu, když se stalo několik věcí najednou. Vrata od stodoly se s vrzáním pootevřela, pak rozletěla dokořán a umožnila pohled na velký čtverec žlutého světla. Ze stodoly vyšel vysoký muž ve vlajícím rouchu a zůstal stát, aby si zapálil cigaretu. Kealey ho sledoval přístrojem na pušce a okamžitě poznal jeho obličej podle fotografií, jež mu Harper ukázal v Oraefi. Fotografie pořízené Fáhimovým sledovacím týmem již potvrdily, že Amari Saifi je v domě, ale teď poprvé ho Kealey spatřil na vlastní oči. Zpracovával v duchu nový vývoj událostí, a proto přeslechl klidný, ale naléhavý hlas ze sluchátka.

Přiložil dlaň k uchu a zamumlal. „Neslyšel jsem, Massi.

Ještě jednou.”

Odpověď přišla ve zlomku vteřiny. „Je ve stodole.

Opakuju, Fitzgeraldová je ve stodole. Mám pozitivní identifikaci. Přepínám.”

Kealeymu chvíli trvalo, než mu jeho slova došla. Věděl, že ministryně zahraničí je někde na pozemku, a přesto mu potvrzení způsobilo šok. Chvilku zvažoval, jak se Massimu podařilo ji zahlédnout. Pak si uvědomil, že agent svou polohu změnil přede dvěma hodinami, když bylo jasné, že nemají dobrý výhled na vrata stodoly. Přesun o pouhých deset metrů mu trval dvě hodiny, ale výsledek stál za to.

„Kealey, rozuměls?” ptal se netrpělivě Massi. „Opakuju, ro „Rozuměl,” odpověděl Kealey. „Cekej.”

Kealey usilovně přemýšlel a díval se dalekohledem.

Sledoval Alžířana, jak jde k domu a vrata stodoly za sebou nechává otevřená. Za okamžik mu zmizel z dohledu, pak Kealey slyšel vzdálené bouchnutí dveří. Jakmile byl Saifi vevnitř, obrátili oba strážní pozornost zase k temné louce před sebou, kde číhali Kealey a ostatní příslušníci týmu.

Kealey se rozhodl a zapnul satelitní telefon. Vyťukal Harperovo přímé číslo a netrpělivě čekal, až satelit provede spojení. Jakmile měl zástupce ředitele na lince, rychle ho informoval o nejnovějším vývoji.

Když skončil se třicetivteřinovým vysvětlováním, řekl Harper: „Chválabohu, že je tam.” Kealey v jeho hlase slyšel upřímnou úlevu. A taky několik náhle zvýšených hlasů v pozadí. Kealeyho napadlo, že je na hlasitém odposlechu. „V

jakém je stavu?”

Kealey se předtím nezeptal, takže teď otázku položil Massimu, který promptně odpověděl. „Vypadá nezraněná.

Je připoutaná k židli - nevidíme jak - a zřejmě tam postavili nějaké filmové kulisy. Massi vidí kamery, přenosné reflektory a vlajku v pozadí.”

„Ale pořád je v jednom kuse?”

„Ano.”

Následovala dlouhá pauza, jediným zvukem bylo zase šumění deště, vzdálený hluk dieselmotorů a tiché syčení satelitního spojení v Kealeyho uchu. Jako by slyšel diskuzi probíhající v Situační místnosti. Konečně se ozval Harper: „Musíme toho vědět víc, Ryane. Můžeš se dostat blíž, aniž by ses prozradil?”

„Asi ne,” odpověděl Kealey netrpělivě. „Podívej, Johne, jsme na místě

„Já vím. Chcete ji dostat pryč a taky ji pryč dostaneme.

Jen zůstaňte na pozicích. Útočný tým odstartoval z Bagramu před hodinou, předpokládaný čas příletu za pětatřicet minuti „Ne, musíme ji dostat hned. Můžeme to provést. Máme výhody na všech frontách. Tihle chlapi nebudou”

„Zůstaňte na pozicích, Ryane. To je rozkaz.”

„Doprdele.” Kealey sprosté slovo sice zamumlal polohlasem, ale nijak se nesnažil skrýt svůj vztek. Harper si toho musel všimnout. Když potvrzoval rozkaz, zvedl mírně hlas. Pak spojení přerušil.

Za pět vteřin se mu v uchu ozval Owenův hlas. „Kealey, co se děje?”

Kealey mu přednesl, co řekl Harper, načež si ověřil, že jsou všichni v týmu na stejné vlně. Když skončil, obrátil pozornost zase k zadní straně domu. Při pohledu nočním viděním byl zeleně zbarvený strážný pod stromem neobyčejně zřetelný, ve zvětšení měla jeho hlava velikost menší tykve. Stačilo by, pomyslel si Kealey, jemně zmáčknout spoušť. Bylo to nesmírně lákavé. Owen, Walland a Massi složí druhého strážného za desetinu vteřiny potom. Tím sníží počet nepřátel z deseti na osm, snadno zvládnutelný počet…

Kealey odtrhl oko od čočky a zhluboka se nadechl, aby ten pocit setřásl. Jeho prst se již na lučíku spouště napínal, jakoby z vlastní vůle, a teď ho musel vědomě povolit a posunout. Nutkání vystřelit bylo téměř nezvládnutelné. Byla před nimi, pouhých třicet metrů daleko, a nepřítel neměl ani ponětí, že ho pozorují. Bylo by to tak snadné…

Znovu se zhluboka nadechl a pravou rukou pevně sevřel plastovou pažbu pušky. Jedna jeho část si přála, aby se Mengal o něco pokusil. Jiná zase, aby je strážní zpozorovali. Část si přála ukončit to teď hned. Přinutil se však ke klidu. Věděl, že Harper má pravdu. Prostě teď nebyla vhodná chvíle. Musí už vydržet jen další půlhodinu a bude po všem.

41

SIALKOT

Od okamžiku, kdy poprvé uviděl dům Saída Kurešiho, zvažoval Benazír Mengal možnosti využití stodoly. Byla to hezká poschoďová stavba z neopracovaného kamene, stejného, jaký Kureši použil při stavbě domu. Nahoře měla i stejnou břidlicovou střechu. Chyběla jedině okna, ale pro Mengala byla stavba přitažlivá právě kvůli tomu.

Koneckonců, neměl v úmyslu reklamovat věci, pro které ji hodlal použít. U severní zdi bylo bytelné dřevěné schodiště vedoucí nahoru na seník, jinak byla plocha dole naprosto prázdná, a tak byla ideálním místem pro filmování.

Kulisy byly jen velmi hrubé, ale to Mengalovi stačilo.

Nikdo, kdo se bude na nahrávku dívat, si nebude lámat hlavu scénografií. Kamera na trojnožce stála mezi dvěma přenosnými halogenovými světly a směřovala na bílou vlajku se symbolem Salafistické skupiny pro kázání a boj.

Oválný symbol obsahoval otevřený korán opřený o šedou zeď, nad níž se rozprostíralo blankytné nebe. Po stranách koránu byly šavle a samopal AK-47, přímo nad otevřenou knihou slunce se sedmi paprsky, které jako by svítilo rovnou na úžasné učení proroka Mohameda. Kolem ústředního obrazu byly ještě svitky. Dole byl vypsaný název skupiny a nahoře byl citát z koránu: „A bojuj, dokud nepomine zmatek a útlak a nezavládne spravedlnost a víra v Alláha.”

Podle Mengala byl ten symbol komický. Skoro tak komický jako vlastní cíle skupiny, ale vlajka byla lepší z možností. Tou druhou bylo postavit se před kameru osobně.

Ze stejného důvodu si ostatně dovezl Saifiho z Alžírská.

Když poprvé zorganizoval setkání se Saifim v alžírském vězení, větší část schůzky zabralo vysvětlování, na co se přesně chystá. Vynechal pouze jméno zvoleného cíle.

Oplátkou za případný příslib spolupráce mu Mengal nabídl svobodu, kterou mu mohl zařídit přes své přátele v alžírské vládě. A také peníze a zbraně, cokoliv bude Saifi potřebovat, aby znovu vybudoval svou upadající teroristickou síť v severní Africe. Alžířanovi také slíbil hlavní roli v útoku na kolonu. Taková role mu měla zaručit pozornost a ta zase okamžitý věhlas, jenž ho katapultuje na stejnou

úroveň

s

nejvýznačnějšími

postavami

mezinárodního terorismu Carlosem, bin Ládinem a Abú Nidalem prakticky přes noc.

Saifi po té příležitosti skočil, na čemž nebylo nic překvapivého, jak usoudil Mengal, protože jinak by strávil dalších dvacet let za mřížemi. Až dosud byl vůdce teroristů spolehlivý, ale něco v jeho chování Mengala znepokojovalo. Kureši to zachytil také. Mengal sice chirurgovy obavy přešel, ale ty se nenápadně spojily s jeho vlastními. Mengal měl velmi málo morálních zásad. Bez zaváhání by Fitzgeraldovou zabil, pokud by to bylo na správném místě a ve správném čase. Alžířan byl na druhou stranu nevypočitatelný, a to znamenalo, že je nebezpečný.

Mengal byl v této věci opatrný. Nikdy nenechal své rukojmí s Alžířanem o samotě, a když teď pohlédl na muže, jehož svobodu zařídil před osmi týdny, spatřil dokonalý příklad toho, co vyvolalo jeho obavy.

Alžířan stál vedle Mengala u jedné přenosné lampy.

Upřeně zíral na Fitzgeraldovou, která byla přivázaná k židli před vlajkou. Fitzgeraldová zase vzpurné zírala do svého klína, rozbitý obličej zkroucený bolestí. Zpočátku odmítala mluvit do kamery, a Saifi se ochotně hlásil možná až příliš ochotně, jak si Mengal uvědomoval, že její spolupráci zajistí. Nevadila mu ani její potlučená, zkrvavená tvář.

Saifiho výraz se neustále měnil a dal se těžko dešifrovat.

Pohyboval se někde mezi chlípností, obdivem a čistou nenávistí. Oči měl trochu moc rozevřené, ústa ztuhlá v trvalém úsměvu. Jeho zářivě bílé zuby byly neustále vidět, zafixované uprostřed černého, neupraveného plnovousu, a ruce s pavoučími prsty měl schované v záhybech roucha.

Mengal na něj musel několikrát zavolat, než se otočil, a i přitom působil nepřirozeně. Pohnul pouze hlavou a otáčel se pomalu, jako by měl krk upevněný na otočné plošině.

„Běž a přived5 toho amerického doktora,” přikázal mu tiše Mengal a pohled zvedl k jeho nosu. Nedokázal se mu podívat do očí. Obával se, že si Alžířan všimne jeho obav a zamění je za strach. „Přiveď ho sem.”

„My ho použijeme?“ zeptal se Saifi arabsky, jedním z několika jazyků, které sdíleli.

„Ano.” Tohle rozhodnutí Mengal zvažoval posledních několik hodin. Nasnímali několik záběrů, na kterých byl pouze Saifi a Fitzgeraldová, a nebylo to dobré. Mengal došel k závěru, že to chce ještě něco, aby věc získala na věrohodnosti. Potřebovali něco, co na americkou vládu udělá… dojem, a ministryně zahraničí nebyla postradatelná.

Alespoň zatím ne.

„A co s chirurgem?”

Mengal krátce zauvažoval. Balach Sahíd, jeho věrný nejbližší pomocník, zamkl před několika hodinami Kurešiho v ordinaci, a on teď” neviděl důvod, proč ho tam nenechat.

Prozatím jim postačí Craig.

„Jeho nech být. Jen toho Američana.”

Alžířan přikývl, strčil do vrat a vyšel ven. O minutu později Mengala přivedl zpět do skutečnosti náhlý praskavý zvuk. Stočil oči přes velkou místnost ke své radiostanici, stojící na hrubém dřevěném stole. Když se vydal odpovědět na volání, přešel kolem stále otevřených vrat do deště a horkého nočního vzduchu.

„Mám Mengala,” řekl náhle Massi. „Je ve stodole. Právě prošel kolem dveří. Myslím, že byl na severní straně stodoly… předtím jsem ho neviděl.”

„Rozumím,” odpověděl Kealey. „Vidíš zbraň?”

„Nikoliv,” hlásil Massi, „ale nevidím celou místnost.

Může ji mít někde opřenou o stěnu nebo tak… lepší bude předpokládat, že nějakou má po ruce.”

„Rozumím. Všichni slyšeli?”

V pořadí, jež si určili předem, potvrdili ostatní členové týmu, že slyšeli. Jejich hlasy zaskřípaly v Kealeyho sluchátku.

„Fajn,” pronesl Kealey, když se všichni ohlásili. „Massi, ty zůstaň na pozici. Víš, co máš dělat, jestli vezme do ruky zbraň.” „Rozumím,” ujistil ho Massi klidným hlasem. Nikdo rozkaz nezpochybnil a nikdo nežádal o vysvětlení. Massi byl jediný, kdo měl čistý výhled, a pokud se Mengal k Fitzgeraldové přiblíží se zbraní v ruce, bývalý operační důstojník letectva vystřelí bez ohledu na následky. Byla to nicméně slabá záminka pro zásah, a pokud se něco zvrtne, neobstojí to u žádného vyšetřování. Všichni se však domluvili, že využijí příležitosti, pokud se nějaká naskytne.

Ani jeden neměl chuť čekat na zásahový tým, přesto se nikomu nechtělo porušit platné rozkazy už kvůli tomu, co bylo v sázce.

„Kde je ten Alžířan?” mumlal Owen po síti.

„Nemám ponětí,” odvětil tiše Kealey. Starosti mu dělala stejná věc. Saifi byl v domě už skoro dvě minuty, ale vrata od stodoly nechal dokořán, což naznačovalo, že se míní brzy vrátit. Už by měl být zpátky, myslel Kealey, ale možná je v domě víc rukojmí. Možná šel Saifi pro ně, aby je přivedl do stodoly, nebo jsou možná už mrtví… Neměl jak to zjistit.

„Takže co uděláme?” chtěl vědět Manik.

„Zůstaň, kde seš,” nařídil mu Kealey. „Prostě zůstaň na místě. Massi, vidíš něco?”

“Nikoliv. Vrátil se na severní stranu stavení… nevidím ho.” „Fajn. Měj oči otevřený. Kouknem se, co se děje tady.”

Randall Craig byl vzhůru a ležel na úzkém lůžku, ruce zkřížené na břiše. Od chvíle, kdy ho unesli, honily se mu hlavou neustále myšlenky tak rychle, až se bál, že se mu hlava tím tlakem rozskočí. Během posledních hodin se to však změnilo.

V hlavě měl prázdno, skoro jako kdyby upadl do meditativního stavu. Zarazila ho ta ironie. Konec se rychle blížil, ale on si pomalu přestával dělat starosti s útěkem. Byl zkrátka duševně i tělesně tak vyčerpaný, že už mu bylo téměř všechno jedno. A spánek přitom nepřicházel v úvahu.

Byl polapený v jakémsi bezčasí, které ho postupně vysávalo.

Proto nezaslechl kroky na chodbě ani klíč škrábající po mosazném zámku. Poprvé si cizí přítomnost uvědomil, když se rozlétly dveře a v nich se objevil vysoký, hubený muž.

Craig okamžitě vyskočil a postavil se k Alžířanovi čelem. Ten do pokoje nevstoupil, jen na Craiga zíral a usmíval se. „Doktore, je hezké vidět vás vzhůru. Jak se cítíte?”

Craig si ho nedůvěřivě prohlížel. „Jsem v pořádku.”

„Výborně. Kdyby vás to neobtěžovalo, generál by si přál, abyste šel ven. Chce vám něco ukázat.”

Craigovi se nějak podařilo zachovat si neutrální výraz, přestože se mu téměř podlomily nohy, když uslyšel slovo ven. Spotřeboval poslední gram sebeovládání, ale nedal najevo, co věděl: že přichází konec. Viděl je odnášet do stodoly kamery a věděl, co přijde. Ježíši, pomyslel si, oni to opravdu udělají. Ta vyhlídka ho kupodivu překvapila, i když celou dobu věděl, že to dopadne takhle. Náhle se mu v duchu vynořila stejná představa jako včera. Viděl sebe, jak sedí před kamerou, přivázaný k židli, s obligátní vlajkou za zády. Viděl blížící se čepel a přemýšlel o tom, jestli Fitzgeraldovou donutí, aby se dívala, jestli jeho poslední okamžiky uvidí spolu s nimi.

Věděl, co přijde, ale nějak se mu podařilo ovládnout.

Spořádaně přikývl, prošel kolem Alžířana a pokračoval dál chodbou. Celou dobu pozoroval okolí, všeho si všímal. S

blížícím se koncem se mu vnímání nepřirozeně zostřilo. Na konci stál ozbrojený strážný, a když míjel otevřené dveře obývacího pokoje, zpozoroval dalšího muže schovaného ve stínu vedle klavíru. Bylo jasné, že čekali, že z pokoje uteče.

Byli připravení ho zastavit, ale když je míjel, jasně viděl, že si oddechli, ramena jim klesla, jak náhle povolilo napětí. V

jejich očích byl Craig hrozbou, a hrozba právě prošla kolem.

Příliš brzo, pomyslel si. Musí počkat, až se dostanou z domu, teprve pak se rozběhne. Pravděpodobně se nedostane dál než na tři čtyři metry, ale udělat to musí, nemá na vybranou. Nikdo mu nepomůže. Napadlo ho, kde je asi Kureši, ale pak si za tu starost vynadal. Koneckonců, chirurg ho do toho dostal. Tím, že dal jeho jméno Mengalovi, zpečetil jeho osud. Nebýt Kurešiho, Craig by stále ještě ve dne pracoval v nemocnici a večer koukal na staré filmy a netrpělivě čekal na zpáteční let do Seattlu.

Vracel by se se zásobou dobrých historek a další zlatou hvězdou v životopise.

Doprdele s tebou, Saíde, říkal si Craig a vzrůstající vztek převážil nad strachem. Utočil na cíl, který se nabízel, z důvodů, kterým příliš nerozuměl. Podvědomě se připravoval na to, co se chystal udělat. Doprdele s tebou, doufám, že tě zabijou, a doufám, že uvidíš, až to bude přicházet, ty zrádnej malej hajzle…

Blížil se ke konci chodby. Po tvářích mu v čůrcích stékal pot. Propocená košile se mu lepila na tělo a nohy jako by se mu bořily do neviditelného bahna. Dveře byly už blízko, a jakmile vykročí ven, nebude cesty zpátky.

„Kdo to, sakra, je?” ptal se Walland, jeho hlas překonával praskání statické elektřiny. Kealey se pootočil a podíval se dalekohledem. Z domu vycházel vysoký, bledý muž. Alžířan šel několik kroků za ním. „Je to rukojmí? “

„Mám ho,” Owen ignoroval otázku a řekl: „Saifi je těsně za ním.”

„To je nová tvář,” hlásil Manik. „Nevypadá to, že je ozbrojenej… “

Kealey ignoroval radioprovoz a zkoumal neznámou osobu dalekohledem. I v tom nazelenalém zabarvení bylo jasné, že muž je běloch, Indoevropan. Vypadal vystrašeně, ale strach se mísil s čímsi, co Kealey nedokázal určit.

Studoval ho ještě pár vteřin, než mu to došlo. Ve tváři měl strach smíšený s nejzazším odhodláním. Byla to jedna z nejnebezpečnějších kombinací, jaké Kealey znal. Už ji párkrát viděl, naposledy u Naomi v Madridu.

Pořád svůj závěr zvažoval a snažil se zatlačit její obličej do pozadí, když se Manik zeptal: „Kam jdou?”

„Zpátky do stodoly,” odpověděl Massi. „Vypadá to, že ho chtějí přidat k Fitzgeraldové. Pořád nevidím zbraň…”

„Zůstaňte na pozicích,” přikázal Kealey a schovával mikrofon v dlani, aby ztlumil zvuk. Náhle mu přeběhl mráz po zádech. Nevěděl, co to způsobilo, ale hádal, že to má něco společného se scénou, jež se odehrávala před ním. Celé to vypadalo nějak falešně, jako by scénář předepisoval jednomu nebo oběma hercům, aby pouze předstírali, že hrají své role.

Pořád je pozoroval dalekohledem a viděl, jak Saifi muže před sebou pobízí. Kealey nevěděl, proč ho napadl zrovna tento výraz muž tam mohl být z vlastní vůle, a oni neměli důkaz, že tomu tak není, ale zdálo, že sedí. V jeho výraze, v napjatých ramenou a prkenné chůzi bylo cosi divného.

Vlastně to vypadalo, že by mu mohly nohy každou chvíli vypovědět službu.

Ale přesto, působilo to nějak falešně. Jako by…

Rukojmí byl na půl cesty ke stodole, když se zastavil, otočil se na podpatku a uštědřil svému vězniteli krátkou tvrdou ránu. Zasáhl Saifa do pravé tváře. Zatímco to Kealey nevěřícně sledoval, Alžířan zavrávoral, zakopl a upadl na zem. Rádio se okamžitě ozvalo, ale Kealey ho neposlouchal.

Oči měl přikované k muži, jenž stál nad Saifim. Rukojmí chvíli jen nehybně stál a zíral na Alžířana, jako jelen chycený v reflektorech auta. Zřejmě se nemohl rozhodnout, co dál, a Kealey se na okamžik domníval, že sáhne po Saifiho zbrani. Nakonec se otočil a rozběhl se nejvyšší rychlostí, které byl zřejmě schopen, k nejbližšímu bezpečnému úkrytu.

Běžel, co mu síly stačily, k tmavé louce, kde číhal Kealey a jeho lidé.

42

SIALKOT

Když se křik donesl za dům k Balachovi Sahídovi, ten si pomyslel a zažil prchavý okamžik čistého, nečekaného šoku –, že se generál rozhodl zabít Fitzgeraldovou. Křik byl vysoký, téměř ženský, ale ne úplně, a jak se pozorně zaposlouchal, uvědomil si, že nekřičí žena, nýbrž muž. A kromě toho ječel arabsky, což vylučovalo většinu strážných.

Kromě Mengala byl Amari Saifi jediný, kdo v domě mluvil arabsky. Než stačil Sahíd zhodnotit situaci, rozběhl se kdosi dolů z kopce a prchal rychle od domu.

Sahíd zareagoval jako první. Druhý strážný byl sice blíž, ale když zazněl poplach, ulevoval si právě na květinovém záhonu a pořád ještě cukal zipem, když muž utíkal kolem. V

té tmě se nedalo poznat, kdo to prchá, ale Sahíd rychle došel k závěru, že to musí být Craig, ten americký doktor. Kureši byl dosud zamčený v ordinaci Sahíd na to dohlédl osobně a Mengal byl ve stodole a sledoval ministryni zahraničí.

Musí to být ten Američan.

Sahíd sprostě zanadával, chopil se zbraně, kterou měl na řemenu přes prsa, a zvedl ji k rameni. Zbraň měl odjištěnou a plný zásobník s třiceti náboji nasazený. Doktor už byl mimo osvětlený oblouk kolem domu. Sahíd ho sice neviděl, ale stejně vystřelil. Při každé ráně mu do ramene narážela dřevěná pažba AK-47. Vypálil asi tucet nábojů. Ozvěna postupně slábla, Sahíd znovu zaklel a rozběhl se z kopce za mužem, jenž se pokoušel utéct.

Když se kulky ráže 7,62 mm zarývaly do země a vyškubávaly vodou nasáklé drny nějakých šest metrů před ním, Ryan Kealey zamrkal. Potřeboval veškeré sebeovládání, aby palbu neopětoval. Věděl, že strážný nestřílí po něm. Snažil se zasáhnout muže, jenž před pár vteřinami utekl dolů z kopce. Rukojmí byl v té chvíli asi osm metrů od Kealeyho a rychle se blížil. Jeho postava se jasně rýsovala proti světlům na Kurešiho zahradě. Kealey věděl, že stejná světla brání strážnému, aby ho zahlédl, což byl také důvod, proč se průzkumný tým přiblížil k domu od severu. Nevěděl, jestli Mengalovi muži mají přístroje pro noční vidění a jenom jsou líní je používat, nebo je vůbec nemají, ale v každém případě přijdou na louku. To už bylo jasné, a Kealey věděl, že musí být připravený.

Rukojmí pořád usilovně běžel, ale pohyboval se bez cíle, a Kealey dalekohledem viděl, že má ruce natažené před tělem, jako kdyby hledal případné překážky. Kealey věděl, že po tom, co proběhl dobře osvětlenou zahradou, je na černočerné louce prakticky slepý. Přirozené noční vidění se mu naplno vrátí nejdřív tak za dvě minuty, což strážným poskytne dost času, aby se obloukem dostali před něho a odřízli mu cestu. Kealey je už viděl vybíhat z domu. Shlukli se kolem Saifiho, jenž se mezitím vyhrabal na nohy, přičemž řval vzteky. Rychlé spočítání ukázalo osm strážných, když nepočítal muže, jenž střílel po rukojmím.

Ten už utíkal po louce, zbraň připravenou.

Rukojmí sehrál svou roli pokud jím opravdu byl, sehrál svou roli a nezvládl ji. Už byl mrtvý, jen to zatím nevěděl.

Byl mrtvý od okamžiku, kdy se rozhodl utéct. Kealey si ničím nebyl tak jistý. Nyní už zbývala jen otázka, kolik lidí při svém neúspěšném pokusu osvobodit se vezme s sebou.

Teď už byl na tři metry od Kealeyho, klopýtal, nadával a těžce dýchal. Ryan se opatrně posunul a snažil se schovat co nejvíc pod jalovec. Současně zvedl ruku, zasunul pušku mezi větve hustého keře a sáhl po záložní zbrani.

V opuštěné továrně na okraji Sialkotu rozdal Kealey zbraně. Stále nevěděl, co je hlavním cílem Fáhimovy organizace, ale jedno bylo jasné od začátku: skupina byla výborně financovaná a velká část jejího rozpočtu šla na zbraně. A jestli jejich primární náplní práce bylo pašování, pak si nejlepší kousky nechávali pro sebe. Kealey si vybral SIG 550 s nočním viděním hlavně proto, že měla mnoho společných vlastností s karabinou M4, se kterou prošel výcvikem a bojoval ale také si našel vhodnou náhradu za nůž, o který přišel na trafostanici. Tenhle měl plochou, asi patnácticentimetrovou čepel s ostrou špičkou. Samotná ocel byla u pevné gumové rukojeti tlustší a postupně se směrem k symetrické špičce ztenčovala. Byla natřená matnou černou barvou, takže ve tmě byla vlastně neviditelná.

Když se rukojmí dostal blíž, Kealey se napnul a uchopil tlustou gumovou rukojeť, připravený vytáhnout nůž z pouzdra. Neměl v úmyslu tomu člověku ublížit, ale také neměl možnost ho zachránit a život Fitzgeraldové měl přednost. Nemělo by to tak být, ale Kealey předpokládal, že každý v týmu by s ním souhlasil. Dostali se už moc daleko a riskovali příliš mnoho, aby ji teď ztratili, a od většiny z nich si to zatím vyžádalo minimální oběti. Nicméně jeden člověk toho pro záchranu ministryně zahraničí obětoval mnohem, mnohem víc, i když to neměl v úmyslu.

- Tu znepokojivou myšlenku Kealey zahnal a ležel dál naprosto nehybně, tvář vnořenou do vlhké hlíny. Rukojmí klopýtal kolem, aniž by měl ponětí, že tam leží. Naštěstí ostatní členové týmu měli tolik pochopení pro situaci, že nevysílali. Což neznamenalo, že situaci nesledují. Kealey věděl, že všichni čtyři agenti mají zbraně namířené jeho směrem a čekají, co bude dál. Jeden nebo dva možná sledovali druhého strážného nahoře na kopci, ale hlavní pozornost budou věnovat bezprostředním hrozbám: rukojmímu jenž se stal hrozbou v okamžiku, kdy se rozběhl a strážnému, který se ho snažil chytit. Rukojmí už minul Kealeyho pozici a směřoval dál na sever a strážný se rychle blížil od jihu.

Kealey slyšel, jak strážný dusá v mokré hlíně. Muž bez varování zvedl samopal a znovu vystřelil a kulky Kealeymu létaly asi metr a půl nad hlavou. Celkem jich bylo pět nebo šest. Kealey za sebou slyšel zamručení a pak mokré, těžké žuchnutí, když tělo dopadlo do bláta.

Strážný se zastavil, zřejmě také slyšel mužův pád. Pak velmi opatrně vykročil a Kealey, ležící téměř nehybně pod jalovcem, vytáhl nůž a modlil se, aby ho strážný minul.

Nemohl uvěřit, jaký katastrofální obrat celá mise nabrala, ale pořád se dala zachránit. Pokud strážný projde kolem bez povšimnutí, nic se nestane. Budou moct zachovat své pozice a operace může pokračovat podle plánu.

Vše záviselo na tom, co se stane teď, a kroky se blížily…

43

Washington • Sialkot

V Situační místnosti pod Západním křídlem panoval hromadný zmatek a nemalá panika. Všechny oči byly upřené na infračervený obraz z 8X umístěného na geosynchronní dráze ve výšce 35 785 km nad Sialkotem.

Mraky se v posledních hodinách částečně rozešly natolik, že umožnily omezený obraz, ale i když byl obraz zkreslený, skutečnost, že na zemi je něco v nepořádku, byla naprosto zřejmá.

„Kristepane, kdo je tohle dožadoval se Brenneman vysvětlení ve všeobecné vřavě, aniž by si uvědomoval, že jen přispívá k existujícímu chaosu. Ukazoval na první tepelný otisk, který se právě přestal pohybovat po rychlém sprintu na sever od domu. „A kdo je to za ním? Co se to tam sakra děje?”

Žádná odpověď bezprostředně nenásledovala, ostatně ne že by někdo slyšel otázku. Harper zíral na satelitní telefon zapojený do audiosystému v místnosti a čekal, až Kealey zavolá a vysvětlí jim, co se stalo, ale telefon i nadále mlčel.

Zvažoval, jestli ho vůbec přes ten rámus v malé konferenční místnosti uslyší zvonit. Na obrazovce se tepelný otisk vzdalující se od domu stále blížil k jednomu z mužů ležících v poli.

„Panebože, ať je to kdokoliv, nakonec zakopne o jednoho z nich,” vyhrkl Andrews hlasem plným napětí. Stál pár centimetrů od Harperova levého ramene. „Jak daleko jsou ty vrtulníky?”

Harper otevřel ústa, aby odpověděl, ale předběhl ho major od letectva, který držel sluchátka a nyní zvedl hlas, aby si získal pozornost přítomných. Kupodivu byl úspěšný tam, kde se to nepovedlo prezidentovi, a jakmile byl hluk na přijatelné úrovni, řekl: „Přišlo hlášení letecké kontroly v Bagramu. Orli 1 a 2 jsou ještě deset minut od cíle.”

Na okamžik v místnosti zavládlo ticho. Každý z přítomných včetně nejmladších asistentů chápal, co to znamená. Nakonec musel armádní plukovník, stojící jako přimražený se sluchátkem u ucha asi metr od ministra obrany, pronést nahlas to, na co všichni mysleli.

„Kristepane,” mumlal. „Oni se tam nedostanou včas.”

Harper se díval na tepelné otisky pohybující se po ploše a v duchu souhlasil. V životě se necítil tak nemohoucně. Mohl se jen dívat, jak se blíží pohroma. Mohl se jen modlit, aby se ty dva otisky nepřekryly, ale už ve chvíli, kdy na to myslel, věděl, že k tomu dojde. Jediná zbývající otázka byla, jak muž na zemi vyřeší nečekanou změnu plánu.

Sahíd si byl jistý, že slyšel, jak Američan padá, ale nechtěl nic riskovat. Chvilku poslouchal, ale přes zvuk deště, tanků v dáli a řevu Alžířana na kopci nic neslyšel.

Sahíd toho idiota proklínal - generál ho do toho nemel nikdy zatahovat - a současně vrazil do samopalu nový zásobník a znovu vykročil. Sel velmi pomalu, každý krok plánoval a znova zvažoval. Přejížděl zem očima a pátral po vyboulenině, která by mohla být doktorovým tělem.

V pravé ruce pevně držel zbraň a levou rozhrnoval mokrou trávu, jež mu sahala do pasu. Když si jeho oči zvykaly na tmu, uviděl několik věcí, kterých si předtím nevšiml. Po pravici, asi deset metrů daleko, rostla borovice, vlevo, téměř na dosah, nízký keř.

A pod keřem bylo něco, co mohl být kámen nebo kláda.

Sahíd zaváhal. Byl si téměř jistý, že Američan padl dál vpravo, blíž k borovici, ale jak hleděl na tmavý obrys pod keřem, téměř by přísahal, že se pohnul…

Když strážný střílel poslední dávku do prchajícího, využil Kealey hluku a upravil svou polohu. Levou rukou se opřel o mokrou hlínu a pravou nohu ohnul pod tělo a chodidlem se opřel o velký, částečně zabořený kámen. Pokud ho bude muset použít, poslouží kámen jako svého druhu startovací blok. Víc udělat nemohl, aniž by se prozradil, ale umožňovalo mu to rychle a rozhodně vystartovat, pokud o něho strážný zakopne. Teď právě nevypadaly věci dobře.

Věděl, že by měl zavolat a informovat Harpera o tom, co se stalo - situace se drasticky změnila a vrtulníky se možná budou muset vrátit, volat ale nešlo, a v duchu viděl ostatní agenty, jak potichu nadávají a uvažují, jestli mají vystřelit nebo ne.

Nedělejte to, pomyslel si Kealey a doufal, že muži nějak uslyší jeho tichou, naléhavou výzvu. Nestřílejte. Nechte hojit. Neví že, jsem tady. Jen ho nechte projít kolem…

To se bohužel stát nemělo. Kealey si to v posledních rozhodujících vteřinách uvědomil. Když se strážný sunul kolem jalovce, zdálo se, že zaváhal. Hlavu otočil doleva.

Kealey viděl jeho profil a usoudil, že se dívá směrem k němu. Pak se obrátil, udělal pár kroků a natáhl levou ruku dolů, roztažené prsty se blížily ke Kealeyho levému rameni…

Když viděl, že se ruka blíží, Kealeyho mysl vypnula a řízení převzalo tělo. Ovládaly ho už jen instinkty. Vymrštil se a uhodil levou rukou do pušky, aby mu ústí nemířilo na tělo. Současně se rozmáchl a krátkým, kontrolovaným obloukem zabořil ostří nože hluboko do krku strážného, těsně pod čelistním kloubem.

I v té tmě Kealey mohl sledovat mužovy reakce. Trhl hlavou dozadu a vpravo, částečně účinkem úderu a částečně ve snaze dostat se pryč od nože. Když špička nože pronikla do protilehlé tváře, z úst mu vystříkly krev a sliny. Obličej mu ztuhl ve šklebu a ústa se otevřela, mezi zakrvavenými zuby se objevil částečně poškozený jazyk. Zřejmě se snažil křičet, ale vydal ze sebe pouze vlhké, tlumené zasyčení.

Upustil pušku, zvedl ruce a pokusil se Kealeyho chytit za pravou paži. Byla to zcela instinktivní reakce, ale už stejně nemohl nic dělat. Škoda byla napáchaná a rána smrtelná.

Jen to ještě nevěděl.

Nůž byl v těle až po jílec a Kealey musel silně zabrat, aby ho dostal ven. Muž začal ihned klesat a Kealey šel s ním. Strážný dopadl tvrdě na záda a Ryan byl okamžitě na něm, připravený dokončit práci. Umírající k němu vzhlížel, obličej zkřivený vztekem, bolestí a strachem. Kealey mu přejel ostřím přes krk, jedním hlubokým řezem mu přerušil dýchací trubici, krkavici a svaly. Z rány okamžitě vytryskla krev a pocákala Kealeymu obličej a ruce. On nicméně postup zopakoval, a ještě jednou, odhodlaný zhasnout vytrvalá světýlka v mužových očích. Když si byl jistý, že strážný je mrtvý, podivné zvonění v uších postupně ustalo a konečně zase začal vnímat radioprovoz ze sluchátka.

„Ryane, seš tam?” Byl to Owen, ovládal se, ale mluvil naléhavě. „Krucifix. Co se to sakra stalo? Kde je rukojmí…?” „Sundal ho,” zachraptěl Kealey. Po krátkém, jednostranném boji byl bez dechu, pořád mu v žilách kolovala spousta adrenalinu. Převrátil mrtvého strážného, odplazil se do svého úkrytu a nahmatal pušku. Byla tam, kde ji nechal mezi nejnižšími větvemi jalovce. „Rukojmí i strážný jsou mrtví.”

„Jak se to, doprdele, stalo?” dožadoval se Owen vysvětlení. „Proč jsi…”

Kealey ignoroval zbytek otázky. Pravé koleno zapřel o mokrou hlínu a zvedl pušku k rameni. Když se podíval dalekohledem, uviděl, jak se strážní všech osm rozestupují do rojnice a chystají se vstoupit na louku. Postavy měl nějak rozmazané a došlo mu, že má v očích krev. Vytřel si je hřbetem ruky a švihl zápěstím, aby krev cákla do trávy.

Vzápětí už se zase věnoval pozorování. Jeden z mužů měl rádio u tváře, zřejmě se snažil dovolat chybějícího strážného. Benazír Mengal nebyl nikde vidět Kealey předpokládal, že je stále ve stodole, jenže Alžířan stál za skupinou ozbrojenců a neustále na ně řval.

„Strážní se blíží,” hlásil Massi, téměř jako by četl Kealeymu myšlenky. Veterán letectva působil naprosto klidně. „Zdá se, že někteří chybějí.”

„Napočítal jsem jich osm,” ozval se Kealey. Pomyslel na podrobné poznámky, jež získal od Fáhimových mužů. „Osm plus Saifi. Mengal ve stodole… To znamená, že dva chybějí.”

„Takže co budeme, sakra, dělat?” dožadoval se Manik.

Zněl otřeseně, což Kealeyho nijak nepřekvapovalo. Zatímco Massi byl ostřílený vysloužilec z mnoha bojových akcí, Manik byl na druhém konci spektra. Prošel jakýms takýms vojenským výcvikem - jinak by ho sem Harper neposlal, ale ze všech členů skupiny měl viditelně nejméně zkušeností.

Kealey byl rozpolcený. Rukojmí byl mrtvý a on zabil strážného, což výrazně omezovalo možnosti dalšího postupu. Operace vybouchla v každém případě, ale on se stejně musel rozhodnout, zda má porušit platné rozkazy a jít dovnitř pro Fitzgeraldovou, nebo čekat a doufat, že strážného nenajdou dřív, než dorazí útočný tým. To nevypadalo pravděpodobně, protože útočný tým je nejméně… Podíval se na hodinky a tiše zaklel. Nedostanou se sem dřív než za osm minut. Částečně podlehl klamu a měl dojem, že už slyší zvuk rotorů sekajících vlhký vzduch, ale věděl, jak dlouhých připadá osm minut v bojové situaci.

Napadla ho třetí možnost: mohl by nůž dát do ruky rukojmímu. S trochou štěstí na to strážní skočí. Vzápětí ale ten nápad zavrhl. Nikdy tomu neuvěří. Za prvé rány, které utrpěl mrtvý strážný, byly početné a přesně umístěné. Jak by mohl rukojmí strážného takhle zranit, když sám už umíral?

Kromě toho, jak by se rukojmí dostal k takovému noži, jaký použil Kealey? I kdyby to strážní spolkli, Mengal to prokoukne. Okamžitě si uvědomí, že něco není v pořádku, a buď opustí usedlost s Fitzgeraldovou ve vleku, nebo ji na místě zabije a bude prchat sám.

A v tom byl zakopaný pes. Budou-li čekat na útočnou skupinu, bude ministryně buď mrtvá, nebo pryč. A Kealey nebyl ochotný připustit ani jednu z těchto možností. Musí jít pro ni, musí to udělat dřív, než najdou mrtvého strážného.

Jakmile by k tomu došlo, přišli by o moment překvapení a vyhlídky na úspěch by prudce klesly. Ještě horší bylo, že jeden vrtulník Pave Low měl sednout na louku vzadu za domem, a moc by jim nepomohlo, kdyby po něm lezli nepřátelé, ještě než by stačil spustit rampu.

A znovu se zdálo, že mu Aaron Massi čte myšlenky.

„Musíme jít do toho,” ozval se bývalý řídící bojových operací, jeho slova se prodrala elektrostatickým praskáním.

„Budou pročesávat pole, dokud ho nenajdou, a při tom zakopnou nejmíň o jednoho z nás. Musíme začít střílet, dokud jsou shluknutí na volném prostoru “

„A co ti další dva?” chtěl vědět Walland. „Nejmíň o dvou strážných nevíme. A co Fitzgeraldová? Je tam s ní vevnitř Mengal… jestli se ukážeme, může ji zabít, než se dostaneme do stodoly “

Dobrý postřeh, pomyslel si Kealey. „Massi má pravdu,”

řekl. „Jdeme na to. Tihle hoši nemají noční vidění, takže počkejte, až se dostanou z dosahu světel, pak je napadněte, dokud ještě nebudou pořádně vidět.” Kealey uvažoval o tom, jak rukojmí okamžitě ztratil směr, když vpadl ze světla do tmy. Nemyslel na to, že rukojmí zemřel, když tomu on mohl zabránit, protože to v této chvíli bylo naprosto bezpředmětné. „Když budeme čekat, až se všichni dostanou ze světa, uvidí záblesky z našich hlavní. Musíme to správně načasovat “

„Já si beru toho Alžířana,1” hlásil se Owen.

„Ne,” štěkl Kealey, „toho potřebujeme živýho, Paule.

Ten ví, kde jsou ostatní rukojmí, takže na Saifiho střílejte, jen abyste ho zranili. Totéž platí o generálovi “

„A zbytek?” ptal se Manik.

„Každý z vás má svůj palebný sektor,” odpověděl Kealey chladně. „Každý z vás ví, za který sektor je zodpovědný, takže až vyrazí, víte, koho máte sundat. Uděláte tohle…”

Popsal rychle vymyšlený plán a uvedl pár možných odchylek. Sám neustále mířil na nepřítele a sledoval každý pohyb. Strážní na kopci se pořád ještě rozcházeli do rojnice, ale zatím na louku nevstoupili. Když skončil se stručným vysvětlováním, ostatní potvrdili, že chápou a souhlasí.

„Počkejte, až řeknu,” připomněl jim Kealey, „a pak je začněte sestřelovat. Pamatujte, hoši, máme jenom jeden pokus, tak to nezvorejte.”

Když Benazír Mengal uslyšel Alžířanův řev, odolal pokušení vyběhnout ven a zjistit, co se stalo. Raději ustoupil hlouběji do stodoly a všemožně se snažil zůstat co nejdál od vrat. Všiml si nadějeplného, vzdorovitého pohledu v očích Fitzgeraldové. Ten pohled ignoroval a zvedl k ústům rádio.

„Co se tam, sakra, děje?” zasyčel. „Balachu, co vidíš? Co se děje?”

Nastala dlouhá odmlka, během které Mengal svou otázku ještě několikrát zařval. Slyšel dlouhou dávku ze samopalu, ticho, pak další, kratší dávku. Chtěl znova vysílat, ale ozval se jeden ze strážných. „Generále, ten americký doktor srazil Alžířana. Utekl. Běžel… na louku a Balach šel po něm.

Střílelo se tam…”

„To jsem slyšel, ty idiote!” hulákal Mengal. „Kde je doktor?” „Generále, já… Nevrátil se. Teda, Balach se nevrátil, nebere rádio. Nevím, kde je doktor.”

„Pošlete tam nějaké chlapy,” křičel Mengal. „Prohledejte celou louku, dokud je nenajdete, a toho doktora chci živého, slyšíte? Ten, kdo ho zabije, se bude odpovídat mně. Je to jasné?” „Ano, já”

„Kde jsou Amir a Kazi?”

„Jsou vevnitř, generále. Hlídají toho chirurga, podle rozkazu.”

„Maji rádia?”

Okamžik váhání. „Ne.”

Doneste jim dvě rádia. Vlastně dej Kazimu svoje. Řekni jim, ať vás obejdou, ať jdou předem, kde je tma. Řekni jim, ať nestřílejí, dokud někdo nestřelí po nich. Jestli je tam venku někdo, musíme je tam udržet, dokud tu ženskou nedostaneme odsud. Rozumíš?”

„Ano, generále.”

„Tak běž.”

Mengal pustil tlačítko TRANSMIT, v duchu zaklel, zavřel oči a odolal nutkání mrštit přístrojem co nejdál. Za všechno múze Saifi, pomyslel si. Jak to mohl dopustit? Jak mohl být tak nepozorný? To je snad tak těžké, přivést jednoho chlapa z domu do stodoly…?

Když otevřel oči, zachytil Mengal bezděčně pohled Fitzgeraldové. Ústa jí mezi jednotlivými záběry přelepovali stříbrnou instalatérskou páskou. Tu měla nalepenou i teď, a tak nemohla mluvit. Její oči však dokázaly sdělit všechny její pocity. Byla to divná směsice nenávisti, uspokojení a úlevy. Mengalovi chvíli trvalo, než mu došel význam posledních dvou emocí. Nerozuměla urdsky, takže nevěděla, že se její spoluvězeň pokusil utéct. Zřejmě na základě rozruchu, který slyšela, nabyla dojmu, že bude každou chvíli zachráněna.

Když pochopil, co jí probíhá hlavou, zasmál se a sledoval, jak se jí v očích objevil zmatek. Došel k ní, a přitom se pečlivě vyhnul otevřeným vratům. Sklonil se, aby měl obličej na úrovni jejího. Když se jejich pohledy setkaly, řekl: „Paní Fitzgeraldová, to si opravdu myslíte, že si přišli pro vás?“ Znovu se posměšně zasmál. Částečně se k tomu musel nutit, ale současně se dobře bavil. „Pokud ano, pak se bohužel mýlíte… Nic tak dramatického se nestalo. Víte, váš krajan se pokusil utéct. Mí muži ho pravě sledují a daleko se nedostane. To je vše, co jste slyšela. Nikdo si pro vás nepřichází. Obávám se, že je to jen mezi námi dvěma, doktorko Fitzgeraldová… jsme tu jen vy a já. Rozhodně bude lepší, když si na to zvyknete.”

Viděl, jak jiskřička naděje v jejích očích začíná pohasínat, a pohrdavě se zasmál. Jak patetické, pomyslel si.

Lidé, kteří mají moc jako Fitzgeraldová, vypadají v televizi vždycky tak sebevědomě, jsou si tak jisti svým místem ve světě, ale jakmile jim hrozí nebezpečí, zhroutí se. Netýká se to jen Američanů. Stejnou věc viděl vloni, když se svými muži unesl jednoho druhořadého indického ministra. Muž se zúčastnil na rozhovorech v Islámábádu a neměl téměř žádnou ochranku, což jim umožnilo dostat ho bez výstřelu.

Vzali s sebou taky ministrova osmiletého syna a z kluka se vyklubal vynikající vklad do vyjednávání.

Netrvalo dlouho, než z nich vyrazili peníze. Vlastně do děcka nemuseli ani říznout, ten chlap se prostě položil.

Mengalovi to vyneslo pěknou sumičku, ale to nebylo nic proti tomu, jakou záplavu peněz vynese současný plán, jen co ho dovede do úspěšného konce. Všechno záleželo na nejbližších čtyřiadvaceti hodinách. Do té doby bude mít americký prezident v ruce nahrávku a nebude mít jinou možnost než přijmout jejich požadavky. Anebo uvidí, jak vážně to myslí…

Mengala náhle ze zamyšlení vytrhly výkřiky a střelba z automatických zbraní. Otočil hlavu po zvuku, ale před sebou viděl jen kamennou zeď stodoly. Na chvíli nevěřícně strnul, pak zvedl rádio k ústům a hlasitě se dožadoval situačního hlášení, ale nedostal žádnou odpověď. Klel nahlas a cestou k vratům stodoly si nevšiml spokojeného záblesku v očích Brynn Fitzgeraldové. Než vyhlédl ven, zaváhal. Zoufale si přál spatřit, co se děje, přesto v něm nakonec zvítězily zkušenost a opatrnost, a zůstal tam, kde věděl, že na něj není vidět.

Rádio si přidržel několik centimetrů od obličeje a znovu se dožadoval zpráv o tom, co se děje. Nakonec uslyšel hlas jednoho z mužů, kterým právě přikázal, aby se přidali k pátrání.

„Generále, tady Kazi.” Mluvčí zněl otřeseně, ale dosud se ovládal. „Na louce jsou nepřátelští vojáci. Nejmíň tři, možná čtyři, a dostali většinu našich. Zbývají jen tři, teda kromě Amira a mě.“

„Co je se Sahídem?“

„Sahíd je mrtvý.”

Mrtvý? Jeho starý kamarád a nejvěrnější pobočník, mrtvý…? Mengal se s tím chvíli vyrovnával a nakonec zavrhl přirozenou citovou reakci. Tohle uměl vždy, a teď nebyla vhodná doba, aby se utápěl v pocitech. „Kde jsi?”

„Přibližuju se ze zadní strany stodoly. Nepřítele nevidím, ale jakmile znovu vystřelí…”

Mengal přikývl. Věděl, co má na mysli. Jakmile nepřátelští vojáci vystřelí, odhalí svoje pozice a tím se stanou snadným terčem pro muže, jež právě vyslal ven.

Amir a Kazi patřili k nejlepším. Oba sloužili léta v týmu Skupiny zvláštních služeb, složeném z pozorovatelů a odstřelovačů, a podobně jako Sahíd bojovali v devětadevadesátém v Kárgilu. Dohromady měli na kontě třicet zabitých nepřátel, z toho dvacet sejmuli během dvou týdnů hrůzy v sektoru Dras v kárgilských horách.

Odstřelovači byli vybaveni identickými upravenými Sako TRG-22. Každá z pušek ráže .308 měla ATN dalekohled s nočním viděním a úsťovou brzdu, jež tlumila silný zpětný ráz.

Zpětně si Mengal uvědomoval, že je tady měl mít od začátku jako krytí, ale příliš se obíral nekonečně pomalým uzdravováním Fitzgeraldové a také přípravami ve stodole, než aby se staral o bezpečnost kolem domu. Teď věděl, že to byla chyba, ale neuměl si představit, jak ho dokázali Američané najít tak snadno. A pokud to byli Američané, proč jich je tak málo? Nějak to nedávalo smysl…

Zvedl rádio. „Kazi, ohlas mi, až uvidíš cíl, ale nestřílej, dokud ti neřeknu.”

„Ano, generále.”

Mengal se chystal ještě něco dodat, ale do stodoly otevřenými vraty vklopýtal Amari Saifi. Mengal poplašeně zvedl zbraň, ale zase ji sklonil, když viděl, kdo to je.

Alžířan krvácel z malé rány na levé paži a pravou rukou si ránu tiskl. Navzdory viditelnému zranění se nepříčetně usmíval, obličej zbrocený potem. Na zádech měl pořád AK-47 na černém popruhu.

„Co se sakra stalo?” zasyčel Mengal, oči upřené na šílený obličej druhého muže. „Jak jsi ho mohl nechat zdrhnout?”

„Američané jsou tady,” lapal Saifi po dechu. Nějak mu na tváři zůstával úsměv, přestože měl zřejmě velké bolesti.

„Musíme zmizet. Jestli budeme čekat, obklíčí nás, pokud už nás neobklíčili… Musíme zmizet hned.”

Mengal stál chvilku jako opařený, ale věděl, že Alžířan má pravdu. Možná Craigův útěk Američany překvapil v době, kdy se teprve přesouvali na výchozí pozice. Možná jich jeho muži vyřadili víc, než si původně myslel. V

každém případě mu bylo jasné, že zatím viděl jen první vlnu. Pokud Američané vědí, že Fitzgeraldová je ve stodole a on musel předpokládat, že to vědí, pak budou riskovat jakýkoliv počet životů, aby ji dostali zpátky. Určitě je nezastaví odpor, na který narazili dosud.

Mengal vytáhl z opasku nožík, vyklopil ostří a přesunul se za Fitzgeraldovou. Za židlí se sklonil a začal přeřezávat provazy, kterými byla přivázaná. Podíval se přes její rameno a zavrčel: „Zmiz od těch dveří a vytáhni šňůru od těch světel. Máš u sebe klíčky k té dodávce?”

„Ano,” odpověděl Saifi. Vytáhl kabel k halogenovým světlům a stodola se ponořila do tmy. „Mám je.”

„Fajn.” Mengal přeřezával provaz, dokud neucítil, že povolila poslední smyčka. Vsunul dlaně Fitzgeraldové pod ramena a hrubě ji zvedl na nohy. I přes pásku, již měla přes ústa, zaslechl její výkřik. Vzápětí začala padat, protože ji zradily nohy. Byla pořád příliš slabá na to, aby mohla sama chodit. Vrazil jí hlaveň pistole do zad. „Radši začněte chodit. Varuju vás, jestli teď omdlíte, už se nikdy neprobudíte “

Cítil, jak ztuhla, pak se váha na jeho rukou trochu zmenšila. Zřejmě se snažila jít sama, ale pořád to ještě vyžadovalo všechnu jeho sílu, aby ji sunul vpřed a současně držel zbraň vraženou do jejích zad. Právě dorazil ke dveřím, když se z rádia ozval Kaziho hlas. Fitzgeraldovou opřel o kamennou zeď, přičemž jí stále v zádech držel pravou rukou zbraň, a levou uchopil rádio připnuté k opasku. „Co je? Co se děje?”

„Mám cíl, generále “

„A co Amir? “

„Pořád se přesunuju na výhodnou pozici,” ohlásil rádiem druhý snajpr.

Mengal hned neodpověděl. Věděl, že by měl počkat, až budou oba odstřelovači na svých místech, ale časové okno pro útěk se rychle zkracovalo. Když vyhlédl otevřenými vraty stodoly, viděl na příjezdové cestě ke Kurešiho domu stát dodávku Toyota. Auto stálo těsně za doktorovým mercedesem, který byl k domu blíž. Jestli se jim podaří dojít k dodávce, mají ještě šanci. Vše záleželo na tom, jestli se Američané k domu přibližují nejen zezadu, ale i zepředu.

Pokud dům obklíčili, pak jsou stejně nahraní.

Alžířan stál těsně u vrat. Černá silueta ve světle, které sem pronikalo ze zahrady za domem. Mengal přehlédl situaci.

„Až řeknu, vyjdi ven a začni střílet na louku. Nestarej se, jestli trefíš naše, hlavně běž k autu. V žádném případě se nezastavuj.” Alžířan souhlasil a Mengal zvedl rádio k ústům. „Kazi, jsi tam?”

„Jsem tady, generále.”

„Jsme připravení se přesunout. Pořád máš svůj cíl?”

„Ano.”

„Tak vystřel.”

44

Sialkot

V poli zůstali tři strážní. Kealey sundal dva z původních osmi, nepočítaje toho, jehož zabil nožem. Když teď nasazoval nový zásobník, slyšel přes padající déšť zvýšené hlasy těch, kteří přežili. Ačkoliv jazyku nerozuměl, odhadoval, že se hádají, pravděpodobně o to, jestli se mají nebo nemají vrátit do domu.

V tom okamžiku se ozvala další dávka z nějakého automatu, a jak zvuk slábl, uslyšel panický křik v urdštině. Tentokrát jich bylo míň. Zvedl pušku k rameni a podíval se dalekohledem. Ten, kdo vystřelil, složil strážného nejvíc vlevo, což znamenalo, že mezi nimi a stodolou zůstali už jen dva. „Dostal jsem ho,” ozval se Manik přiškrceným, vzrušeným hlasem. „Zbývají dva.”

Kealey to mlčky odsouhlasil a hledal si další terč. Prst mu vklouzl za lučík, dlouze vydechl a připravil se k výstřelu. Právě napínal prst na spoušti, když zaslechl nadzvukové prásknutí dalekonosné pušky a oba strážní padli do vysoké trávy. Kealey znehybněl a v duchu si poznamenal jejich polohy. Nemyslel si, že byl některý z nich zasažen.

Prostě padli k zemi z vlastní vůle, což pravděpodobně znamenalo, že kulka byla určena někomu jinému.

„Co to sakra bylo?” dotazoval se Owen po pár vteřinách.

„Kdo to střílí? “

Kealeymu to také dělalo starosti. Cítil vzrůstající neklid.

Ta rána nepřipomínala nic, co zatím během krátké přestřelky slyšel. Strážní, které viděl, měli AK-47, takže oni to být nemohli, a kromě toho měl všechny spočítané. Úplně ho zamrazilo, když se dobral k jedinému možnému vysvětlení: k boji se přidal někdo další, a pokud zbraň, již používal, něco naznačovala, pak ho nesměl brát na lehkou váhu.

Kealey se chystal své postřehy předat dál, když si všiml náhlého pohybu u stodoly, po němž následovala dlouhá dávka z automatické zbraně směřující přibližně k nim.

„Mengal je v pohybu,” hlásil naléhavě Massi a jeho hlas praskal Kealeymu ve sluchátku. „Právě vyšel ze stodoly a Fitzgeraldovou používá jako štít… Zřejmě chce utýct a Saifi je kryje.” „Můžeš střílet?”

„Ne, je moc blízko Fitzgeraldový. Doprdele!”

„Jestli se dostanou k autu, je pryč.” Owen mluvil naléhavě. „Musíme se tam dostat.”

„Jo, jenže on by neutíkal, kdyby neměl krytí,” odpověděl Kealey. „Myslím, že je tam někde snajpr.”

„Proč myslíš”

„Paule, slyšel jsi ten výstřel. To byla dlouhá puška, takže zatím nestřílejte… Zasáhl někoho?”

Ozvali se Owen a Walland s negativní odpovědí, stejně tak Massi. V jejich hlasech slyšel nervózní napětí a chápal je. Vyhlídka na odstřelovače ležícího někde v záloze vzbuzovala strach u každého, i když to byl ostřílený veterán mnoha bojů. Hussain Manik se neozval, ani když ho Kealey několikrát volal.

„Kde sakra je?” rozčiloval se Kealey. „Vidí ho někdo?”

„Nikoliv,” odpověděl Owen. Walland a Massi to jen zopakovali. Pak řekl Owen: „Viděl někdo, odkud vyšla ta rána?” Opět byly všechny odpovědi záporné.

„To je Pave Low,” vyhrkl náhle Walland. „Slyšíte to?”

Kealey se soustředěně zaposlouchal, a opravdu, ozýval se zvuk, na který čekal. Vzdálené pravidelné bušení vrtulníků.

Ulevilo se mu jen nakrátko, protože vzápětí se ozval Owen poukazující na jejich hlavní problém.

„Kealey, musíme se tam nahoru dostat,” naléhal.

„Nemusí přistát při prvním průletu, a když budou kroužit, bude mít Mengal příležitost zmizet.”

„Mohly by přistát při prvním průletu,“ rychle namítl Walland, hlas zabarvený napětím. „Ten dům je osvětlený jako vánoční stromeček. I bez infračervenýho světla na zemi najdou přistávací zóny.”

„Možná,” připustil Owen, „ale my si nemůžeme dovolit sedět tady na zadku a čekat.”

Kealey okamžik uvažoval, pak se rozhodl. „Jdu po nich.

Wallande, hlídej ty dva strážný v trávě. Viděl jsi, kam upadli?” „Jo, ale já nemyslím

„Jestli se postaví, sejmi je. Owene, sleduj prostor vlevo od stodoly. Massi, ty máš druhou stranu domu.”

„Kealey, nemůžeš

»Poslouchej” štěkl Kealey a přerušil Massiho uprostřed věty. „Jak se pohnu, dívej se po záblescích z ústí. Bude to asi nahoře na kopci, a jak ho uvidíš, pal. Nepřemejšlej…

Nemusí to být dokonalá rána. Jen zmáčkni spoušť a střílej, dokud ti nedojde munice, jasný? Chci palbu, co je přibije k zemi, nechci jednu ránu do černýho.”

„To je špatnej nápad,” odmlouval Walland. „Jestli je tam nahoře snajpr, neuděláš ani pár kroků. Víš, že nemůžeš „To je moje starost. Ty jen dávej pozor na Kealey se odmlčel, protože uslyšel sice vzdálený, zato nezaměnitelný zvuk startujícího motoru. Přes hukot deště, rachot tanků v kopcích a přilétající helikoptéry se to těžko odhadovalo, ale byl si téměř jistý, že ten zvuk přichází z odvrácené strany domu. Když si uvědomil, co se děje, mimovolně napjal svaly a sprostě zaklel do mikrofonu. „Utíkají… Musíme vyrazit hned.”

„Počkej,” protestoval naléhavě Walland, „Kealey, to Kealey zbytek neslyšel, protože už byl v pohybu. Pravou nohou se opíral o stejný kámen, který už jednou použil. Vymrštil se a hnal se, co mu síly stačily, na kraj louky. Očima jezdil po vysoké mokré trávě před sebou. Neuběhl víc než pár kroků, když ucítil závan vzduchu nad pravým ramenem. Podivný pocit okamžitě následovalo prásknutí dalekonosné pušky.

Massi říkal cosi jako „Vidím ho, vidím ho”, a Kealey ucítil znovu průlet kulky, jež ho těsně minula. Owen vykřikl „Mám ho. Jednoho jsem dostal. Jeden snajpr je vlevo a taky…”

Kealey prudce zabočil doprava, běžel rychle dvě nebo tři vteřiny, než se vrhl doleva. Snažil se střelci ztížit míření.

Srdce mu bušilo a nemohl popadnout dech. Byl si jistý, že smrt nastane okamžitě, už za chvíli. Slyšel rachot automatické střelby, pak prásknutí odstřelovačské pušky, ale zvuky mu připadaly vzdálené, jako by se tím, že běží, vzdálil bojišti, i když se hnal přímo proti nepříteli.

Uvědomil si, že je to hloupý nápad. Jestli ho mají jeden nebo oba snajpři na mušce, nebudou váhat zmáčknout spoušť, a právě teď ho pravděpodobně sledují…

„Mám ho,” řval Massi ve sluchátku. „Jednoho jsem dostal…” „Nevidím ho…” To byl Owen. „Ten hajzl je někde v trávě…” „Vlevo, Kealey. Hlídej si levou stranu…“

hlásil naléhavě Walland.

Kealey pořád běžel naplno a teď začal zvedat svou pušku k rameni, ale Walland byl rychlejší. Uslyšel za sebou krátkou dávku tří střel a dalekohled zvedl k oku právě včas, aby viděl postavu padající do trávy. Zeleně zbarvená figura jako by mu bláznivě narážela do obličeje. Otočil pušku doprava a uviděl tmavý obrys zvedající se proti světlům na Kurešiho zahradě. Vystřelil, aniž by se podíval dalekohledem, právě ve chvíli, kdy strážný zmáčkl spoušť AK-47. Muž zařval a padl nazad, přičemž vystřelil půl tuctu nábojů, ale Kealey pokračoval v běhu a nezastavoval se.

Za pár vteřin byl na zahradě a sprintoval do kopce. Když doběhl na vršek, plíce jako v ohni, vběhl mezi stodolu a dům právě včas, aby zahlédl černou dodávku jedoucí po rozježděné stezce. Pneumatiky se snažily zabrat na promáčené hlíně. Náhle se vozidlo stočilo na nejvyšší bod cesty. Kola se dostala do záběru a dodávka poskočila. Ryan rychle odhadl vzdálenost - zrychlující auto bylo asi 75

metrů od něj.

„Ujíždějí,” křičel Kealey do mikrofonu před ústy.

„Ujíždějí…”

Zvedl pušku k rameni, zamířil na pneumatiky a začal střílet. Sklopná opěrka mu neustále narážela do ramene.

Viděl prasknout zadní pneumatiku na straně spolujezdce.

Dodávka se prudce zakymácela, sjela z cesty a zajela do travnatého dolíku, kde si s tupým žuchnutím lehla na bok.

Zvuk praskajícího skla utlumila přerostlá tráva na louce.

Kealey byl v pokušení znovu vystřelit měl čistý výhled na dveře spolujezdce obrácené k nebi, ale nevěděl, kde je v autě Fitzgeraldová, a nemohl riskovat, že ji zasáhne zbloudilá kulka. Zatímco se pomalu posunoval doleva, pušku opřenou o rameno, sluchátko v jeho uchu ožilo.

„Kealey, co se děje?” chtěl vědět Walland. „Kde jsou?”

„Jsou v dodávce,” křičel. „Ale prostřelil jsem jim pneumatiku. Pojďte”

Kealey se vrhl na zem, jakmile zahlédl záblesk, ale nebyl dost rychlý. Větu už nedokončil. Ucítil náraz na levé straně, ale podívat se nemohl, protože jak se snažil vyhnout kulkám vyhazujícím kolem něj spršky hlíny, kutálel se doprava dolů. Odkud to, sakra, přišlo? Jako by tu otázku někdo pořád dokola vykřikoval v jeho hlavě. Pak mu to konečně došlo. Zadní dveře dodávky se otevřely v okamžiku, kdy jeho pozornost odpoutalo Wallandovo volání v rádiu, a nejméně jedna osoba se vykulila z nákladového prostoru.

Nebo to byly dvé…? A když ano, které dvé to byly?

Kealey se stále ještě snažil dojít k nějakému závěru, když se nad domem přehnalo něco velkého a tmavého, doprovázené nezaměnitelným řevem dvou turbín General Electric T700 pracujících na plný výkon. Ležel na břiše, a tak musel otočit hlavu k tmavému nebi, aby viděl, jak velká helikoptéra přistává. Pave Low se snášela překvapivě rychle na louku před domem. Než se dotkla země, byl Kealey už zase na nohou a jeho pozornost se vrátila ke scéně odvíjející se před ním. Na okamžik ho ochromil zvuk apachů, které kryly akci ze vzduchu, hluboký řev Pave Low, přistávajícího 75 metrů vlevo, rádiový provoz a bodavá bolest v boku. Pak se plně soustředil na pár zápasící asi 50

metrů od něj.

Puška se zvedla jako z vlastní vůle, ale než mohl vystřelit, cíl ho zpozoroval a jedním rychlým pohybem chytil rukojmí levou rukou. V pravé ruce svíral pistoli a přidržel ji u hlavy Brynn Fitzgeraldové dřív, než mohl Kealey bezpečně vystřelit. Únosce a jeho rukojmí byli jen tři metry od otevřených zadních dveří nepojízdné dodávky.

„Nestřílejte! ÍC překřikoval Amari Saifi řev vrtulníků.

Zjevně se snažil zároveň sledovat helikoptéru i osamoceného vojáka před sebou, ale byl natolik při smyslech, aby se dál schovával za rukojmí. „Jestli vystřelíte, zemře! Slyšíte mě? Zemřel”

Dále vykřikoval náhodné rozkazy a hrozby, ale Kealey neslyšel ani slovo. Koutkem oka viděl vojáky Delty hrnoucí se z velké díry na boku MH-53. V té chvíli se nestaral o to, co dělají oni, i když věděl, že několik z nich míří svými zbraněmi na jeho hlavu.

„Zahoď zbraň!” křičel už zase Alžířan. Kealey nereagoval a nehýbal se. Pořád čekal na příležitost. Za domem vypukla přestřelka a vojáci cosi křičeli na Saifiho na oba, jak si Kealey uvědomil, ale on pořád nehodlal pohnout s namířenou puškou. Dalekohledem AN/PVS-17

namontovaném na pušce viděl z terče tak čtvrtinu obličeje…

A to nestačilo. Vnímal to zcela podvědomě. Rozhodnutí nevystřelit nebylo vědomé. Ani mu nedošlo, že v podobné situaci byl už dvakrát předtím a že to v obou případech dopadlo špatně. Nemyslel na to, že by mohl minout, a také nedomýšlel důsledky, kdyby jeho kulka trefila místo cíle rukojmí. Vnímal pouze a jedině cíl. Pro Ryana Kealeyho jím byla hlava Amariho Saifiho kousíček za bledým, vystrašeným obličejem Brynn Fitzgeraldové. Pro něho už nebyla zastupující ministryní zahraničí, nejmocnější ženou ve Washingtonu. Dokonce nebyla ani nevinným přihlížejícím. Byla prostě něčím, co mu bránilo ve výhledu na cíl.

V tomto momentě jeden z příslušníků Delty vystřelil.

Kealey neviděl, kam rána šla, ale zahlédl záblesk a ten měl žádoucí účinek. Saifi se lekl, otočil hlavu pár centimetrů doprava a Fitzgeraldová trhla hlavou od jeho zbraně, čímž poskytla Kealeymu potřebný zlomek vteřiny, kdy mohl jednat.

Spoušť? Zmáčkl jednou, na víc neměl čas. Kulka zasáhla Saifiho kousek před levým uchem, pronikla do nitrolebečního prostoru, odstranila pravou horní čtvrtinu lebky a vyšla na druhé straně. Do mokré trávy odletěl obloukem kus kosti s tkání a krví. A Saifi se zhroutil na rozmáčenou hlínu. Jeho tělo zmizelo v trávě. Byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

Fitzgeraldová se mezitím pohnula. Klopýtala pryč a mávala rukama, pokrytýma zbytky jejího únosce. Pomyslel si, že to, co dělá s rukama, je divné. Byl to jen prchavý okamžik, přesto to v něm zanechalo nesmazatelný dojem.

Skoro to vypadalo, jako by poprvé řídila dopravu. Viděl její ústa, jež tvořila téměř dokonalý ovál překvapení a nevíry, a široce rozevřené nechápající oči. I v té tmě viděl krev nacákanou na její pravé tváři…

Jak se na ni díval, instinkt mu poradil, aby upustil zbraň-

že ho vojáci přicházející zleva nemusí rozeznat od nepřátel.

Bylo mu divné, že se tak dlouho zdrželi střelby, ale pak si uvědomil, že ho možná někteří z nich poznali dokonce i ve slabém svědě jejich přístrojů pro noční vidění. Mnohokrát spolupracoval s l.SFOD-D a byla to malá, silně provázaná komunita. Možnost, že ho někteří poznali, zase nebyla tak malá, jak by se zdálo.

Přesto bude lepší zbraň pustit. Jeho tělo reagovalo okamžitě a ruce se rozevřely. Puška dopadla na zem, ale místo aby klesl na kolena a zvedl ruce, začal se potácet dopředu. Bolest v boku byla zatím tupá, ale po těle se mu od rány rozlévalo teplo. Ignoroval to a pořád klopýtal k dodávce, jednu ruku přitisknutou na malý otvor v těle.

Pořád ještě musel najít Mengala. Bývalý generál byl jediný, kdo zbyl a věděl, kde jsou ostatní rukojmí, a Kealey neviděl, že by se dostal z auta. Nedošlo mu, že právě upustil jediný prostředek, kterým se mohl bránit. Vnímal pouze dodávku, to byl jeho cíl.

Náhle ho zleva něco tvrdě udeřilo a kdosi mu podrazil nohy.

Jak byl soustředěný na nehybnou dodávku, byl slepý a hluchý k okolí a nevšiml si rychlého a tichého postupu vojáků. Cítil botu na zádech, a i když to neviděl, věděl, že mu na hlavu míří ústí pušky.

„Mám ho,” ozval se hlas. Pak ke Kealeymu: „Kdo jste?

Identifikujte se.”

Možná mě nakonec nepoznali, pomyslel si. Mají rozkaz dostat Mengala a Saifiho živé a možná ho považují za jednoho z nich. „Jsem z Agentury,” podařilo se mu ze sebe vypravit. Těžko se mu mluvilo. Noha přitisknutá mezi lopatkami mu bránila natáhnout do plic dost vzduchu.

„Další čtyři jsou za domem. Poslouchej „Jak to mám vědět? Jak mám vědět, že nepatříš k nim?”

Dobrá otázka, pomyslel si Kealey. Rychle přemýšlel a řekl kódové jméno, které dal operaci Pentagon, a několik podstatných bodů pocházejících přímo z Bílého domu.

Trvalo dvacet vteřin, než vojáka přesvědčil, že je tím, za koho se vydává. Vzápětí se voják sehnul a pomohl mu vstát.

„Jste zraněný,” podotkl, když se k němu Ryan otočil čelem. Ten se podíval na díru v levém boku a mávl rukou.

„To nic není.” Nebyla to tak docela pravda, ale teď se tomu nemohl věnovat. Pořád museli něco dodělat. Nejdřív zavolal Owena, který ho informoval, že zbytek týmu je už na palubě MH-53 vzadu za domem. Kealey se soustředil na zadržení Mengala a na druhou helikoptéru dočista zapomněl. „A co Manik?” zeptal se svého bývalého velícího.

„Mrtvej,” odpověděl Owen příkře. „Stejně jako rukojmí.”

Krucifix. Kealey to už víceméně tušil, ale teď to měl potvrzené, a nic člověka tolik nezasáhne, jako když to slyší vyslovené nahlas. Owen chtěl ještě něco dodat, ale Kealey se už soustředil na scénu před ním. Čtyři příslušníci Delty odváděli Fitzgeraldovou do Pave Low před domem.

Odvádět není zcela správný výraz, napadlo Kealeyho, protože všichni čtyři běželi a ji do čekajícího vrtulníku prakticky vnesli. Současně se k převrácené dodávce blížilo několik tmavých postav, zbraně připravené.

Kealey je sice neviděl, ale věděl, že další vojáci leží na břiše mezi MH-53 a domem a kryjí evakuaci ministryně.

Voják, jenž ho srazil k zemi, stál opodál a do mikrofonu tiše vydával chladné, sebejisté rozkazy. Kealey si náhle uvědomil, že je to pravděpodobně velitel jednotky. Chtěl mu položit otázku, ale než ji vyslovil, vypařila se mu z hlavy. Vlastně se nedokázal soustředit na jedinou věc. Jako kdyby mu kromě těla krvácela i mysl.

Mrkl se na průstřel na levé straně břicha. Nevypadalo to tak hrozně jen malá čistá dírka a kolem velký kruh krve, ale pak si sáhl dozadu a bylo mu jasné, proč začíná vidět rozmazaně. Díra vzadu byla mnohem větší než ta vepředu.

S náhlým strachem si uvědomil, že výstřel má nejmíň šest centimetrů v průměru. Krátce se podivil, že si toho voják stojící vedle něj nevšiml. Nakonec mu před pouhými čtyřiceti vteřinami koukal přímo na záda. Pak mu došlo, že krev se dá na jeho tmavém oblečení těžko rozeznat, a navíc byla ještě pořád tma a pršelo. Když mu muž šlápl na záda, bolest necítil. Ještě pořád mu v žilách koloval adrenalin, ale teď to cítit začal. Z břicha se šířily omračující vlny bolesti a byly stále horší a horší…

Když sundal ruku z rány, viděl, že z ní kape krev. Voják stále se zabývající rádiem se po něm podíval, pak se dvakrát nadechl, otočil se k němu a vykulil oči. Už si toho taky všiml.

To byla jeho poslední myšlenka při plném vědomí. Voják Delty po něm hrábl, aby neupadl, ale Kealeymu se už podlamovaly nohy. Noční nebe začalo mizet a nahradilo ho něco mnohem hlubšího a tmavšího, pak zmizel svět docela.

V bezvědomí byl, ještě než sebou praštil na zem. Už neslyšel naléhavé volání velícího seržanta po zdravotníkovi, ani nespatřil výraz naprosté beznaděje, který mladému zdravotnímu poddůstojníkovi přelétl po obličeji, když k němu za dvacet vteřin doběhl. Medik viděl takové rány už dřív a věděl, jaké jsou vyhlídky. Přesto to musel zkusit, a tak se dal do práce. Horečně rval potřebné věci z brašny a myslel na to, jestli má aspoň nepatrnou naději, že tomu muži zachrání život.

45

Washington

Byla asi jedna odpoledne, když prezidentův tajemník uvedl Jonathana Harpera do Oválné pracovny. Bylo to vůbec poprvé, kdy byl v této místnosti sám. Věděl, že Brenneman pravděpodobně nedorazí dřív než za deset minut. Prezident byl jen o pár desítek metrů dál. Mluvil s početnou skupinou novinářů akreditovaných v Bílém domě, kteří tábořili na Jižním trávníku. Dnes na to byl vhodný den, to musel Harper uznat, a to ve více směrech. Alespoň takový pocit ve Washingtonu toho teplého čtvrtečního odpoledne převládal.

Vysokými okny za prezidentovým psacím stolem viděl Harper sluneční světlo pronikající stromy a zářivě modré pozadí. Ale ať se snažil jak chtěl, nedokázal malebný obrázek ocenit.

- Den předtím byla operace označena jako úspěšná, navzdory spoustě chyb, které doprovázely její provedení.

Dokonce i Harper musel objektivně přiznat, že to vypadá jako vítězství na všech frontách. Brynn Fitzgeraldová byla zachráněná a živá, Amari Saifi byl mrtvý a Benazír Mengal byl ve vězení. Bývalý pákistánský generál přiznal, kde jsou drženi zbývající rukojmí v zapadlé vesnici v pohoří Karákóram, a druhá záchranná operace byla v plném proudu. Nejlepší na tom bylo, že ztráty na životech byly minimální. Ale jak si Harper střízlivě připouštěl, to byla ta objektivní verze, a když se člověk podíval na hodnotu životů, které byly ztraceny, už to nevypadalo jako velký úspěch. Musel však připustit pravdu: pro prezidenta a veřejnost představovala úspěch záchrana ministryně zahraničí, a té bylo dosaženo.

Když se úderná jednotka vrátila do Bagramu, čekalo tam na ně upravené letadlo Boeing 757 s úplným lékařským týmem a osmi novými příslušníky ochranky ministryně zahraničí.

Odtud dopravili Brynn Fitzgeraldovou do nemocnice na letecké základně Ramstein v Německu, kde ji v současné době léčili v uzavřeném, zabezpečeném křídle. Byla stále v jednom kuse, když lékaři našli stopy po nedávných zraněních, z nichž nejméně dvě byla potenciálně smrtelná, pokud by nebyla operována. Tato zranění jmenovitě částečný pneumotorax levé plíce a slabý až mírný hemoperikard jí odborně ošetřil Saíd Kureši v Pákistánu, jak doktoři na Ramsteinu neochotně připustili, nicméně je jeho práce neuspokojila docela a jejich osobním posláním se stalo hledání toho, co zanedbal.

Okamžitě po příletu jí nařídili důkladnou celkovou prohlídku, při níž zatím objevili dvě naštípnutá žebra, naštípnutou čelist, vlasové trhliny na levé tibii a počáteční stadium posttraumatického stresu, doprovázeného možnou psychotickou depresí. Rozsah psychologických škod, jež Fitzgeraldová v rukou únosců utrpěla, může ukázat jen čas, nicméně psychiatři, kteří ji prohlíželi po příletu, už vyjádřili vážné obavy. Předběžné zprávy o tom, čím prošla, prosákly na veřejnost dnes ráno a byly natolik názorné, že vyvolaly mohutnou emocionální odezvu. Statisíce lidí po celé zemi zaplavily média voláním, aby vyjádřily své zhnusení a vztek. Harper patřil k těm několika málo, kdo nepociťovali osobní rozhořčení. Částečně proto, že si dokázal udržet odstup. Celkově vzato měla Brynn Fitzgeraldová ohromné štěstí, zvlášť ve srovnání s některými z těch, kdo tak tvrdě pracovali na tom, aby ji dostali domů.

Harper se sesul na pohovku v zasedací části a protíral si oči. Byl vyčerpaný, ale ještě víc na něj dopadala tíha toho, co se událo v Sialkotu. Když se vzalo všechno v úvahu, věděl, že by měl být spokojený. Ředitel určitě byl. Agentura sehrála při záchraně Fitzgeraldové důležitou roli. Jistě, nebýt pošetilé důvěry Ryana Kealeyho v Javiera Machada, určitě by ještě sledovali falešné stopy v Pákistánu. To se však nestalo. Podařilo se jim ji najít a dostat zpět. A protože uspěli, ocenění se jen hrnula.

Tak proč, říkal si Harper roztržitě, mám pocit, že jsme neupěli? Tuto otázku si kladl v minulých osmnácti hodinách pořád dokola a dosud nepřišel na uspokojivou odpověď. V

tom okamžiku se otevřely dveře na východní straně, vedoucí do Růžové zahrady, a vešel prezident, těsně následován Robertem Andrewsem, Kennethem Bálem a Stanem Chavisem. Když Harper unaveně povstal, první, čeho si všiml, byl jejich nadšený a spokojený výraz. Na první pohled viděl, že tisková konference měla obrovský úspěch, ale to nebylo překvapení. Média byla přátelsky naladěná vždy, když byly zprávy dobré. Na tiskovku Harpera pozval sám Brenneman, ale on se odmítl oslavných projevů tisku zúčastnit. Uznání médií bylo něco, s čím se vedoucí pracovníci CIA setkávali velmi zřídka, ale nebylo to proto o nic lákavější, zvlášť když bylo nutné přinést tak velké oběti.

Prezident k němu přistoupil a napřáhl ruku, přičemž se zeširoka usmíval. Byl v bezvadném obleku barvy námořnické modři se světle žlutou kravatou, dokonale upravený pro kamery. Na tom nebylo nic neobvyklého.

Bylo přirozené, že nejmocnější muž svobodného světa vypadá reprezentativně za všech okolností. Ale i ostatní se zřejmě snažili, aby vypadali elegantněji než obvykle.

Dokonce i Chavis, jenž většinou připomínal spíš uštvaného účetního a běžně chodil v pomačkané košili a plátěném obleku, využil příležitosti, aby vylepšil svůj obraz mezi washingtonskými novináři. Dnes odpoledne měl na sobě černý oblek a vzorovanou modrou kravatu, která byla jen trochu pomačkaná. Pro jednou vypadal málem společensky přijatelně.

„Děkuji vám, že jste přišel, Johne,” řekl Brenneman, jako kdyby měl zástupce ředitele CIA na vybranou. Krátce si potřásli rukama a na prezidentově straně bylo vidět nadšení. „Je mi líto, že se vám nechtělo na tu tiskovku.

Dnes je tam spousta lidí, kterým se notně ulevilo, a vy jste jim to umožnil. Měl jste tam být… Zasloužíte si uznání.”

„Děkuji, pane,” odpověděl Harper, nevěda, co říct jiného.

Cítil se přesně opačně, ale člověk neodporuje prezidentovi, zejména ne v Oválné pracovně.

„Posadíme se, ano?” navrhl Brenneman. Harper se vrátil na své místo na pohovce a ostatní se posadili tam, kde obvykle sedávali. Stevard od námořnictva přinesl kávu, odložil podnos a beze slova opustil místnost.

„Takže,” začal prezident. Harper si všiml, že se tváří vážně, což odpovídalo situaci, protože věděl, na co se chce Brenneman zeptat. „Začněme otázkou, která se nabízí. Jak je Ryanovi?”

Najednou je to Ryan, pomyslel si Harper. Dříve prezident používal pro mladého agenta vždy příjmení, a to při těch vzácných příležitostech, kdy se o Kealeym vůbec zmínil.

Harper si odkašlal. „Bylo to o fous, pane.” Viditelně se jim ulevilo. Věděl, co si myslí: alespoň zeje naživu. Nemohl jim to vyčítat. Cítil přesně totéž, když před čtyřiceti minutami dostal poslední informace. „Možná se z toho dostane, možná ne… Nic se nedá říct s jistotou, a pravděpodobně nebudeme mít ještě několik hodin jasné vyjádření. Hlavní problém bylo krvácení, ale byla tam také nějaká vnitřní zranění, která se… no, ukázalo se, že jsou obtížně zvládnutelná. Ovšem platí, že to mohlo být mnohem horší. Kdyby si ten seržant nevzpomněl…”

Ostatní pomalu přikyvovali. Už to slyšeli. Krátce potom, co Kealey ztratil vědomí před domem v Sialkotu, si velící seržant stojící vedle veterán, který měl za sebou osm let služby v Deltě, jménem Deakins vzpomněl, že dům patří akreditovanému chirurgovi. Tento útržek informace zachytil při instruktáži před akcí. Rychlá prohlídka domu objevila Saída Kurešiho zamčeného v jeho vlastní ordinaci.

Vysvětlovaní nezabralo ani minutu a zmatený, ale ochotně spolupracující Kureši jim řekl, ať Kealeyho přinesou do operačního sálu v přízemí. Okamžitě se pustil do práce, a pomohlo i to, že obě MH-53 Pave Low byly předzásobeny sáčky s plazmou všech možných krevních skupin, což byl standardní postup pro operace CSAR.

Rychlý telefonický dotaz v Langley potvrdil, že Kealey má krevní skupinu 0+. Dál už to byla jen otázka štěstí a schopností, a Kureši byl opravdu velmi dobrý. Harper mluvil osobně s medikem prvním člověkem, který začal na Kealeym pracovat a mladý seržant několikrát zdůraznil, že Kureši zachránil agentovi CIA život. A za to, nemluvě o tom, co udělal pro Brynn Fitzgeraldovou, bude pákistánský chirurg bohatě odměněn, když on sám to zatím asi nevěděl.

Harper si nechtěl nechat ujít, že mu to sdělí osobně. Pročetl si Kurešiho životopis a usoudil, že si zaslouží další šanci provozovat skutečnou medicínu, což bude provázet každoroční nezdanitelná suma ukládaná v zahraniční bance dle jeho výběru.

„A kde je Kealey teď? “

Harper, jenž stále myslel na Kurešiho, se s trhnutím vrátil k současnému rozhovoru. Podíval se na Balea, jenž otázku položil. „Je na cestě na Ramstein, pane. Saíd Kureši souhlasil, že ho tam doprovodí. Udržuje ho ve stabilizovaném stavu, dokud se nedostanou do Německa.

Měli by tam být dnes, někdy během odpoledne “

„Je to dobrý chlap,” pronesl Brenneman tiše a na okamžik si Harper nebyl jistý, jestli mluví o lékaři nebo o Kealeym. „Myslím, že jsem si nikdy neuvědomil,” je dobrý, ale jestli se z toho dostane, bude mu patřit vděk celého národa. Vlastně už ho má. Sám bych rád viděl, jak Ryan Kealey osobně přijímá uznání, které si zaslouží.”

Harper souhlasně pokyvoval, přestože velmi dobře věděl, že jestli to Kealey vůbec přežije, nikdy se nepostaví před kamery. A ani ve snu ho nenapadne přijít na nějakou tiskovou konferenci, bez ohledu na její důležitost. Vyhřívat se na výsluní slávy prostě nebyl jeho styl. Částečně to bylo dáno jeho uzavřenou povahou, částečně se nechuť k reflektorům dala vysledovat k jeho výcviku, který do něj od prvního dne vtloukal potřebu utajení, zametání stop a zajištění bezpečnosti operací.

Harper si náhle uvědomil, že místnost ztichla. Když zvedl oči, viděl, že na něj prezident upřeně hledí, a tři zbývající muži vypadali nějak divně. Napadlo ho, že zmínka o Kealeym jim všem připomněla, co udělal Javier Machado Naomi Kharmaiové. Nebo možná udělal. Všechny přítomné seznámil s podrobnostmi dnes ráno. Soustředil se zejména na to, jak se Kealeymu podařilo lokalizovat Benazíra Mengala, to především. O Kharmaiové ani o bývalém španělském agentovi nebylo nic slyšet od okamžiku, kdy Kealey odmítl v Pákistánu splnit Španělův bizarní rozkaz, a nikdo příliš nepochyboval o tom, že Machado svou hrozbu splnil.

Osobně si Harper nebyl jistý, jestli tajně nemají radost, že Naomi už nepředstavuje hrozbu pro jejich administrativu. To, co se před třemi dny stalo v Madridu, byl pořád horký brambor. Zatím se prezident držel historky, kterou nakrmil Miguela Vázqueze, a i když bylo jen otázkou času, než vyrukují Španělé se svými důkazy, pořád neměli osobní přiznání viny a nikdy ho taky mít nebudou.

Pokud nedokážou předvést živou Kharmaiovou, historka v médiích rychle zajde na úbytě, a co se stalo v Madridu, brzo v obecném povědomí upadne do zapomnění. Harper nepochyboval, že tak nějak uvažuje každý v místnosti, když to nikdo z nich nepřizná.

Jako by mu prezident četl myšlenky, odkašlal si a zeptal se: „Žádné zprávy o Kharmaiové?”

„Ne, pane.” Harper odpověděl neutrálně. „Zatím nic.”

„Předpokládám nicméně, že vaši lidé stále hlídají ten dům v Cartageně,” pokračoval Brenneman.

„Ano,” ozval se Andrews, čímž poprvé přispěl ke konverzaci. „Naši lidé teď mluví s Elise Pétainovou-Machadovou. Přestěhovala se na ambasádu a je velmi ochotná ke spolupráci, i když je, což je pochopitelné, velmi rozrušená.”

„Kolik toho ví?” zajímal se Brenneman.

„Moc ne,” připustil Andrews. „Jen základní fakta. Že její dcera měla být přidělena na důležitou akci a že její manžel byl ochotný udělat téměř cokoliv, aby Marisse zabránil se té akce účastnit. Už nám řekla všechno, co ví, ale nic to nevyneslo. Prozatím se situace nezměnila. Machado je stále k nenalezení. Kharmaiová je pořád nezvěstná, a nerad to říkám, pravděpodobně mrtvá.” Na chvilku se odmlčel, než dodal: „Pochybuju, že vůbec měla nějakou šanci.”

Prezident informaci pomalu vstřebával. „Jak dlouho bude trvat, než odvoláte pátrání?“ zeptal se nakonec.

„Záleží na tom,” vložil se do řeči Harper, „jestli se objeví něco, co by naznačovalo, že je naživu, budeme pokračovat tak dlouho, jak bude zapotřebí, a budeme na to vyčleňovat peníze. Ale nakonec to budeme muset odvolat. Můžou to být tři měsíce nebo taky rok, ale nemůžeme pátrat donekonečna.

Na to prostě nemáme prostředky.”

„Pokud jde o mě, její počínání v Madridu je zapomenuto,” pronesl prezident hlasem, který měl velitelský nádech. „Pamatuji si, co pro nás udělala vloni v New Yorku a rok předtím přímo tady ve Washingtonu. Ať se stalo cokoliv, položila za tuto zemi život, a chci, aby v tomhle bylo jasno. Míním jí udělit prezidentskou Medaili svobody, ať už to bude posmrtně, nebo ne. Uděláme to tajně, vzhledem k její práci, ale uděláme to.” Pomalu se rozhlédl a hledal známky nesouhlasu. „Předpokládám, že nikdo nemá námitky.”

Všichni zamumlali svůj souhlas, tedy ne že by někdo měl dost odvahy, aby nesouhlasil. Medaili svobody ustavil Harry Truman v roce 1945 jako vyznamenání za zásluhy během 2.

světové války a je všeobecně považována za nejvyšší civilní vyznamenání, jaké by si většina lidí velmi přála dostat.

Soukromě Harper pochyboval, že by Naomi potom, co se stalo v Madridu, chtěla nějakou medaili, i když tehdy jednala s nejlepšími úmysly. Kromě toho, i přes Brennemanův přesvědčivý tón, Harper na prezidentova slova moc nedal. Pokud by se Naomi náhle objevila, což se nestane, žádnou medaili nikdy neuvidí.

Navíc si dobře uvědomoval, že jeho role při její smrti nebyla zanedbatelná. Využil ji jako návnadu, aby zapojil Kealeyho do pátrání po ztracených turistech v Pákistánu, a prakticky ji nasměroval na cestu vedoucí k jejímu zániku.

Co bylo ještě horší, udělal to, i když dobře věděl o její závislosti na lécích proti bolesti, což jen zvětšovalo jeho vinu. A mrtvá byla. O tom Harper nezapochyboval ani na vteřinu. Pátrání bylo jen formalitou. Nemohl se tvářit, že mu to nedělá starosti, ale víc, než byl ochotný si připustit, ho děsilo, že Kealey nejspíš zná velikost jeho licoměrnosti.

Tedy, nebál se natolik, že by mladšímu muži přál, aby svým ranám podlehl tak nízko neklesl a věděl, že ani nikdy neklesne, ale strašila ho možnost, že Kealey možná jednoho dne dojde k závěru, že jeho starý přítel a důvěryhodný zaměstnavatel je stejně vinen jako člověk, který osobně zařídil Naominu smrt.

„Co ta druhá žena?“ ptal se Brenneman, „Machadova dcera…“

„Marissa Pétainová,” přispěchal se jménem Andrews.

„Ano, Pétainová. Kolik toho ví o tom, co se skutečně stalo v Pákistánu?”

„To není jasné,“ vysvětloval Harper. „Ale ví, že její matka je vyšetřovaná, a sama je dost chytrá… určitě si dá dvě a dvě dohromady, pokud to ještě neudělala “

„Kde je teď?” chtěl vědět Brenneman.

„Na cestě zpět na Andrews,” sdělil mu Harper. Nedodal, že když se Pétainová dověděla, co se stalo Kealeymu, žádala, aby mohla zraněného okamžitě vidět. I po telefonu Harper v jejím hlase slyšel skutečnou starost, ale její žádost odmítl, a ona okamžitě spustila vzteklou tirádu. Harper byl příliš překvapený, než aby ji volal k zodpovědnosti za to, co řekla, což byly většinou hořké urážky jeho osoby. A kromě toho jí její podíl na úspěchu operace v Pákistánu zaručoval beztrestnost, nemluvě o tom, že se jednalo o mladou agentku s určitými zkušenostmi. Nemohl ji vyhodit pro menší porušení subordinace, a ani nechtěl.

Zbytek schůzky se točil kolem případu Benazíra Mengala.

V současnosti byl bývalý pákistánský generál zadržován na letecké základně Bagram, i když tato informace byla známa jen hrstce zasvěcených. Prezident už osobně volal Parvízi Mušarafovi, aby ho informoval o neschválené operaci.

Normálně by k tomu nikdy nedošlo. V takhle delikátních záležitostech se většinou využívali diplomaté jako „tlumiče”, aby snížili nepříznivé politické následky na obou stranách. V tomto případě ovšem, vzhledem k tomu, co se odehrálo v Sialkotu, nemohl pákistánský prezident nic moc namítat. Prostou skutečností bylo, že jeden z nejvyšších amerických vládních činitelů byl unesen v jeho zemi a on v podstatě nehnul prstem, aby pomohl.

Přesto v duchu diplomacie nabídl prezident olivovou ratolest, i když se tentokrát výrazně nakláněla na stranu Spojených států. Jakmile Mušaraf odsouhlasil, že výrazně urychlí proces vydání Mengala do USA, dověděl se americký tisk, že záchranná operace byla vlastně společnou akcí amerických a pákistánských ozbrojených sil. Když to zvážil, souhlasil Mušaraf také, že přestane dělat vlny kolem probíhajícího indicko-izraelského obchodu se zbraněmi.

Kromě toho souhlasil s tím, že začne tiše stahovat vojáky za demarkační čáru v Kašmíru. Harper si pomyslel, jakou ironií je, že únos a následné osvobození Fitzgeraldové téměř určitě zažehnaly narůstající konflikt v Kašmíru rychleji, než kdyby se jí nic nestalo. Moudře si ovšem tuto myšlenku ponechal pro sebe.

Když po dalších dvaceti minutách schůzka skončila, nastalo všeobecné blahopřejné potřásání rukama a poté začali její účastníci postupně opouštět Oválnou pracovnu.

Harper se vydal ke dveřím, ale zastavil ho prezident, když mu položil ruku na paži a jemně ho odsunul stranou.

„Johne, chtěl jsem vám poděkovat za všechnu tu tvrdou práci. Udělal jste pro úspěch této akce víc než kdokoliv jiný, a já jsem vám hluboce zavázán, stejně jako americký lid.

Jsem si jistý, že vám ministryně Fitzgeraldová bude chtít poděkovat osobně, jakmile toho bude schopna.”

Harper přikývl a zamumlal poděkování. Jenže prezident svůj vděk už vyjádřil, a tak se domníval, že ho zdržel z jiných důvodů. Prezident jeho dojem za okamžik potvrdil.

„Johne… co se týče Kealeyho. Vy toho člověka znáte už dlouho.”

„Ano, pane,” potvrdil Harper a byl zvědavý, o co jde tentokrát. „Znám. Už skoro deset let.”

„Už dřív utrpěl vážná zranění, že? “

„Ano, to je pravda. Jenže není nezničitelný, pane, a to současné je asi nejhorší. Nicméně bych si proti němu nevsadil.”

„A jestli přežije?“ Brenneman byl upřímně zvědavý. „Co podle vás udělá? Myslím, až se uzdraví. Myslel jste na to? “

Harper otázku dlouho zvažoval. Věděl, na co se prezident vlastně ptá, a nemělo to nic společného s případným návratem Kealeyho do služeb CIA. Harper o tom opravdu důkladně přemýšlel. Sice zatím nedospěl k definitivní odpovědi, ale pár věcí věděl jistě.

Nakonec se všechno soustředí na Naomi Kharmaiovou.

Po tom, co se jí stalo nebo přinejmenším po tom, co si Agentura mysli, že se jí stalo, se Kealey nikdy k práci v CIA nevrátí. O tom nebylo pochyb. Navzdory všeobecnému přesvědčení omezují činnost Operačního ředitelství jistá pravidla, určující, co je a co není přípustné. Agenti nemají v akci volnou ruku a nemůžou zabít, koho je napadne, zejména pokud daného agenta nepohání nic jiného než touha po pomstě. Jenomže Kealey si dělá všechno po svém.

Půjde sám po lidech, kteří ho zradili v Sialkotu, a jakmile využije každou možnost k pomstě, až konečně dojde k závěru, že už není koho zabít, půjde po Javieru Machadovi.

Tím si byl Harper jistý. Vlastně si nikdy v životě ničím nebyl jistější.

To samozřejmě nebyla odpověď, kterou chtěl slyšet prezident. Podíval se tedy Brennemanovi do očí a řekl: „Pane, to opravdu netuším. Jen vím, že jestli přežije, nenechá to být jen tak, a já bych mu jen velmi nerad překážel, až se zase postaví na nohy.”

A, pomyslel si Harper vážně, nechtěl bych být v kůži Javiera Machada, ať je kdekoliv.

46

Puerto San Julián, Argentina

O pět měsíců později

Stará kavárna byla skromný podnik, a i to bylo příliš lichotivé hodnocení, ale díky své poloze ústřední terasa v řadě špinavých cihlových domů s vyhlídkou na přístav San Julián byla cílem mnoha zákazníků. Mezi nimi výrazně převažovali muži, protože to byl tenhle druh podniku.

Většinou to byla velká, prošedivělá individua, jež si na živobytí vydělávala tvrdou a nebezpečnou prací v bouřlivých vodách kolem jihu Argentiny. Mladá číšnice proplétající se mezi stoly stojícími těsně u sebe byla unavená z práce i z vtíravé pozornosti zákazníků při roznášce jídla, pití a většího množství tvrdého alkoholu, než byli často schopni snést. Jejich pozornost se obvykle projevovala formou oplzlých poznámek, lascivních pohledů, a dokonce občasného ohmatávání. Ona většinu z nich považovala za lidský odpad a ve většině případů měla pravdu. Nicméně i na tomto odporném místě ona věděla dobře, jak odporné je, protože kdysi žila v Buenos Aires a často se ptala sama sebe, proč odtamtud vlastně odešla se občas vyskytl někdo, jemuž se hodilo podávat jídlo s upřímným úsměvem.

Právě jeden nabídla, i když jí na chvilku zamrzl na tváři, než obešla stůl se čtyřmi mohutnými opilými rybáři, kterým se snažila vyhnout co největším obloukem. Ignorovala příval hrubých oplzlostí a mířila k osamělému stolu u velkého okna s vyhlídkou na molo. Když se ke stolu přiblížila, její úsměv se vrátil k přirozené vřelosti a tmavé oči jí zářily upřímným potěšením. Muži, jenž u stolu seděl, bylo podle jejího odhadu asi sedmdesát, měl ocelově šedý plnovous a huňaté, přerostlé obočí. Přicházel už asi měsíc a pokaždé se projevoval pouze tiše a zdvořile. Vždycky se na jeho návštěvy těšila a vždy jí bylo líto, když odcházel.

Samotným vzhledem se příliš nelišil od mužů sedících u ostatních stolů. Oblečený byl podobně: tlustý vlněný svetr, nepromokavé kalhoty a černé gumáky. I přes hrubý zevnějšek jí něco říkalo, že ten člověk nikdy nepracoval na moři. Od ostatních se však odlišoval svým chováním, držením těla vypovídajícím o klidné důstojnosti. Když byl provoz slabší, často ho pozorovala a dumala nad jeho smutným výrazem a poraženecky svěšenými mohutnými rameny. I on se na ni díval, ale jinak než rybáři. Spíš to byl pohled, jakým se na ni kdysi díval její dědeček, a pro tuto připomínku šťastnějších časů, stejně jako kvůli jeho zdvořilému chování a velkorysému spropitnému, se snažila docházet k jeho stolu tak často, jak jen to šlo.

Když se ke stolu blížila tentokrát, byla hodně zklamaná, protože už pokládal na stůl peníze. Bylo to moc, jako vždy.

Věděla to, aniž by se musela dívat. Zeptala se ho, dokonce s určitou tichou naléhavostí, jestli si nechce dát ještě jeden drink, ale jen zavrtěl hlavou a zdvořile odmítl. Když vstal, ustoupila, aby ho nechala projít. Oplatil jí to úsměvem, popřál jí dobrý večer a prošel oblakem modrého kouře ke dveřím. Sledovala ho, jak odchází, a cítila hluboký, nevysvětlitelný smutek. Chvíli tam postála, hluchá k hrubostem mužů sedících za ní, a přemýšlela, jestli ho ještě někdy uvidí. Tak nějak o tom pochybovala, i když nevěděla proč. Teprve později toho večera, když s úlevou zamkla dveře za posledním opilým zákazníkem, jí došlo, co ji tu myšlenku vnuklo.

To ten jeho úsměv. Než odešel, usmál se na ni takovým divným způsobem, jako na rozloučenou, a ona nemusela přemýšlet, kde už takový úsměv viděla, protože to si pamatovala velmi dobře. Její děda se na ni takhle usmál přede dvěma lety, ten večer, kdy zemřel.

Když starý muž opustil kavárnu, bloudil asi hodinu po molu a díval se na světla pohupující se na mírně zvlněné hladině jižního Atlantiku. Odpoledne hodně pršelo a na molu se leskly velké louže, jak se na klidné hladině vody odrážela světla z budov naproti přes ulici. V tak pozdní hodinu se tu nic nedělo a molo bylo téměř opuštěné. Byla to doba, kdy tu býval nejraději. Místo mu poskytovalo čas a samotu, jež potřeboval, aby si vše promyslel, zvážil život, který vedl, stejně jako tisíce rozhodnutí, jež na té dlouhé cestě udělal.

Stále častěji litoval věcí, které udělal, a jedné nade vše ostatní. Současně však stále uznával důvody, jež ho k těm činům vedly, a věděl, že na tom se nic nezmění. Konečně, jak se má člověk omlouvat za to, že miluje své děti? Jak má litovat toho, že se je snažil chránit všemi prostředky?

Odpověď samozřejmě zněla, že litovat nesmí, a to bylo nakonec to podstatné. Tato prostá pravda mu umožňovala večer usnout, protože si byl jistý, že když nic jiného, aspoň měl vždycky dobré úmysly.

Zastavil se na konci mola, zahleděl se na černou vodu a naslouchal šumění vlnek čeřících se kolem masivních betonových sloupů podpírajících molo. Stál tam asi deset minut, když za sebou náhle uslyšel nějaký hluk. Záměrný hluk. Na okamžik ztuhl, pak se pomalu otočil, paže od těla, aby pohlédl do tváře svého vraha.

Toho Američana stěží poznal, a nebylo to tím, že na molu bylo přítmí. I ve slabém světle viděl Javier Machado, že mladší muž ztratil výrazně na váze, možná až patnáct kilo, a na vyhublém obličeji měl vrásky, které by tam ještě nejméně deset let neměly být. Machado se natolik soustředil na ty neuvěřitelné změny, až málem přehlédl pistoli v pravé ruce. Ústí mu mířilo na hrud5. Nemusel se ani dívat, aby věděl, že je to beretta ráže .22, terčovnice se šestipalcovým tlumičem. Sám použil stejnou zbraň při nepočítaných příležitostech, a i když si tu ironii uvědomoval, nic pro něj neznamenala. Ve dvaasedmdesáti letech ho dokázalo překvapit už jen máloco.

Machado čekal, až Američan promluví, ale ten se k tomu neměl.

„Jste velmi pilný muž,” poznamenal nakonec a samotného ho překvapilo, jak pevně zní jeho hlas. Vždycky si myslel, že až ta chvíle přijde, bude mít strach. „Zabil jste mého kolegu v Karáčí.”

„Předpokládám, že myslíte Fáhima. Neříkal jste mu tak, když jsme spolu naposledy mluvili? “

„A Rabbáního v Paříži. Předpokládám, že to jste byl také vy.” Bylo zřejmé, že mladší muž ví, o čem je řeč, a tak Machado ani necítil potřebu vyjmenovat celý seznam obchodních partnerů afghánského pašeráka, kteří zemřeli během posledních osmi týdnů. Machado pochopil souvislosti před třemi týdny, když beze stopy zmizel třetí člověk a tento pral špinavé peníze v Antverpách. Souvislosti pochopil, ale nepokusil se utíkat, a když před týdnem zemřel v Karáčí Fáhim, věděl, že už je to jen otázka času.

A ten čas právě vypršel.

„Kde je?” zeptal se Američan. Podle emocí obsažených v jeho hlase se klidně mohl ptát na adresu někoho na ulici.

„Kde je Naomi? Co jste jí udělal?”

Machado sepjal ruce před tělem, dlaněmi nahoru, a pomalu je rozevřel. „Řekl jsem vám, že když mě neposlechnete, zmizí. A vy jste neposlechl. Je pryč.”

„Její tělo

„Není žádné tělo.” Machado téměř neznatelně potřásl hlavou, jako by druhý už stejně věděl, co mu řekne.

„Nechápete to? Za prvé vůbec neexistovala. To je všechno, co se k tomu dá říct… Nevím, co jiného ode mě chcete slyšet.”

Žádná odpověď. Machado věděl, že už mu zbývají jen vteřiny, ale potřeboval zjistit ještě jednu věc. „Ví má dcera, co jsem udělal? Má o tom Marissa představu? “

„Nevím. Nemluvil jsem s ní už měsíce.” Dlouhá, znepokojivá pauza. „Proč, Machado? Proč jste to udělal? Už jste přece prohrál, tak jaký smysl mělo ji zabít? Nechápu to.”

Konečně Machado v jeho tónu zachytil náznak emocí.

Chvíli přemýšlel, pak rozpřáhl ruce. „Skutečně vás uspokojí nějaké vysvětlení, které vám tu nabídnu?”

„Asi ne.”

„Tak proč se ptáte?” chtěl vědět Machado. „Prostě udělejte to, proč jste přišel. Skončete to.”

Zavřel oči, ale nic se nestalo. Cekal, ale pořád nic kromě větru vanoucího z oceánu. Otevřel oči právě včas, aby zahlédl dva rychle po sobě jdoucí záblesky, následované ostrou bolestí v hrudi. Klopýtl dozadu a překotil se do volného prostoru. Padal dlouho na místo svého posledního odpočinku, a než dopadl do vody, vynořila se mu před očima jedna tvář. Byla to tvář Caroline, nezaměnitelný obraz jeho dlouho mrtvé dcery, a když se naposledy nadechl a nasál tak vodu do plic, viděl její otevřenou náruč a široký úsměv.

Odváděla ho domů.

Kealey stál na okraji mola, berettu u pravé nohy, a shlížel na zčeřenou hladinu oceánu. Stál tam několik minut a čekal, až z něj spadne ta tíha, čekal, až se dostaví úleva, kterou Machadova smrt měla přinést, ale nic se nezměnilo.

Konečně si uvědomil, že se ani nikdy nezmění. Naomi bude stále pryč, a on nemohl udělat nic, aby ji přivedl zpátky.

Nebylo nutné házet zbraň daleko do oceánu, nebyl tu žádný svědek pro tak dramatické gesto. Místo toho ji prostě upustil za okraj mola.

Pak se otočil a šel pryč.