Inferno

Dan Brown

(2013)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Ve svých knihách Dan Brown mistrovsky mísí historii, umění, šifry a symboly. Nejinak tomu je i v jeho nejnovějším thrilleru, který se okamžitě po svém vydání stal světovým bestsellerem a prodejně předčil i předchozí autorovy tituly.

Harvardský symbolog Robert Langdon se tentokrát ocitá v samotném srdci Itálie, aby pomohl vyřešit záhadu, jež je pozoruhodně propojena s jedním z největších literárních děl všech dob - Dantovým Peklem. Při svém tajuplném poslání se Langdon musí střetnout s neznámým, hrůzu nahánějícím protivníkem; proplétá se přitom nejen labyrintem florentských, benátských či istanbulských uliček, tajnými chodbami, skrytými komnatami, ale také labyrintem narážek a kódů.

Jediná vodítka mu v jeho pátrání nabízí jenom Dantova temná epická báseň - a čas přitom neúprosně pádí. Až uplyne, má dojít ke katastrofě, která navždy změní celý svět…

Z anglického originálu Inferno

vydaného roku 2013 nakladatelstvím Random House v New Yorku

přeložili Michala Marková a David Petrů

Obálka Pavel Růt

Grafická úprava Libor Batrla

Odpovědný redaktor tištěné knihy Petr Onufer

Konverze do formátu ePub Martin Nový a Libor Batrla

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo v roce 2013 nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3, www.argo.cz,

jako svou 2065. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

© Argo, 2013

Graph „Special Report: How Our Economy is Killing the Earth“

(New Scientist, 10/16/08) copyright © Reed Business Information – UK.

All rights reserved. Distributed by Tribune Media Services

Copyright © by Dan Brown, 2013

Translation © Michala Marková, David Petrů, 2013

ISBN 978-80-257-0960-3

Naše knihy (včetně e-knih) distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

www.kosmas.cz

MÝM RODIČŮM

PODĚKOVÁNÍ

Toto jsou ti, kterým pokorně a ze srdce věnuji svůj dík:

Jako vždy mezi ně na prvním místě patří můj redaktor a přítel Jason Kaufman za svou obětavost a nadání, ale hlavně za nekonečné zásoby dobré nálady.

Má skvělá žena Blythe za lásku a trpělivost, s jakou snáší mé psaní, a také za upřímnost a výtečnou intuici, kterou projevuje coby moje první redaktorka.

Má neúnavná agentka a drahá přítelkyně Heide Langeová za to, jak zkušeně vede tu spoustu rozhovorů ve více zemích a na více témat, než kolik kdy já budu znát. Jsem jí nekonečně vděčný za její schopnosti a energii.

Celý tým v nakladatelství Doubleday – za nadšení, kreativitu a úsilí, které mým knihám věnují. Děkuji zejména Suzanne Herzové (za to, kolik nosí klobouků… a jak je v tom dobrá), Billu Thomasovi, Michaelu Windsorovi, Judy Jacobyové, Joe Gallagherovi, Robu Bloomovi, Noře Reichardové, Beth Meisterové, Marii Carellové a Lorraine Hylandové; dále Sonnymu Mehtovi, Tonymu Chiricovi, Kathy Tragerové, Anne Messitteové a Markusi Dohleovi za neutuchající podporu. A rovněž všem těm neuvěřitelným lidem z prodejního oddělení nakladatelství Random House: jste nejlepší.

Můj moudrý rádce Michael Rudell za precizní čich na všechno možné a také za přátelství, které ke mně chová.

Moje nenahraditelná asistentka Susan Morehouseová za svůj půvab a energii. Bez ní by vypukl všeobjímající chaos.

Všichni moji přátelé z Transworldu – zejména Bill Scott-Kerr za svou tvořivost, podporu a humor, a Gail Rebucková za dokonalé vedení.

Mé italské nakladatelství Mondadori, zejména Ricky Cavallero, Piera Cusaniová, Giovanni Dutto, Antonio Franchini a Claudia Scheuová; a rovněž mé turecké nakladatelství Altin Kitaplar, zejména Oya Alpar, Erden Heper a Batu Bozkurt za mimořádnou pomoc ohledně lokací v mé knize.

Moji skvělí vydavatelé na celém světě – za jejich nadšení, tvrdou práci a loajálnost.

Leon Romero-Montalvo a Luciano Guglielmi za to, jak velkolepě v Londýně a Miláně šéfovali překladatelským pracovištím.

Úžasná doktorka Marta Alvarezová Gonzálezová za to, kolik času s námi ve Florencii strávila a díky které před námi ožívala zdejší výtvarná i architektonická díla.

Jedinečný Maurizio Pimponi za to všechno, čím ještě vylepšil naši návštěvu Itálie.

Všichni ti historikové, průvodci a odborníci, kteří se mi ve Florencii i v Benátkách obětavě věnovali a dělili se se mnou o své znalosti: Giovanna Raová a Eugenia Antonucciová v knihovně Biblioteca Medicea Laurenziana, Serena Piniová a její kolegové v Palazzo Vecchio; Giovanna Giustiová v galerii Uffizi; Barbara Fedeliová v baptisteriu a v Dómu; Ettore Vio a Massimo Bisson v bazilice sv. Marka; Giorgio Tagliaferro v dóžecím paláci; Isabella di Lenardo, Elizabeth Carrollová Consavariová a Elena Svalduzová v Benátkách obecně; Annalisa Bruniová a personál knihovny Biblioteca Nazionale Marciana; upřímně děkuji i mnohým dalším, na které jsem v tomto skromném seznamu zapomněl.

Rachael Dillonová-Friedová a Stephanie Delmanová z firmy Sanford J. Greenburger Associates za všechno to, co dělají jak doma, tak v zahraničí.

Mimořádní odborníci dr. George Abraham, dr. John Treanor a dr. Bob Helm za svou erudici.

Moji první čtenáři, kteří mě celou dobu usměrňovali: Greg Brown, Dick a Connie Brownovi, Rebecca Kaufmanová, Jerry a Olivia Kaufmanovi a John Chaffee.

Internetový mág Alex Cannon, který se spolu s týmem Sanborn Media Factory stará o to, aby se online pořád něco dělo.

Judd a Kathy Greggovi za to, že mi při psaní posledních kapitol téhle knihy poskytli klidné útočiště v Green Gables.

Výtečné internetové prameny: Princeton Dante Project, stránky Digital Dante Columbijské univerzity a The World of Dante.

České vydání věnuji Evě Slámové, skvělé redaktorce a přítelkyni.

D. B.

Nejtemnější místa v pekle

jsou vyhrazena těm,

kdo si v časech mravní krize

zachovávají neutralitu.

FAKTA:

Veškerá výtvarná i literární díla, vědecké teorie i historické odkazy zmiňované v tomto románu jsou reálné.

„Konsorcium“ je soukromá organizace s kancelářemi v sedmi zemích. Jméno bylo z důvodů ochrany bezpečnosti a soukromí změněno.

Inferno je podsvětí, jak ho popisuje Dante Alighieri ve svém eposu Božská komedie; peklo tu je zobrazeno jako složitě strukturovaná říše zabydlená bytostmi zvanými „stíny“ – dušemi bez těla, lapenými mezi životem a smrtí.

Prolog

Jsem Stín.

Prchám sídlem vyhoštěnců.

Věčným bolem se dávám na úprk.

Celý zadýchaný se pachtím podél řeky Arno… zabočím vlevo na Via dei Castellani a přikrčený ve stínu paláce Uffizi mířím na sever.

Jsou mi stále v patách.

Jejich kroky znějí stále hlasitěji. Štvou se za mnou s neúnavným odhodláním.

Pronásledují mě už celá léta. Jejich vytrvalost mě zahnala do podzemí, donutila mě žít v očistci, konat pod zemským povrchem jako nějaká chtonická stvůra.

Jsem Stín.

Tady nahoře zvedám oči k severu, ale přímou cestu k záchraně nevidím, neboť vrcholky Apenin brání prvním paprskům svítání.

Obcházím zezadu palác s cimbuřím a hodinami s jedinou ručičkou, proplétám se mezi prvními trhovci na Piazza San Firenze, kteří se překřikují chraplavými hlasy a dech jim čpí lampredottem a pečenými olivami. Projdu kolem Bargella, zamířím na západ ke štíhlé věži Badie a u paty schodů narazím na železná vrata.

Zde třeba zanechat veškeré pochyby.

Beru za kliku a vcházím do chodby, z níž, jak vím, není návratu. Vleču olověné nohy vzhůru po úzkém schodišti, spirálou stoupám po hladkých, ošlapaných mramorových stupních.

Zdola slyším ozvěnu žadonících hlasů.

Tvrdošíjně mě sledují, dohánějí mě.

Nechápou, co se blíží ani co jsem pro ně učinil!

Nevděčná zem!

Jak šplhám výš a výš, vrhají se proti mně přízraky… chlípná těla, jež se svíjejí v ohnivém dešti, obžerné duše plující ve výkalech, zrádní zlosyni zmražení v Luciferově ledovém sevření.

Vystoupám po několika posledních schodech a polomrtvý se vypotácím do vlhkého ranního vzduchu. Rozběhnu se ke zdi vysoké jako dospělý muž a mezerou vyhlédnu ven. Hluboko pode mnou leží požehnané město, z něhož jsem si stvořil útočiště před těmi, kdo mě vyhnali.

Hlasy se blíží. „To, co jsi udělal, je šílené!“ volají.

Šílenství plodí šílenství.

„Pro lásku Boží,“ křičí na mě, „řekni nám, kam jsi to schoval!“

Právě pro lásku Boží vám to neřeknu.

Stojím tu zahnaný do kouta, zády se tisknu ke studenému kameni. Hledí mi přímo do mých světlezelených očí a jejich výraz je stále zlověstnější: už není vemlouvavý, nýbrž hrozivý. „Víš, že máme své metody. Můžeme tě donutit, abys nám řekl, kde to je.“

Proto jsem vyšplhal skoro až do nebe.

Bez varování se otočím, sáhnu vzhůru, zatnu prsty do nejvyšší římsy, vytáhnu se nahoru, vyškrábu se na kolena a nejistě stanu nad propastí. Vergilie, veď mě prázdnem.

Nevěřícně se ke mně rozběhnou, snaží se mě chytit za nohy, ale zároveň se bojí, že ztratím rovnováhu a zřítím se dolů. Teď už mě s tichým zoufalstvím prosí, ale já se k nim otočil zády. Vím, co musím udělat.

Pode mnou, tak hluboko, že se mi z toho motá hlava, se jako ohnivé moře táhne záplava červených střech a barví daleký kraj, kterým kdysi kráčeli obři… Giotto, Donatello, Brunelleschi, Michelangelo, Botticelli.

Pomaličku sunu chodidla ke kraji.

„Pojď dolů!“ křičí na mě. „Ještě není pozdě!“

Ó, vy svéhlaví hlupáci! Vy nevidíte do budoucnosti? Nechápete nádheru toho, co jsem stvořil? Nechápete, že je to nutné?

S radostí vykonám poslední oběť – a zhasím tím veškeré vaše naděje, že naleznete, po čem pátráte.

Nenajdete to včas.

Dlážděné náměstí desítky metrů pode mnou mě k sobě zve jako poklidná oáza. Jak rád bych měl víc času… ale čas je to jediné zboží, které si ani při svém majetku nemohu koupit.

V posledních vteřinách se zahledím na náměstí a zahlédnu cosi, co mě ohromí.

Spatřím tvoji tvář.

Vzhlížíš ke mně skrze stíny. Oči máš truchlivé, a přece v nich vidím obdiv k tomu, co jsem vykonal. Chápeš, že nemám na vybranou. Z lásky k lidstvu musím své mistrovské dílo chránit.

Dokonce i nyní roste… čeká… kypí pod krvavě rudými vodami laguny, do níž nedopadá světlo jediné hvězdy.

A tak od tebe odtrhnu pohled a zahledím se k obzoru. Vysoko nad tímto světem obtěžkaným hříchy vyslovím své poslední přání.

Nejdražší Bože, prosím, ať na mě svět nevzpomíná jako na strašlivého hříšníka, nýbrž jako na svého slavného zachránce, neboť Ty víš, že jím jsem. Modlím se, aby lidstvo pochopilo dar, který mu zde zanechávám.

Mým darem je budoucnost.

Mým darem je spása.

Mým darem je Inferno.

Amen, zašeptám vzápětí a udělám poslední krok – do propasti.

Kapitola 1

Vzpomínky se mu vracely pomalu… jako bubliny stoupající z temnoty bezedné studny.

Žena v závoji.

Robert Langdon se na ni díval přes řeku, jejíž zčeřené vody byly rudé krví. Ta žena stála na opačném břehu bez hnutí, majestátně, hleděla na něj a tvář měla zakrytou. V ruce držela tainii, kterou nyní pozvedla, jako by tím pruhem látky zdravila moře mrtvol u svých nohou. Všude kolem se vznášel pach smrti.

Hledej, zašeptala ta žena. A nalezneš.

Langdon ta slova slyšel zřetelně, jako by mu je vyslovila přímo v hlavě. „Kdo jsi?“ zavolal, ale z úst mu nevyšlo ani slovo.

Čas se krátí, šeptala. Hledej, a nalezneš.

Langdon přistoupil o krok blíž k řece, ale už teď viděl, že voda je krvavě rudá a tak hluboká, že se nedá přebrodit. Když opět zvedl oči k zahalené ženě, zjistil, že těla u jejích nohou se rozmnožila. Teď už jich byly stovky, možná tisíce, některá ještě žila, svíjela se v mukách, umírala nepředstavitelnou smrtí – spaloval je oheň, nořila se do exkrementů, požírala se navzájem. Po vodě se k němu nesly truchlivé výkřiky lidského utrpení.

Žena k němu vykročila a vztáhla štíhlé ruce, jako by prosila o pomoc.

„Kdo jsi?“ vykřikl opět Langdon.

Žena si místo odpovědi zvolna odhrnula závoj z tváře. Byla pozoruhodně krásná, ale starší, než si Langdon představoval: mohlo jí být šedesát, působila silně a vznešeně, jako socha, které se čas netýká. Měla přísnou bradu, hluboké, oduševnělé oči a na ramena jí v kadeřích splývaly dlouhé, stříbřité vlasy. Na krku jí visel amulet z lazuritu – had ovíjející hůl.

Langdon cítil, že ji zná. Věřil jí. Ale jak? Proč?

Nyní ukázala na dvě nohy, které trčely ze země a kopaly do vzduchu. Zjevně patřily nějakému nebožákovi pohřbenému hlavou dolů. Na bledém stehně bylo blátem načmárané jediné písmeno: R.

R? pomyslel si nejistě Langdon. Jako… Robert? „To jsem já?“

Tvář té ženy nic neprozrazovala. Hledej, a nalezneš, opakovala.

Náhle z ní začala vycházet bílá záře, která stále sílila. Celé tělo se jí intenzivně rozechvělo a pak se s ohlušujícím zahřměním rozletěla na tisíce světelných střípků.

Langdon se s křikem prudce posadil.

V pokoji zářilo jasné světlo. Byl tu sám. Vzduch ostře čpěl dezinfekcí a nějaký přístroj kdesi blízko tiše pípal v rytmu jeho srdce. Langdon se pokusil pohnout pravou rukou, ale zarazila ho řezavá bolest.

Podíval se dolů a zjistil, že mu z předloktí trčí kanyla.

Puls mu zrychlil; přístroji to neušlo a pípání rovněž změnilo tempo.

Kde to jsem? Co se stalo?

Hlava mu v týle třeštila hlodavou bolestí. Opatrně zvedl volnou ruku a pokusil se zdroj bolesti nahmatat. Pod zacuchanými vlasy objevil tvrdé uzlíky asi desítky stehů pokrytých spečenou krví.

Zavřel oči a snažil se vzpomenout si, co se mu to stalo.

Nic. V hlavě naprostá prázdnota.

Mysli.

Jen tma.

Do pokoje vtrhl člověk oblečený jako lékař; zřejmě ho zburcoval Langdonův splašený srdeční monitor. Muž měl hustou bradku, ježatý knír a pod bujným obočím přívětivé oči, ze kterých vyzařoval zamyšlený klid.

„Co… co se stalo?“ vypravil ze sebe Langdon. „Měl jsem nehodu?“

Vousáč si položil prst na rty, zase vyběhl ven a na chodbě na někoho zavolal.

Langdon otočil hlavu, ale při tom pohybu jako by se mu do lebky zabodl osten. Zhluboka se nadechl a čekal, až bolest odezní. Pak začal pohledem velmi pomalu a systematicky zkoumat své sterilní okolí.

Na pokoji bylo jen jedno lůžko. Nikde žádné květiny ani přání. Na pultu opodál leželo jeho oblečení, složené v čistém igelitovém pytli. Bylo celé od krve.

Panebože. To tedy muselo být něco.

Langdon nesmírně pomalu pootočil hlavu k oknu za lůžkem. Venku byla tma. Noc. Ve skle viděl jen vlastní odraz – unaveného, sinalého cizího člověka v obležení lékařských přístrojů.

Chodbou se blížily hlasy a Langdon stočil pohled zpět do místnosti. Lékař se vrátil. Tentokrát ho doprovázela jakási žena.

Mohlo jí být něco málo přes třicet, na sobě měla modrý lékařský stejnokroj a silný ohon blond vlasů se pohupoval v rytmu jejího kroku.

„Doktorka Sienna Brooksová,“ představila se s úsměvem hned ve dveřích. „Dnes tu s doktorem Marconim sloužím noční.“

Langdon malátně přikývl.

Doktorka Brooksová, vysoká a svižná, se pohybovala sebejistým krokem sportovkyně. Dokonce i v neforemném lékařském mundúru vyzařovala pružnou eleganci. Langdonovi neušlo, že ač je zcela nenalíčená, má dokonale hladkou pleť: narušovalo ji jen drobné znaménko krásy těsně nad rty. Oči měla něžně hnědé, ale zároveň neobvykle pronikavé; jako by už viděly mnoho věcí, s jakými se lidé jejího věku obvykle příliš nesetkávají.

„Doktor Marconi nemluví moc dobře anglicky,“ vysvětlila, když si vedle něj sedala. „Požádal mě, abych s vámi vyplnila přijímací formulář.“ Opět se usmála.

„Díky,“ zachraptěl Langdon.

„Takže,“ spustila stroze, „jméno?“

Chvilku mu to trvalo. „Robert… Langdon.“

Posvítila mu tenkou baterkou do očí. „Povolání?“

Tahle informace se mu vybavila ještě pomaleji. „Profesor. Dějin umění… a symbologie. Harvard.“

Doktorka Brooksová sklopila baterku. Jako by ji něco zaskočilo. Lékař s huňatým obočím vypadal stejně překvapeně.

„Vy… vy jste Američan?“

Langdon se na ni zmateně zadíval.

„To jen že…“ Zaváhala. „Když jste se sem dneska večer dostal, neměl jste u sebe žádné doklady. A ten tvídový oblek… anglické mokasíny… mysleli jsme, že jste Brit.“

„Jsem Američan,“ ujistil ji Langdon; na to, aby jí vysvětlil, že pokud jde o oblékání, dává přednost kvalitě, byl příliš vyčerpaný.

„Bolí vás něco?“

„Hlava,“ odpověděl Langdon; ta její baterka cukání v lebce ještě zhoršila. Naštěstí ji lékařka právě schovala do kapsy, vzala Langdona za zápěstí a změřila mu tep.

„Probudil jste se s křikem,“ řekla. „Pamatujete si, proč jste křičel?“

Langdonovi hlavou opět bleskl ten podivný výjev se zahalenou ženou obklopenou zmítajícími se těly. Hledej, a nalezneš. „Měl jsem zlý sen.“

„O čem?“

Langdon jí ho popsal.

Doktorka Brooksová si s nic neříkajícím výrazem dělala poznámky. „Napadá vás, co by takové děsivé představy mohlo vzbudit?“

Langdon zapátral v paměti, ale nakonec zavrtěl hlavou; v té mu na protest bolestně zacukalo.

„Teď, pane Langdone,“ řekla, zatímco dál psala, „vám položím pár obvyklých otázek. Co je dnes za den v týdnu?“

Langdon chvilku uvažoval. „Sobota. Pamatuju si, jak jsem dneska šel po kampusu – odpoledne jsem měl přednášky – a pak… vlastně to je to poslední, na co si vzpomínám. Upadl jsem?“

„K tomu se dostaneme. Víte, kde jste?“

„V Massachusettské všeobecné?“ hádal Langdon.

Doktorka Brooksová si opět něco poznamenala. „Máte někoho, komu bychom mohli zavolat? Ženu? Děti?“

„Nikoho,“ odpověděl bezmyšlenkovitě Langdon. Samotu a nezávislost, kterou mu skýtalo jeho dobrovolně zvolené staromládenectví, si obvykle užíval, nicméně ve své momentální situaci musel uznat, že mít po ruce někoho blízkého by nebylo špatné. „Mám pár kolegů, kterým bych mohl dát vědět, ale… není to potřeba.“

Doktorka Brooksová dopsala a v tu chvíli k nim přistoupil starší lékař. Opět si uhladil huňaté obočí, vytáhl z kapsy malý diktafon a ukázal ho lékařce. Ta přikývla a otočila se zpět k pacientovi.

„Pane Langdone, když jste se tu dnes večer ocitl, něco jste nezřetelně opakoval pořád dokola.“ Pohlédla na doktora Marconiho; zvedl přístrojek a stiskl tlačítko.

Langdon uslyšel vlastní omámený hlas, který několikrát za sebou zopakoval: „Ve… sorry. Ve… sorry.“

„Mně to zní,“ řekla lékařka, „jako byste se za něco omlouval.“

Langdon přitakal. Ani na tohle si nevzpomínal.

Doktorka Brooksová na něj upírala znepokojivě pronikavý pohled. „Netušíte, proč jste říkal zrovna tohle? Máte pocit, že se za něco musíte omlouvat?“

Langdon pátral v temných zákoutích paměti a opět uviděl tu ženu se závojem. Stála na břehu krvavé řeky uprostřed hory mrtvol. Znovu se mu vybavil pach smrti.

Zalil ho náhlý, intenzivní pocit nebezpečí; a nehrozilo jen jemu, nýbrž všem. Pípání zaznamenávající tlukot jeho srdce zrychlilo. Zaťal svaly a pokusil se posadit.

Doktorka Brooksová mu spěšně položila dlaň na hruď a přinutila ho opět si lehnout. Pohledem střelila k vousatému lékaři. Ten obešel nedaleký pult a začal cosi chystat.

Sklonila se nad Langdona a zašeptala: „Pane Langdone, u poranění mozku je úzkost obvyklý příznak, ale puls byste měl mít klidný. Žádné pohyby. Nehýbat se. Nerozčilovat se. Jen ležte a odpočívejte. Zase budete v pořádku. Paměť se vám postupně vrátí.“

Lékař se vrátil s injekční stříkačkou, podal ji doktorce Brooksové a ta její obsah vpravila do Langdonovy infúze.

„Tohle je lehké sedativum na zklidnění,“ vysvětlila. „A taky proti bolesti.“ Vstala a chystala se k odchodu. „Zase budete v pořádku, pane Langdone. Teď si zdřímněte. Kdybyste cokoliv potřeboval, zmáčkněte to tlačítko vedle lůžka.“

Zhasla a spolu s vousatým kolegou vyšla z pokoje.

Langdon ve tmě téměř okamžitě ucítil, jak mu léky pronikají do oběhu a táhnou jeho tělo zpátky do hluboké šachty, ze které se nedávno vynořil. Bojoval s tím pocitem, ze všech sil bojoval s nutkáním zavřít oči. Pokusil se posadit, ale tělo měl těžké jako z betonu.

Jak se pohnul, zjistil, že se opět dívá do okna. Teď, když bylo zhasnuto, už ve skle neviděl vlastní obraz, nýbrž vzdálené osvětlené panorama.

Obrysům věží a dómů vévodila majestátní budova. Byla to velkolepá kamenná pevnost se zubatým ochozem a téměř stometrovou věží, která se u vrcholku rozšiřovala a boulila do masivního, oblouky podpíraného cimbuří.

Langdon se na posteli prudce posadil. V hlavě mu vybuchla nálož bolesti, ale přemohl palčivé cukání a upřel pohled na věž.

Tuhle středověkou stavbu důvěrně znal.

Byl to světový unikát.

Naneštěstí se nacházel šest a půl tisíce kilometrů od Massachusetts.

Venku pod jeho oknem ve stínech Via Torregalli sesedla urostlá žena z motocyklu BMW a soustředěně jako panter na cestě za kořistí vykročila vpřed. Pohled měla ostrý jako nůž. Krátké vlasy natužené do trčících ostnů se rýsovaly proti zvednutému límci černé kožené kombinézy. Jedním pohybem prověřila zbraň s tlumičem a vzhlédla k oknu Langdonova pokoje, za kterým se právě zhaslo.

Dnes večer se její původní mise ošklivě zvrtla.

Jediné holubí zavrkání – a všechno bylo jinak.

Teď byl čas to napravit.

Kapitola 2

Já jsem ve Florencii?

Robertu Langdonovi třeštila hlava. Teď už seděl na nemocničním lůžku a usilovně zarýval prst do tlačítka zvonku. Byl sice nadopovaný sedativy, ale přesto mu srdce bušilo jako o závod.

Doktorka Brooksová přiběhla tak rychle, až jí culík vlál. „Není vám nic?“

Langdon ohromeně kroutil hlavou. „Já… já jsem v Itálii?“

„Výborně,“ řekla. „Takže už si vzpomínáte.“

„Ne!“ Langdon ukázal z okna na tu nepřehlédnutelnou budovu v dálce. „Jen poznávám Palazzo Vecchio.“

Doktorka Brooksová zase rozsvítila a panorama města zmizelo. Přistoupila k jeho lůžku a konejšivě zašeptala: „Nemáte se čeho bát, pane Langdone. Trpíte lehkou amnézií, ale doktor Marconi potvrdil, že vaše mozkové funkce jsou v pořádku.“

Vousatý lékař zřejmě jeho zvonění také zaslechl, protože v tu chvíli už spěchal dovnitř. Zadíval se na monitor srdečních funkcí a mladá lékařka mu při tom cosi vysvětlovala rychlou, plynnou italštinou. Patrně mu sdělovala, jak je Langdon ze zjištění, že je v Itálii, „agitato“.

Podrážděný? pomyslel si Langdon rozčileně. Naprosto paf – to by byl trefnější výraz. Adrenalin, který mu proudil tělem, teď sváděl boj se sedativy. „Co se mi stalo?“ zeptal se. „Co je dneska za den?“

„Všechno je v pořádku,“ řekla lékařka. „Je brzy ráno, pondělí osmnáctého března.“

Pondělí. Langdon nutil svou rozbolavělou mysl, aby se vrátila k tomu poslednímu, na co si dokázal vzpomenout: v té vzpomínce kráčel v šeru a zimě sám harvardským kampusem na sobotní večerní přednášku. Ale to už jsou dva dny! Panika sílila. Ze všech sil se snažil vybavit si přednášku nebo cokoliv po ní. Nic. Pípání srdečního monitoru zrychlilo.

Starší lékař se poškrábal ve vousech a dál cosi upravoval na přístrojích. Doktorka Brooksová se opět usadila k Langdonovi.

„Zase vám bude dobře,“ ujišťovala ho vlídně. „Diagnostikovali jsme vám retrográdní amnézii, která je u poranění hlavy velice častá. Vaše vzpomínky na posledních několik dní budou možná trochu zamlžené, případně si nebudete pamatovat nic, ale trvalé poškození paměti vám nehrozí.“ Odmlčela se. „Pamatujete si, jak se jmenuju křestním jménem? Představila jsem se vám, když jsem přišla.“

Langdon chvilku přemýšlel. „Sienna.“ Doktorka Sienna Brooksová.

Usmála se. „Vidíte? Takže nové vzpomínky se vám vytvářejí.“

Hlava ho bolela téměř nesnesitelně a nablízko viděl rozmazaně. „Co… co se stalo? Jak jsem se sem dostal?“

„Měl byste si nejdřív odpočinout, a pak možná –“

„Jak jsem se sem dostal?“ zopakoval a srdeční monitor opět zrychlil tempo.

„Hlavně klidně dýchejte.“ Doktorka Brooksová si vyměnila znepokojený pohled s kolegou. „Já vám to řeknu.“ Znatelně zvážněla. „Pane Langdone, před třemi hodinami jste se vpotácel na nemocniční pohotovost. Krvácel jste z rány na hlavě a okamžitě jste se zhroutil na zem. Nikdo netušil, kdo jste ani jak jste se sem dostal. Mumlal jste si něco anglicky, takže mě doktor Marconi poprosil o asistenci. Jsem z Anglie a tady jsem na studijním pobytu.“

Langdon si připadal, jako by procitnul na obraze Maxe Ernsta. Co sakra dělám v Itálii? Ano, obvykle sem každý druhý rok v červnu jezdívá na konferenci, ale teď byl březen.

Sedativa ho přemáhala: měl pocit, jako by zemská přitažlivost s každou vteřinou sílila a snažila se ho stáhnout skrz matraci dolů. Langdon s tím pocitem bojoval ze všech sil, zvedal hlavu, snažil se zůstat vzhůru.

Doktorka Brooksová se nad ním skláněla jako vznášející se anděl. „Prosím, pane Langdone,“ šeptala. „Poranění hlavy je prvních čtyřiadvacet hodin velice choulostivé. Musíte odpočívat, jinak vám hrozí vážné následky.“

Z interkomu se s praskáním ozvalo: „Doktore Marconi?“

Lékař stiskl tlačítko na zdi. „Sì?“ odpověděl.

Hlas z reproduktoru mu začal cosi sdělovat kulometnou italštinou. Langdon nezachytil smysl sdělení, ale všiml si, že oba lékaři si vyměnili překvapený pohled. Nebo spíš vyděšený?

„Momento,“ odpověděl Marconi a ukončil konverzaci.

„Co se děje?“ zeptal se Langdon.

Doktorka Brooksová jako by mírně přimhouřila oči. „To byla recepce jednotky intenzivní péče. Prý tu máte návštěvu.“

Langdonovu malátnost prozářil paprsek naděje. „To je dobrá zpráva! Třeba bude ten člověk vědět, co se mi stalo!“

Lékařka se tvářila nejistě. „Je dost zvláštní, že za vámi někdo přišel. Neznali jsme vaše jméno, a tak ještě vůbec nejste zanesený v systému.“

Langdon přemáhající sedativa se na posteli neobratně posadil. „Jestli někdo ví, že tu jsem, tak musí taky vědět, co se mi stalo!“

Doktorka Brooksová pohlédla na doktora Marconiho. Ten okamžitě zavrtěl hlavou a poklepal si na hodinky. Otočila se zpátky k Langdonovi.

„Tohle je jednotka intenzivní péče,“ vysvětlovala. „Sem návštěvy smějí až od devíti ráno. Doktor Marconi se půjde podívat, kdo to je a co vám chce.“

„A nezajímá vás náhodou, co chci já?“ zeptal se důrazně Langdon.

Doktorka Brooksová ho obdařila trpělivým úsměvem, sklonila se blíž a ztišila hlas. „Pane Langdone, v noci se událo pár věcí, o kterých nevíte. A než začnete s kýmkoliv mluvit, myslím, že by bylo jedině spravedlivé, abyste znal všechna fakta. Bohužel se domnívám, že pořád ještě nejste dost silný na to, aby…“

„Jaká fakta?“ Langdon se snažil narovnat. Infúze v ruce štípala a měl pocit, jako by jeho tělo vážilo pár metráků. „Já vím jen to, že jsem ve Florencii v nemocnici, a že když jsem sem přijel, zřejmě jsem se za něco omlouval…“

Hlavou mu bleskla děsivá myšlenka.

„Nezavinil jsem bouračku?“ zeptal se. „Neublížil jsem někomu?“

„Ne,“ ujistila ho. „Ne, to bych neřekla.“

„Tak co tedy?“ naléhal Langdon a probodával oba lékaře zuřivým pohledem. „Mám právo vědět, co se děje!“

Rozhostilo se dlouhé ticho; nakonec doktor Marconi na svou pohlednou mladou kolegyni váhavě kývl. Doktorka Brooksová vydechla a přistoupila ještě blíž k lůžku. „Tak já vám to povím. A vy budete v klidu poslouchat, souhlas?“

Langdon přikývl; při tom pohybu mu celou lebkou vystřelila bodavá bolest. Tolik dychtil po odpovědích, že si toho ani nevšiml.

„Tak za prvé: tu ránu na hlavě jste neutrpěl při žádné nehodě.“

„Tak to se mi ulevilo.“

„Nespěchejte. Ve skutečnosti ji způsobil výstřel.“

Srdeční monitor opět zděšeně zapípal. „Prosím?“

Doktorka Brooksová hovořila plynule, ale rychle. „Do horní části lebky vás škrábla střela a zřejmě vám způsobila otřes mozku. Máte štěstí, že jste naživu. O dva centimetry níž, a…“ Zavrtěla hlavou.

Langdon na ni zůstal nevěřícně zírat. Někdo po mně střílel?

Na chodbě se ozvaly rozčilené hlasy; znělo to jako hádka. Jako by ten, kdo přišel za Langdonem, nehodlal čekat. Téměř zároveň Langdon zaslechl, že se těžké dveře na konci chodby rozlétly. Zadíval se tím směrem, až konečně zahlédl, jak se chodbou blíží postava.

Ta žena byla celá v černé kůži. Byla rozložitá a svalnatá, měla tmavé, do ostnů natužené krátké vlasy. Kráčela bez zjevného úsilí, jako by se nohama ani nedotýkala země, a mířila přímo k Langdonovu pokoji.

Doktor Marconi nezaváhal; postavil se do dveří a zastoupil návštěvnici cestu. „Ferma!“ poručil a vztáhl k ní dlaň jako policista.

Neznámá nezpomalila, jen vytáhla pistoli s tlumičem. Namířila doktoru Marconimu na hruď a vystřelila.

Ozvalo se staccatové zasyčení.

Langdon s hrůzou sledoval, jak se doktor Marconi pozadu vpotácel do pokoje, hroutí se na zem, chytá se za hruď a jeho bílý plášť se krví barví doruda.

Kapitola 3

Osm kilometrů od italských břehů plula dvaasedmdesát metrů dlouhá luxusní jachta Mendacium mlhou, jež se těsně před rozbřeskem zvedala z měkce se dmoucích vln Jadranu. Lodní trup byl opatřený protiradarovou ochranou a natřený tmavošedou barvou, která plavidlu dodávala výrazně výhružný vzhled vojenské lodi.

Jachta v hodnotě přes 300 milionů dolarů původně disponovala veškerým obvyklým vybavením – bývala tu sauna, bazén, kino, osobní ponorka i heliport. Jejího majitele nicméně tyto přepychové vymoženosti příliš nezajímaly: hned jak ji před pěti lety převzal, okamžitě většinu z těchto prostor vykuchal a nahradil elektronickým velínem plně chráněným proti radiaci a na špičkové armádní úrovni.

Velín, přijímající vstupy ze tří speciálních satelitních linek a záložních pozemních přenosových stanic, měl kolem dvou desítek zaměstnanců – techniků, analytiků, operačních koordinátorů –, kteří žili na palubě a byli v nepřetržitém kontaktu s nejrůznějšími operačními středisky organizace, nacházejícími se na souši.

Vnitřní ostraha lodi čítala menší vojenskou jednotku, dva systémy na vyhledávání raket a celý arzenál nejmodernějších zbraní. S pomocným personálem – kuchaři, uklízeči a obsluhou – dosahoval počet osob na palubě čtyřiceti. Mendacium byla vlastně jakási plovoucí kancelářská budova, z níž její majitel řídil své impérium.

Svým zaměstnancům byl znám pouze jako „probošt“. Byl to drobný mužík s tmavou pletí a zapadlýma očima. Nepřitažlivý vzhled a přímé vystupování – to vše výtečně sedělo k muži, který vydělal ohromné jmění tím, že privátně nabízel vysoce utajené služby na stinných okrajích společnosti.

Dostalo se mu už mnoha jmen: nelítostný žoldák, napomahač hříchu, ďáblův pohůnek… Ničím z toho ale nebyl. Probošt zkrátka jen klientům dával možnost bez následků sledovat jejich cíle a touhy: a to, že lidstvo je od základu zkažené, nebyl jeho problém.

Přes etické výtky kritiků mířila střelka jeho morálního kompasu stále stejným směrem. Svou pověst – a Konsorcium samo – vybudoval na dvou zlatých pravidlech:

Nikdy neslibuj nic, co nemůžeš dodržet.

A nikdy klientovi nelži.

Nikdy.

Za celou svou kariéru probošt ani jednou neporušil slib ani neodstoupil od smlouvy. Na jeho slovo bylo spolehnutí – poskytoval neomezenou záruku –, a i když některých smluv později litoval, nepřipadalo v úvahu, že by z nich kdy vycouval.

Když toho rána vyšel na soukromý balkonek salonu jachty, rozhlédl se po zčeřeném moři a pokusil se setřást neklid, který se mu rodil v nitru.

Naše dřívější rozhodnutí utvářejí naši přítomnost.

Dřívější rozhodnutí mu zajistila pozici, v níž byl schopen zdolat téměř každé minové pole a v každé situaci zvítězit. Když ale dnes hleděl na vzdálená světla italského pobřeží, cítil nezvyklou nervozitu.

Před rokem na této lodi učinil rozhodnutí, jehož složité důsledky nyní ohrožovaly vše, co doposud vybudoval. Přislíbil jsem svoje služby nesprávnému člověku. Tou dobou to probošt v žádném případě nemohl tušit. Zato nyní už to přehlédnutí způsobilo smršť nečekaných problémů, jejichž vinou musel některé ze svých agentů poslat do terénu s rozkazem, že mají udělat „cokoliv“, co zachrání jeho naklánějící se loď před potopením.

Momentálně s napětím čekal zejména na zprávu od jednoho konkrétního agenta.

Vayentha, pomyslel si a vybavil si tu šlachovitou specialistku s ježatým účesem. Vayentha, která pro něj bezchybně pracovala až do této mise, se včera v noci chyby dopustila a mělo to nedozírné následky. Vzápětí vypukl galimatyáš vedený zoufalou snahou o zvládnutí situace, a trvalo to už šest hodin.

Vayentha prohlásila, že ta její chyba byla prostě jen smůla – že za ni mohlo nešťastně načasované holubí zavrkání.

Probošt však na smůlu ani na štěstí nevěřil. Veškerá jeho činnost byla pečlivě vycizelovaná právě tak, aby se jakýkoliv vliv náhody a štěstí vyloučil. Mít situaci pevně v rukou, na to byl probošt expert: předvídal všechny možnosti, byl připraven na veškeré reakce a realitu dokázal přizpůsobit kýženému výsledku. Měl stoprocentní úspěšnost při stoprocentním utajení, což za ním přivádělo klientelu, nad níž se tajil dech – miliardáře, politiky, šejky, a dokonce i celé vlády.

První záblesk slabounkého světla na východě zvolna pohlcoval hvězdy nad obzorem. Probošt stál na palubě a trpělivě čekal, až mu Vayentha sdělí, že její mise dopadla přesně podle plánu.

Kapitola 4

Langdonovi na okamžik připadalo, že se čas zastavil.

Doktor Marconi ležel na zemi a krvácel z hrudníku. Langdon se ze všech sil snažil přemáhat účinek sedativ. Zvedl oči k ježaté vražedkyni, která nevzrušeně kráčela chodbou a k otevřeným dveřím pokoje jí zbývalo už jen posledních pár metrů. Téměř na prahu se zadívala na Langdona, zvedla zbraň a namířila mu na hlavu.

Já umřu, uvědomil si Langdon. Umřu tady a teď.

Nevelkým nemocničním pokojem se rozlehla ohlušující rána.

Langdon sebou trhnul. V první chvíli nepochyboval, že dostal zásah, až za okamžik si uvědomil, že rána nevyšla z pistole. To se jen doktorka Brooksová vrhla proti těžkým kovovým dveřím, zabouchla je a otočila klíčem v zámku.

Se zuřivým děsem v očích se vzápětí obrátila, dřepla si k zakrvácenému kolegovi a začala mu hledat puls. Doktor Marconi vykašlal krvavý chuchvalec, který mu zvolna stékal po tváři a husté bradce. Pak ochabl.

„Enrico, no! Ti prego!“ vykřikla.

Zvenčí o kovové dveře zarachotila sprška střel. Chodbou se rozléhal zděšený křik.

Náhle se Langdonovo tělo dalo do pohybu: panika a instinkty zvítězily nad sedativy. Jak nemotorně slézal z postele, pravým předloktím mu projela palčivá bolest. Na okamžik měl opět pocit, že ho zasáhla střela, která prorazila dveře, ale když se podíval dolů, zjistil, že si jen z paže vytrhl infúzi. Ze zubaté rány v předloktí mu čouhal plastový katetr a z hadičky už prýštila horká krev.

To už byl Langdon dokonale při smyslech.

Doktorka Brooksová se stále ještě snažila nahmatat kolegovi puls a do očí se jí draly slzy. Pak – jako by se jí kdesi v nitru cosi přepnulo – vstala a otočila se k Langdonovi. Měl možnost sledovat, jak se jí výraz ve tváři mění. Mladé rysy jejího obličeje náhle zdrsněly veškerým vnitřním sebeovládáním ostřílené doktorky z pohotovosti, která musí vyřešit krizovou situaci.

„Jdeme,“ zavelela.

Popadla ho za paži a táhla ho přes pokoj. Z chodby k nim doléhaly zvuky vřavy a výstřelů a Langdon se za lékařkou potácel na nejistých nohou. Mysl byla ve střehu, zato těžce zdrogované tělo reagovalo jen velice pomalu. Dělej! Dlažba na podlaze ho studila do nohou a tenká nemocniční košile byla na jeho sto osmdesát centimetrů vysoké tělo skoro moc krátká. Po předloktí mu pramínkem stékala krev a sbírala se mu v dlani.

Těžkou kliku dál ostřelovaly kulky. Doktorka Brooksová Langdona drsně strčila do nevelké koupelny. Ještě než vkročila za ním, zarazila se, otočila se a bleskurychle doběhla na pult pro jeho zakrvácené sako značky Harris Tweed.

Na sako se sakra vykašlete!

Vrátila se i se sakem a rychle zamkla dveře koupelny. Právě v tu chvíli dveře do pokoje s rachotem povolily.

Mladá lékařka se ujala vedení. Prošla maličkou koupelnou ke druhým dveřím, prudce je otevřela a vedla Langdona do přilehlého pokoje. S ozvěnou střelby v zádech opatrně vyhlédla na chodbu, chytila Langdona za paži a táhla ho chodbou ke schodišti. Z toho náhlého tempa se Langdonovi zamotala hlava. Bylo mu na omdlení.

Následujících patnáct vteřin měl dokonale rozostřených. Dolů po schodech… klopýtnutí… pád. V hlavě mu bušilo skoro nesnesitelně. Mlha před očima houstla, svaly mu ochabovaly a ke každému pohybu se nutil jen s jistým zpožděním.

A pak ucítil závan chladného vzduchu.

Jsme venku.

Doktorka Brooksová ho hnala temnou uličkou pryč od nemocniční budovy. Náhle šlápl na něco ostrého, skácel se a tvrdě dopadl na chodník. Když mu pomáhala na nohy, nevybíravými nadávkami komentovala skutečnost, že mu vůbec dávali nějaká sedativa.

Když se blížili ke konci uličky, Langdon upadl znovu. Tentokrát ho nechala ležet, vběhla do vozovky a vykřikla kamsi do dálky. Langdon rozeznal slabé zelené světýlko taxíku parkujícího před nemocnicí. Auto se ani nepohnulo – řidič patrně spal. Doktorka Brooksová z plných plic křičela a zuřivě mávala. Konečně taxík rozsvítil světla a pomalu vyrazil k nim.

Kdesi za Langdonem v uličce se prudce rozlétly dveře a ozvaly se kroky, které se rychle blížily. Otočil se a spatřil, že k nim míří tmavá silueta. Pokusil se vstát, ale to už ho lékařka zvedala a strkala na zadní sedadlo přistaveného fiatu. Skončil napůl na sedadle a napůl na zemi; doktorka Brooksová přistála přímo na něm a zároveň zabouchla dveře.

Ospalý řidič se obrátil a zíral na tu nepatřičnou dvojici, která mu právě vpadla do auta: na mladou ženu s culíkem a v lékařském stejnokroji a na muže v rozedrané noční košili a se zakrvácenou rukou. Zjevně se je chystal ze svého taxíku rázně vykázat, jenže v tu chvíli se mu boční zrcátko rozletělo na tisíc střepů. Z uličky vybíhala žena v černé kožené kombinéze a v natažené ruce držela pistoli. Další střela zasvištěla právě ve chvíli, kdy doktorka Brooksová stlačila Langdonovi prudce hlavu dolů. Zadní okénko explodovalo a zasypalo interiér vozu střepy.

Teď už řidič nepotřeboval další pobízení. Dupl na plyn a taxík vyrazil jako blesk.

Langdon se potácel na hranici mdloby. On se mě někdo snaží zabít?

Jakmile byli za rohem, doktorka Brooksová se posadila a vzala Langdona za zkrvavenou paži. Katetr mu trčel přímo z živého masa.

„Podívejte se z okna,“ přikázala.

Langdon poslechl. Kolem ve tmě ubíhaly přízračné náhrobní kameny. To, že jedou kolem hřbitova, mu připadalo dost příznačné. Cítil, jak lékařka prsty jemně ohmatává katetr; pak ho bez varování vytrhla.

Palčivá bolest mu vystřelila přímo do hlavy. Cítil, jak se mu protáčejí oči, a pak všechno zčernalo.

Kapitola 5

Pronikavé drnčení telefonu přimělo probošta zvednout oči od konejšivých vln Jadranu a spěšně se vrátit do luxusní úřadovny.

Už bylo načase, pomyslel si a dychtivě očekával novinky.

Počítačový monitor na jeho psacím stole zablikal a oznámil, že příchozí hovor je ze švédského osobního šifrovacího telefonu Sectra Tiger-XS, který sem byl přesměrován přes čtyři nevystopovatelné routery.

Nasadil si sluchátka. „Tady probošt,“ řekl pomalu, pečlivě do mikrofonu. „Mluvte.“

„Tady Vayentha,“ ozvalo se do sluchátek.

Probošt z jejího tónu vycítil nezvyklou nervozitu. Terénní agenti jen málokdy hovořili přímo s proboštem a ještě vzácněji setrvávali v jeho službách po podobném debaklu, jaký se odehrál včera v noci. Tentokrát ovšem probošt požádal o nasazení agenta, který by krizi zažehnal, a nikdo lepší než Vayentha na tuhle práci nebyl.

„Mám nové informace,“ řekla Vayentha.

Probošt jí mlčením naznačil, že má pokračovat.

Když opět promluvila, zněl její tón zcela bezbarvě, což měl být zřejmě pokus o profesionální vystupování. „Langdon uprchl,“ řekla. „Objekt má u sebe.“

Probošt zůstal sedět u stolu a dlouho, dlouho mlčel. „Chápu,“ poznamenal nakonec. „A předpokládám, že jakmile bude mít možnost, spojí se s úřady.“

O dvě paluby níž, v tajném lodním velíně, si vedoucí facilitátor Laurence Knowlton ve své soukromé kóji všiml, že proboštův šifrovaný hovor skončil. Doufal, že volající měl pro něj dobré zprávy. Poslední dva dny vyzařovalo z probošta přímo hmatatelné napětí a všichni na lodi si byli jistí, že se někde právě odehrává operace, při níž jde skutečně o hodně.

V sázce je nepředstavitelně moc a Vayentha by to tentokrát opravdu měla zvládnout.

Knowlton byl zvyklý pečlivě budované akce řídit sám, ale právě tenhle scénář se rozpadl do takového chaosu, že se probošt rozhodl převzít dozor osobně.

Vpluli jsme na nezmapované území.

Momentálně sice po celém světě běželo půl tuctu dalších misí, ale všem velela terénní pracoviště Konsorcia, což dávalo proboštovi a posádce Mendacia volné ruce, aby se mohli soustředit jen na tuhle jedinou.

Jejich klient před několika dny skočil ve Florencii z věže; Konsorciu ovšem zbývalo v zadání stále ještě několik nevyřízených instrukcí, speciálních úkolů, které klient organizaci uložil bez ohledu na okolnosti, a Konsorcium se jimi jako vždy hodlalo bez ptaní řídit.

Mám své rozkazy, pomyslel si Knowlton – a měl pevně v úmyslu je uposlechnout. Vyšel ze zvukotěsné kóje a minul půl tuctu dalších kabinek – do některých bylo vidět, jiné byly zatemněné –, v nichž další pracovníci řešili jiné body téže mise.

Knowlton prošel řídkým, filtrovaným vzduchem velína, kývl na techniky a odemkl nevelký sejf obsahující desítku bezpečnostních schránek. Jednu z nich otevřel a vytáhl její obsah – jasně červený flashdisk. Podle instrukcí, které byly připojené na kartičce, paměť obsahovala velký videosoubor, který podle klientova zadání měli zítra v přesně stanovenou dobu odeslat do hlavních světových médií.

Tahle zítřejší anonymní akce nepředstavovala žádný problém, nicméně pravidla pro všechny digitální soubory ukládala, aby někdo tenhle soubor zhlédl ještě dnes – čtyřiadvacet hodin před zveřejněním: to aby mělo Konsorcium čas dle potřeby dešifrovat, kompilovat či provést veškeré další úpravy nutné pro zveřejnění v danou hodinu.

Nic se nesmí ponechat náhodě.

Knowlton se vrátil do své průhledné kóje a od venkovního světa se oddělil těžkými skleněnými dveřmi.

Stiskl tlačítko na zdi a stěny kóje rázem zmatněly. Všechny skleněné stěny kanceláří na jachtě byly ze skla s tekutými krystaly. Jeho transparentnost závisela na přísunu elektrického proudu: za přívodu proudu se miliony podlouhlých miniaturních částeček rozptýlených uvnitř skleněného panelu pravidelně seřadily, po jeho vypnutí se náhodně rozptýlily.

Základním kamenem úspěchu Konsorcia byla segmentace.

Budeš znát jen svůj vlastní úkol. S ničím se nesvěřuj.

Když byl teď tedy Knowlton v soukromí, zasunul paměť do počítače, soubor spustil a chystal se ho zhodnotit.

Monitor okamžitě potemněl a z reproduktorů se ozvalo tiché šplouchání. Pak se na monitoru zvolna objevil jakýsi beztvarý, nezřetelný obraz. Scéna se pomalu nořila z temnoty a nabývala tvaru… byl to vnitřek jeskyně… nebo snad jakýsi gigantický sál. Dno sluje tvořila vodní hladina, cosi jako podzemní jezero. Voda kupodivu působila, jako by byla osvětlená… odkudsi zevnitř.

Nic podobného Knowlton ještě nikdy neviděl. Celá sluj tonula v přízračném načervenalém přísvitu a po bledých stěnách se míhaly úponkovité odrazy zčeřené vody. Kde to je?

Tiché šplouchání neustávalo. Kamera se začala sklánět a zároveň sestupovat přímo dolů, až nakonec pronikla pod ozářenou hladinu. Pod vodou sestoupila ještě o kousek níž, zastavila se a zamířila na bahnité dno.

Ke dnu byla přišroubovaná hranatá destička z lesklého titanu. Byl na ní nápis:

NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN

SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Dále na ní bylo vyryté jméno a datum.

Jméno patřilo jejich klientovi.

Datum bylo… zítřejší.

Kapitola 6

Langdon v deliriu ucítil, jak se ho chopily silné paže a pomáhají mu ven z taxíku. Dlažba ho studila do bosých nohou.

Napůl opřený o štíhlou lékařku se potácel liduprázdnou uličkou mezi dvěma činžáky. Ranní větřík mu nadouval nemocniční košili a Langdonovi byla zima i na místech, kde na to rozhodně nebyl zvyklý.

Následkem sedativ, která do něj v nemocnici vpravili, měl v hlavě všechno rozmazané a před očima zrovna tak. Připadal si, jako by kráčel pod vodou, a snažil se nahmatat cestu v hustém, spoře osvětleném světě. Sienna Brooksová ho táhla vpřed; podpírala ho s překvapivou silou.

„Schody,“ upozornila a Langdon si uvědomil, že právě došli k bočnímu vstupu do domu.

Chytil se zábradlí a omámeně schod po schodu stoupal. Připadal si strašně těžký. Teď už ho doktorka Brooksová do schodů vyloženě tlačila. Na odpočívadle vyťukala pár čísel na rezavé staré klávesnici, dveře zabzučely a otevřely se.

Uvnitř nebylo o moc tepleji, ale ve srovnání s hrubou venkovní dlažbou mu tyhle dlaždice připadaly měkké jako koberec. Doktorka Brooksová Langdona odvedla k maličkému výtahu, trhnutím otevřela skládací dveře a nahnala ho do kabinky velikosti telefonní budky. Uvnitř to bylo cítit cigaretami MS, jejichž hořkosladká vůně je v Itálii stejně všudypřítomná jako aroma čerstvého espressa. Ten pach Langdonovi poněkud pročistil hlavu. Doktorka Brooksová zmáčkla tlačítko, kdesi vysoko nad nimi zarachotilo unavené soukolí a výtah se dal do pohybu.

Stoupali.

Rozvrzaná kabinka se třásla a vibrovala. Stěny byly tvořené jen drátěným pletivem, a tak se Langdon přistihl, jak upřeně sleduje nitro výtahové šachty, které je pomalým tempem míjelo. Jeho celoživotní strach z uzavřených prostor ho zjevně ani v těchto polovičních mrákotách neopouštěl.

Nekoukej se tam.

Opřel se o stěnu a snažil se popadnout dech. Předloktí ho bolelo, a když sklopil oči, zjistil, že má paži nemotorně ovázanou rukávem vlastního tvídového saka. Zbytek špinavého a potrhaného saka vlekl po zemi.

Zavřel oči ve snaze ulevit si od tepající bolesti hlavy. Opět ho obklopila tma.

Zhmotnil se před ním ten povědomý výjev: sošná žena se závojem, amuletem na krku a prstýnky stříbrných vlasů. Jako předtím stála na břehu krvavě rudé řeky a kolem se svíjela těla. Prosebně se na Langdona obracela: Hledej, a nalezneš!

Langdona zaléval pocit, že ji musí zachránit… že je musí zachránit všechny. Trčící nohy těl napůl pohřbených do země jedna po druhé ochably.

Kdo jsi? vykřikl v tom tichu. Co chceš?!

Zářivé stříbrné vlasy jí rozevlál žhavý vítr. Čas se nám krátí, zašeptala a dotkla se talismanu na krku. Pak se bez varování výbuchem změnila v oslepující ohnivý sloup, který se šířil přes řeku, až je nakonec oba pohltil.

Langdon vykřikl a prudce otevřel oči.

„Co se děje?“ pohlédla na něj doktorka Brooksová starostlivě.

„Zase ty halucinace!“ vykřikl. „Zase stejný výjev.“

„Ta šedovlasá žena? A ty mrtvoly?“

Langdon přikývl. Na obočí se mu zaperlil pot.

„To přejde,“ ujistila ho, i když poněkud roztřeseným hlasem. „U amnézie jsou opakované halucinace velmi obvyklé. Ta část mozku, která třídí a katalogizuje vzpomínky, utrpěla dočasný otřes, a tak míchá všechno do jednoho výjevu.“

„Který není nic moc,“ vypravil ze sebe s námahou.

„Já vím. Ale než se uzdravíte, budete mít zkrátka vzpomínky zamlžené a nesetříděné – bude se vám v nich míchat minulost, přítomnost i fantazie. Stejně jako se to děje ve snech.“

Výtah s trhnutím zastavil a lékařka zase prudkým pohybem otevřela skládací dveře. A opět vyrazili, tentokrát tmavou, úzkou chodbou. Minuli okno, za kterým se v přísvitu před rozbřeskem začínaly rýsovat kalné obrysy florentských střech. Na konci chodby si dřepla, zpod květináče s rostlinou, které by rozhodně nezaškodila trocha vody, vytáhla klíč a odemkla dveře.

Byt byl maličký a vzduch prozrazoval neustálý souboj mezi vonnou vanilkovou svíčkou a starými koberci. Zařízení se dalo označit přinejlepším za ošumělé: jako by pocházelo výhradně z bazaru. Doktorka Brooksová nastavila termostat a radiátory se s plechovým tepáním probraly k životu.

Na chvilku se zastavila, zavřela oči a ztěžka dýchala, jako by se chtěla vzpamatovat. Pak se otočila a pomohla mu do skromného kuchyňského koutu, kde stál umakartový stůl a dvě rozviklané židle.

Langdon k jedné z nich přikročil v naději, že se bude moci konečně posadit, ale lékařka ho chytila za paži a druhou rukou otevřela kuchyňskou skříňku. Ta byla skoro prázdná… sušenky, pár sáčků těstovin, plechovka koly a lahvička s nápisem NoDoz.

Vytáhla lahvičku a vysypala Langdonovi do dlaně šest tabletek. „Kofein,“ vysvětlila. „Beru ho při nočních směnách, jako je třeba ta dnešní.“

Langdon si pilulky vložil do úst a rozhlédl se po nějaké vodě.

„Rozkousejte je,“ poradila mu. „Tak se rychleji vstřebají a zaberou proti těm sedativům.“

Langdon začal žvýkat a okamžitě se zaškaredil. Pilulky byly příšerně hořké: zjevně se měly polykat vcelku. Doktorka Brooksová otevřela lednici a podala Langdonovi poloprázdnou láhev San Pellegrina. Vděčně si lokl.

Lékařka s culíkem ho vzala za paži, stáhla mu ten improvizovaný obvaz, který vyrobila ze saka, a sako položila na stůl. Pečlivě mu prohlédla ránu. Jak ho držela za holou paži, Langdon cítil, že se jí štíhlé prsty chvějí.

„Přežijete to,“ oznámila mu.

Langdon doufal, že v pořádku bude hlavně ona. Vlastně mu téměř nedocházelo, čím spolu právě prošli. „Paní doktorko,“ oslovil ji, „měli bychom někomu zavolat. Na konzulát. Na policii. Prostě někam.“

Souhlasně přikývla. „A taky byste mi mohl přestat říkal paní doktorko. Já jsem Sienna.“

Langdon přikývl. „Díky. Já jsem Robert.“ Pouto, které mezi nimi během onoho úprku o život vzniklo, je zjevně opravňovalo k tykání. „Takže jsi Angličanka?“

„Narodila jsem se tam.“

„Nevšiml jsem si přízvuku.“

„To je dobře,“ odvětila. „Dalo mi dost práce se ho zbavit.“

Langdon se už už chtěl zeptat proč, ale Sienna mu pokynula, aby šel za ní. Úzkou chodbičkou ho dovedla do malé, spoře osvětlené koupelny. V zrcadle nad umyvadlem Langdon zahlédl svůj odraz. Viděl se poprvé od chvíle, co se spatřil v nemocničním okně.

Nic moc. Husté tmavé vlasy měl zacuchané, oči zarudlé a unavené. Na tvářích mu vyráželo strniště.

Sienna pustila vodu a strčila Langdonovi zraněnou ruku pod ledový proud. Ostře to zaštípalo, ale neucuknul, jen sebou trhnul.

Sienna našla čistou žínku a stříkla na ni trochu antibakteriálního mýdla. „Radši se koukej jinam.“

„To je v pořádku. Mně nevadí –“

Sienna začala mohutně drhnout a jemu v tu chvíli paží vystřelila žhavá bolest. Zaťal zuby, aby nezařval na protest.

„To aby se ti tam nedostala infekce,“ vysvětlila a drhla ještě usilovněji. „Mimoto jestli chceš začít obvolávat úřady, asi budeš muset být o něco víc při smyslech, než jsi teď. A nic tak nepodpoří produkci adrenalinu jako bolest.“

Langdon vydržel podle vlastního odhadu zhruba deset vteřin, pak se jí vytrhl. To by stačilo. Musel ovšem uznat, že ho to vzpružilo a probralo: bolest v ruce dokonale přebila třeštění v hlavě.

„Bezva,“ zhodnotila situaci, zavřela vodu a čistým ručníkem mu otřela ruku dosucha. Pak mu předloktí zavázala obvazem. A právě v tu chvíli Langdona upoutalo cosi, čeho si doteď nevšiml a co ho pěkně rozhodilo.

Téměř čtyři desítky let nosil na zápěstí hodinky s Mikymausem, sběratelský kousek z limitované série, který mu kdysi dali rodiče. Myšákova usměvavá tvář a rozmáchlé gesto paží mu odjakživa připomínaly, že by se měl častěji usmívat a nebrat život tak vážně.

„Moje… Moje hodinky,“ vykoktal. „Jsou pryč!“ Najednou měl pocit, že ho kus chybí. „Měl jsem je na ruce, když jsem dorazil do nemocnice?“

Sienna na něj vrhla nevěřícný pohled; nejspíš jí bylo záhadou, jak mu může dělat starosti taková banalita. „Na žádné si nevzpomínám. Teď se umyj. Já se za pár minut vrátím a vymyslíme, jak by se ti dalo pomoct.“ Otočila se k odchodu, ale ve dveřích se ještě jednou zastavila a pohlédla na jeho odraz v zrcadle. „A mezitím si prosím zkus trochu lámat hlavu s tím, proč by tě kdo chtěl zabít. Myslím, že na to se tě kterákoliv úřední osoba zeptá ze všeho nejdřív.“

„Počkej! Kam jdeš?“

„S policií nemůžeš mluvit polonahý. Zkusím ti sehnat nějaké oblečení. Můj soused je asi tak velký jako ty. Je pryč a já mu krmím kočku. Má mi co oplácet.“

A byla pryč.

Robert Langdon se otočil k maličkému zrcadlu nad umyvadlem. Tu osobu, která se na něj ze zrcadla dívala, sotva poznával. Někdo mě chce zabít. V hlavě mu opět jako z nahrávky zaznělo jeho vlastní horečnaté mumlání.

Very sorry. Very sorry.

Zapátral v paměti po jakékoliv vzpomínce, ale narážel na prázdnotu. Věděl jen to, že je ve Florencii a že ho někdo střelil do hlavy.

Jak se díval do svých znavených očí, napůl doufal, že se probere doma v křesle, kde si obvykle čítával, v ruce prázdnou skleničku od martini a na klíně Mrtvé duše, a tenhle sen pro něj bude mementem, že gin značky Bombay Sapphire nejde s Gogolem dohromady.

Kapitola 7

Langdon si svlékl zakrvácenou nemocniční košili a omotal si kolem pasu ručník. Šplouchl si vodu do obličeje a opatrně si ohmatal stehy v zátylku. Kůže ho sice bolela, ale když si přes ránu uhladil slepené vlasy, zranění se pod ně pohodlně skrylo. Kofeinové tabletky už zabíraly a on měl najednou pocit, že se mlha kolem něj zvedá.

Mysli, Roberte. Vzpomínej.

Koupelna bez okna mu najednou připadala klaustrofobně stísněná, a tak vyšel na chodbu a instinktivně vyrazil ke světlu, které se sem linulo pootevřenými dveřmi naproti. Za nimi byla jakási improvizovaná pracovna vybavená laciným psacím stolem, otlučenou kancelářskou židlí, hromádkami knih všeho druhu na podlaze a – díkybohu – oknem.

Langdon kráčel za denním světlem.

V dálce se vycházející toskánské slunce sotva dotýkalo nejvyšších věží procitajícího města – zvonice, Badie, Bargella. Langdon přitiskl čelo k chladivému sklu. Březnový vzduch byl mrazivě studený a ještě zesiloval plnou škálu slunečních paprsků, které už už vykukovaly zpoza kopců.

Malířské světlo, říká se tomu.

Přímo ve středu panoramatu se vypínala kupole z červených tašek, na jejíž špici jako maják zářila zlacená měděná koule. Il Duomo. Návrhem mohutné kupole této baziliky se Brunelleschi zapsal do dějin architektury. Sto patnáct metrů vysoká stavba i dnes stála tam, kde před více než pěti sty lety vznikla: jako nehybný obr vévodila náměstí Piazza del Duomo.

Proč bych asi tak mohl být ve Florencii?

Langdon byl odjakživa milovníkem italského umění a Florencie patřila k nejoblíbenějším cílům jeho cest do Evropy. V ulicích tohoto města si jako dítě hrával Michelangelo, ve zdejších uměleckých ateliérech se rozhořel plamen italské renesance. Místní galerie lákaly miliony návštěvníků, kteří sem jezdili obdivovat Botticelliho Zrození Venuše, Leonardovo Zvěstování či chloubu celé Florencie – Davida.

Když Langdon ještě skoro jako chlapec Michelangelova Davida spatřil poprvé, zůstal stát jako uhranutý: cestou do Accademia delle Belle Arti tehdy zvolna míjel chmurný zástup surových, neopracovaných Michelangelových Vězňů, když tu náhle jeho pohled cosi nevyhnutelně přitáhlo vzhůru: bylo to ono pět metrů vysoké mistrovské dílo, které svou obrovitostí a zřetelně vyrýsovanými svaly ohromilo většinu těch, kdo ho viděli prvně. Langdona ovšem nejvíce uchvátil geniálně řešený Davidův postoj. Michelangelo tu použil tradiční antické contrapposto a vytvořil iluzi, že se David lehce naklání vpravo a jeho levá noha nenese téměř žádnou váhu; přitom byla tahle noha oporou pro celé tuny mramoru.

U Davida Langdon vůbec poprvé doopravdy ocenil sílu velkého sochařského díla. Teď marně přemítal, jestli se na sochu byl v posledních dnech podívat. Vybavoval si jen a jen to, jak procitl v nemocnici a jak mu před očima zavraždili nevinného lékaře.

Very sorry. Very sorry.

Z toho pocitu viny se mu skoro zvedal žaludek. Co jsem udělal?

Stále ještě se díval z okna, ale koutkem oka zachytil, že vedle něj na stole leží notebook. A náhle si uvědomil, že to, co se mu v noci stalo, by mohlo být ve zprávách.

Jestli tu je internet, třeba se dozvím něco víc.

Langdon se otočil. „Sienno!“ zavolal do chodby.

Nic. Pořád ještě byla u souseda na výpravě za šatstvem.

Nepochyboval ale, že Sienna tuhle neomalenost pochopí. Otevřel počítač a zapnul ho.

Displej se rozzářil: Windows, standardní modré pozadí. Langdon okamžitě kliknul na Google a do políčka vyhledávače zadal Robert Langdon.

Kdyby mě tak viděli studenti, pomyslel si. Neustále totiž své studenty plísnil za to, že googlí vlastní jméno: dosud to pro něj byla podivná moderní kratochvíle odrážející kult osobní slávy, který americká mládež momentálně vyznávala.

Objevila se stránka výsledků: stovky výskytů, odkazy na jeho knihy a přednášky. To ho ovšem nezajímalo.

Langdon omezil vyhledávání na zpravodajství.

Objevila se nová stránka: Výsledky hledání – zprávy obsahující „Robert Langdon“.

Autogramiáda: Robert Langdon se zúčastní…

Robert Langdon pronesl proslov u příležitosti promoce…

Robert Langdon vydává knihu Základy symbologie pro…

Seznam to byl na několik stran, ale nic z nedávné doby tu Langdon nezahlédl: a rozhodně nic, co by vysvětlovalo jeho současnou situaci. Co se to dnes v noci stalo? Langdon pátral dál. Přešel na stránku listu The Florentine, anglicky psaných novin, které ve Florencii vycházely. Přejel očima titulky, nejnovější zpravodajství i černou kroniku, ale našel tu jen články o požáru v jakémsi bytě, o vládním defraudačním skandálu a pak směsku noticek týkajících se drobné trestné činnosti.

Vůbec nic?!

Zarazil se u bleskové zprávy o tom, že v noci zemřel před katedrálou jakýsi městský úředník na infarkt. Jeho jméno zatím nebylo uvedeno, ale podezření z trestného činu policie vylučuje.

Už ho nic dalšího nenapadalo, a tak se zalogoval na svůj harvardský emailový účet a přečetl si poštu: třeba najde odpověď tady. Našel tu však jen obvyklou záplavu mailů od kolegů, studentů a přátel, a většina z nich se týkala schůzek domluvených na příští týden.

On snad nikdo neví, že jsem pryč.

Se vzrůstající nejistotou vypnul a zavřel počítač. Už už se chystal vstát, když ho cosi upoutalo. V rohu Siennina pracovního stolu ležela na hromádce starých lékařských časopisů a článků polaroidová fotografie. Byla na ní Sienna a její vousatý kolega, jak se spolu na nemocniční chodbě něčemu smějí.

Doktor Marconi, pomyslel si Langdon provinile, vzal snímek do ruky a zadíval se na něj.

Když ho pak vracel na hromádku časopisů, s překvapením si uvědomil, co za žlutou brožurku to leží nahoře: byl to potrhaný program z londýnského divadla Globe. Podle obálky patřil k představení Shakespearova Snu noci svatojánské… představení, které se konalo bezmála před čtvrtstoletím.

Na obálce bylo fixou napsáno: Nikdy nezapomeň, že jsi zázrak, holčičko.

Langdon program zvedl a ze sešitku se vysypala změť novinových výstřižků. Rychle je začal sbírat, ale když brožurku otevřel na stránce, která byla výstřižky založená, zarazil se.

Díval se na fotografii dětské herečky, která ztvárnila rozpustilého skřítka Puka. Na obrázku byla holčička ne víc než pětiletá, s blond vlasy sčesanými do povědomého culíku.

Pod fotografií stálo: Zrodila se hvězda.

Biografie obsahovala nadšený chvalozpěv na zázrak dětského herectví, Siennu Brooksovou – dívenku s mimořádným IQ, která se za jedinou noc dokázala naučit všechny role a během úvodních zkoušek tak mohla házet narážky starším kolegům. Mezi záliby pětileté holčičky patřila hra na housle, šachy, biologie a chemie. Sienna pocházela z dobře situované rodiny žijící na londýnském předměstí Blackheath a už tehdy byla ve vědeckých kruzích dobře známá: ve čtyřech letech porazila šachového velmistra a četla ve třech jazycích.

Bože můj, pomyslel si Langdon. Sienna. Tak to by pár věcí vysvětlovalo.

Vzpomněl si na jednoho z nejslavnějších absolventů Harvardu, zázračné dítě jménem Saul Kripke. Ten se v šesti letech sám naučil hebrejsky a ve dvanácti už měl přečteného celého Descartesa. Pak si vybavil, že nedávno četl o jiném mladém géniovi: jmenoval se Moše Kai Cavali, v jedenácti absolvoval vysokou školu s vynikajícím prospěchem a zároveň se stal národním šampionem v bojových uměních, a ve čtrnácti vydal knihu nazvanou Dokázat to může každý.

Vzal do ruky další výstřižek: na fotografii u článku byla sedmiletá Sienna a titulek hlásal DĚTSKÝ GÉNIUS S IQ 208.

Langdon ani netušil, že IQ může dosáhnout takových hodnot. Podle článku hrála Sienna Brooksová skvěle na housle, dokázala se naučit nový jazyk během jediného měsíce a sama si nastudovala anatomii a fyziologii.

Podíval se na jiný výstřižek, tentokrát z lékařského časopisu. BUDOUCNOST MYŠLENÍ. KAŽDÝ MOZEK JE JINÝ, zněl jeho nadpis.

Tady byla fotografie Sienny zhruba v deseti letech, pořád s blond culíkem: tentokrát stála vedle jakéhosi velkého lékařského přístroje. Článek obsahoval rozhovor s lékařem, který vysvětloval, že podle zobrazení na pozitronovém emisním tomografu je Siennin malý mozek fyzicky jinak tvarovaný než u jiných lidí; v jejím případě je tento orgán větší a aerodynamičtější a dokáže s vizuálně-prostorovými vjemy nakládat způsobem, o jakém se většině z nás ani nesní. Lékař přirovnal tuto Sienninu fyziologickou výhodu k rakovině – i zde šlo o nezvykle rychlé bujení mozkových buněk, ale v tomto případě se nerozrůstaly buňky zhoubné a nebezpečné, nýbrž prospěšná a užitečná tkáň.

Dále tu byl výstřižek z jakéhosi lokálního plátku.

PROKLETÍ GENIALITY.

Tentokrát u něj žádná fotografie nebyla. Článek pojednával o geniální dívce jménem Sienna Brooksová, která se snažila docházet do běžných škol, ale spolužáci si z ní dělali legraci, protože mezi ně nezapadala. Psalo se tu o tom, jak izolovaní si připadají nadaní mladí lidé, kteří sice vynikají intelektem, ale společensky jsou neobratní a často bývají terčem posměchu.

Podle tohoto článku Sienna v osmi letech utekla z domova a díky své inteligenci dokázala přežít osm dní, aniž ji kdokoliv objevil. Nakonec ji našli v jednom londýnském luxusním hotelu: vydávala se za dceru jednoho z hostů, ukradla klíč od pokoje a na cizí účet si objednávala jídlo přes pokojovou službu. Za ten týden podle všeho stačila přečíst šestnáctisetstránkovou Grayovu Anatomii. Když se jí ptali, proč čte lékařské knihy, řekla jim, že chce zjistit, kde se v jejím mozku stala chyba.

Langdona to děvčátko dojímalo. Nedokázal si ani představit, jak osaměle si musí připadat dítě, které je tak jiné… Znovu výstřižky poskládal a naposledy se zadíval na fotku Sienny v roli Puka. Vzhledem k surreálným okolnostem jejich dnešního setkání musel uznat, že jí role zlomyslného skřítka, který rozsévá sny, podivuhodně sedne. Jen si přál, aby se stejně jako postavy ve hře vzápětí probudil a zjistil, že se mu jeho nedávné zážitky jen zdály.

Pečlivě uložil výstřižky na původní místo a program zase zavřel. Nikdy nezapomeň, že jsi zázrak, holčičko, přečetl si opět na obálce, a tentokrát ho ta slova naplnila nečekanou melancholií.

Očima přejel na důvěrně známý symbol zdobící obálku programu. Byl to týž raně řecký piktogram, který se vyskytuje na většině divadelních programů na celém světě – dva a půl tisíce let starý symbol, který se stal synonymem dramatu.

Le maschere.

Langdon se zadíval na ikonické tváře Komedie a Tragédie, které k němu z programu vzhlížely, a náhle se mu v uších ozvalo zvláštní hučení – jako by se mu v mozku pomalu napínal drát. Lebkou mu projel záchvěv bolesti. Masky se mu roztančily před očima. Langdon zalapal po dechu, zvedl ruce, svezl se na židli u stolu a se semknutými víčky se chytil za hlavu.

V náhlé tmě se zběsile objevily opět ty staré známé výjevy… drsné a živoucí.

Přes krvavě rudou řeku na něj zase volala stříbrovlasá žena s amuletem. Její zoufalý křik se nesl zamřelým vzduchem a jasně pronikal řevem mučených a umírajících, zmítajících se v agónii, kam až oko dohlédlo. Langdon opět zahlédl ty ze země trčící nohy s písmenem R, to napůl pohřbené tělo, které v divokém zoufalství šlapalo vzduch.

Hledej, a nalezneš, volala ta žena na Langdona. Čas se krátí!

Langdona opět zaplavil nezadržitelný pocit, že jí musí pomoci… že musí pomoci všem. Kdo jsi!? zuřivě na ni volal přes krvavou řeku.

A žena si znovu odhrnula závoj a ukázala onu tvář, nad kterou se tajil dech a již už Langdon viděl předtím.

Já jsem život, řekla.

Na obloze nad ní se bez varování zhmotnil ohromný obraz – děsivá maska s dlouhým nosem ve tvaru zobáku a pronikavýma zelenýma očima, které upřely prázdný pohled na Langdona.

A já… já jsem smrt, zahřměl hlas.

Kapitola 8

Langdon prudce otevřel oči a vyděšeně se nadechl. Pořád ještě seděl u Siennina stolu, držel se za hlavu a srdce mu divoce bušilo.

Co se to se mnou sakra děje?

Obraz stříbrovlasé ženy a masky se zobákem mu nešel z hlavy. Já jsem život. A já jsem smrt. Pokusil se výjev setřást, ale ten jako by se mu nadobro vypálil do mozku. Ze stolu před ním na něj zíraly dvě masky.

Vzpomínky budete mít zamlžené a nesetříděné, řekla mu Sienna. Bude se vám v nich míchat minulost, přítomnost i fantazie.

Langdonovi se motala hlava.

Z kuchyně zazvonil telefon. Bylo to pronikavé, staromódní vyzvánění.

„Sienno?!“ zavolal a vstal.

Nic. Ještě se nevrátila. Po pouhých dvou zazvoněních zvedl telefon záznamník.

„Ciao, sono io,“ ozval se zvesela Siennin hlas z pásky. „Lasciatemi un messaggio e vi richiamerò.“

Pak zaznělo pípnutí a jakási vyděšená žena začala s těžkým východoevropským přízvukem drmolit vzkaz. Její hlas se rozléhal chodbou.

„Sienno, tady Danikovová! Kde vy? Je to hrůza! Váš přítel doktor Marconi mrtvý! V nemocnici blázinec! Policie tady! Lidé jim říkají, že jste utekla, abyste zachránila pacienta?! Proč? Vy neznáte ho! Teď policie chce mluvit s vámi! Vzali vaše záznamy! Já vím, že tam informace špatné – špatná adresa, žádná čísla, falešné pracovní vízum – tak jestli nenajdou vás dneska, brzo najdou! Já snažím vás varovat. Je mi moc líto, Sienno.“

A byl konec.

Langdona znovu zalily výčitky svědomí. Ze vzkazu vyrozuměl, že doktor Marconi držel nad Siennou ochrannou ruku. Teď ho Langdonova přítomnost stála život a budoucnost Sienny, která se instinktivně rozhodla zachránit neznámého člověka, je vážně ohrožená.

Právě v tu chvíli na druhém konci bytu hlučně klaply dveře.

Je zpátky.

Za okamžik se už ze záznamníku linulo: „Sienno, tady Danikovová! Kde vy?“

Langdon sebou trhl. Věděl, co si Sienna vyslechne. Zatímco zněl vzkaz, spěšně odložil program a srovnal na stole všechno do původního stavu. Pak – s provinilým pocitem, že slídil v Siennině minulosti – vklouzl zpátky do koupelny.

O deset vteřin později se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Nechám ti šaty na klice,“ řekla Sienna. Hlas měla zdrsnělý smutkem.

„Moc děkuju,“ odpověděl Langdon.

„A až budeš hotový, přijď prosím tě do kuchyně,“ požádala. „Než někomu zavoláme, ráda bych ti něco ukázala.“

Sienna unaveně prošla chodbou až do skromné ložnice. Ve skříni našla džíny a svetr a odnesla si je do své koupelny.

Zadívala se na sebe do zrcadla, uchopila blonďatý culík, zatáhla a sňala si z holé hlavy paruku.

Ze zrcadla na ni hleděla dvaatřicetiletá žena bez vlasů.

Sienna už toho v životě překonala hodně, ale i když se odjakživa učila spoléhat v těžkých situacích na vlastní intelekt, její momentální situace pro ni znamenala hluboký citový otřes.

Odložila paruku a opláchla si ruce a obličej. Osušila se, zase si paruku nasadila a pečlivě si ji upravila. Sebelítosti Sienna moc často nepropadala, ale když se v ní teď odkudsi z hloubi na povrch vydraly slzy, věděla, že nemá na vybranou a musí jim dát volný průběh.

A rozplakala se. Plakala kvůli životu, který se jí vymkl z rukou.

Plakala pro svého učitele, který jí zemřel před očima.

Plakala pro tu hlubokou samotu, která jí plnila srdce.

Ale hlavně plakala kvůli budoucnosti, která jí náhle připadala tak nejistá.

Kapitola 9

V podpalubí luxusní jachty Mendacium seděl vedoucí facilitátor Laurence Knowlton ve své prosklené kóji a nevěřícně upíral oči na počítačový monitor, na kterém právě zhlédl video zanechané klientem.

A tohle mám zítra vypustit do médií?

Za celých těch deset let u Konsorcia už Knowlton dostal spoustu podivných úkolů, které spadaly kamsi do oblasti mezi nečestným a ilegálním. Členové Konsorcia se běžně pohybovali v morální šedé zóně: jedinou etickou zásadou téhle organizace byla snaha za každou cenu dodržet slib daný klientovi.

Plníme instrukce. Na nic se neptáme. Ať se děje, co se děje.

Z pomyšlení na zveřejnění tohohle videa byl Knowlton nicméně trochu nesvůj. Ať už byly jeho dřívější úkoly jakkoliv bizarní, vždycky chápal jejich racionální podstatu, docházely mu jejich motivy a tušil, k jakému výsledku mají vést.

Z tohohle videa byl perplex.

V něčem bylo jiné.

A to naprosto.

Znovu video pustil v naději, že na druhé zhlédnutí bude moudřejší. Zesílil zvuk, pohodlně se opřel a pustil se do sledování devítiminutového filmu.

Stejně jako předtím video začalo tichým šploucháním v té přízračné vodní sluji, kde se všechno koupalo v nepřirozeném červeném světle. Kamera opět klesla pod prosvětlenou hladinu a namířila na bahnité dno. A Knowlton si opět přečetl text na potopené tabulce:

NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN

SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Vidět na tabulce podpis klienta Konsorcia bylo poněkud znepokojivé. A to, že datum bylo zítřejší, dělalo Knowltonovi ještě větší starosti. Nejvíc ho ale znervózňovalo to, co následovalo.

Kamera přejela vlevo a odhalila šokující předmět, který se vznášel ve vodě hned vedle tabulky.

Na krátkém lanku tu byla ke dnu připoutaná vzdouvající se koule z tenkého igelitu. Ten průsvitný předmět, jemný a rozevlátý jako přerostlá mýdlová bublina, se pod vodou vznášel jako balonek… nebyl ale nafouknutý héliem, nýbrž jakousi žlutohnědou rosolovitou tekutinou. Beztvarý pytlík se nadouval do šířky odhadem třicet centimetrů a mezi jeho průsvitnými stěnami jako by zvolna vířil beztvarý mrak tekutiny, připomínající oko tiše sílícího hurikánu.

Kristepane, pomyslel si Knowlton a zamrazilo ho. Napodruhé vypadal ten uvázaný igelitový sáček ještě hrůzněji než poprvé.

Obraz se pomalu propadl do temnoty.

A objevil se nový – mokré stěny sluje, na kterých tančily zčeřené odrazy ozářené laguny. A pak se na ní zjevil stín… lidský stín… stín kohosi, kdo stál v jeskyni.

Hlava toho člověka byla šeredně znetvořená.

Místo nosu měl dlouhý zobák, jako by byl napůl pták.

Když promluvil, zněl jeho hlas zastřeně. Mluvil s přízračnou plynulostí, uměřeným tempem, jako by to byl vypravěč v nějaké antické hře.

Knowlton seděl bez hnutí, skoro nedýchal, a ten stín se zobanem hovořil:

Jsem Stín.

Pokud se na tohle díváte, znamená to, že má duše konečně došla klidu.

Byl jsem zahnán do podzemí, a musím tedy ke světu promlouvat z hloubi Země, z vyhnanství v této temné sluji, kde se v laguně, kam nedopadá světlo hvězd, sbírají krvavě rudé vody.

Je to však můj ráj a dokonalé lůno pro mé křehké dítě.

Inferno.

Brzy poznáte, co jsem po sobě zanechal.

A přesto až sem ke mně dolehnou kroky nevědoucích duší, které mě pronásledují, chtějí zmařit mé plány a nehodlají se nechat ničím zastavit.

Možná mi poradíte, abych jim odpustil, protože nevědí, co činí.

Leč nadešel dějinný okamžik, v němž nevědomost už není odpustitelná… okamžik, kdy jen moudrost smí dávat rozhřešení.

S čistým svědomím odkazuji vám všem dar v podobě naděje, spásy, zítřka.

Přesto se najdou tací, kteří mě štvou jako psa, povýšenci, kteří mě mají za blázna. Ta stříbrovlasá kráska, která o mně mluví jako o netvorovi! Stejně jako zaslepení duchovní, kteří brojili proti Koperníkovi, i ona mnou pohrdá, má mě za ďábla a děsí ji, že jsem zahlédl Pravdu.

Já však nejsem prorok.

Jsem vaše spása.

Jsem Stín.

Kapitola 10

„Posaď se,“ vyzvala ho Sienna. „Potřebuju se tě na pár věcí zeptat.“

Když Langdon vešel do kuchyně, už si připadal mnohem jistější. Na sobě měl sousedův oblek značky Brioni, který mu pozoruhodně dobře padl. Dokonce i mokasíny byly velice pohodlné a Langdon si umínil, že až se vrátí domů, začne si kupovat italské boty.

Jestli se vrátím domů, napadlo ho pak.

Sienna rovněž prošla proměnou: převlékla se do těsných džínů a krémového svetříku. Obojí lichotilo její štíhlé postavě – najednou z ní byla hotová krasavice. Vlasy měla stále svázané do culíku a bez přísného nemocničního úboru působila tak trochu zranitelně. Langdon si všiml, že má zarudlé oči, jako by plakala, a náhle si zase připadal provinile.

„Je mi to strašně líto, Sienno. Slyšel jsem ten vzkaz. Vůbec nevím, co mám říct.“

„Díky,“ odpověděla. „Ale momentálně se musíme soustředit na tebe. Posaď se, prosím.“

Tón měla velmi rozhodný a Langdon si náhle vybavil to, co si právě přečetl o jejím intelektu a překotném dospívání.

„Ráda bych, aby ses zamyslel.“ Sienna mu pokynula, aby se posadil. „Vzpomeneš si, jak ses dostal sem do bytu?“

Langdon nechápal, k čemu to bude. „Taxíkem,“ řekl a posadil se ke stolu. „Někdo po nás střílel.“

„Někdo střílel po tobě, profesore. To bychom si měli vyjasnit.“

„Tak dobře. Promiň!“

„A pamatuješ se, kolik výstřelů padlo, ještě než jsme se rozjeli?“

To jsou mi otázky. „Ano, dva. Jeden trefil boční zrcátko, druhý prostřelil zadní okno.“

„Fajn. Teď zavři oči.“

Langdonovi došlo, že zkouší jeho paměť. Poslechl a zavřel oči.

„Co mám na sobě?“

Langdon jako by ji viděl před sebou. „Černé baleríny, modré džíny a béžový svetr s véčkem. Máš blond vlasy po ramena a stažené do culíku. Oči máš hnědé.“

Langdon otevřel oči, prohlédl si ji a s potěšením zjistil, že jeho eidetická paměť funguje jako obvykle.

„Dobře. Tvoje vizuálně kognitivní vjemy jsou zcela v pořádku, což potvrzuje, že ta amnézie je jen a jen zpětná a že paměťové funkce poškozené nemáš. Vybavil sis něco nového z posledních dní?“

„Bohužel ne. Jen když jsi byla pryč, měl jsem další halucinace.“

Popsal jí opakující se vidinu ženy se závojem, záplavy mrtvol a ty napůl zasypané nohy s písmenem R. Zmínil se i o podivné masce se zobanem, která se vznášela na obloze.

„‚Já jsem smrt‘?“ opakovala Sienna ustaraně.

„Ano, takhle to ten tvor říkal.“

„No tak jo. To je snad ještě horší než ‚Jsem Višnu, ničitel světů‘.“

Ta mladá žena právě ocitovala slova, která Robert Oppenheimer pronesl při testu první atomové bomby.

„A ta maska se zobákem a zelenýma očima?“ zeptala se. Zjevně jí to nešlo na rozum. „Tušíš, proč tvůj mozek vyplodil zrovna tohle?“

„Netuším. Ale ve středověku byly masky v tomhle stylu celkem běžná věc.“ Langdon se odmlčel. „Říká se jim ‚morové‘.“

Sienna se zatvářila poněkud zaskočeně: „Morová maska?“

Langdon jí stručně nastínil, že ve světě symbolů je charakteristický tvar téhle masky s dlouhým zobanem téměř synonymem pro černou smrt, morovou ránu, která se ve čtrnáctém století prohnala Evropou a v některých oblastech zabila až třetinu populace. Většinou se má za to, že ona čerň v názvu nemoci je odkazem na sněť a podkožní krvácení, jejichž následkem obětem černala kůže, ale ve skutečnosti je to odkaz na nevýslovnou hrůzu, kterou nemoc rozsévala ve společnosti.

„Tu masku s dlouhým zobákem,“ vysvětloval Langdon, „nosili středověcí moroví felčaři, aby se jim při léčení nemocných nákaza nedostala do nosu. Dnes je máme možnost vidět leda jako kostým během benátského karnevalu: je to taková strašidelná připomínka jednoho temného období italských dějin.“

„A víš určitě, že takovou masku jsi viděl v těch svých halucinacích?“ zeptala se Sienna a hlas se jí trochu chvěl. „Žes viděl masku středověkého morového doktora?“

Langdon přikývl. Tu si těžko s něčím spleteš.

Ze způsobu, jakým Sienna vraštila obočí, Langdon odhadl, že se mu chystá sdělit nějakou špatnou zprávu, jen tak docela neví, jak na to. „A co ta žena, co pořád opakuje ‚hledej, a nalezneš‘?“

„Ta tam byla taky, zrovna jako předtím. Bohužel nemám tušení, co mám hledat.“

Sienna s vážným výrazem dlouze vydechla. „Já to možná vím. A navíc… myslím, že už jsi to možná našel.“

Langdon na ni vytřeštil oči. „O čem to mluvíš?“

„Roberte, když jsi včera večer dorazil do nemocnice, měl jsi v kapse u saka takovou neobvyklou věc. Pamatuješ si, co to je?“

Langdon zavrtěl hlavou.

„Zkrátka jsi u sebe měl takový předmět, který mě dost zarazil. Našla jsem ho náhodou, když jsme tě převlékali.“ Ukázala na Langdonovo zakrvácené sako, které leželo na stole. „Jestli se chceš podívat, ještě pořád to tam je.“

Langdon se nejistě zadíval na sako. Aspoň se tím vysvětluje, proč se pro to sako vracela. Popadl zakrvácený tvíd a jednu po druhé prohledal všechny kapsy. Nic. Zkusil to znovu. Nakonec se k ní obrátil: „Tam nic není.“

„A co ta tajná kapsa?“

„Cože? Moje sako žádnou tajnou kapsu nemá!“

„Ne?“ podivila se. „Takže tohle není tvoje sako?“

Langdona zase přepadl zmatek. „Ne, je moje.“

„Víš to jistě?“

Sakra jistě, pomyslel si. Po pravdě řečeno jsem ho měl dost rád.

Odhalil podšívku a předvedl Sienně nášivku s jeho nejoblíbenějším symbolem celého módního světa: byla to proslulá koule se třinácti drahokamy, které ji obepínaly jako knoflíky, a s maltézským křížem na vrcholku – světoznámé logo firmy Harris Tweed.

Dovolávat se křesťanských válečníků na každém kusu hadru – to jsou celí Skotové, pomyslel si.

„Podívej se na tohle,“ ukázal jí monogram R. L., ručně vyšitý na nášivce. Odjakživa měl slabost pro jejich ručně šité modely, a tak si vždycky radši ještě připlatil za monogram. V univerzitním kampusu, kde si v jídelnách a učebnách neustále stovky lidí svlékaly a zase oblékaly stovky tvídových sak, nehodlal z nějaké takové nezáměrné výměny vyjít s horším kouskem.

„Já ti věřím,“ přikývla a sako mu vzala. „Teď se dívej ty.“

Rozevřela sako ještě víc a odhalila podšívku skoro u zadního středového švu. Tady se nenápadně ukrývala velká, úhledně vypracovaná kapsa.

Co to má znamenat?!

Langdon s jistotou věděl, že ji vidí poprvé.

Kapsa sestávala z dokonale ušitého skrytého záhybu.

„To tam předtím nebylo!“ trval na svém Langdon.

„Takže tohle jsi taky nikdy předtím neviděl?“ Sienna sáhla do kapsy, vytáhla tenký kovový předmět a zlehka ho vložila Langdonovi do rukou.

Langdon na tu věc užasle shlížel.

„Víš, co to je?“ zeptala se Sienna.

„Ne…“ zakoktal. „Nic takového jsem v životě neviděl.“

„Já bohužel vím, co to je. A jsem si poměrně jistá, že právě kvůli tomu tě někdo chce zabít.“

Facilitátor Knowlton přecházel sem a tam po své soukromé kóji na Mendaciu a se vzrůstající nervozitou přemítal o videu, o které by se měl zítra ráno podělit se světem.

Jsem Stín?

Už teď se šuškalo, že právě tomuhle klientovi někdy během posledních měsíců začalo strašit ve věži. Video ty fámy nade vši pochybnost potvrzovalo.

Knowlton věděl, že má dvě možnosti: buď video přichystat ke zveřejnění přesně podle instrukcí, nebo zajít nahoru k proboštovi a zeptat se, co si o tom myslí.

Jenže já už teď vím, co si o tom myslí, říkal si v duchu. Nikdy nezažil, že by probošt podnikl cokoliv jiného, než na čem se domluvil s klientem. Řekne mi, ať to video bez dalších otázek vypustím do světa – a bude pěkně naštvaný, že jsem se vůbec na něco ptal.

Knowlton opět zaměřil pozornost na video, které už před chvilkou přetočil na jednu obzvlášť znepokojivou pasáž. Znovu ho spustil. Na monitoru se opět objevila ona ponurá sluj a z reproduktorů to zašplouchalo. Na zdi vyvstal stín přibližně lidského tvaru, vysoký muž s dlouhým, téměř ptačím zobanem.

Pokroucený stín se zastřeným hlasem rozhovořil:

Nastala nová Doba temna.

Před staletími tonula Evropa v neštěstí – zdecimované, vyhladovělé lidstvo se topilo v bahně hříchu a beznaděje. Připomínalo neopečovávaný les, který se dusí pod odumřelými kmeny a čeká na zásah Božího blesku, na jiskru, která konečně zažehne oheň, jenž se prožene celou zemí, vyčistí prales a opět pustí ke zdravým kořenům slunce.

Proces redukce patří k přirozenému Božímu řádu.

Zamyslete se: co následovalo po vlně černé smrti?

Odpověď známe všichni: byla to renesance.

Znovuzrození.

Vždycky to bylo tak. Po smrti následuje zrození.

Cesta do ráje vede peklem.

Tak nás učil mistr.

A ta stříbrovlasá ignorantka si dovoluje nazývat mě netvorem? Copak stále ještě nechápe matematiku, kterou se řídí budoucnost? Nechápe hrůzu, která se na nás chystá?

Jsem Stín.

Jsem vaše spása.

Stojím v hloubi této jeskyně a hledím přes hladinu, na niž nedopadá světlo hvězd. Pod vodou v tomto zatopeném paláci doutná Inferno.

Brzy se rozhoří plamenem.

A až se tak stane, nikdo na celém světě ho nezastaví.

Kapitola 11

Předmět v Langdonově dlani byl sice malý, ale překvapivě těžký. Byl to hladký, tenký leštěný kovový váleček dlouhý necelých dvacet centimetrů a na obou koncích zaoblený jako miniaturní torpédo.

„Než s ním začneš lomcovat,“ upozornila ho Sienna, „asi by ses měl podívat na druhou stranu.“ Nervózně se na něj usmála. „Říkáš, že jsi profesor přes symboly?“

Langdon otáčel válečkem v rukou, dokud mu nepadla do oka značka vyvedená na jeho boku jasně červenou barvou.

V tu chvíli zpozorněl.

Jakožto znalec ikonografie věděl, že jen několik málo obrázků dokáže v lidské mysli vyvolat okamžitý strach, a symbol, který měl právě před sebou, mezi ně nepochybně patřil. Zareagoval instinktivně a okamžitě – odložil váleček na stůl a na židli se odsunul.

„Přesně to jsem udělala já,“ přikývla Sienna.

Znak na válečku byl jednoduchý, trojúhelníkový:

Kdysi se Langdon dočetl, že tenhle obecně známý symbol vznikl ve firmě Dow Chemical v šedesátých letech 20. století, aby nahradil širokou škálu neúčinných varovných obrázků, které se používaly předtím. A jako všechny úspěšné symboly byl i tenhle jednoduchý, výrazný a snadno reprodukovatelný. Chytře si hrál s asociacemi na všechno možné od krabích klepet po nindžovské šurikeny. Moderní symbol pro „nebezpečný biologický materiál“ se stal celosvětovou značkou, jež ve všech jazycích vyjadřovala zkrátka a dobře nebezpečí.

„Tohle je obal na biologický materiál,“ vysvětlovala Sienna. „Používá se pro transport nebezpečných vzorků. Občas se s ním v medicíně setkáváme. Uvnitř je pěnový váleček, do kterého se zasouvá zkumavka, aby se dala bezpečně přepravovat. V tomhle případě…“ Ukázala na symbol biologického ohrožení. „Předpokládám, že to je nějaká jedovatá chemikálie… nebo… že by virus?“ Odmlčela se. „První vzorky viru Ebola se sem z Afriky dostaly v hodně podobném pouzdře.“

Tohle Langdon slyšet nechtěl. „Co to sakra dělá v mém saku? Já jsem profesor dějin umění, proč s sebou nosím tohle?“

Hlavou mu bleskl krutý obraz svíjejících se těl… a morové masky nad nimi.

Very sorry. Omlouvám se.

„Ať je to cokoliv,“ pokračovala Sienna, „je to špičkový výrobek. Titanový, olovem vyložený plášť. Dovnitř nemůže proniknout v podstatě nic včetně záření. Hádala bych na nějaký vládní projekt.“ Ukázala na černé políčko o velikosti poštovní známky hned vedle červeného symbolu. „Tohle je čtečka otisků. Pojistka pro případ ztráty nebo krádeže. Takováhle pouzdra může otevřít jen otisk prstu konkrétní osoby.“

Langdon sice cítil, že teď už jeho mozek pracuje běžnou rychlostí, přesto mu bylo trochu zatěžko její myšlenky sledovat. Takže já s sebou nosím biometricky chráněné pouzdro na zkumavky?

„Když jsem tuhle schránku u tebe v saku našla, chtěla jsem ji nenápadně ukázat doktoru Marconimu, ale než ses probral, neměla jsem možnost. Napadlo mě, že bych ti mohla i v bezvědomí zkusit přiložit na tu čtečku prst, ale netušila jsem, co je uvnitř, takže –“

„Můj prst?“ Langdon zuřivě zavrtěl hlavou. „Tahle věc rozhodně není naprogramovaná tak, abych ji mohl otevřít zrovna já. Já o biochemii nic netuším. A nikdy jsem nic takového neměl.“

„Víš to určitě?“

Tohle Langdon věděl naprosto jistě. Natáhl ruku a položil palec na čtečku. Nic se nestalo. „Vidíš? Já ti to –“

V titanovém válečku to hlasitě cvaklo a Langdon ucukl, jako by se spálil. A do háje. Zíral na pouzdro, jako by se v tu ránu mělo otevřít a začít vypouštět smrtící plyn. Za tři vteřiny cvaklo znovu – zjevně se zase samo zamknulo.

Langdon se beze slova otočil k Sienně.

Mladá lékařka sklíčeně vydechla. „Tak teď je myslím celkem jasné, že ta věc je pro tebe.“

Langdonovi připadala celá tahle záležitost naprosto nesmyslná. „To je pitomost. Tak za prvé – jak bych takový kus kovu pronesl přes letištní kontrolu?“

„Třeba jsi letěl soukromým letadlem. Nebo ti to dali až v Itálii.“

„Sienno, musím zavolat na konzulát. Okamžitě.“

„A nemyslíš, že bychom tu věc měli nejdřív otevřít?“

Langdon sice už v životě pár špatných rad poslechl, ale návrh, aby téhle dámě v kuchyni otevřel schránku s nebezpečným biomateriálem, k nim patřit nebude. „Tohle předám úřadům. A to hned.“

Sienna našpulila rty a přemítala. „Tak dobře. Ale od chvíle, kdy jim zavoláš, jednáš na vlastní pěst. Já se do toho nemůžu plést. A sem mi je rozhodně nevoď. Moje přistěhovalecké postavení v Itálii je trochu… složité.“

Langdon se jí zadíval do očí. „Já vím jenom jedno, Sienno: že jsi mi zachránila život. Tuhle situaci budu řešit přesně tak, jak si ty budeš přát.“

Vděčně pokývala hlavou, přešla k oknu a vyhlédla na ulici. „Uděláme to takhle…“

A rychle mu nastínila plán. Byl prostý, chytrý a bezpečný.

Langdon vyčkával; Sienna si na mobilu zapnula režim utajeného volání a vytočila číslo. Její jemné prsty se pohybovaly velice zkušeně.

„Informazioni abbonati?“ zeptala se bezchybnou italštinou. „Per favore, può darmi il numero del Consolato americano di Firenze?“

Chvilku čekala a pak si spěšně zapsala telefonní číslo.

„Grazie mille,“ poděkovala a zavěsila.

Podala Langdonovi číslo i telefon. „Teď ty. Pamatuješ si, co jim máš říct?“

„Já mám paměť v pořádku,“ usmál se a vytočil číslo z papírku. Ozvalo se vyzvánění.

A nic.

Přepnul telefon na hlasitý odposlech a položil ho na stůl, aby ho slyšela i Sienna. Předtočený vzkaz začal odříkávat obecné informace o službách konzulátu a úředních hodinách, které začínaly až v půl deváté.

Langdon se podíval na hodiny na displeji: bylo teprve šest.

„V naléhavých případech,“ pokračovala nahrávka, „stiskněte dvakrát sedmičku a budete přepojeni na noční službu.“

Langdon okamžitě vytočil linku.

Opět zvonění.

„Consolato americano,“ ozval se unavený hlas. „Sono il funzionario di turno.“

„Lei parla inglese?“ zeptal se Langdon.

„Samozřejmě,“ odpověděl muž s americkým přízvukem. Podle tónu mu to probuzení nebylo dvakrát po chuti. „Co si přejete?“

„Jsem Američan, přicestoval jsem do Florencie a někdo na mě zaútočil. Jmenuju se Robert Langdon.“

„Číslo pasu, prosím.“ Muž slyšitelně zívl.

„Pas nemám. Myslím, že mi ho ukradli. Postřelili mě do hlavy. Byl jsem v nemocnici. Potřebuju pomoc.“

V tu chvíli se muž probral. „Říkáte, že vás postřelili? Můžete zopakovat jméno, prosím?“

„Robert Langdon.“

Na lince to zašustilo a pak Langdon rozeznal, že muž něco vyťukává na klávesnici. Zapípal počítač. Odmlka. Další bušení do klávesnice. Další pípnutí. Vzápětí to píplo hned třikrát.

Delší odmlka.

„Jmenujete se Robert Langdon, pane?“ ujišťoval se muž.

„Přesně tak. A mám potíže.“

„Mám tu vaše jméno označené jako naléhavý případ, což znamená, že vás mám okamžitě přepojit na tajemníka generálního konzula.“ Opět se odmlčel, jako by tomu sám nemohl uvěřit. „Nezavěšujte, prosím.“

„Moment! Řeknete mi –“

Ale to už se ozvalo vyzvánění.

Po čtyřech zazvoněních telefon kdosi zvedl.

„Collins,“ ozvalo se chraptivě.

Langdon se zhluboka nadechl a co nejklidněji a nejzřetelněji spustil: „Pane Collinsi, mé jméno je Robert Langdon. Jsem Američan, momentálně ve Florencii. Potřebuji pomoc. Rád bych se okamžitě dostavil na konzulát Spojených států. Můžete pro mě něco udělat?“

„Díkybohu, že žijete, pane Langdone,“ ozval se hluboký hlas bez zaváhání. „Už po vás byla sháňka.“

Kapitola 12

Na konzulátu vědí, že jsem tady?

Po téhle zprávě se Langdonovi okamžitě ulevilo. Pan Collins – který se mu představil jako tajemník generálního konzula – hovořil s profesionální jistotou, ale přesto měl v hlase osten naléhavosti. „Potřebuji s vámi okamžitě mluvit, pane Langdone. A samozřejmě ne po telefonu.“

Langdonovi na tom zatím nic samozřejmého nepřipadalo, ale nehodlal Collinse přerušovat.

„Někoho pro vás pošlu,“ řekl. „Kde jste?“

Sienna, která celé konverzaci naslouchala, se neklidně zavrtěla. Langdon na ni chlácholivě kývl: měl v úmyslu se řídit jejím plánem.

„Jsem v takovém malém hotelu, jmenuje se Pensione La Fiorentina.“ Langdon stočil pohled na omšelý hotýlek naproti přes ulici, který mu Sienna před chvílí ukázala. Dal Collinsovi adresu.

„Mám to,“ odpověděl Collins. „Nikam nechoďte. Zůstaňte v pokoji. Hned pro vás někdo přijede. Číslo pokoje?“

„Třicet devět,“ vymyslel si Langdon.

„Tak dobře. Dvacet minut.“ Collins ztišil hlas. „A ještě něco, pane Langdone: jste sice zřejmě zraněný a zmatený, ale musím vědět, jestli máte stále v držení…“

Jestli mám stále v držení…? Langdon tušil, že ta otázka, jakkoliv záhadná, znamená jen jedno. Očima sjel na pouzdro na kuchyňském stole. „Ano, pane Collinsi. Mám.“

Collins si slyšitelně oddechl. „Neměli jsme od vás žádné zprávy, a tak jsme si mysleli… po pravdě řečeno jsme se obávali nejhoršího. To se mi ulevilo. Zůstaňte, kde jste. Nikam nechoďte. Dvacet minut. Někdo vám zaklepe na dveře.“

Collins zavěsil.

Poprvé od chvíle, kdy se Langdon probral v nemocnici, mu povolilo napětí v ramenou. Na konzulátě vědí, co se děje, a brzy už se to dozvím i já. Zavřel oči a zvolna si vydechl. Zase si připadal skoro jako člověk. Bolest hlavy už skoro necítil.

„To tedy znělo hodně konspiračně,“ prohlásila Sienna napůl v žertu. „Ty jsi špión?“

V tu chvíli Langdon neměl tušení, co vlastně je. Může člověk ztratit povědomí o tom, co dělal poslední dva dny, a ocitnout se v situaci, které vůbec nerozumí? Připadalo mu to jako nesmysl, ale patrně tomu tak bylo. Za dvacet minut se má v nějakém zablešeném hotelu sejít s úředníkem amerického konzulátu.

Co se to děje?

Zadíval se na Siennu a uvědomil si, že se jejich cesty zanedlouho rozejdou. Měl z toho pocit, jako by za sebou nechával nedokončenou práci. Představil si vousatého lékaře, který jí v nemocnici umřel na podlaze před očima. „Sienno,“ zašeptal, „tvůj přítel… doktor Marconi… je mi z toho nanic.“

S nic neříkajícím výrazem přikývla.

„A taky je mi moc líto, že jsem tě do toho zatáhl. Vím, že v nemocnici máš asi hodně nejisté postavení, a jestli se bude vyšetřovat…“ Hlas mu selhal.

„To nic,“ ujistila ho. „Já jsem na stěhování zvyklá.“

Langdon z jejího nepřítomného pohledu vyčetl, že se pro ni dnešním ránem změnilo úplně všechno. I Langdonův život byl momentálně vzhůru nohama, a přesto cítil, že je celým srdcem s touhle ženou.

Zachránila mi život – a já ten její zničil.

Celou minutu mlčky seděli a atmosféra houstla: jako by oba chtěli něco říct, a přitom neměli co. Vždyť se vlastně neznali – spojila je jen krátká a podivná cesta, která je právě dovedla na rozcestí, a každý z nich se musí vydat svým směrem.

„Vyřeším to na konzulátu,“ řekl konečně Langdon, „a kdybych ti mohl jakkoliv pomoct… prosím.“

„Díky,“ zašeptala a smutně se zadívala z okna.

Minuty ubíhaly. Sienna nepřítomně hleděla z okna kuchyně a přemítala, kam ji asi tenhle den zavede. Nepochybovala o tom, že ať to bude kamkoliv, bude večer její život vypadat úplně jinak.

Nejspíš to bylo tím návalem adrenalinu, ale ten americký profesor ji zvláštním způsobem přitahoval. Byl nejen pohledný, ale mimoto měl zřejmě i od přírody dobré srdce. V alternativní realitě by s ním nejspíš klidně mohla být.

Jenže on by mě nechtěl, napadlo ji. Jsem postižená.

Jak se v sobě snažila potlačit city, její pohled upoutalo něco venku. Vztyčila se, přitiskla obličej na sklo a upřela oči na ulici. „Roberte, podívej!“

Langdon vyhlédl ven a zjistil, že před Pensione La Fiorentina právě zastavila elegantní černá motorka značky BMW. Její řidič byl štíhlý, silný, na sobě měl černou kombinézu a helmu. Když elegantně seskočil ze stroje a lesklou černou helmu si sejmul, Sienna si všimla, že Langdon zatajil dech.

Nebyl to totiž řidič, ale řidička. A to s nezaměnitelným ostnatým účesem.

Vytáhla velice povědomou pistoli. Zkontrolovala tlumič a zase si ji zasunula do kapsy u bundy. Pak krokem plným smrtícího půvabu vešla do hotelu.

„Roberte,“ zašeptala Sienna hlasem přiškrceným strachy, „americká vláda na tebe právě poslala vraha.“

Kapitola 13

Robert Langdon stál u okna, nemohl odtrhnout pohled od protějšího hotelu a jeho panika rostla. Žena s vlasy natuženými do špiček opravdu právě vešla dovnitř. Jak se dostala k adrese? Langdon to nechápal.

Vlna adrenalinu, která mu běžela tělem, opět poněkud nabourala jeho myšlenkové procesy. „Zastupitelský úřad mé vlastní země mě chce nechat zabít?“

Sienna se tvářila stejně ohromeně. „To tedy musí znamenat, že ten první útok na tebe, ten v nemocnici, taky posvětila vaše vláda.“ Vstala a pro jistotu zkontrolovala, zda je zamčeno. „Jestli má americký konzulát povolení, aby tě zlikvidoval…“ Myšlenku nedokončila, ale ani to nebylo potřeba. I tak vyvolávala děsivé představy.

Co jsem podle nich udělal? Proč po mně jde moje vlastní vláda?

Langdon v duchu opět slyšel tu omluvu, kterou prý mumlal, když ho přijímali do nemocnice.

„Tady nejsi v bezpečí,“ prohlásila Sienna. „Ani jeden z nás tady není v bezpečí.“ Ukázala přes ulici. „Ta ženská viděla, jak spolu utíkáme z nemocnice, a policie už je mi zřejmě na stopě. Tenhle byt mám sice jenom pronajatý a je psaný na někoho jiného, ale dřív nebo později mě najdou.“ V tu chvíli zaměřila opět pozornost na pouzdro na stole. „Musíš to otevřít. Hned.“

I Langdon se zadíval na titanový kontejner. Vnímal ale jen ten červený symbol biologického ohrožení. „Ať je v tom pouzdře cokoliv,“ prohlásila Sienna, „bude na tom inventární číslo, úřední nálepka, telefonní číslo, prostě něco. Potřebuješ informace. Já taky potřebuju informace. Vaše vláda mi zabila přítele!“

Bolest, která jí zněla z hlasu, vytrhla Langdona z myšlenek. Přikývl. Věděl, že má pravdu. „Ano. Moc mě to mrzí.“ Otáčel pouzdérkem na stole a přemýšlel, jaké odpovědi se asi uvnitř skrývají. „Může to být mimořádně nebezpečné.“

Sienna se na okamžik zamyslela. „To, co je uvnitř, bude hodně dobře chráněno: zřejmě tam bude nárazuvzdorná plexisklová ampule. Tohle pouzdro je jenom obal kvůli zvýšené bezpečnosti při transportu.“

Langdon vyhlédl z okna na černou motorku zaparkovanou před hotelem. Žena ještě nevyšla, ale že Langdon v hotelu není, to určitě zjistí velmi záhy. Přemítal, co asi udělá pak – a za jak dlouho jim zabuší na dveře.

Rozhodl se. Zvedl titanový váleček a váhavě přitiskl palec ke čtverečku čtečky. Za okamžik to v pouzdře píplo a vzápětí se ozvalo hlasité cvaknutí.

Než se tubus stačil znovu zamknout, Langdon pootočil oběma polovinami proti sobě. Po čtvrtotáčce to opět píplo, a v tu chvíli už Langdon věděl, že není cesty zpět.

Zpocenýma rukama šrouboval dál. Obě poloviny válečku se otáčely na dokonale vykroužených závitech. S pocitem, že otvírá nějakou drahocennou matrjošku, otáčel dál: co ale skrývá zrovna tahle panenka, to neměl tušení.

Po pěti otočkách se od sebe obě poloviny oddělily. Langdon se zhluboka nadechl a zatáhl za ně. Mezera se rozšířila a na denní světlo vykoukl vnitřní obal z pěnové gumy. Langdon ho položil na stůl: ochranná výplň trochu připomínala protáhlejší ragbyový míč.

A nic se nestalo.

Langdon zlehka odhrnul jeden konec pěnové vycpávky a odhalil předmět, který se v ní skrýval.

Sienně při pohledu na obsah pouzdra div nevypadly oči z důlků. S překvapeným výrazem naklonila hlavu na stranu. „Tak tohle jsem tedy nečekala.“

Langdon předpokládal, že se před nimi objeví nějaká futuristická ampule. Obsah pouzdra ovšem rozhodně moderní nebyl, ba právě naopak. Šlo o bohatě vyřezávaný předmět veliký asi jako rulička větrových bonbonů a zhotovený zřejmě ze slonoviny.

„Vypadá staře,“ zašeptala Sienna. „Vypadá jako…“

„Pečetní váleček,“ doplnil Langdon, který se konečně odvážil vydechnout.

Pečetní válečky vynalezli Sumeřané někdy kolem roku 3500 před naším letopočtem a šlo vlastně o jakousi předzvěst hlubotisku. Středem takové pečeti, pokryté dekorativními obrázky, vedl provrtaný otvor, do kterého se zasouvala osa. Vyřezávaný váleček se tak stejně jako moderní váleček malířský posunoval po vlhké hlíně, do které tiskl opakující se pás symbolů, obrázků nebo textu.

Langdon odhadoval, že tahle pečeť bude nepochybně velice vzácná a cenná. Nenapadalo ho ale, proč by měla být zamčená v titanovém pouzdře jako nějaká biologická zbraň.

Jak si s válečkem opatrně otáčel v prstech, uvědomil si, že drobný předmět má na sobě velice ponurou kresbu – byl to tříhlavý rohatý Satan, který právě pojídal tři lidi naráz, každého jednou tlamou.

Moc pěkné.

Langdon se zadíval na sedm písmen vyrytých pod obrázkem ďábla. Zdobné kaligrafické litery tu byly vepsány zrcadlově, tak, jak se na pečetní válečky texty psaly, ale Langdon přesto bez potíží rozluštil: SALIGIA.

Sienna přimhouřila oči a přečetla: „Saligia?“

Langdon přikývl. Vyslovené nahlas v něm to slovo vyvolávalo lehké mrazení. „To je latinská mnemotechnická pomůcka, kterou vymysleli ve středověkém Vatikánu, aby křesťanům připomínala sedm smrtelných hříchů. Saligia je akronym pro: superbia, avaritia, luxuria, invidia, gula, ira a acedia.“

Sienna se zachmuřila. „Pýcha, lakomství, smilstvo, závist, obžerství, hněv a lenost.“

Langdon žasl. „Ty umíš latinsky?“

„Jsem z katolické rodiny. Hříchy znám nazpaměť.“

Langdon se navzdory situaci usmál a opět se zadíval na pečeť. Proč byla asi zavřená v tom pouzdře, jako by byla nějak nebezpečná?

„Myslela jsem, že to je slonovina,“ řekla Sienna. „Ale je to kost.“ Zvedla artefakt na světlo a ukázala na jemné linie. „Na slonovině je tenoučké kosočtvercové šrafování. Kost mívá rýhování paralelní a přesně takovéhle tmavé dolíčky.“

Langdon pečetidlo opět zlehka uchopil a prohlížel si reliéf. Na skutečných sumerských válečcích byly vyřezávané jednoduché figury a klínové písmo. Tahle pečeť byla dekorovaná mnohem složitěji. Langdon ji odhadoval na středověk. A její zdobení mu navíc poněkud znepokojivě připomínalo jeho halucinace.

Sienna se na něj starostlivě dívala. „Co to je?“

„Vrací se nám pořád stejné téma,“ odpověděl Langdon zachmuřeně a ukázal na jeden z reliéfů. „Vidíš toho tříhlavého, lidožravého ďábla? Tenhle obrázek byl ve středověku běžný – byl to symbol, který se vztahoval k černé smrti. Ty tři hltající tlamy měly znázornit, s jakou razancí stravovala nákaza populaci.“

Sienna se nervózně zadívala na červený symbol.

Narážky na mor se dnes ráno vyskytovaly častěji, než bylo Langdonovi milé. Stejně nerad připustil ještě jednu souvislost. „Saligia představuje kolektivní hříchy lidstva, které byly podle středověkého náboženského učení –“

„– důvodem, proč Bůh lidstvo potrestal černou smrtí,“ dokončila za něj myšlenku Sienna.

„Přesně tak.“ Langdon se odmlčel: na okamžik ztratil nit. Právě v tu chvíli ho na válečku upoutalo cosi zvláštního. Středem pečetního válečku bylo obvykle vidět skrz, jako když se díváte kusem trubky. V tomhle případě byl ale otvor něčím ucpaný. V té kosti něco je. V otvoru se cosi zalesklo odraženým světlem.

„Něco tam je,“ řekl Langdon. „A zřejmě je to ze skla.“ Obrátil váleček vzhůru nohama, aby se podíval na opačný konec. V tu chvíli uvnitř tubusu cosi drobného zarachotilo a skutálelo se z jednoho konce na druhý, jako když se v kusu trubky překulí ložisková kulička.

Langdon ztuhl a Sienna vedle něj slyšitelně zalapala po dechu.

Co to sakra bylo?

„Slyšel jsi to?“ zašeptala Sienna.

Langdon přikývl a ostražitě se zadíval do otvoru pečetidla. „Tenhle otvor jako by byl ucpaný něčím kovovým.“ Že by součást uzávěru?

Sienna ucouvla. „Je to rozbité?“

„Spíš ne.“ Znovu kostěný artefakt opatrně překlopil, aby se ještě jednou podíval na jeho skleněný konec. Opět to zarachotilo… a za okamžik provedlo sklo ve válečku cosi zcela nečekaného.

Rozzářilo se.

Sienna doširoka otevřela oči. „Roberte, nech toho! Ani se nehni!“

Kapitola 14

Langdon ztuhl s rukou ve vzduchu. V prstech nehybně svíral kostěný váleček. Ze sklíčka na konci válečku bez nejmenších pochyb vycházelo světlo: zářil, jako by se jeho obsah zničehonic probral k životu.

Vzápětí světlo opět vyhaslo.

Sienna zrychleně oddechovala. Přistoupila blíž, naklonila hlavu a začala si prohlížet viditelnou část skla uvnitř kosti.

„Převrať to ještě,“ zašeptala. „Ale pomalu.“

Langdon pomaloučku převrátil váleček vzhůru nohama. Po celé délce kosti opět zarachotilo cosi drobného.

„Ještě jednou,“ nakázala. „Pomalu.“

Langdon celý postup zopakoval. Ve válečku to opět zarachotilo. Tentokrát sklo uvnitř matně zazářilo a po chvilce opět pohaslo.

„To musí být zkumavka,“ prohlásila Sienna. „S kuličkou.“

Tenhle systém Langdon znal z plechovek s barvami ve spreji: drobné kuličky rozmíchávaly barvu, když se plechovkou třáslo.

„Uvnitř zřejmě bude nějaká fosforeskující chemikálie,“ soudila Sienna, „nebo bioluminiscenční organismus, který při podráždění svítí.“

Langdon byl jiného názoru. Znal sice svítící tyčinky na chemické bázi a dokonce fluoreskující plankton, který se rozzáří, když jeho domovské vody zčeří loď, ale v tomhle případě si byl poměrně jistý, že váleček v jeho ruce nic takového neobsahuje. Zlehka trubičku překlopil ještě několikrát, počkal, až se rozzáří, a pak si světelným koncem posvítil do dlaně. Podle očekávání se mu na kůži objevil načervenalý světelný bod.

Je fajn vědět, že i člověk s IQ 208 se tu a tam plete.

„Koukej,“ řekl Langdon a začal trubičkou třást jako o život. Uvnitř to rachotilo rychleji a rychleji.

Sienna uskočila. „Co to vyvádíš?!“

Za stálého třesení válečkem přešel Langdon k vypínači, stiskl ho a kuchyně se ponořila do relativní tmy. „Tam uvnitř není zkumavka,“ prohlásil a usilovně třásl dál. „Je to ukazovátko na principu dynama.“

Podobné zařízení kdysi Langdonovi věnoval jeden ze studentů: bylo to laserové ukazovátko pro přednášející, kterým vadila ta spotřeba minitužkových baterek a naopak jim nevadilo, že je ukazovátkem potřeba chvilku třást, aby se jejich vlastní kinetická energie přeměnila v energii elektrickou. Při pohybu uvnitř zařízení běhá kovová kulička sem a tam skrz řadu pohyblivých lopatek a pohání drobounký generátor. Někdo zřejmě z nějakého důvodu zasunul právě takové ukazovátko do dutiny vyřezávané kůstky: ve starožitném obalu se skrývala moderní hračka.

Ukazovátko mu teď v dlani intenzivně zářilo a Langdon se na Siennu nervózně zašklebil: „Představení začíná.“

Namířil kostěným válečkem na holý kus kuchyňské zdi. Když se na zdi objevilo světlo, Sienna se ohromeně nadechla. Langdon zareagoval ještě překvapeněji: přímo ucouvl.

Na stěně se totiž neobjevila drobná laserová tečka. Byla to zřetelná, ostrá fotografie – jako by se v trubičce skrývala staromódní promítačka diapozitivů.

Bože můj. Jakmile Langdon plně vstřebal ten pochmurný výjev, který se na zdi před ním rozprostíral, ruka se mu roztřásla. Není divu, že halucinuji o mrtvolách.

Sienna si vedle něj právě zakryla ústa dlaní a opatrně přistoupila o krůček blíž. Byla jako uhranutá.

Z vyřezávaného kostěného válečku se na zeď promítala ponurá olejomalba znázorňující lidské utrpení – tisíce duší prožívající příšerná muka v různých stupních pekla. Podsvětí tu bylo znázorněno v průřezu coby nezměrně hluboká trychtýřovitá propast zavrtávající se do země. Tato jáma pekelná byla rozdělená na terasy, na nichž se utrpení stupňovalo; na každé úrovni se to jen hemžilo zmučenými hříšníky všech možných druhů.

Langdon ten obraz okamžitě poznal.

Autorem mistrovského díla, jež měl před očima – La Mappa dell’Inferno –, byl jeden ze skutečných velikánů italské renesance, Sandro Botticelli. Mapa pekla, propracovaný nákres podsvětí, byla jednou z nejděsivějších vizí posmrtného života, jaké kdy byly vytvořeny. Před tou temnou, chmurnou, děsivou malbou leckterý divák strne ještě dneska. Na rozdíl od svých životem kypících, barevných obrazů jako Jaro nebo Zrození Venuše zvolil Botticelli pro Mapu pekla depresivní škálu červených, sépiových a hnědých odstínů.

Langdon měl najednou zase pocit, že se mu rozskočí hlava. Poprvé od chvíle, kdy se probral v neznámé nemocnici, mu ale připadalo, že aspoň jeden kousek skládačky zapadl na místo. Jeho ponuré halucinace zjevně pramenily z pohledu na tuto slavnou malbu.

Musel jsem si prohlížet Botticelliho Mapu pekla, pomyslel si, i když si vůbec nevzpomínal proč.

Jakkoliv byl znepokojivý už obraz sám, Langdona momentálně znepokojoval spíš jeho původ. Dobře totiž věděl, že námět téhle zlověstné malby nepocházel z Botticelliho hlavy, nýbrž se zrodil v mysli někoho, kdo žil o dvě stě let dřív.

Jedno velké umělecké dílo inspirovalo další.

Botticelliho Mapa pekla byla ve skutečnosti poctou rozsáhlé básni ze čtrnáctého století, která se stala jedním z nejuctívanějších literárních děl lidských dějin, proslulé temné vizi podsvětí, jež budí emoce ještě dnes.

Dantovu Peklu.

Naproti přes ulici Vayentha poklidně vyšla po služebním schodišti a ukryla se na střešní terase ospalého hotýlku Pensione La Fiorentina. Langdon svému kontaktu na konzulátu udal neexistující číslo pokoje a falešné místo setkání – v branži se tomu říká „zrcadlová schůzka“. Je to obvyklá metoda, díky které mohl zhodnotit situaci ještě předtím, než odhalí vlastní polohu. Vždycky se k tomu vybírala „zrcadlově umístěná“ lokalita, na kterou bylo dobře vidět z místa skutečného pobytu dotyčného.

Vayentha si našla skrytou pozorovatelnu na střeše, z níž měla přehled o celém okolí budovy. Pomalu začala pohledem zkoumat protější činžák.

Jste na tahu, pane Langdone.

Právě v tu chvíli na palubě Mendacia vyšel probošt na mahagonem obloženou palubu a nasál slaný vzduch Jadranu. Tahle loď mu byla už po mnoho let domovem. A teď se náhle ve Florencii odehrála série událostí, které ohrožují všechno, co vybudoval.

Jeho terénní agentka Vayentha dala všechno v sázku. Až tahle mise skončí, samozřejmě ji čeká vyšetřování. V tuto chvíli ji probošt nicméně ještě potřeboval.

Velmi bych jí doporučoval, aby dala ten binec rychle do pořádku.

Za sebou zaslechl kvapně se blížící kroky. Otočil se a zjistil, že k němu téměř kluše jedna z jeho analytiček.

„Pane,“ oslovila ho udýchaně, „máme nové informace.“ Její hlas prořízl ranní vzduch s nezvyklou intenzitou. „Robert Langdon se zřejmě právě připojil do své harvardské emailové schránky z nezašifrované IP adresy.“ Odmlčela se a zadívala se mu do očí. „Můžeme zjistit jeho přesnou polohu.“

Jak může někdo být tak neopatrný? Probošta to zaskočilo. Tím se všechno mění. Propletl prsty, zadíval se k pobřeží a zvažoval, co z toho plyne. „Víme, kde je PZO?“

„Ano, pane. Ani ne tři kilometry od Langdonovy pozice.“

Rozhodování trvalo proboštovi jen okamžik.

Kapitola 15

„L’Inferno di Dante,“ zašeptala Sienna uchváceně a pomaličku se blížila ke zřetelnému vyobrazení podsvětí, které se promítalo na stěnu její kuchyně.

Dantova představa pekla, pomyslel si Langdon. A hezky v barvách.

Peklo, vzývané coby jedno z nejvýznamnějších děl světové literatury, bylo první ze tří knih, z nichž se skládala Dantova Božská komedie: epická báseň o 14 233 verších, popisující Dantův krutý sestup do podsvětí, cestu očistcem a posléze příchod do ráje. Ze všech tří částí, v originále nazvaných Inferno, Purgatorio a Paradiso, je ta první zdaleka nejčtenější a nejznámější.

Inferno neboli Peklo napsal Dante Alighieri na začátku 14. století a svým dílem doslova předefinoval středověké vnímání věčného zatracení. Nikdy předtím nezaujalo líčení pekla davy čtenářů tak poutavým způsobem. Dantova báseň velmi záhy zafixovala abstraktní představy o pekle do zcela jasné a děsuplné vize, která byla velice tělesná, hmatatelná a nezapomenutelná. Asi nijak nepřekvapí, že po zveřejnění Dantovy básně zažily katolické kostely hotový příliv zděšených hříšníků, kteří se sem navraceli ve snaze vyhnout se Dantově aktualizované verzi podsvětí.

Dante svou děsivou vizi pekla – zde ztvárněnou Botticellim – pojednal coby podzemní trychtýř plný utrpení, nevlídnou podsvětní krajinu ohně, síry, splašků a nestvůr, v jejímž středu čeká sám Lucifer. Jáma byla tvořena devíti stupni, devíti „kruhy“ pekla, kam byli hříšníci vrháni podle závažnosti svých hříchů. V jednom z vrchních kruhů byli smilníci, hříšníci tělesní, smýkáni věčným větrným vírem, symbolizujícím jejich neschopnost ovládnout vlastní chtíč. O patro níž byli obžerníci nuceni ležet tváří ve stoce přetékající hnusnou břečkou s ústy plnými produktů své nestřídmosti. Ještě hlouběji spočívali kacíři uvěznění v hořících rakvích a odsouzení k věčnému ohni. A tak dále: čím hlouběji, tím bylo utrpení horší.

Za sedm století od svého zveřejnění inspirovala Dantova nadčasová vize pekla nespočet poct, překladů a variací, jejichž autory byli někteří z největších tvůrčích duchů lidstva. Longfellow, Chaucer, Marx, Milton, Balzac, Borges i několik papežů, ti všichni napsali díla vycházející z Dantova Pekla. Skladby inspirované Dantovou básní složili Monteverdi, Liszt, Wagner, Čajkovskij i Puccini a rovněž jedna z Langdonových nejoblíbenějších současných hudebnic, Loreena McKennittová. Dokonce i ve světě moderních videoher a aplikací pro iPad se to odkazy na Danta jen hemžilo.

Langdon, který se se svými studenty rád dělil o vzrušující symbolické bohatství Dantových vizí, občas pořádal přednášku věnovanou přímo obrazům, jež nacházíme jak v Dantově díle, tak v dílech, která Božská komedie v následujících staletích inspirovala.

„Roberte,“ hlesla Sienna a ještě o krůček přistoupila k obrazu na zdi. „Podívej.“ Ukázala na oblast téměř u dna trychtýřovitého pekla.

Ta část, na kterou mířila prstem, se nazývala Malebolge neboli „Zlé žleby“. Byl to osmý, předposlední kruh pekla, který byl rozdělený na deset příkopů či jam a v každé trpěl jeden druh podvodníků.

Sienna ukazovala čím dál tím naléhavěji. „Koukej! Neříkal jsi, že v těch svých halucinacích vidíš tohle?“

Langdon přimhouřil oči a zadíval se tam, kam Sienna ukazovala, ale nic neviděl. Maličkému projektoru docházela energie a obraz slábl. Langdon zařízením třásl, dokud se opět nerozzářilo. Pak ho opatrně odložil kus od stěny, na okraj linky na protější straně kuchyňského koutu, odkud mohlo vrhat o něco větší obraz. Došel k Sienně a z boku se na zářivou mapu pozorně zadíval.

Sienna opět ukázala kamsi k osmému kruhu pekla. „Podívej. Neříkal jsi, že ty tvoje vidiny zahrnují i dvě nohy, co trčí ze země a je na nich písmeno R?“ Dotkla se drobného bodu na zdi. „Tady je máš.“

Langdon už tuhle malbu viděl mnohokrát a věděl, že desátý příkop Zlých žlebů je plný hříšníků zakopaných hlavou dolů do země, kterým nad zem čouhají jen nohy. V téhle verzi ale kupodivu na jedněch nohou bylo blátem napsané písmeno R, přesně jak to znal ze svých vidin.

Panebože! Langdon se na ten mrňavý detail zaměřil. „To písmeno… to na Botticelliho originálu rozhodně není!“

„Tady je další,“ ukazovala Sienna.

Langdon sledoval její natažený prst k dalšímu z deseti žlebů. Tady měl jeden z falešných proroků s hlavou násilím otočenou dozadu na těle napsané písmeno E.

Co to má proboha znamenat? Tu kresbu někdo upravil.

Postupně začínal objevovat další písmena, načmáraná na hříšnících po celých Žlebech. Svůdce, kterého bičovali zlí duchové, měl na sobě C… na zloději ohryzávaném hady našel další R… na úplatném politikovi ponořeném v jezeře vroucího dehtu zase C.

„Ta písmena,“ prohlásil teď už s jistotou, „na Botticelliho originále rozhodně nejsou. Tenhle obrázek někdo digitálně upravil.“

Očima přejel zpět k nejhořejšímu příkopu a začal číst písmena odshora dolů napříč všemi žleby.

C… A…T… R…O… V…A… C…E… R

„Catrovacer?“ řekl nahlas. „To je italsky?“

Sienna zavrtěla hlavou. „A ani latinsky. Mně to nic neříká.“

„Že by signatura?“

„Catrovacer?“ tvářila se pochybovačně. „Jako jméno mi to nepřipadá. Ale podívej semhle.“ Ukázala na jednu z mnoha postav ve třetím příkopu.

Jakmile Langdon tu postavu spatřil, zamrazilo ho. V davu hříšníků ve třetím žlebu rozeznal pověstnou středověkou figuru – muže v plášti s maskou s dlouhým zobanem a umrlčíma očima.

Morová maska.

„Je na Botticelliho originálu ten morový felčar?“ zeptala se Sienna.

„Ani náhodou. Toho tam někdo domaloval.“

„A podepsal Botticelli svůj originál?“

Langdon si nevzpomínal, ale když očima přejel do pravého dolního rohu, kde by normálně byla signatura, uvědomil si, proč se Sienna ptá. Žádný podpis tu totiž nebyl, jen po temně hnědém okraji Mapy se táhl text, napsaný drobounkým tiskacím písmem: La verità è visibile solo attraverso gli occhi della morte.

Na to, aby Langdon pochopil jádro sdělení, uměl italsky dost. „Pravda je vidět jen očima smrti.“

Sienna přikývla. „Divné.“

Oba tiše stáli před morbidním obrázkem, který zvolna blednul. Dantovo Peklo, pomyslel si Langdon. Inspirujeme zlověstná umělecká díla už od roku 1330.

Langdonův seminář o Dantovi vždycky zahrnoval celou jednu pasáž o proslulých uměleckých dílech, která z Pekla vycházela. Kromě proslulé Botticelliho Mapy pekla to byla Rodinova nadčasová skulptura Tři Stíny na Bráně pekla… Stradanův obraz Flegia veslujícího mezi mrtvolami plovoucími po řece Styx… Hříšní chlípníci Williama Blakea, zmítaní věčnou bouří… Bouguereauova podivně erotická vize Danta a Vergilia hledících na dva nahé zápasící muže… von Bayrosovy zmučené duše choulící se v lijáku vroucích střel a ohnivých kapek… Dalího excentrická série akvarelů a dřevorytů… a Dorého rozsáhlá řada černobílých leptů zobrazujících vše od chodby vedoucí do Hádu až po samotného okřídleného Lucifera.

Teď to vypadalo, že Dante svými poetickými vidinami ovlivnil nejen nejuznávanější umělce v dějinách. Zřejmě inspiroval ještě někoho – jakési zvrácené individuum, které digitálně pozměnilo proslulý Botticelliho obraz, přidalo na něj deset písmen, morového felčara, a výsledek pak podepsalo děsivou frází o pravdě spatřené skrz mrtvé oči. A pak tento umělec uložil svůj výtvor do špičkového projektoru ukrytého v kuriózně vyřezávané kosti.

Kdo by mohl být autorem takového artefaktu, to Langdona momentálně nenapadalo. V tu chvíli se mu ale na mysl vtírala mnohem znepokojivější otázka:

Proč to sakra mám u sebe?

Jak tak Sienna stála ve své kuchyni vedle Langdona a přemítala, co dál, náhle dole na ulici nečekaně zaburácel silný motor. Následovala staccatová kadence kvílejících pneumatik a práskajících dveří auta.

Sienna udiveně skočila k oknu a vyhlédla ven.

Na ulici pod nimi prudce zastavila neoznačená černá dodávka. Z ní teď proudili muži v černých uniformách s kulatými zelenými nášivkami na levém rameni. Svírali automatické zbraně a pohybovali se s vojenskou razancí a praktičností. Čtyři z nich bez zaváhání vyrazili ke vchodu do činžáku.

V Sienně by se krve nedořezal. „Roberte!“ vykřikla. „Nevím, kdo to je, ale našli nás!“

Dole na ulici hulákal agent Christoph Brüder rozkazy na své muže, kteří se hrnuli do budovy. Byl to dobře stavěný muž, jemuž vojenské zázemí vštípilo emocí prostý smysl pro povinnost a úctu k nadřízeným. Znal své poslání a věděl, co je v sázce.

Organizace, pro kterou pracoval, čítala mnoho divizí, ale ta, jíž Brüder velel – Pozorovací a zásahový oddíl –, byla obvykle povolána, teprve když situace přerostla v krizi.

Jeho muži zmizeli v činžovním domě. Brüder zůstal venku s pohledem upřeným na vstupní dveře a vysílačkou se spojil s velící osobou.

„Tady Brüder,“ ohlásil se. „Úspěšně jsme Langdona vystopovali přes jeho IP adresu. Můj tým právě vnikl dovnitř. Dám vědět, až ho budeme mít.“

Ze střešní terasy hotelu vysoko nad Brüderovou hlavou shlížela vyděšená Vayentha nevěřícně dolů na agenty, kteří se hrnuli do domu.

Co tady sakra dělají TIHLE?

Pročísla si ježaté vlasy rukou. Právě v tu chvíli si uvědomila veškeré neblahé důsledky své včerejší zvrzané mise: jediné holubí zavrkání, a celá akce se jí zběsile vymkla z rukou. Původně nijak výjimečný úkol se proměnil v naprostou noční můru.

Jestli nastoupil PZO, tak já tady končím.

Zoufale hmátla po svém telefonu Sectra Tiger XS a zavolala proboštovi.

„Pane,“ koktala, „je tu PZO! Do domu naproti přes ulici právě naběhli Brüderovi chlapi!“

Čekala na odpověď. Na lince to ale jen několikrát ostře cvaklo a pak jí chladný elektronický hlas oznámil: „Propouštěcí protokol zahájen.“

Vayentha spustila ruku s telefonem a pohlédla na displej přesně ve chvíli, kdy potemněl.

Zesinala a urputně se snažila smířit s tím, co se dělo. Konsorcium s ní právě přerušilo veškerý kontakt.

Už s ním nemá nic společného. Není s ním nijak ve spojení.

Propustili mě.

Šok jí vydržel jen chvilku.

Vystřídala ho hrůza.

Kapitola 16

„Dělej, Roberte,“ naléhala Sienna. „Pojď za mnou.“

Když Langdon vybíhal na chodbu činžáku, v duchu byl pořád ještě u chmurných obrazů Dantova podsvětí. Až do této chvíle zvládala Sienna Brooksová náročné události dnešního rána s jakousi odtažitou vyrovnaností; teď její klid vystřídalo napětí a cosi, čeho si u ní Langdon dosud nevšiml: skutečný strach.

Na chodbě se Sienna rozeběhla a minula výtah, který už jel dolů: nepochybně ho přivolal některý z těch mužů, kteří se nahrnuli do vchodu. Uháněla na konec chodby a bez ohlížení se pustila po schodech.

Langdon se jí držel v patách, přestože mu to na hladkých podrážkách vypůjčených mokasín trochu klouzalo. Maličký projektor v náprsní kapse obleku značky Brioni nadskakoval v rytmu běhu. V duchu se stále vracel k těm podivným písmenům v osmém kruhu pekla: CATROVACER. Vybavil si morovou masku a nezvyklou signaturu: Pravda je vidět jen očima smrti.

Ze všech sil se snažil nějak si všechny ty prvky pospojovat, ale momentálně mezi nimi žádnou souvislost neviděl. Konečně se zastavil na odpočívadle. Sienna stála a usilovně naslouchala. Langdon zaslechl kroky, které zdola mířily přímo k nim. „Je tu nějaký jiný východ?“ zeptal se šeptem.

„Pojď za mnou,“ pobídla ho stroze.

Život mu dneska už jednou zachránila. Navíc neměl jinou možnost než jí věřit, a tak se zhluboka nadechl a vyrazil dolů po schodech za ní.

Seběhli o patro níž; dusající vojenské boty zněly blíž a blíž – teď už se kroky rozléhaly jen o patro či dvě pod nimi.

Proč Sienna běží přímo k nim?

Než se stačil ohradit, popadla ho za ruku a smýkla s ním ze schodiště do prázdné chodby, odkud se vcházelo do jednotlivých bytů – dlouhého koridoru plného zamčených dveří.

Tady se přece nemáme kde schovat!

Sienna stiskla vypínač a těch pár žárovek zhaslo, ale ani šero neskýtalo pořádný úkryt. Sienna i Langdon tu byli pěkně na očích. Teď už kroky dusaly velice blízko. Langdon tušil, že se jejich pronásledovatelé každou chvíli objeví na schodech a naskytne se jim ničím nerušený výhled právě do téhle chodby.

„Potřebuju tvoje sako,“ zašeptala Sienna a strhla z něj horní součást obleku. Pak ho přinutila, aby si dřepl za ni od dveřního výklenku. „Ani se nehni.“

Co to vyvádí? Vždyť je vidět jako na dlani!

Na schodišti se objevili vojáci. Když zahlédli v potemnělé chodbě Siennu, zastavili se.

„Per l’amore di Dio!“ zaječela ostře. „Cos’è questa confusione?“

Ti dva vojáci mžourali do šera a nejistě zjišťovali, na co se to vlastně dívají.

„Tanto chiasso a quest’ora!“ vřeštěla usilovně Sienna. Tolik randálu v tuhle dobu!

Langdon si všiml, že si přehodila jeho černé sako přes hlavu a ramena jako babský pléd. Zároveň se nahrbila, aby vojáci neviděli na Langdona krčícího se ve tmě, a po téhle dokonalé proměně k nim kulhavě nakročila a hulákala jako senilní stařenka.

Jeden z vojáků zvedl ruku a mával na ni, aby zalezla do dveří. „Signora! Rientri subito in casa!“

Sienna udělala ještě jeden nejistý krok vpřed a rozzlobeně zahrozila pěstí: „Avete svegliato mio marito, che è malato!“

Langdon nevěřil vlastním uším. Že jí vzbudili nemocného manžela?

Druhý voják na ni namířil samopal: „Ferma o sparo!“

Sienna se zarazila, kolíbavě couvala a klela přitom jako dlaždič.

Muži vyrazili nahoru po schodech a zmizeli z dohledu.

To nebyla zrovna shakespearovská postava, pomyslel si Langdon, ale i tak to Sienna zahrála pozoruhodně. Herecká průprava je zjevně šikovná zbraň.

Sienna si stáhla sako z hlavy a hodila ho po Langdonovi. „To bychom měli. Za mnou.“

Tentokrát bez zaváhání poslechl.

Sešli na odpočívadlo nad vstupní halou, kde právě dva další vojáci nastupovali do výtahu. Jiný voják stál na ulici před černou dodávkou a pod černou uniformou se mu rýsovaly svaly. Sienna a Langdon co nejnenápadněji vyrazili do suterénu.

Na podzemním parkovišti byla tma a páchlo to tu močí. Sienna doběhla do rohu, v němž parkovala skrumáž mopedů a motorek. Zastavila se před stříbrným samohybem značky Trike: byl to tříkolový skútr, který vypadal jako nevydařený potomek Vespy a přerostlé dětské tříkolky. Štíhlou dlaní přejela pod předním blatníkem a vytáhla krabičku opatřenou magnetem. Uvnitř ležel klíč; zasunula ho do zapalování a nastartovala.

O pár vteřin později už Langdon seděl za ní. V poněkud vratké pozici na nevelkém sedadle hmatal po stranách po nějakých madlech nebo čemkoliv, čeho by se mohl chytit.

„Není čas na ostych,“ prohlásila Sienna, popadla ho za ruce a ovinula si je kolem vosího pasu. „Ještě budeš rád, že se držíš.“

A měla pravdu. Když Sienna vyrazila po rampě k výjezdu, Langdon zjistil, že to vozítko je silnější, než předpokládal. Z garáže – jejíž vrata zela do ranního přísvitu asi padesát metrů od vchodu do domu – téměř vyletěli. Sienna přidala plyn, tříkolka zakvílela, statný voják před vchodem se otočil a stal se svědkem Siennina a Langdonova překotného úprku.

Langdon se ze zadní poloviny sedadla opatrně ohlížel. Voják zvedl zbraň a pečlivě mířil. Langdon ztuhl a nachystal se. Ozval se výstřel, střela se odrazila od zadního nárazníku a jen tak tak minula Langdonovu páteř.

Kristepane.

Na křižovatce Sienna odbočila vpravo tak prudce, až Langdon začal klouzat do strany a měl co dělat, aby udržel rovnováhu.

„Chyť se mě pořádně!“ vykřikla.

Langdon se k ní přitiskl, opět se usadil jaksepatří a Sienna se řítila dál, teď už hlavní ulicí. Teprve když byli o celý blok dál, začal Langdon zase normálně dýchat.

Kdo sakra byli ti vojáci?

Sienna nespouštěla oči ze silnice. Řítila se po bulváru a zručně se proplétala ranním provozem. Pár chodců se za nimi udiveně ohlédlo: pohled na čahouna v obleku značky Brioni, vezoucího se na skútru řízeném štíhlou dámou, je zřejmě zaskočil.

Langdon a Sienna ujeli tři bloky a blížili se k velké křižovatce, když před sebou zaslechli divoké troubení. Zpoza rohu právě po dvou kolech vyrazila naleštěná černá dodávka, smykem vjela do křižovatky, znatelně zrychlila a blížila se přímo k nim. Byla navlas stejná jako ta, ze které před Sienniným domem vyskákala zásahová jednotka.

Sienna okamžitě strhla řídítka vpravo a dupla na brzdu. Jak zastavila mimo dohled za zaparkovaným skříňovým náklaďákem, Langdon do ní tvrdě narazil hrudníkem. Umístila skútr těsně za zadní nárazník nákladního auta a vypnula motor.

Viděli nás?!

Sienna i Langdon se přikrčili, zatajili dech… a čekali.

Dodávka je minula bez sebemenšího zaváhání. Zřejmě o nich její posádka neměla ani tušení. Když auto projíždělo kolem nich, Langdon koutkem oka zahlédl pasažéra.

Na zadním sedadle mezi dvěma vojáky seděla jako zajatec pohledná starší žena. Hleděla do prázdna a hlavu měla svěšenou, jako kdyby byla pomatená nebo možná na drogách. Na krku měla amulet, dlouhé šedé vlasy jí v prstýncích spadaly na ramena.

Langdonovi se sevřelo hrdlo a měl pocit, že právě spatřil přízrak.

Byla to ta žena z jeho halucinací.

Kapitola 17

Probošt se vyřítil z velína, rázným krokem vyrazil po dlouhé vyhlídkové palubě Mendacia a rovnal si myšlenky. V tom činžovním domě ve Florencii právě došlo k čemusi nemyslitelnému.

Dvakrát obešel celou loď, pak se vkradl do své pracovny a vytáhl láhev padesátileté single malt whisky značky Highland Park. Nenalil si však, láhev zase odložil a otočil se k ní zády; sám sobě tím připomněl, že má situaci pořád pevně v rukou.

Očima instinktivně přejel k jednomu těžkému, ohmatanému svazku v knihovně: byl to dárek od klienta… právě od toho, kterého by býval radši nikdy nepotkal.

Bylo to před rokem.

Jak jsem to mohl tušit?

Potenciální klienty si probošt obvykle vyzpovídal osobně, ale tenhle se k němu dostal přes důvěryhodný zdroj, a tak učinil výjimku.

V den, kdy klientova soukromá helikoptéra přistála na palubě Mendacia, panovalo úplné bezvětří. Návštěvníkovi, ve svém oboru velmi významné postavě, bylo šestačtyřicet, byl dokonale upravený, mimořádně vysoký a měl pronikavé zelené oči.

„Jak víte,“ začal, když se usadil v proboštově luxusně zařízené pracovně, „vaše služby mi doporučil náš společný přítel.“ Návštěvník natáhl dlouhé nohy před sebe a udělal si pohodlí. „Takže mi dovolte, abych vám řekl, co bych potřeboval.“

„To ne,“ přerušil ho probošt, aby mu ukázal, kdo tu má hlavní slovo. „Zdejší protokol si žádá, abyste mi neříkal vůbec nic. Já vám vysvětlím, jaké služby poskytuji, a vy se rozhodnete, zda vás některé z nich zajímají, a pokud ano, tak které.“

Návštěvníka to očividně zaskočilo, ale nic nenamítal a se zájmem si ho vyslechl. Nakonec se ukázalo, že vytáhlý muž má požadavky, které jsou pro Konsorcium zcela standardní – v podstatě si přál stát se na nějakou dobu „neviditelným“, aby se mohl věnovat své práci mimo dohled slídilů.

Vyložená hračka.

Konsorcium mu mohlo vyjít vstříc poskytnutím falešné identity a bezpečného místa mimo veškeré systémy, kde bude pracovat v naprostém utajení na čemkoliv, co se mu zamane. Konsorcium se nikdy neptalo, k čemu klient jeho služby potřebuje; bylo lepší toho o zákaznících vědět co nejméně.

Probošt poskytoval zelenookému muži – z něhož se vyklubal ideální klient – bezpečné útočiště po celý rok a za přímo omračující honorář. Nebyl s ním nijak ve spojení, všechny účty byly včas a řádně hrazeny.

Před čtrnácti dny se všechno změnilo.

Klient se s ním zcela nečekaně spojil a vyžádal si osobní schůzku. S přihlédnutím k sumě, kterou dosud zaplatil, mu probošt vyhověl.

V zanedbané osobě, která dorazila na jachtu, by sotva někdo hledal onoho vyrovnaného a upraveného člověka, s nímž probošt před rokem uzavřel obchod. V kdysi tak bystrých zelených očích se uhnízdil divoký výraz. Ten člověk vypadal skoro… nemocně.

Co se s ním stalo? Co celou tu dobu dělal?

Probošt uvedl roztřeseného muže do své kanceláře.

„Ta stříbrovlasá fúrie,“ zajíkal se klient. „Je každý den blíž.“

Probošt se zadíval do klientových materiálů a prohlížel si fotografii pohledné šedovlasé ženy. „Ach ano,“ kývl, „ta vaše stříbrovlasá fúrie. My vaše nepřátele velice dobře registrujeme. A i když má značný vliv, celý rok jsme vás před ní chránili a budeme tak činit i nadále.“

Zelenooký muž si nervózně obtáčel pramínky mastných vlasů kolem prstů. „Nenechte se ošálit její krásou, je to nebezpečná protivnice.“

To je pravda, pomyslel si probošt, kterého příliš nepotěšilo, že na sebe klient přitáhl pozornost někoho tak mocného. Šedovlasá žena disponovala rozsáhlými kontakty i zdroji: o matení takových protivníků probošt nijak zvlášť nestál.

„Jestli mě ona nebo ti její raraši vyslídí…“ spustil klient.

„Nevyslídí,“ ujistil ho probošt. „Copak jsme vás až dosud neskrývali a neposkytovali vám všechno, co chcete?“

„To ano,“ připustil muž. „Ale i tak bych spal klidněji, kdyby…“ Odmlčel se a chvilku v duchu formuloval myšlenku. „Potřebuji vědět, že kdyby se mi cokoliv stalo, splníte má poslední přání.“

„A ta jsou?“

Muž sáhl do tašky a vytáhl zalepenou obálku. „Díky obsahu této obálky se dostanete do bezpečnostní schránky ve Florencii. V ní najdete jistý drobný předmět. Kdyby se mi něco přihodilo, potřeboval bych, abyste ho doručili adresátovi. Je to něco jako dárek.“

„Dobrá.“ Probošt vzal do ruky pero a začal si dělat poznámky. „Kdo je adresát?“

„Stříbrovlasá fúrie.“

Probošt zvedl oči. „Ona vás mučí, a vy jí chcete dávat dárky?“

„Spíš jí hodně znepříjemnit život.“ V očích mu divoce zablýsklo. „Je to taková chytrá kostěná hračka. Zjistí, že to je mapa – její vlastní, osobní Vergilius. Doprovod na cestě do jejího soukromého pekla.“

Probošt si ho chvilku prohlížel. „Jak chcete. Tímto považujte své přání za splněné.“

„Velice mi záleží na načasování,“ pokračoval klient. „Ten dárek by neměla dostat moc brzy. Musíte ho schovat až do…“ Odmlčel se. Jako by se náhle zamyslel.

„Do…?“ pobídl ho probošt.

Muž prudce vstal, obešel proboštův stůl, popadl červenou fixu a zuřivým pohybem zakroužkoval číslici v proboštově osobním stolním kalendáři. „Do tohoto data.“

Probošt zaťal zuby, vydechl a snažil se potlačit nelibost, kterou v něm návštěvníkova neomalenost probudila. „Chápu,“ přikývl. „Do označeného data nebudu nic podnikat; v ten den bude obsah bezpečnostní schránky, ať je to cokoliv, doručen šedovlasé ženě. Máte mé slovo.“ V duchu spočítal, kolik dní do toho humpolácky zakroužkovaného data zbývá. „Přesně za čtrnáct dní bude vaše přání splněno.“

„Ani o den dřív!“ ujišťoval se klient.

„Samosebou,“ přikývl chlácholivě probošt. „Ani o den dřív.“

Zvedl obálku, přidal ji k ostatním klientovým materiálům a doplnil poznámku, podle které bude klientovu přání přesně vyhověno. Klient sice neupřesnil, co se v bezpečnostní schránce skrývá, ale proboštovi to vlastně vyhovovalo. Nevměšovat se, to bylo základem filosofie Konsorcia. Poskytnout službu. Na nic se neptat. Nesoudit.

Klient se uvolnil v ramenou a dlouze vydechl. „Díky.“

„Ještě něco?“ zeptal se probošt. Už se nemohl dočkat, až se toho proměněného klienta zbaví.

„Vlastně ano.“ Klient sáhl do kapsy a vytáhl drobný červený flashdisk. „Tady je videosoubor.“ Podal flashdisk proboštovi. „Chtěl bych ho dostat do světových médií.“

Probošt se na muže zvědavě zahleděl. Masové šíření zpráv nebyl pro Konsorcium nijak neobvyklý úkol, nicméně tenhle člověk ho čímsi značně znepokojoval. „V tentýž den?“ zeptal se. A ukázal na zuřivě zatržené datum v kalendáři.

„Přesně v ten den,“ odpověděl klient. „Ani o chvilku dřív.“

„Chápu.“ Probošt opatřil flashdisk potřebnou poznámkou. „A to je asi všechno, že?“ Vstal a chystal se schůzku ukončit.

Klient zůstal sedět. „Ne. Ještě tu mám jednu věc.“

Probošt si zase sedl.

V klientových zelených očích se objevil téměř krutý výraz. „Brzy poté, co vypustíte do světa tohle video, se ze mě stane velice slavný člověk.“

To už jste, pomyslel si probošt, když si vzpomněl na úctyhodný seznam klientových úspěchů.

„A vy si zasloužíte, aby něco z té slávy padlo na vás,“ pokračoval muž. „Díky vašim službám jsem mohl vytvořit mistrovské dílo, opus, který změní svět. Měl byste být na svou roli hrdý.“

„Ať už je vaším dílem cokoliv,“ řekl probošt s rostoucí netrpělivostí, „jsem rád, že jsme vám poskytli dostatek soukromí k jeho vytvoření.“

„Jako výraz díků jsem vám přinesl dárek na rozloučenou.“ Zanedbaný muž zašátral v tašce. „Jednu knihu.“

Probošta napadlo, že ta kniha bude možná oním tajuplným dílem, na kterém klient celou tu dobu pracoval. „Napsal jste ji vy?“

„Ne.“ Muž položil na stůl těžký svazek. „Právě naopak. Tu knihu napsali pro mě.“

Probošt si udiveně prohlížel knihu, s níž klient vyrukoval. On si myslí, že tohle napsali pro něj? Byla to literární klasika, která vznikla ve čtrnáctém století.

„Přečtěte si to,“ vyzval ho klient se strašidelným úsměvem. „Díky tomu lépe pochopíte všechno, co jsem udělal.“

Nato vstal, rozloučil se a neprodleně odešel. Probošt oknem pracovny sledoval, jak se jeho helikoptéra odlepuje z paluby a míří zpět k italskému pobřeží.

Probošt se opět zadíval na ten objemný fascikl, který ležel před ním. Nejistými prsty otevřel koženou obálku a zalistoval na začátek.

Peklo

Kde život náš je v půli se svou poutí

mně bylo procházet tak temným lesem

že nemohl jsem cestu uhodnouti.

Na protější stránku zapsal klient osobní věnování:

Drahý příteli,

děkuji, že jste mi pomohl nalézt cestu.

Svět vám poděkuje též.

Probošt netušil, co to má znamenat, ale měl pocit, že už mu to stačí. Zavřel knihu a zasunul ji do knihovny. Jeho pracovní vztah s tím podivným individuem díkybohu zanedlouho skončí. Ještě čtrnáct dní, pomyslel si a sklouzl pohledem k onomu zuřivě zakroužkovanému datu v kalendáři.

V následujících dnech budilo v proboštovi pomyšlení na tohoto klienta nezvyklou nervozitu. Tomu člověku zřejmě přeskočilo. Navzdory proboštově neblahému tušení však dny plynuly, aniž by došlo k něčemu mimořádnému.

Pak, těsně před stanoveným datem, se ve Florencii začala dít pohroma za pohromou. Probošt se snažil krizi zpacifikovat, ale situace se záhy vymkla kontrole a vyvrcholila tím, že klient vyběhl na věž Badie.

A skočil.

Přestože probošta značně vyděsilo, že přišel o zákazníka, a ještě takovým způsobem, slovo dodržel. Ihned začal podnikat potřebné kroky k vyplnění klientova posledního přání – tedy k doručení obsahu bezpečnostní schránky stříbrovlasé adresátce –, na jehož načasování, jak byl upozorněn, mimořádně záleželo.

Rozhodně ne před zakroužkovaným datem.

Probošt předal obálku s kódy ke schránce Vayentě a ta vyrazila do Florencie, aby v bance vyzvedla onu „chytrou kostěnou hračku“. Když se zase ozvala, měla pro něj ohromující a vysoce znepokojivé informace. Bezpečnostní schránka už byla prázdná a Vayentha jen tak tak unikla zatčení. Šedovlasá dáma se nějak dozvěděla o klientově účtu, takže využila svého vlivu, aby si zjednala přístup do bezpečnostní schránky, a k tomu ještě nechala vystavit zatykač na každého, kdo by se ji pokusil otevřít po ní.

Od té chvíle uběhly tři dny.

Ten odcizený předmět, to měla nepochybně být klientova poslední urážka vmetená stříbrovlasé ženě do tváře, výsměšný hlas ze záhrobí.

Který promluvil příliš brzy.

Od té chvíle se Konsorcium začalo všemi prostředky zoufale snažit o dvě věci zároveň: vyplnit klientova poslední přání, ale i chránit své zájmy. Přitom překročilo několikerou hranici, přes kterou, jak probošt dobře věděl, bude těžký návrat. Teď už se ve Florencii všechno začalo totálně hroutit; probošt seděl u stolu, upíral oči na jeho desku a přemítal, co pro něj asi chystá budoucnost.

Z kalendáře na něj zíral kroužek, který mu tam klient divoce naškrábal, ta pomatená červená čmáranice kolem údajně mimořádného dne.

Zítra.

Probošt se váhavě zadíval na láhev skotské před sebou. Pak si poprvé za celých čtrnáct let nalil skleničku a vypil ji na ex.

V podpalubí vedoucí facilitátor Laurence Knowlton právě vytahoval z počítače maličký červený flashdisk a pokládal ho na stůl před sebe. To video bylo jedna z nejpodivnějších věcí, které kdy viděl.

A trvá na vteřinu přesně devět minut.

Pocítil velice netypickou nervozitu. Vstal, začal přecházet sem tam po maličké kóji a opět uvažoval, jestli má nebo nemá ten prapodivný film pustit proboštovi.

Dělej svoji práci, říkal si. Neptej se. Nesuď.

Přinutil se přestat na video myslet a poznamenal si do diáře, že zadání je potvrzeno. Zítra podle klientových požadavků uvolní video pro světová média.

Kapitola 18

Viale Niccolò Machiavelli je považována za nejpůvabnější z florentských hlavních tříd. Širokými zákruty se vine čtvrtí plnou zeleně, mezi keři a listnatými stromy, a oblíbili si ji jak cyklisté, tak milovníci vozů ferrari.

Sienna zkušeně vedla skútr zatáčkami. Omšelou činžovní čtvrť nechali za sebou a teď projížděli čistým, cedrovou vůní překypujícím vzduchem luxusní části města, ležící na západním břehu. Projeli kolem kostelní zvonice, na níž právě odbíjela osmá.

Langdon se držel ze všech sil. Hlavou mu vířily nepochopitelné výjevy z Dantova pekla a také záhadná tvář té stříbrovlasé krasavice, kterou právě zahlédl sevřenou mezi dvěma rozložitými vojáky na zadním sedadle dodávky.

Ať je to, kdo je to, pomyslel si, už ji mají.

„A co ta paní v dodávce?“ překřičela Sienna motor tříkolky. „Víš určitě, že to je ta, cos ji viděl v těch svých halucinacích?“

„Určitě.“

„V tom případě ses s ní v posledních dvou dnech musel někde potkat. Otázka je, proč ji pořád vidíš a proč ti neustále opakuje, ať hledáš a nalezneš.“

Langdon přikývl. „A to právě nevím. Vůbec si nepamatuju, že bychom se znali, ale vždycky, když ji zahlédnu, mám neodbytný pocit, že bych jí měl pomoct.“

Very sorry. Omlouvám se.

Langdon zauvažoval, jestli ta jeho zvláštní omluva náhodou nepatřila právě šedovlasé dámě. Ublížil jsem jí nějak? Z té myšlenky se mu sevřel žaludek.

Měl pocit, jako by mu někdo z jeho arzenálu odebral zbraň zásadní důležitosti. Ztratil jsem paměť. Na svou eidetickou paměť přitom už od dětství spoléhal jako na svou nejcennější duševní schopnost. Má-li člověk zvyklý vybavovat si sebesložitější detaily všeho, co zahlédne, najednou fungovat bez paměti, připadá si, jako by měl přistát s letadlem v naprosté tmě a bez radaru.

„Odpovědi zřejmě najdeš, jedině když rozluštíš Mapu,“ soudila Sienna. „Ať už v sobě skrývá jakékoliv tajemství, vypadá to, že po tobě jdou právě kvůli ní.“

Langdon přikývl. Přemýšlel o slovu catrovacer, vepsaném na svíjejících se tělech v Dantově pekle.

Náhle mu hlavou bleskla zřetelná myšlenka.

Probral jsem se ve Florencii…

Žádné jiné město na světě nebylo s Dantem spjato tak pevně jako právě Florencie. Ve Florencii se Dante Alighieri narodil, tady vyrostl, podle pověstí se ve Florencii zamiloval do Beatrice a byl odsud nemilosrdně vypovězen. Celá léta pak bloudil po Itálii a s dojetím vzpomínal na domov.

Opustit musíš každý předmět milý ti nade vše, napsal Dante o exilu. A to je střela divá, kterou luk vyhnanství vždy nejdřív střílí.

Langdonovi se vybavily verše ze sedmnáctého zpěvu Ráje a zadíval se vpravo, přes řeku Arno ke vzdáleným věžím staré Florencie.

Představil si, jak to dnes ve starém městě vypadá – ten turisty překypující labyrint, dopravní zácpy a auta svištící úzkými uličkami kolem slavných florentských katedrál, muzeí a kaplí i po obchodních tepnách. Napadlo ho, že kdyby se se Siennou zbavili skútru, možná by mohli splynout s davem.

„Musíme do centra,“ prohlásil. „Jestli máme hledat odpovědi, najdeme je nejspíš tam. Stará Florencie, to byl Dantův svět.“

Sienna přikývla. „A taky tam bude bezpečněji,“ prohodila přes rameno. „Spousta míst, kam se můžeme schovat. Pojedu k Porta Romana, tam se dá přejet přes řeku.“

Řeka. Langdona zamrazilo. Dantův sestup do pekla přece také začal cestou přes řeku.

Sienna přidala plyn, a jak se kolem nich míhaly okolní ulice, Langdon si v duchu procházel výjevy Inferna, mrtvé, umírající, deset Zlých žlebů doplněných o morového felčara a to podivné slovo CATROVACER. Hlavou se mu honila i věta načmáraná pod Botticelliho mapou – Pravda je vidět jen očima smrti – a přemítal, mohou-li ta ponurá slova být citátem z Dantova díla.

Já ho každopádně neznám.

Langdon byl s Dantovými pracemi dobře obeznámený, a jakožto významný historik umění, specializující se na ikonografii, byl tu a tam požádán o interpretaci široké škály symbolů, které zdobily dantovskou krajinu. Náhodou – nebo že by to nebyla náhoda? – měl před dvěma lety přednášku právě o Dantově Peklu.

Božský Dante a symbolika pekla, tak se jmenovala.

Postupem času se Dante Alighieri stal jednou ze skutečných kultovních postav lidských dějin. Po celém světě začaly vznikat dantovské společnosti: v Americe byla ta nejstarší založena v roce 1881 v Cambridgi v Massachusetts a postaral se o to Henry Wadsworth Longfellow. Tenhle proslulý novoanglický básník byl také prvním americkým překladatelem Božské komedie a jeho překlad patří dodnes k těm uznávaným a čteným.

Coby význačný znalec Dantova díla byl Langdon požádán i o to, aby promluvil na důležité akci pořádané jednou z nejstarších dantovských společností na světě – Società Dante Alighieri Vienna. Akce se měla konat ve vídeňské Akademii věd. Hlavnímu sponzorovi – jakémusi bohatému vědci a členovi společnosti – se podařilo zajistit zdejší přednáškovou aulu pro dva tisíce lidí.

Když tehdy Langdon dorazil, uvedl ho dovnitř přímo ředitel celé konference. Když procházeli halou, Langdonovi padlo do očí pět slov napsaných ohromným písmem na protější stěně: CO KDYŽ, SE BŮH MÝLIL?

„To je Lukas Troberg,“ zašeptal ředitel. „Naše nejnovější umělecká instalace. Co tomu říkáte?“

Langdon zíral na ten olbřímí text a netušil, co na to odpovědět. „Hm… na barvě nešetří, ale s interpunkcí je trochu na štíru…“

Ředitel se na něj nejistě podíval a Langdon zadoufal, že s publikem se mu podaří navázat lepší kontakt.

Když konečně vystoupil na scénu, dostalo se mu od nabitého sálu zuřivého potlesku.

„Meine Damen und Herren,“ zahřměl jeho hlas z reproduktorů, „willkommen, bienvenue, welcome.“

Slavná replika z muzikálu Kabaret mu vysloužila od diváků uznalý smích.

„Bylo mi řečeno, že tu dnes nesedí jen členové Dantovy společnosti, ale i mnoho vědců a studentů, kteří se možná chystají Dantovým dílem zabývat poprvé. A tak jsem si pro ty z vás, kdo byli zatím příliš zaneprázdněni studiem a na středověkou italskou epiku jim nezbyl čas, na úvod připravil několik základních informací o Dantovi – o jeho životě, jeho práci a také o tom, proč je považován za jednu z nejvlivnějších osobností v dějinách.“

Další potlesk.

Pomocí malého dálkového ovladače Langdon promítl několik vyobrazení Danta. Prvním byl obraz Andrey del Castagno, na kterém básník stojí ve dveřích a v ruce drží filosofický spis.

„Dante Alighieri,“ začal Langdon. „Tento florentský spisovatel a filosof žil v letech 1265 až 1321. Na tomto portrétu, stejně jako na téměř všech ostatních obrazech, má na hlavě červené cappuccio – přiléhavou soukennou čapku s klapkami na uši, která se spolu s rudým hedvábným hávem vyskytuje skoro na všech nejčastěji reprodukovaných dantovských portrétech.“

Langdon pokročil k Botticelliho portrétu z galerie Uffizi, který zdůrazňoval nejvýznačnější Dantovy rysy, tedy mohutnou bradu a orlí nos. „Tady je Dantova jedinečná fyziognomie opět rámována červeným cappuciem, k němuž ovšem Botticelli přidal ještě vavřínový věnec na znamení mistrovství – v tomto případě mistrovství básnického –, tradiční symbol vypůjčený ze starého Řecka a dodnes používaný při ceremoniálech na počest významných literátů či laureátů Nobelovy ceny.“

Langdon rychle prošel několik dalších obrázků: na všech byl Dante v červeném čepci, červeném plášti, s vavřínovým věncem a s výrazným nosem. „A abyste si o Dantovi udělali ucelený obrázek, zde je ještě socha z náměstí Piazza di Santa Croce… a nesmí chybět slavná freska z kaple v Bargellu, připisovaná Giottovi.“

Giottovu fresku nechal Langdon na plátně a přešel do středu pódia.

„Jak je vám nepochybně známo, Dante se proslavil zejména svým monumentálním mistrovským dílem – Božskou komedií, krutě živoucím obrazem autorova sestupu do pekla, pouti skrze očistec a nakonec cesty do ráje k Bohu. Podle moderních měřítek na Božské komedii nic komického není. ‚Komedie‘ se jí říká ze zcela jiných důvodů. Ve čtrnáctém století se italská literatura povinně dělila na dvě kategorie: tragédie, zastupující vysokou literaturu, byly psány spisovnou italštinou, a komedie, představující literaturu nižší, byly psány dialektem a mířily spíše k lidovým vrstvám.“

Langdon promítl proslulou Michelinovu fresku, na které Dante stojí před hradbami Florencie a v ruce drží výtisk Božské komedie. Na pozadí se vysoko nad branami pekelnými vypíná terasovitá hora očistce. Malba dnes visí ve florentské katedrále Santa Maria del Fiore, známější pod názvem Il Duomo.

„Jak tedy lze soudit už podle názvu,“ pokračoval Langdon, „Božská komedie je psána dialektem, lidovým jazykem. Přesto v sobě geniálně mísí náboženství, dějiny, politiku, filosofii a společenskou kritiku a skládá z nich literární mozaiku sice nesmírně zasvěcenou, ale navzdory tomu dokonale přístupnou masám. Toto dílo se stalo natolik zásadním pilířem italské kultury, že jsou Dantovu stylu dokonce přičítány zásluhy o kodifikaci moderní italštiny.“

Langdon se efektně odmlčel a zašeptal: „Význam Dantovy práce je nedocenitelný, přátelé. V celých dějinách lidstva – snad s výjimkou Písma svatého – nenajdeme jediné literární, výtvarné či hudební dílo, které by bylo tolik ctěné, imitované, rozvíjené a citované jako Božská komedie.“

Následoval dlouhý výčet slavných skladatelů, umělců a spisovatelů, kteří na základě Dantovy epické básně vytvořili vlastní dílo. Langdon se rozhlédl po sále. „Máme tu dnes nějaké spisovatele?“

Zvedla se téměř třetina rukou. Langdon vytřeštil oči. Páni! Buď mám to nejkultivovanější publikum na světě, nebo se publikování na internetu opravdu rozjíždí.

„Vy všichni tedy určitě víte, že spisovatel nic neocení víc než ony krátké propagační citáty na obálce, kterými slavné osobnosti vynášejí vaše dílo do nebe, čímž podporují jeho prodej. Tyhle větičky se nosily už ve středověku a hezkých pár z nich bylo věnováno právě Dantovi.“

Langdon překliknul na jiný obrázek. „Jak by se vám zamlouvalo mít na obálce své knihy třeba tohle?“

Po zemi nikdy nekráčel větší člověk nežli on.

– Michelangelo

Davem to překvapeně zašumělo.

„Ano,“ pokračoval Langdon, „je to týž Michelangelo, kterého všichni znáte coby autora výzdoby Sixtinské kaple a sochy Davida. Michelangelo ale nebyl jen vynikající malíř a sochař, nýbrž i skvělý básník a autor tří stovek básní; jedna z nich se jmenovala ‚Dante‘ a byla věnována muži, jehož drsný obraz pekla inspiroval Michelangela při tvorběPosledního soudu. A jestli mi nevěříte, přečtěte si třetí zpěv Dantova Pekla a pak se zajděte podívat do Sixtinské kaple: přímo nad oltářem najdete výjev, který vám jistě bude povědomý.“

Langdon doklikal až k děsivému detailu svalnaté obludy ohánějící se pádlem proti hloučku schoulených lidí. „Tohle je Charón, Dantův pekelný převozník, který tluče opozdilé cestující.“

Přešel k dalšímu obrázku: byl to jiný detail z Posledního soudu, muž přibíjený na kříž. „Tohle je Haman, který byl podle Písma pověšen na kůl. V Dantově básni byl ovšem ukřižován, a jak vidíte zde, Michelangelo si pro Sixtinskou kapli nevybral biblickou verzi, ale právě tu Dantovu.“ Zazubil se a ztišil hlas: „Neříkejte to prosím papeži.“

Diváci se rozesmáli.

„Dante ve svém Pekle stvořil svět bolesti a utrpení, který přesahoval všechny meze lidské představivosti, jeho dílo doslova definovalo moderní představu pekla.“ Langdon se odmlčel. „A věřte mi, že katolická církev Dantovi za hodně vděčí. Jeho Peklo děsí věřící už celá staletí, a díky tomuto strachu se návštěvnost kostelů určitě ztrojnásobila.“

Nový obrázek. „A to nás konečně přivádí k důvodu, proč jsme se tu dnes sešli.“

Na plátně se konečně objevil název jeho přednášky: BOŽSKÝ DANTE A SYMBOLIKA PEKLA.

„Dantovo Peklo je na symboly a ikonografii tak bohaté, že mu obvykle věnuji celý semestr. Pokud jde o dnešní večer, napadlo mě, že nejlepší cestou k odhalení symbolikyInferna bude projít bok po boku s Dantem branami pekla.“

Langdon přešel na okraj pódia a rozhlédl se po přítomných. „Pokud se tedy chystáme na výlet do pekla, velmi bych doporučoval vzít si s sebou mapu. A neexistuje ucelenější a přesnější mapa Dantova pekla, než je ta, kterou namaloval Sandro Botticelli.“

Dotkl se ovladače a před očima diváků se zhmotnila Botticelliho zlověstná Mappa dell‘ Inferno. Jak publikum postupně vstřebávalo rozmanité hrůzy odehrávající se v trychtýři podzemní sluje, ozvalo se několik vzdechů.

„Na rozdíl od jiných umělců se Botticelli velice věrně držel Dantova textu. Dokonce četbou Danta strávil tolik času, až velký historik umění Giorgio Vasari prohlásil, že posedlost Dantem Botticellimu ‚vážně zkomplikovala život‘. Děl s dantovskou tematikou vytvořil Botticelli na dvě desítky, tato mapa je ovšem nejznámější.“

Langdon se otočil a ukázal do levého horního rohu obrazu. „Naše cesta začne zde na povrchu zemském; vidíte tu Danta v červeném, jak spolu se svým průvodcem Vergiliem stojí před branami pekla. Odtud poputujeme dolů devíti kruhy Dantova inferna, až nakonec staneme tváří v tvář…“

Langdon bleskurychle přepnul na další obrázek – velký detail Satana, jak ho Botticelli ztvárnil právě na tomto obraze: děsivého tříhlavého Lucifera, požírajícího každými ústy jednoho člověka.

Dav slyšitelně zalapal po dechu.

„To je jen malá ukázka toho, co nás čeká,“ oznámil Langdon. „Právě u této strašlivé postavy naše dnešní cesta skončí. Bude to v devátém kruhu pekla, kde přebývá sám Satan. Nicméně…“ Langdon se odmlčel, „… zábavná je i sama cesta, takže se o kousek vrátíme: pojďme k branám pekelným, kde naše cesta začíná.“

Langdon kliknul na další obrázek – litografii Gustava Dorého, která zobrazovala temný vstup do chodby vytesané v nehostinné skalní stěně. Nápis nad branou hlásal: NADĚJE ZANECH, KDO MNOU UBÍRÁ SE!

„Tak co,“ usmál se Langdon, „půjdeme dál?“

Kdesi hlasitě zaskřípěly pneumatiky a diváci se Langdonovi rozplynuli před očima. Cuklo to s ním dopředu a vrazil Sienně do zad; tříkolka prudce zastavila přímo uprostřed Viale Machiavelli.

Langdon se zakymácel: před očima měl stále ještě brány pekelné. Konečně se vzpamatoval a uvědomil si, kde je.

„Co se to děje?“ zeptal se.

Sienna ukázala asi o tři sta metrů dál k Porta Romana – prastaré kamenné bráně, která sloužila coby vstup do staré části Florencie. „Roberte, máme problém.“

Kapitola 19

Agent Brüder stál ve skromném bytečku a snažil se vyznat v tom, co vidí. Kdo tady sakra žije? Zařízení bylo skromné a nesourodé: vypadalo to tu trochu, jako když si studenti s velice omezeným rozpočtem vybaví pokoj na kolejích.

„Brüdere,“ houkl na něj jeden z jeho mužů z chodby, „tohle vás bude zajímat.“

Cestou po chodbě Brüder přemítal, jestli už Langdona sebrala místní policie. Sám by tuhle krizi raději vyřešil „interně“, ale po Langdonově útěku neměl příliš na vybranou: musel do věci zapojit místní policii a v ulicích nechat rozmístit zátarasy. Brüderovy dodávky měly těžká polykarbonátová okna a robustní neprorazitelné pneumatiky, takže byly v podstatě nezranitelné, ale také poněkud neohrabané, a čiperný skútr by jim ve spleti florentských uliček mohl snadno uniknout. Italská policie sice byla vyhlášená svou neochotou spolupracovat s cizinci, Brüderova organizace však měla značný vliv na policii, konzulátech i ambasádách. Když my o něco žádáme, nikdo se neodvažuje klást otázky.

Brüder vešel do nevelké pracovny, kde jeden z jeho lidí stál nad otevřeným notebookem a v latexových rukavicích cosi vyťukával na klávesnici. „Tenhle počítač použil,“ oznámil muž. „Přihlásil se do pošty a pár věcí si vyhledal. Soubory jsou pořád v keši.“ Brüder přistoupil k psacímu stolu.

„Vypadá to, že tohle není Langdonův počítač,“ soudil technik. „Je registrovaný na někoho s iniciálami S. C. – brzy budu mít celé jméno.“

Zatímco Brüder čekal, jeho pohled upoutala hromádka papírů na stole. Zvedl je a prolistoval. Byla to různorodá směska – starý program z londýnského divadla Globe, pár novinových výstřižků. A čím víc se do nich začítal, tím udiveněji se tvářil.

Nakonec i se štůskem papírů vyšel na chodbu a zavolal vedení. „Tady Brüder,“ ohlásil se. „Myslím, že známe totožnost osoby, která Langdonovi pomáhá.“

„Kdo to je?“

Brüder pomalu vydechl. „Tomu nebudete věřit.“

Tři kilometry odtud se Vayentha hrbila nad řídítky motorky a řítila se ulicemi. V opačném směru ji míjela policejní auta s kvílejícími sirénami.

Oni mě propustili, opakovala si v duchu.

Obvykle ji jemné vibrace čtyřtaktního motoru uklidňovaly. Dnes tomu tak nebylo.

Pro Konsorcium pracovala už dvanáct let; postupně se od terénní podpory přes post strategické koordinátorky vypracovala až na vysokou pozici terénního agenta. Kariéra je všechno, co mám. Terénní agenti žili v utajení, jejich mise byly dlouhodobé a obnášely hodně cestování, a nic z toho se neslučovalo s jakýmkoliv opravdovým osobním životem nebo vztahy.

Na téhle akci pracuju už rok, napadlo ji. Stále ještě jí nešlo do hlavy, že ji probošt opravdu jediným stiskem tlačítka tak náhle odvolal ze svých služeb.

Celých dvanáct měsíců Vayentha zajišťovala podpůrné služby jednomu klientovi Konsorcia – geniálnímu zelenookému excentrikovi, který chtěl jen na chvilku zmizet, aby mohl v klidu pracovat mimo dosah svých konkurentů a nepřátel. Cestoval zřídkakdy, vždycky inkognito; ale hlavně se věnoval práci. Povahu této práce Vayentha neznala: podle smlouvy se měla pouze postarat o to, aby klienta neodhalili mocní lidé, kteří se ho snažili najít.

Svému úkolu se věnovala se suverénní profesionalitou a všechno běželo jako po másle.

Tedy až do včerejší noci.

Od té chvíle to šlo s Vayentiným duševním stavem i se stavem její kariéry prudce z kopce.

Jsem mimo.

Byl-li zahájen propouštěcí protokol, musel dotyčný agent okamžitě přestat pracovat na stávající misi a opustit hřiště. V případě jeho dopadení by Konsorcium popřelo, že s ním má cokoliv společného. A agenti jsou si dobře vědomi, že není radno si s touhle organizací zahrávat: že dokáže až znepokojivě dokonale pozměňovat skutečnost ve prospěch svých vlastních zájmů. To ostatně vědí z první ruky.

Vayentha sama znala jen dva agenty, kteří byli propuštěni. Zvláštní bylo, že ani jednoho z nich už pak nikdy neviděla. Vždycky si to představovala tak, že byli oficiálně předvoláni, dostali výpověď a byli požádáni, aby už žádné další zaměstnance Konsorcia nikdy nekontaktovali.

Teď si tím nebyla tak jistá.

Přeháníš to, kárala se v duchu. Konsorcium má mnohem elegantnější metody, než je chladnokrevná vražda.

I tak ji ale mrazilo.

Když z hotelové střechy spatřila blížící se Brüderův tým, instinkt jí zavelel utéct, a teď jí vrtalo hlavou, jestli si tím náhodou nezachránila život.

Nikdo neví, kde jsem.

Řítila se po výstavné Viale del Poggio Imperiale a uvědomovala si, kolik se toho za těch pár hodin změnilo. V noci se bála, aby nepřišla o práci. Teď se bála, aby nepřišla o život.

Kapitola 20

Kdysi byla Florencie opevněným městem, do kterého se vstupovalo nejčastěji bránou Porta Romana, zbudovanou v roce 1326. Větší část městských hradeb vzala zasvé už před staletími, ale Římská brána se zachovala a do starého města dodnes proudí dopravní ruch právě tímto nízkým průjezdem v mohutném opevnění.

Samotná brána, to je patnáctimetrová masa starých cihel a kamení, jejíž hlavní část je dodnes opatřena těžkými dřevěnými vraty, dnes ovšem trvale otevřenými. Před branou se sjíždí šest hlavních ulic do jednoho proudu svedeného na kruhový objezd, jemuž vévodí Pistolettova socha ženy kráčející z města s velkou otepí na hlavě.

V současnosti jde hlavně o noční můru řidičů, ale kdysi se u téhle přísné městské brány konala Fiera dei Contratti – Smluvní trh –, kde otcové sjednávali za peníze manželství pro své dcery, přičemž je často s vidinou vyššího zisku nutili do vyzývavého tance.

Dnes ráno tu několik set metrů od vjezdu do města Sienna se skřípěním pneumatik zastavila a teď vyplašeně ukazovala před sebe. Langdon vyhlédl zpoza ní a hned pochopil, co ji tak zneklidnilo. Před nimi se táhla dlouhá kolona aut. Dopravu na kruhovém objezdu brzdil policejní zátaras, ke kterému pravě mířily další policejní vozy. Policisté chodili od jednoho auta k druhému a na něco se řidičů vyptávali.

To přece nemůže být kvůli nám, pomyslel si Langdon. Nebo ano?

Po Viale Machiavelli k nim směrem od zácpy šlapal zpocený cyklista. Jel na lehokole, nohama zabíral kolmo před sebe.

„Cos‘ è successo?“ houkla na něj Sienna.

„E chi lo sa!“ opáčil cyklista ustaraně. „Carabinieri.“ A uháněl dál; zjevně se nemohl dočkat, až bude pryč.

Sienna se s chmurným výrazem otočila k Langdonovi. „Zátaras. Vojenská policie.“

V dálce za nimi kvílely sirény. Sienna se na sedadle prudce otočila a zadívala se zpátky do Viale Machiavelli. Ve tváři se jí zračil strach.

Vlezli jsme do pasti, pomyslel si Langdon a očima zapátral po únikové cestě – po jakékoliv příčné ulici, parku, vjezdu; neviděl ale nic než soukromé domy po levé a vysokou kamennou zeď po pravé straně.

Zvuk sirén sílil.

„Támhle,“ ukázal Langdon na liduprázdné staveniště asi třicet metrů před nimi, kde jim míchačka na beton slibovala aspoň nějaký úkryt.

Sienna navedla moped na chodník a jako střela se řítila na staveniště. Zaparkovali za míchačkou, ale už teď jim bylo jasné, že za tou se schová tak leda samotný skútr.

„Za mnou,“ pobídla ho Sienna a vyrazila k maličké montované budce v křoví u kamenné zdi.

To není jen tak nějaká budka, uvědomil si Langdon, když byli o něco blíž, a nakrčil nos. To je latrína.

Když dobíhali k chemické toaletě pro stavební dělníky, už slyšeli, že policejní auta jsou blízko. Sienna prudce vzala za kliku, ale ta nepovolila. Byla jištěná těžkým řetězem a zámkem. Langdon popadl Siennu za paži a zatáhl ji do úzkého prostůrku vzadu mezi záchodem a zdí. Sotva se tam vešli. Navíc to tam hnilobně, zatuchle páchlo.

Langdon se do prostoru nasoukal právě ve chvíli, kdy se v dohledu objevilo černé Subaru Forester s nápisem CARABINIERI na boku a zvolna projelo kolem jejich úkrytu.

Italská vojenská policie, pomyslel si nevěřícně. Přemýšlel, jestli tihle policisté dostali rozkazem střílet po všem, co se hýbe.

„Někdo opravdu hodně stojí o to nás najít,“ zašeptala Sienna. „A celkem se mu to daří.“

„Že by GPS?“ přemítal Langdon nahlas. „Nemá v sobě ten projektor náhodou sledovací zařízení?“

Sienna zavrtěla hlavou. „Kdyby se dal vystopovat, tak už nás policajti drží pod krkem, to mi věř.“

Langdon se ošil a pokusil se i přes svou výšku zaujmout v tom stísněném prostůrku jakž takž pohodlnou polohu. Zároveň zjistil, že hledí přímo na koláž z poměrně elegantních graffiti načmáraných na zadní stěnu latríny.

To jsou celí Italové.

Americké záchodky bývají obvykle vyzdobené pubertálními malůvkami vzdáleně připomínajícími velká prsa či penisy. Tyhle kresbičky vypadaly spíš jako ze studentského skicáře: lidské oko, zručně vyvedená ruka, mužský profil a pohádkový drak.

„Ne všude v Itálii se veřejný majetek ničí tímhle způsobem,“ objasňovala Sienna, jako kdyby mu četla myšlenky. „Za touhle zdí je Florentská akademie umění.“

Jako na důkaz Sienniných slov se v dálce objevila skupinka studentů s deskami pod paží. Loudali se směrem k nim, klábosili, pokuřovali a vrtěli hlavami nad zátarasy před Římskou bránou.

Langdon a Sienna se ještě víc přikrčili, aby je studenti neviděli. V tu chvíli Langdona nečekaně napadla poměrně zvláštní myšlenka.

Hříšníci pohřbení do půl těla hlavou dolů.

Možná za to mohl pach lidských výkalů, možná vzpomínka na cyklistu s nohama zabírajícíma kolmo dopředu; ať už byl popud jakýkoliv, Langdon se v duchu přenesl do zamřelého světa Zlých žlebů a k holým nohám čouhajícím ze země.

Prudce se otočil ke své společnici. „Sienno, v naší verzi Mapy byly ty obrácené nohy v desátém příkopu, viď? Tedy na nejnižší úrovni Žlebů?“

Sienna se na něj podezíravě zadívala. Na to není moc vhodná doba. „Ano, bylo to až na dně.“

Langdon se na zlomek vteřiny zase ocitl na vídeňské přednášce. Stál na pódiu a spěl do finále: právě předvedl publiku Dorého rytinu Geryona, okřídlené nestvůry s jedovým trnovým ocasem, která žila přímo nad Zlými žleby.

„Než se setkáme s Luciferem,“ pronesl Langdon a jeho hluboký hlas zarezonoval z reproduktorů, „musíme projít deseti příkopy kraje Malebolge neboli Zlých žlebů, kde jsou trestáni podvodníci – ti, kdo se provinili vědomě spáchaným zlem.“

Langdon přešel na detailní obrázek Zlých žlebů a pak divákům představil příkopy postupně jeden za druhým. „Shora dolů tu máme: svůdce, které bičují běsi… lichotníky, topící se v lidských exkrementech… svatokupce, zaražené hlavou dolů do země… věštce s hlavami otočenými dozadu… úplatné politiky ve smolném jezeře… pokrytce v těžkých olověných kutnách… zloděje, sužované hady… špatné rádce, stravované plameny… rozsévače rozbrojů, které ďáblové sekají na kusy… a konečně lháře, znetvořené nemocí k nepoznání.“ Langdon se opět otočil k publiku. „Důvod, proč Dante vyhradil poslední jámu právě lhářům, byl zřejmě ten, že lži mohly i za jeho nucený exil z milované Florencie.“

„Roberte?“ Ten hlas patřil Sienně.

Langdon se vmžiku vrátil do přítomnosti.

Sienna na něj udiveně hleděla. „Co se děje?“

„Naše verze Mapy,“ řekl vzrušeně. „Je pozměněná!“ Vylovil z kapsy u saka projektor a zatřásl s ním tak usilovně, jak mu to stísněné prostředí umožnilo. Kulička hlasitě zarachotila, ale ten zvuk přehlušily sirény. „Autor toho obrazu přeházel pořadí příkopů ve Zlých žlebech!“

Když se zařízení rozzářilo, Langdon namířil na hladkou plochu před nimi. V matném příšeří se jasně rozzářila La Mappa dell’Inferno.

Botticelli na chemickém záchodku, pomyslel si zahanbeně Langdon. Zřejmě to nejméně honosné místo, kde tenhle velikán kdy vystavoval. Langdon přejel pohledem všech deset jam a začal vzrušeně kývat hlavou.

„Ano!“ vykřikl. „Je to špatně! Poslední příkop Žlebů má být plný nemocných, ne těch, co jsou zakopaní hlavou dolů. Desátý příkop je pro lháře, ne pro svatokupce!“

Siennu to udivilo. „Ale… proč by to někdo měnil?“

„Catrovacer,“ zašeptal Langdon a četl si drobná písmenka vepsaná do každého příkopu. „Ono to asi bude znamenat něco jiného.“

I když mu zranění vymazalo vzpomínky na poslední dva dny, cítil teď, že mu paměť pracuje dokonale. Zavřel oči, představil si obě verze Mapy a pustil se do zkoumání jejich rozdílů. Změn ve Zlých žlebech bylo méně, než si původně myslel, ale přesto mu připadalo, jako by se najednou zvedla opona.

Náhle to totiž bylo nad slunce jasnější.

Hledej, a nalezneš!

„Co je?“ naléhala Sienna.

Langdonovi vyschlo v ústech. „Já už vím, proč jsem ve Florencii.“

„Vážně?“

„Vážně. A vím taky, kam mám jít.“

Sienna ho popadla za paži. „Kam?“

Langdon měl pocit, jako by poprvé od chvíle, kdy se probral v nemocnici, nohama nahmatal pevnou zem. „To ta písmena,“ zašeptal. „Vlastně ukazují na přesné místo tady ve starém městě. Tam najdeme odpověď.“

„A kde ve starém městě?“ ptala se Sienna. „Na co jsi přišel?“

Z druhé strany kabinky k nim dolehly rozesmáté hlasy. Kolem procházela další skupinka studentů akademie; vtipkovali a klábosili v několika jazycích. Langdon nenápadně vykoukl zpoza kabinky a zadíval se za nimi. Pak se rozhlédl, jestli poblíž není policie. „Musíme jít. Vysvětlím ti to cestou.“

„Cestou?“ Sienna zavrtěla hlavou. „Přes Římskou bránu se v životě nedostaneme!“

„Chviličku tu počkej,“ nakázal jí, „a pak pojď za mnou.“

Vysoukal se ven a nechal svou užaslou novopečenou přítelkyni za záchodkem samotnou.

Kapitola 21

„Scusi!“ Robert Langdon se rozeběhl za studenty. „Scusate!“

Všichni se otočili a Langdon nasadil výraz zmateného turisty.

„Dov’è l’Istituto Statale d’Arte?“ zeptal se lámanou italštinou.

Jakýsi potetovaný mládenec bez zájmu vyfoukl cigaretový kouř. „Non parliamo italiano,“ odvětil sarkasticky s francouzským přízvukem.

Jedna z dívek mu vyčinila a zdvořile ukázala podél dlouhé zdi směrem k Římské bráně. „Più avanti, sempre dritto.“

Takže rovně, překládal si Langdon. „Grazie.“

V tu chvíli se zpoza záchodku jako na zavolanou nenápadně vynořila Sienna a došla až k nim. Langdon položil ztepilé dvaatřicátnici vlídně ruku na rameno. „To je moje sestra Sienna. Učí výtvarnou výchovu.“

„Tak s touhle účou bych si dal říct,“ utrousil potetovaný hoch anglicky a jeho kamarádi se uchechtli.

Langdon si jich nevšímal. „Porozhlížíme se tady ve Florencii po školách, kam by mohla jet na stáž. Můžeme jít s vámi?“

„Ma certo,“ usmálo se to italské děvče.

Když se skupinka blížila k policistům u Porta Romana, Sienna už živě konverzovala se studenty, zatímco Langdon se držel uprostřed hloučku, mírně se krčil a snažil se nepoutat pozornost.

Hledej, a nalezneš, pomyslel si. Představil si deset příkopů Zlých žlebů a tep se mu zrychlil vzrušením.

Catrovacer. Tahle písmena, jak si před chvilkou uvědomil, jsou jednou z největších záhad uměleckého světa, stovky let starou a nikdy nevyřešenou hádankou. V roce 1563 bylo poselství sestavené z těch deseti liter vepsáno na jednu vysokou stěnu ve florentském Starém paláci. Nalézalo se asi dvanáct metrů nad zemí a bez dalekohledu bylo sotva vidět. Takto se všem na očích schovávalo celá staletí, až si ho někdy v sedmdesátých letech minulého století všiml jeden dnes už slavný restaurátor, který se pak desítky let snažil rozluštit jeho význam. Teorií se vyrojilo mnoho, ale skutečný význam poselství je dodnes záhadou.

Pro Langdona tahle záhada paradoxně znamenala pevnou půdu pod nohama, bezpečný přístav v neznámém a pěkně rozbouřeném moři. Ve světě dějin umění a dávných tajemství byl doma spíš než ve světě biologických hrozeb a přestřelek.

Před nimi do Římské brány proudily další a další policejní vozy.

„Kristepane,“ hlesl ten tetovaný mladík. „Koho to hledají? Ten musel teda vyvést něco fakt příšernýho.“

Skupinka dorazila k hlavnímu vchodu do Akademie. Tady už shluk studentů sledoval dění u brány. Člen ostrahy u vchodu do školy se za svůj minimální plat nehodlal přetrhnout: sice ledabyle kontroloval studentské průkazky příchozích, ale mnohem víc ho zajímalo dění u Porta Romana.

Přes náměstí se rozlehlo skřípění brzd a do brány smykem vjela dobře známá černá dodávka.

Langdon si ji nepotřeboval dlouho prohlížet.

Oba se Siennou bez jediného slova využili příležitosti a proklouzli dovnitř se studenty.

Cesta vedoucí k Istituto Statale d’Arte je zaskočila svou aristokratickou krásou. Po obou stranách se elegantně klenuly mohutné duby a jejich sklánějící se koruny tvořily baldachýn rámující budovu v dálce – vybledle žlutou stavbu s trojitým portikem, stojící za rozlehlým oválným trávníkem.

Budova, jak Langdon věděl, vznikla – jako tolik jiných v tomto městě – na zakázku slavné dynastie, jež ovládala florentské politické dění v patnáctém, šestnáctém i sedmnáctém století.

Rodu Medicejských.

Už samotné jejich jméno se stalo symbolem Florencie. Za tři století vlády se jim povedlo nashromáždit nepředstavitelný majetek a získat mimořádný vliv: z téhle rodiny vzešli čtyři papežové a dvě francouzské královny, založila největší bankovní instituce celé Evropy a účetní systém zavedený Medicejskými, podvojné účetnictví založené na příjmech a výdajích, dodnes používají moderní banky.

Nejdůležitější odkaz Medicejských však není rázu ani finančního, ani politického, nýbrž uměleckého. Tihle možná nejštědřejší mecenáši, jaké umělecký svět kdy poznal, zadávali nekonečnou řadu zakázek, které živily plamen renesance. Na seznam těch, které Medicejští finančně zaopatřovali, se řadili velikáni od Leonarda da Vinci přes Galilea po Botticelliho, jehož nejslavnější obraz – Zrození Venuše – vznikl na objednávku Lorenza de’Medici, který si přál pro svého bratrance nějaké lechtivé dílo coby svatební dar.

Lorenzo de’Medici, ve své době díky velkoleposti, jíž se obklopoval, známý jako Lorenzo Nádherný, byl sám vynikající malíř a básník a proslul skvělým vkusem. V roce 1489 se mu zalíbilo dílo jednoho mladého florentského sochaře, a tak mu nabídl, aby se přestěhoval přímo do paláce Medicejských, kde by se mohl věnovat své tvorbě uprostřed nejvybranějších děl vysoké kultury. Pod patronátem Medicejských se mladičkému chlapci nesmírně dařilo a nakonec z mramoru vytesal dvě z nejslavnějších soch historie, Pietu a Davida. Dnes ho známe coby Michelangela. Někdy se říká, že tento tvůrčí génius je největším darem, který dal rod Medicejských lidstvu.

Vzhledem k uměleckému založení téhle rodiny by její členy jistě potěšilo, že se budova, před kterou nyní Langdon stál a jež původně sloužila jako stáje, proměnila v životem kypící výtvarnou akademii. Tohle klidné místo, kde dnes hledají inspiraci mladí umělci, bylo pro stavbu stájí zvoleno zcela záměrně: nacházelo se totiž v těsné blízkosti parku, který odjakživa přímo vybízel k projížďkám.

Zahrady Boboli.

Langdon se podíval vlevo: tyčila se tam vysoká zeď a za ní byly vidět koruny stromů. Ohromné zahrady jsou dnes vyhledávanou turistickou atrakcí. Langdon nepochyboval, že pokud se jim se Siennou povede do zahrad proniknout, určitě tudy bez povšimnutí projdou a Římské bráně se vyhnou. Zahrady byly rozlehlé a byla tu spousta možných úkrytů – hájky, labyrinty, umělé jeskyně, pseudoantické chrámy. A ještě důležitější byl fakt, že přes zahrady Boboli by se dostali do paláce Pitti, kamenné citadely a dávného sídla velkovévodů z rodu Medici, jehož sto čtyřicet místností bylo jedním z nejoblíbenějších turistických cílů v celé Florencii.

Jestli dojdeme do Palazzo Pitti, pomyslel si Langdon, budeme od mostu vedoucího do starého města, co by kamenem dohodil.

Co nejklidněji ukázal na vysokou zeď, která se táhla kolem zahrad. „Jak se dostaneme tamhle do toho parku?“ zeptal se. „Moc rád bych tam sestru vzal, než se vydáme na Akademii.“

„Odsud to nepůjde,“ zavrtěl hlavou tetovaný mládenec. „Vstup je docela daleko, až v paláci Pitti. Musíte přes Porta Romana a vzít to kolem.“

„Ale houby,“ vybuchla Sienna.

Všichni včetně Langdona se na ni udiveně otočili.

„No tak,“ ušklíbla se na studenty a přihladila si blonďatý culík. „To mi chcete říct, že se tam občas nevytratíte, abyste si dali špeka a trochu si zablbli?“

Studenti si vyměnili pohledy a vyprskli smíchy.

Tetovaný hoch byl zcela unešen. „Vy byste tady fakt měla učit, mladá paní.“ Odvedl Siennu k boční zdi budovy a ukázal za roh, k zadnímu parkovišti. „Vidíte tu boudu támhle vlevo? Za ní je stará nákladní rampa. Stačí po ní vylézt na střechu a pak seskočit na druhou stranu.“

To už byla Sienna na cestě. Blahosklonně se na Langdona ohlédla. „Tak pojď, brácho. Leda že by ses už na lezení přes plot necítil?“

Kapitola 22

Stříbrovlasá žena v dodávce opřela hlavu o neprůstřelné sklo a zavřela oči. Celý svět se s ní točil. Z těch injekcí, co jí dávali, jí bylo zle.

Potřebovala bych doktora, pomyslela si.

Jenže ozbrojený strážný vedle ní měl jasné rozkazy: její potřeby jsou vedlejší až do úspěšného splnění úkolu. A podle toho chaosu, který kolem podle zvuku panoval, jí bylo jasné, že to nebude nijak brzy.

Hlava se jí motala čím dál víc, začalo se jí špatně dýchat. Potlačovala novou vlnu nevolnosti a vzpomínala, jak se vlastně na tuhle surreálnou životní křižovatku dostala. Byla to otázka tak složitá, že ji ve svém momentálním stavu nebyla s to zodpovědět. Zato celkem s jistotou věděla, kde to všechno začalo.

V New Yorku.

Před dvěma lety.

Přiletěla tenkrát na Manhattan ze Ženevy, kde pracovala jako ředitelka Světové zdravotnické organizace neboli WHO. Tento atraktivní a vysoce respektovaný post zastávala už skoro deset let. Do New Yorku ji jakožto odbornici na přenosné choroby a epidemiologii pozvala OSN, měla tu přednášet o hrozbě pandemií v zemích třetího světa. Přednáška vyzněla velice optimisticky: doktorka Sinskeyová se zmínila o nejnovějších systémech včasné detekce chorob a léčebných programech, které navrhuje jak WHO, tak další organizace, a za svůj projev sklidila bouřlivé ovace.

Po přednášce na chodbě ještě debatovala s několika akademiky, když ji z hovoru vyrušil zaměstnanec OSN, jehož visačka prozrazovala vysokou diplomatickou funkci.

„Paní doktorko Sinskeyová, právě nás kontaktovala Rada pro zahraniční vztahy. Někdo by s vámi prý chtěl mluvit. Venku čeká auto.“

Doktorka Elizabeth Sinskeyová se udiveně a trochu znepokojeně omluvila a chopila se tašky. Jak limuzína uháněla po První avenui, byla čím dál nervóznější.

Rada pro zahraniční vztahy?

Ty fámy už slyšeli všichni, ji nevyjímaje.

Mezi bývalé členy RZV, soukromé názorové platformy založené ve dvacátých letech dvacátého století, patřili téměř všichni američtí ministři zahraničí, aspoň šest prezidentů, většina šéfů CIA, senátoři, soudci i členové legendárních dynastií, honosící se jmény jako Morgan, Rothschild nebo Rockefeller. Její členové měli v součtu tolik majetku a politického i ideového vlivu, že to Radě pro zahraniční vztahy vysloužilo přezdívku „nejvlivnější soukromý klub na světě“.

Jako ředitelka WHO byla Elizabeth na kontakt se světovými elitami zvyklá. Její letité nasazení u WHO spolu s přímočarým vystupováním jí nedávno vysloužilo uznání jednoho prestižního zpravodajského magazínu, který ji zařadil mezi dvacet nejvlivnějších lidí na světě. Tvář světového zdraví, napsali pod její fotografii. Vzhledem k tomu, že dětství v podstatě prostonala, to Elizabeth přišlo smutně komické.

Od šesti let trpěla silným astmatem. Lékaři jí na něj tehdy předepsali zcela nový lék se slibnými výsledky: byl to úplně první glukokortikoidový neboli steroidový přípravek a příznaky astmatu vyléčil přímo zázračně. Nečekané vedlejší účinky léku se bohužel projevily teprve za pár let, v pubertě: vůbec se jí nespustil menstruační cyklus. Nikdy nezapomene na ten ponurý okamžik, kdy se v lékařské ordinaci dozvěděla, že její reprodukční orgány jsou trvale postižené. To jí bylo devatenáct.

Elizabeth Sinskeyová nemohla mít děti.

Čas tu prázdnotu vyléčí, ujišťoval ji lékař, ale její smutek a hněv jen a jen narůstal. Léky, které ji okradly o schopnost počít dítě, ji bohužel nepřipravily o pudovou touhu po mateřství. S tímhle nenaplnitelným instinktem bojovala celé desítky let. Ještě dnes, když už jí bylo šedesát jedna, v ní při pohledu na matku s dítětem pokaždé zaryl osten prázdnoty.

„Už tam budeme, paní doktorko,“ oznámil šofér.

Elizabeth si narychlo pročísla dlouhé šedé vlasy a letmo se prohlédla v zrcátku. To už auto zastavilo; byli v luxusní části Manhattanu a řidič jí pomáhal ven.

„Počkám tu na vás,“ řekl. „Až skončíte, můžeme rovnou vyrazit na letiště.“

Newyorské ústředí Rady pro zahraniční vztahy sídlilo v nenápadném klasicistním domě na rohu Park Avenue a Osmašedesáté ulice; kdysi v něm žil jeden z majitelů Standard Oil. Fasáda nevtíravě splývala s elegantním okolím a nic nenaznačovalo jedinečný účel téhle budovy.

„Dobrý den, paní doktorko,“ uvítala ji korpulentní recepční. „Tudy, prosím. Už vás očekává.“

Fajn, ale kdo? Následovala recepční přepychovou chodbou až k zavřeným dveřím. Žena na ně spěšně zaťukala, otevřela a pokynula Elizabeth, aby vstoupila.

Elizabeth vešla a dveře se za ní zavřely.

Jediné světlo v nevelké, tmavé konferenční místnosti vycházelo z velké obrazovky. Před ní stál jakýsi vysoký, štíhlý stín a díval se na Elizabeth. Do tváře tomu člověku neviděla, ale cítila sílu, jež z něj sálala.

„Děkuji, že jste za mnou přišla, doktorko Sinskeyová,“ ozval se břitký mužský hlas. Ten úzkostlivě přesný přízvuk prozrazoval, že dotyčný pochází z Elizabetiny domoviny – ze Švýcarska nebo možná z Německa.

„Posaďte se, prosím,“ pokynul jí k židli.

My se nepředstavíme? Elizabeth si sedla. Na obrazovce se mihotal podivný výjev, který ji nikterak neuklidňoval. Co to má být?

„Byl jsem dopoledne na vaší přednášce,“ promluvil stín. „Přijel jsem z velké dálky, abych si vás poslechl. A bylo to působivé.“

„Díky,“ odpověděla.

„A s dovolením bych také dodal, že jste mnohem krásnější, než jsem si představoval: navzdory vašemu věku a krátkozrakému názoru na zdraví světové populace.“

Elizabeth poklesla brada. Ta poznámka byla v tolika ohledech urážlivá… „Prosím?“ opáčila a zamžourala do tmy. „Kdo jste? A proč jste mě sem zavolal?“

„Omlouvám se za ten nepodařený pokus o vtip,“ odvětil štíhlý stín. „Důvod vaší přítomnosti vám objasní obrázek na monitoru.“

Sinskeyová se zadívala na děsuplnou malbu: zobrazovala moře lidí, davy churavě vyhlížejících nahých postav, které v hustém propletenci lezly jedna přes druhou.

„Velký Doré,“ vysvětloval muž. „A jeho mimořádně temná interpretace Dantovy představy pekla. Doufám, že na vás působí příjemně… protože právě k ní směřujeme.“ Odmlčel se a zvolna přistoupil blíž. „Dovolte mi vysvětlit proč.“

Jak se k ní blížil, jako by s každým krokem rostl. „Teď vezmu tenhle kus papíru a roztrhnu ho na dva kusy.“ Zastavil se u stolu, zvedl list papíru a hlučně ho přetrhl vejpůl. „A když pak ty dvě poloviny dám na sebe…“ Položil obě poloviny jednu na druhou. „A když to celé zopakuju…“ Opět papíry roztrhl a položil na sebe. „Mám teď hromádku čtyřikrát silnější než ten původní list. Je to tak?“ V tom šeru se zdálo, že mu oči žhnou jako uhlíky.

Elizabeth se nelíbil ani jeho pohrdavý tón, ani agresivní postoj. Nic neříkala.

„A teď budu mluvit hypoteticky,“ pokračoval a dál se k ní blížil. „Pokud je původní list papíru silný desetinu milimetru a pokud tenhle postup zopakujeme… řekněme… padesátkrát, víte, jak bude tahle hromádka vysoká?“

Elizabeth se naježila. „Jistěže vím,“ odsekla ještě nerudněji, než zamýšlela. „Bude to jedna desetina milimetru krát dvě na padesátou. Geometrická posloupnost se tomu říká. Smím se zeptat, proč tu jsem?“

Muž se pousmál a uznale přikývl. „Jistě. A dokážete odhadnout, jak by to vypadalo? Tedy desetina milimetru krát dvě na padesátou? Víte, jak silná by taková hromádka papíru byla?“ Odmlčel se jen velice krátce. „Naše hromádka papíru by po pouhých padesáti zdvojnásobeních dosahovala téměř… ke Slunci.“

Elizabeth to nepřekvapilo. S omračující silou geometrického růstu se při své práci setkávala dnes a denně. Šíření nákazy, množení nakažených buněk, odhady počtů obětí…“Omlouvám se, pokud to vyzní trochu naivně,“ prohlásila s neskrývaným rozhořčením, „ale nechápu, kam tím míříte.“

„Kam tím mířím?“ Tiše se uchechtl. „Mířím k tomu, že dějiny populačního růstu lidstva jsou ještě dramatičtější. Lidská populace, stejně jako ta naše hromádka papírů, má skromné začátky, ale děsivý potenciál.“

To už zase přecházel po místnosti. „Vezměte si tohle: lidstvu trvalo tisíce let – od jeho zrodu do začátku devatenáctého století –, aby dosáhlo počtu jedné miliardy jedinců. Kupodivu mu trvalo jen asi sto let, aby se zdvojnásobilo na dvě miliardy ve dvacátých letech minulého století. Dalších sotva padesát let stačilo, aby se počet lidí opět zdvojnásobil na čtyři miliardy v letech sedmdesátých. Jak asi víte, máme nakročeno k osmi miliardám. Jen během dneška na Zemi přibylo dalšího čtvrt milionu lidí. Čtvrt milionu! A totéž se za všech okolností opakuje den co den. Momentálně každý rok přibývá co do počtu obyvatel ekvivalent Německa.“

Muž se zastavil. Teď už se tyčil přímo nad Elizabeth. „Kolik vám je let?“

Což byla další neomalenost, ale jakožto hlava WHO byla doktorka Sinskeyová zvyklá čelit protivenstvím diplomaticky. „Šedesát jedna.“

„A věděla jste, že když budete žít dalších devatenáct let, tedy do osmdesáti, dožijete se toho, že se během vašeho života počet obyvatel Země ztrojnásobí? Ztrojnásobí – za jediný život. Pomyslete na ty důsledky. Jak víte, Světová zdravotnická organizace opět změnila předpovědi: nyní předpokládá, že do poloviny tohoto století bude na Zemi žít devět miliard lidí. Zvířecí druhy vymírají čím dál rychleji. Poptávka po tenčících se přírodních zdrojích se už dnes raketovým tempem zvyšuje. Pitná voda začíná být čím dál vzácnější. Podle všech biologických měřítek náš druh dávno přesáhl udržitelné množství jedinců. A tváří v tvář této katastrofě se Světová zdravotnická organizace – strážce zdraví téhle planety – věnuje léčbě cukrovky, zásobování krevních bank nebo boji proti rakovině.“ Odmlčel se a zpříma se na ni zahleděl. „Takže jsem vás sem pozval, abych se vás na rovinu zeptal, proč sakra nemá WHO odvahu tuhle věc rázně rozetnout.“

To už v Elizabeth vřela krev. „Ať jste, kdo jste, musíte zatraceně dobře vědět, že WHO bere problém přelidnění velice vážně. Právě nedávno jsme za miliony dolarů vyslali do Afriky lékaře, kteří tu rozdávají kondomy a vzdělávají obyvatele v otázkách kontroly porodnosti.“

„Ó ano,“ prohodil uštěpačně ten štíhlý muž. „A v patách jim kráčela ještě větší armáda katolických misionářů a vykládala Afričanům, že kdo používá kondom, přijde do pekla. Dneska Afrika čelí nové ekologické hrozbě – skládkám přetékajícím nepoužitými kondomy.“

Elizabeth měla co dělat, aby mlčela. V tomhle ohledu měl sice pravdu, nicméně moderní katolická církev už se proti vatikánskému vměšování do otázek plánovaného rodičovství začala ozývat. Například Melinda Gatesová, sama věřící katolička, statečně riskovala nelibost své církve, když na projekty věnující se kontrole porodnosti na celém světě věnovala 560 milionů dolarů. Elizabeth Sinskeyová se mnohokrát nechala slyšet, že Bill a Melinda Gatesovi by za to, co prostřednictvím své nadace udělali pro světové zdraví, zasloužili svatořečit. Bohužel ta jediná instituce, která by jim byla schopná status světců zaručit, jaksi nevidí křesťanskou podstatu jejich konání.

„Doktorko Sinskeyová,“ pokračoval stín, „WHO stále ještě nepochopila, že na světě existuje jen jeden jediný zdravotní problém.“ Opět ukázal na ponurý obraz na monitoru, na ten semknutý propletenec těl. „A to tento.“ Odmlčel se. „Je mi jasné, že jako vědkyně možná nejste zběhlá v klasické literatuře a výtvarném umění, takže mi dovolte, abych vám celou věc vysvětlil vaším jazykem: snad mě pochopíte lépe.“

V místnosti se na okamžik úplně setmělo, pak se monitor opět rozzářil.

Obrázek, který se na něm objevil, už Elizabeth viděla mnohokrát, a přesto v ní pokaždé vzbudil děsivý pocit nevyhnutelnosti.

V místnosti se rozhostilo tíživé ticho.

„Ano,“ promluvil konečně ten čahoun, „na toto není vhodnější odpovědi než vyděšené mlčení. Dívat se na ten graf, to je trochu jako hledět do světel rozjeté lokomotivy.“ Zvolna se otočil k Elizabeth a opět jí věnoval upjatě pohrdavý úsměv. „Nějaké otázky, paní doktorko?“

„Jenom jednu,“ odpověděla úsečně. „Chcete mi tu dělat kázání, nebo mě urážet?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Jeho hlas byl najednou děsivě vemlouvavý. „Chci vám nabídnout spolupráci. Nepochybně je vám jasné, že přelidnění je zdravotní otázka. Patrně jste ale bohužel nepochopila, že se podepíše přímo na lidské duši. V tísnivé atmosféře přelidnění začnou krást i ti, které by to předtím ani nenapadlo, jen aby nakrmili své rodiny. Ti, kteří by dříve nikoho nezabili, teď zabíjet budou, aby zaopatřili své děti. Ze dna začnou vzlínat všechny Dantovy smrtelné hříchy – závist, obžerství, zrada, vražda a tak dále, budou stoupat až na hladinu lidství a budou nabírat na síle zároveň s tím, jak se bude vytrácet naše pohodlí. Čelíme bitvě o lidskou duši.“

„Jsem bioložka. Já zachraňuji životy, ne duše…“

„Ujišťuji vás, že v nadcházejících letech se vám životy budou zachraňovat stále hůř. Přelidnění plodí mnohem horší důsledky než jen duchovní nespokojenost. V Machiavellim je jedna pasáž –“

„Ano,“ přerušila ho a zpaměti ta slavná slova ocitovala: „‚Až budou všechny končiny světa tak překypovat obyvatelstvem, že se lidé neuživí tam, kde jsou, ale nebudou se ani moci přestěhovat jinam, pak se svět sám očistí.‘“ Vzhlédla k němu. „Tenhle citát zná ve WHO každý.“

„Výborně. V tom případě asi taky víte, že Machiavelli za přirozený způsob, jímž se svět očišťuje, označoval morové epidemie.“

„Ano, a jak jsem se zmiňovala ve svém projevu, přímý vztah mezi hustotou populace a pravděpodobností rozsáhlých epidemií si dobře uvědomujeme, ale také nepřetržitě vyvíjíme nové metody detekce a léčby chorob. WHO si je poměrně jistá, že příštím pandemiím dokážeme zabránit.“

„To je škoda.“

Elizabeth se na něj nevěřícně zadívala. „Prosím?“

„Paní doktorko,“ zasmál se ten muž podivným smíchem, „vy o zvládání epidemií mluvíte, jako by to bylo něco bůhvíjak pozitivního.“

Vytřeštěně k němu vzhlédla. Náhle nebyla schopná slova.

„Vida,“ pronesl dlouhán tónem soudního obhájce, „a tohle je předsedkyně Světové zdravotnické organizace, tedy to nejlepší, co může WHO nabídnout. Hrozná představa, když se to tak vezme. Předvedl jsem vám, do jaké zkázy se řítíme.“ Na obrazovce se opět objevil výjev se svíjejícími se těly. „Připomněl jsem vám nezměrnou sílu nekontrolovaného populačního růstu.“ Ukázal na hromádku papírů. „Upozornil jsem vás, že stojíme na samém kraji duchovního kolapsu.“ Odmlčel se a otočil se přímo k ní. „A jak zní vaše odpověď? Kondomy pro Afriku!“ Pohrdavě se ušklíbl. „To je asi podobné, jako kdyby se na nás řítil asteroid a my bychom se oháněli plácačkou na mouchy. Tahle časovaná bomba už netiká. Ta už vybuchla, a pokud neučiníme drastická opatření, stane se naším novým Bohem exponenciální matematika. A takový Bůh je mstivý. Dantova vize pekla se zhmotní přímo tady na Park Avenue, davy lidí se budou válet ve vlastních výkalech… přírodní výběr řízený přírodou samotnou.“

„Skutečně?“ vybuchla Elizabeth. „A jak tedy podle vás vypadá udržitelná budoucnost? Kolik lidí má ideálně obývat Zemi? Jak zní to kouzelné číslo, které lidstvu zaručí, že bude vzkvétat na věky věků a v dostatku?“

Dlouhán se usmál. Ta otázka se mu zjevně líbila. „Každý ekolog nebo statistik vám řekne, že největší šance na dlouhodobé přežití má lidstvo v počtu kolem čtyř miliard jedinců.“

„Čtyři miliardy?“ obořila se na něj Elizabeth. „Momentálně je těch miliard sedm. Na tohle už je trochu pozdě.“

Vysokému muži zajiskřilo v očích. „Myslíte?“

Kapitola 23

Robert Langdon tvrdě dopadl na měkkou zem pod zdí obklopující jižní, hustě zalesněný cíp zahrad Boboli. Sienna přistála vedle něj. Okamžitě se zvedla, oprášila se a rozhlédla se kolem.

Stáli na mýtince zarostlé mechem a kapradím na kraji jakéhosi hájku. Palazzo Pitti odtud vůbec nebyl vidět a Langdon měl pocit, že se ocitli v nejodlehlejším koutě parku. Dobré na tom bylo, že v tuhle ranní hodinu tady nenarazí ani na turisty ani na dělníky.

Zahleděl se na oblázkovou cestičku, která se ladně vinula kopcem dolů do lesa prostírajícího se před nimi. Tam, kde cestička mizela mezi stromy, stála na dokonale zvoleném místě mramorová socha. Langdona to nepřekvapilo. Na podobě zahrad Boboli se podepsali mimořádní umělci, jako byl Niccolò Tribolo, Giorgio Vasari nebo Bernardo Buontalenti: mozkový trust estetických velikánů vytvořil na tomto pětačtyřicetihektarovém plátně mistrovské dílo, kterým se lze procházet.

„Když se dáme na severovýchod, dojdeme k paláci,“ ukázal Langdon po cestičce. „Tam se vmísíme mezi turisty a nepozorovaně vyklouzneme. Myslím, že otvírají v devět.“

Podíval se na zápěstí, aby zjistil čas, ale tam, odkud na něj vždycky koukal Mikymaus, bylo teď prázdno. Mimoděk zauvažoval, jestli hodinky zůstaly v nemocnici se zbytkem jeho šatstva a jestli se s nimi ještě někdy shledá.

Sienna se vzdorně rozkročila. „Roberte, než se vydáme dál, chci vědět, kam míříme. Co tě napadlo o Zlých žlebech? Říkal jsi, že jsou jinak řazené.“

Langdon ukázal k zarostlému místu před nimi. „Nejdřív pojďme někam, kde nebudeme tak na ráně.“ A jako první vyrazil po cestě, která se stáčela do dolíku skrývajícího romantické zákoutí s několika betonovými lavičkami vytvořenými technikou faux-bois a s malou kašnou. Pod stromy bylo zřetelně chladněji.

Langdon vytáhl z kapsy projektor a začal s ním třást. „Autor tohohle digitálního obrazu nejen přidal hříšníkům ve Zlých žlebech písmena, ale také změnil pořadí hříchů.“ Vyskočil na jednu z laviček, takže se rázem tyčil vysoko nad Siennou, a namířil si projektorem k nohám. Na desce lavičky vedle Sienny se matně zhmotnila BotticellihoMappa dell’Inferno.

Langdon ukázal na oblast u vrcholku obráceného trychtýře, která byla rozdělená na několik vrstev. „Vidíš ta písmena v deseti příkopech Zlých žlebů?“

Sienna si je našla a přečetla je shora dolů. „Catrovacer.“

„Správně. Což nic neznamená.“

„Ale ty tvrdíš, že ty příkopy někdo zamíchal?“

„Vlastně je to ještě jednodušší. Kdyby sis ty vrstvy představila jako balíček karet, nebyly by ani zamíchané, jen rozdělené na dvě hromádky. V každé hromádce jsou karty ve správném pořadí, ale když obě položíš na sebe, začíná balíček od špatné karty.“ Langdon ukázal na deset příkopů Zlých žlebů. „Podle Dantova textu by na nejvyšší úrovni měli být svůdci bičovaní zlými duchy. V naší verzi máme svůdce… o dost níž, až na úrovni osm.“

Sienna se zadívala na blednoucí obraz před sebou a přikývla. „Dobře. To si umím představit. Takže první příkop je teď osmý.“

Langdon si strčil projektor do kapsy a seskočil na cestičku. Sebral ze země klacík a do hlíny hned vedle cestičky začal čmárat písmena. „V naší upravené verzi pekla jdou písmena za sebou takhle.“

C

A

T

R

O

V

A

C

E

R

„Catrovacer,“ přečetla Sienna.

„Ano. A tady se ten pomyslný balíček dělí na dvě hromádky.“ Langdon nakreslil čáru pod sedmým písmenem a počkal, aby si Sienna mohla jeho výtvor prostudovat.

C

A

T

R

O

V

A

–

C

E

R

„No dobře,“ vyhrkla. „Catrova. Cer.“

„Přesně. A kdybychom chtěli karty zase seřadit, prostě hromádky přehodíme.“

Sienna se opět zahleděla na písmena. „Cer. Catrova.“ Bez valného zájmu pokrčila rameny. „Pořád to nedává smysl…“

„Cer catrova,“ opakoval Langdon. Odmlčel se a obě slova zopakoval, jen je spojil dohromady. „Cercatrova.“ A nakonec je vyslovil s pauzou uprostřed. „Cerca… trova.“

Sienna hlasitě zalapala po dechu a střelila po Langdonovi pohledem.

„Ano,“ usmál se Langdon. „Cerca trova.“

Cerca trova. Dvě italská slova, která vyjadřují tvary sloves „hledat“ a „nalézt“.

Spojí-li se do věty – cerca trova –, stane se z nich synonymum biblického citátu „Hledej, a nalezneš“.

„Ty tvoje halucinace!“ vykřikla Sienna bez dechu. „Ta žena se závojem! Ta ti přece pořád opakuje, abys hledal a nalezl!“ Vyskočila. „Roberte, uvědomuješ si, co to znamená? Ty už jsi tahle slova měl v podvědomí! Chápeš to? Ty jsi tu větu musel rozluštit, ještě než ses dostal do nemocnice! Zřejmě jsi ten obrázek z projektoru už viděl, jen jsi na to zapomněl!“

Má pravdu, uvědomil si Langdon; ze samého soustředění na danou šifru ho vůbec nenapadlo, že tohle všechno možná už prožil.

„Před chvilkou jsi říkal, že La Mappa ukazuje na nějaké konkrétní místo ve starém městě. Pořád netuším, kde to má být.“

„Cerca trova… nic ti to neříká?“

Pokrčila rameny.

Langdon se pro sebe pousmál. Konečně Sienna něco neví. „Jak to tak vypadá, tahle věta ukazuje velice konkrétně na slavnou fresku, která je k vidění v Palazzo Vecchio – je to Battaglia di Marciano Giorgia Vasariho v Sále pěti set. K hornímu okraji fresky napsal Vasari maličkými, sotva viditelnými písmeny cerca trova. O tom, proč to udělal, existuje spousta teorií, ale zatím žádný důkaz.“

V tu chvíli jim nad hlavami tence zabzučel jakýsi malý stroj, který zčistajasna přeletěl nad zeleným baldachýnem stromů. Ten zvuk zněl nepříjemně blízko, a když stroj prolétal kolem, Langdon i Sienna ztuhli.

Jakmile zmizel, Langdon skrz koruny stromů zamžoural vzhůru. „Jenom hračka,“ oddechl si a pohledem sledoval, jak se devadesáticentimetrová helikoptéra na dálkové ovládání v dálce otáčí. Bzučela jako velký a notně rozzuřený komár.

Sienna neztrácela ostražitý výraz. „Zůstaň stát.“

Helikoptéra už dokončila otočku a vracela se směrem k nim; nad korunami stromů opět proletěla kolem, tentokrát nad mýtinkou vlevo od nich.

„To není hračka,“ zašeptala Sienna. „To je průzkumný dron. Zřejmě má na sobě videokameru a záznam posílá v přímém přenosu… bůhvíkomu.“

Langdon sledoval, jak helikoptéra mizí zpátky k bráně Porta Romana a výtvarné akademii, a tuhly mu rysy.

„Netuším, co jsi provedl,“ podotkla Sienna, „ale zřejmě tě nějaké hodně velké zvíře moc chce najít.“

Helikoptéra se opět stočila a zvolna postupovala podél obvodové zdi, ze které právě seskočili.

„Někdo na akademii si nás asi všiml a oznámil to,“ soudila Sienna, která v tu chvíli už kráčela po stezce. „Musíme vypadnout. Hned.“

Dron odbzučel směrem k nejzazší části zahrad; Langdon nohou smazal písmena načmáraná v hlíně a pospíchal za Siennou. Hlavou mu vířily myšlenky týkající se slov cerca trova, fresky Giorgia Vasariho i Siennino mínění, že už poselství z projektoru musel jednou vyluštit. Hledej, a nalezneš.

A ve chvíli, kdy vcházeli na další mýtinu, mu náhle hlavou bleskla ohromující myšlenka. Se zamyšleným výrazem se zastavil na místě.

I Sienna se zastavila. „Copak je, Roberte?“

„Nic jsem neudělal,“ vydralo se mu z úst.

„O čem to mluvíš?“

„Myslel jsem, že mě ti lidi honí, protože jsem provedl něco strašného.“

„V nemocnici ses každopádně pořád dokola omlouval.“

„Já vím. Jenže já měl doteď za to, že jsem mluvil anglicky.“

Sienna se na něj překvapeně zadívala. „Tys přece mluvil anglicky.“

Langdonovy modré oči těkaly rozčilením. „Sienno, když jsem opakoval to svoje ve… sorry, neomlouval jsem se. To jsem jen nezřetelně drmolil něco o tajném poselství na té fresce v Palazzo Vecchio!“ Pořád ještě v duchu slyšel svůj horečnatý hlas.

Sienna se stále ještě tvářila nechápavě.

„Ještě nic?“ To už se Langdon šťastně culil. „Já neříkal very sorry. Opakoval jsem jméno malíře – Vasari. Vasari!“

Kapitola 24

Vayentha dupla na brzdu.

Motocykl ve smyku hlasitě zaskřípěl, nechal na asfaltu Viale del Poggio Imperiale dlouhou černou čáru a nakonec prudce zastavil na konci zcela neočekávané řady stojících aut. Viale del Poggio byla úplně ucpaná.

Tak na tohle nemám čas!

Vayentha se vykláněla dopředu a snažila se přes střechy aut zjistit, proč to zdržení. Už takhle si hodně zajela, aby se vyhnula PZO a celému tomu poprasku v činžovním domě, a teď se potřebovala dostat do starého města a vystěhovat se z hotelového pokoje, kde měla několik posledních dní téhle mise základnu.

Propustili mě! Musím zmizet z města.

Jenže smůla se jí zřejmě měla lepit na paty i dál. Cesta, kterou do centra zvolila, byla ucpaná. Náladu na čekání Vayentha rozhodně neměla, a tak přidala plyn, s burácením prosvištěla podél fronty aut a úzkou uličkou se řítila vpřed, dokud neměla ucpanou křižovatku na dohled. Na kruhový objezd tu ústilo šest hlavních městských dopravních tepen. A za objezdem se tyčila Porta Romana neboli Římská brána, jedno z nejrušnějších míst ve Florencii a brána do starého města.

Co se to tu sakra děje?

Teprve teď si všimla, že se celé okolí přímo hemží policisty: stál tu zátaras, policejní kontrola. A vzápětí uprostřed vší té vřavy zahlédla něco, co ji přimrazilo na místě: u povědomé černé dodávky tu stálo několik agentů v černém a řvali rozkazy na policisty.

Nebylo pochyb, že patří k PZO. Vayentha si jen nedokázala představit, co tady chtějí.

Leda že by…

Vayentha těžce polkla. Napadla ji možnost, o níž se skoro neodvažovala uvažovat. Copak Brüderovi utekl i Langdon? Připadalo jí to nemyslitelné: jeho šance na útěk byly takřka nulové. Jenže Langdon nepracoval sám a Vayentha se už na vlastní kůži přesvědčila, jak je ta blondýna schopná.

Poblíž se objevil policista; chodil od auta k autu a ukazoval fotografii pohledného muže s hustou tmavou kšticí. Vayentha okamžitě poznala novinový snímek Roberta Langdona. Srdce jí poskočilo.

Takže Langdon Brüderovi upláchl…

Je pořád ve hře!

Vayentha jako zkušený stratég začala okamžitě vyhodnocovat, jak tenhle vývoj událostí mění její situaci.

Možnost číslo jedna – vzít nohy na ramena.

Zkazila důležitou práci pro probošta a vysloužila si tím propuštění. Pokud bude mít štěstí, čeká ji formální prošetření záležitosti a patrně konec kariéry. Pokud ale štěstí mít nebude a její zaměstnavatel je přísnější, než se domnívala, možná se bude do konce života v jednom kuse ohlížet a přemýšlet, zda jí náhodou Konsorcium není v patách.

Teď mám ještě jednu možnost.

Dokončit misi.

Pokračovat v plnění úkolu sice šlo zcela proti pravidlům propouštěcího protokolu, ale Langdonův útěk jí dával příležitost vrátit se k původnímu zadání.

Jestli se Brüderovi nepovede Langdona dopadnout… pomyslela si a puls se jí zrychlil. A jestli se to povede mně…

Bylo to sice dost nepravděpodobné, nicméně pokud se Langdonovi skutečně povedlo zmizet a pokud se Vayentha úspěšně vloží do hry a svou práci dokončí, podaří se jí bez cizího přispění vytáhnout Konsorcium z bryndy a probošt bude muset chtě nechtě přimhouřit oko.

Nepropustí mě, pomyslela si. A třeba mě dokonce povýší.

V tom okamžiku si uvědomila, že celá její budoucnost teď závisí na jediném zásadním činu. Musím najít Langdona dřív než Brüder.

Což nebude nic jednoduchého. Brüder měl k dispozici neomezené množství lidí i širokou škálu špičkových sledovacích pomůcek. Vayentha pracovala sama. Znala nicméně jednu informaci, kterou neznal Brüder, probošt ani policie.

Tuším, kam má asi Langdon namířeno.

Protúrovala motorku, otočila ji o sto osmdesát stupňů a vyrazila stejnou cestou, odkud přijela. Ponte alle Grazie, pomyslela si. To byl most severně odtud. Do starého města přece nevede jen jediná cesta.

Kapitola 25

To nebyla omluva, uvažoval Langdon. Bylo to jméno malíře.

„Vasari,“ vypravila ze sebe Sienna a překvapením o krok couvla. „To je přece ten malíř, co do své fresky schoval slova cerca trova.“

Langdon se neubránil úsměvu. Vasari. Vasari. Nejen že tohle odhalení vrhalo na jeho podivnou situaci aspoň ždibec světla, ale také to znamenalo, že už nemusí přemýšlet, čeho strašného se to dopustil.

„Tys už ten Botticelliho obraz určitě musel vidět, než tě postřelili. Věděl jsi, že obsahuje šifru ukazující k Vasariho fresce. Proto jsi po probuzení opakoval Vasariho jméno!“

Langdon se snažil něco z toho vyvodit. O Giorgiovi Vasarim – malíři, architektovi a spisovateli ze šestnáctého století – s oblibou říkával, že to je „první kunsthistorik na světě“. Vasari sice vytvořil stovky obrazů a navrhl desítky budov, ale do dějin se zapsal nejtrvaleji svou knihou Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů,souborem životopisů italských umělců, který je na katedrách dějin umění dodnes povinnou četbou.

Heslem cerca trova se Vasari navrátil do obecného povědomí asi před třiceti lety, kdy bylo tohle jeho „tajné poselství“ objeveno vysoko na rozlehlé fresce v Sále pěti set v Palazzo Vecchio. Maličká, sotva viditelná písmenka jsou vepsána na zelené bitevní zástavě a v mumraji bojového výjevu skoro nejsou vidět. Názory na to, proč Vasari tohle zvláštní poselství na fresku ukryl, se různí – podle převažujícího mínění tím chtěl ale budoucím generacím naznačit, že za třícentimetrovou mezerou za touto zdí se skrývá ztracená Leonardova nástěnná malba.

Sienna nervózně zvedala oči ke korunám stromů. „Ještě něčemu nerozumím. Jestli se tedy nemáš za co omlouvat, proč se tě někdo snaží zabít?“

Totéž vrtalo hlavou i Langdonovi.

Předení pozorovacího dronu opět zesílilo a Langdonovi bylo jasné, že nastal rozhodující moment. Zatím netušil, jak Vasariho Battaglia di Marciano souvisí s DantovýmPeklem nebo s tím, že ho včera někdo postřelil. Konečně ale měl pocit, že se před ním rýsuje aspoň něco konkrétního.

Cerca trova.

Hledej, a nalezneš.

A opět zahlédl tu stříbrovlasou ženu, která na něj volá přes řeku. Čas se krátí! Byl si téměř jistý, že pokud existují nějaké odpovědi, budou ve Starém paláci.

Hlavou mu bleskla zásada starořeckých potápěčů, kteří v korálových jeskyních Egejských ostrovů lovili humry: když vpluješ do tmavého tunelu, dostaneš se vždy na místo, za kterým už nemáš v plicích dost vzduchu na návrat zpátky. Pak je tvou jedinou možností plavat kupředu do neznáma… a modlit se, aby tam někde byla cesta ven.

Langdon přemítal, jestli už k takovému místu náhodou nedospěli i oni.

Zadíval se na labyrint stezek před sebou. Jestli se jim se Siennou povede dostat se do paláce Pitti a ven ze zahrad, je to pak do starého města už jen kousek přes nejslavnější most pro pěší na světě – Ponte Vecchio. Na něm je vždycky dost lidí, tam hravě splynou s davem. A odtud už je Palazzo Vecchio, co by kamenem dohodil.

Helikoptéra bzučela stále blíž a Langdona na okamžik přemohla únava. Když tedy neříkal „very sorry“, možná nebylo nejmoudřejší utíkat před policií.

„Oni mě stejně chytí, Sienno,“ utrousil. „Třeba by bylo lepší se jim vzdát.“

Sienna si ho změřila vyděšeným pohledem. „Roberte, pokaždé když se zastavíš, začne po tobě někdo střílet! Musíš zjistit, do čeho ses to zapletl. Musíš se jít podívat na tu Vasariho fresku a doufat, že ti to osvěží paměť. Třeba díky ní zjistíš, kde se vzal ten projektor a proč ho máš u sebe.“

Langdon si vzpomněl, jak ta žena s ostnatým účesem chladnokrevně odstřelila doktora Marconiho… a jak po nich stříleli ti vojáci… a jak se k Římské bráně sjížděli carabinieri… a teď po nich v zahradách Boboli pátrá dron… Mlčky si promnul unavené oči a zvažoval, jaké má možnosti.

„A Roberte?“ Sienna zvýšila hlas. „Ještě něco. Předtím mi to tak nepřišlo, ale mohlo by to být důležité.“

Langdon si všiml, jak vážným tónem to pronesla.

„Chtěla jsem ti to říct už u mě doma,“ pokračovala, „ale…“

„Copak?“

Sienna našpulila rty a jako by znejistěla. „Když ses dostal do nemocnice, blouznil jsi a snažil ses nám něco říct.“

„Ano,“ přikývl Langdon. „Mumlal jsem Vasari, Vasari.“

„To sice ano, ale ještě předtím… ještě než jsme to stihli nahrát, hned v prvních chvílích, jsi řekl něco, co mi utkvělo. Vyslovil jsi to jen jednou, ale rozuměla jsem ti správně, tím jsem si naprosto jistá.“

„A co to bylo?“

Sienna vzhlédla k dronu a pak sjela očima na Langdona. „‚Vím, jak to najít, mám klíč… jestli se mi to nepovede, zbude jen smrt,‘ říkal jsi.“

Langdon na ni zůstal zírat. Na víc se nezmohl.

„Původně jsem si myslela, že jsi mluvil o tom, cos měl v kapse saka, ale teď si tím tak jistá nejsem,“ pokračovala Sienna.

Jestli se mi to nepovede, zbude jen smrt? Ta slova na Langdona zapůsobila jako rána pěstí. Hlavou se mu opět mihly ty dotírající obrazy smrti – Dantovo Peklo, symbol biologické hrozby, maska morového felčara – následované úpěnlivou tváří té krásné šedovlasé ženy za krvavou řekou. Hledej, a nalezneš! Čas se krátí!

Do přítomnosti ho vrátil Siennin hlas. „To, k čemu ukazuje tenhle projektor, nebo ta věc, kterou se snažíš najít, musí být mimořádně nebezpečné. A že po nás někdo pátrá…“ Téměř neznatelně se zajíkla a chvilku se musela vzpamatovávat. „Tak si to vezmi: zrovna po tobě za bílého dne stříleli – a navíc stříleli po mně, která s tím nemám nic společného! Vyjednávat s tebou zřejmě nikdo nehodlá. Vaše úřady po tobě jdou taky – volal jsi o pomoc, a oni na tebe poslali vraha.“

Langdon nepřítomně zíral na zem. Sdělil americký konzulát té vražedkyni místo jeho pobytu, nebo ji přímo vyslal? To bylo úplně jedno. V obou případech mu z toho vycházelo totéž. Moje vlastní vláda stojí proti mně.

Zadíval se Sienně do kurážných hnědých očí. Jak jsem ji do toho mohl zaplést? „Kéž bych věděl, co hledáme. To bychom v tom pak hned měli jasno.“

Sienna přikývla. „Ať je to co je to, nejspíš to budeme muset najít. Přinejmenším se tak dostaneme do výhodnější pozice.“

Proti její logice bylo těžké něco namítat. Langdon byl jako na trní. Jestli se mi to nepovede, zbude jen smrt. Celé dnešní ráno narážel na jeden morbidní symbol za druhým – biologická hrozba, mor, Dantovo peklo… Samozřejmě neměl žádné důkazy o tom, co vlastně hledá, ale bylo by naivní, kdyby se aspoň nezamyslel nad možností, že tu je ve hře nějaká smrtící epidemie nebo masivní biologická hrozba. Jenže jestli to je pravda, tak proč by mu měla jít po krku americká vláda?

Copak si myslí, že jsem zapletený do nějakého připravovaného útoku?

To byl naprostý nesmysl. Tady musí jít o něco jiného.

Langdon si opět vzpomněl na tu šedovlasou dámu. „Ještě ta žena z mých halucinací. Mám pocit, že bychom ji měli najít.“

„V tom případě se spolehni na svoje pocity,“ radila Sienna. „V tvé situaci je nejlepší navigací tvoje podvědomí. To je elementární psychologie – jestli ti tělo říká, že té ženě můžeš věřit, tak bys asi měl dělat přesně to, o co tě neustále žádá.“

„Hledat – a najít,“ dodali oba unisono.

Langdon vydechl. Teď už bylo jasné, co dál.

Musím zkrátka dál plavat tímhle tunelem.

S rostoucím odhodláním se otočil, pohledem zkoumal okolí a snažil se vzpamatovat. Kudy se dostat z parku?

Stáli pod stromy na kraji rozlehlého prostranství, na kterém se protínalo několik cestiček. V dálce vlevo od nich Langdon zahlédl oválné jezírko s citroníky a sochařskou výzdobou. Isolotto, pomyslel si; poznal slavnou sochu Persea, brodícího se na koni vodou.

„Palác Pitti je někde tamhle,“ ukázal na východ směrem od Isolotta k hlavní cestě zahradami – Viottolone –, která probíhala od západu na východ po celé délce zahrad; byla široká jako dvouproudá silnice a lemovalo ji stromořadí štíhlých, čtyři sta let starých cypřišů.

„Tam se není kde schovat,“ poznamenala Sienna při pohledu na nekrytou cestu a ukázala na kroužící dron.

„To máš pravdu,“ nasadil Langdon uličnický úsměv. „Proto taky půjdeme tím tunelem hned vedle.“

Ukázal znovu, tentokrát na živý plot končící tam, kde začínala Viottolone. Do husté zelené stěny byl vysekaný nevelký oblouk. A za tímhle vstupem se do dálky táhla úzká stezička – alej rovnoběžná s Viottolone. Na obou stranách ji chránil špalír hustých dubů, které tu byly už od sedmnáctého století pečlivě upravovány tak, aby se klenuly a proplétaly nad cestičkou a tvořily nad ní střechu z listoví. Aleji se říkalo La Cerchiata – doslova „kruhová“ nebo „obručová“, to podle do oblouku vytvarovaných stromů připomínajících obruče sudu neboli cerchi.

Sienna spěchala k otvoru a nahlédla do stinného přítmí. „Tak to už je lepší,“ obrátila se s úsměvem k Langdonovi.

Bez otálení vklouzla do tunelu a rozeběhla se pod stromy.

Langdon odjakživa považoval La Cerchiatu za jedno z nejpoklidnějších míst celé Florencie. Když ale dnes sledoval, jak v šeru aleje mizí Sienna, opět si vzpomněl na řecké potápěče, kteří plavou korálovou jeskyní a doufají, že najdou východ.

Jako oni se rychle pomodlil a spěchal za ní.

Půl kilometru za nimi před akademií výtvarného umění kráčel agent Brüder skrumáží studentů a policistů a půlil dav svým ledovým pohledem. Došel až k improvizovanému řídicímu stanovišti, které si jeho odborník na pátrací zařízení vytvořil na kapotě černé dodávky.

„Tohle je z dronu,“ podal týž odborník Brüderovi malý tablet. „Pořízeno před pár minutami.“

Brüder podrobně zkoumal záběry z videa. Déle se zastavil u rozmazané zvětšeniny dvou tváří – tmavovlasého muže a ženy s blond culíkem, kteří se společně krčili ve stínu pod korunami stromů a vzhlíželi k nebi.

Robert Langdon.

Sienna Brooksová.

Bez nejmenších pochyb.

Brüder se zaměřil na mapu zahrad Boboli, rozloženou na kapotě. To si nevybrali nejlíp, pomyslel si při pohledu na půdorys parku. Byl sice rozlehlý, složitý a oplýval množstvím možných úkrytů, ale také byl ze všech stran obehnaný vysokou zdí. Tady je budeme mít jako na talíři, pomyslel si Brüder.

Odsud se v životě nedostanou.

„Zdejší policie nechala uzavřít všechny východy,“ oznámil mu agent. „A rozjíždějí pátrací akci.“

„Informujte mě i nadále,“ požádal Brüder.

Zvolna zvedl oči k silnému polykarbonátovému okennímu sklu auta, za kterým spatřil stříbrovlasou ženu sedící uvnitř.

Všechny ty chemikálie, které jí podali, jí otupily smysly víc, než by Brüder předpokládal. Z jejího vyděšeného pohledu nicméně vyčetl, že si pořád ještě zřetelně uvědomuje, co se kolem ní děje.

Moc šťastně nevypadá, napadlo ho. Ale proč by taky měla?

Kapitola 26

Vodní sloupec tryskal do výšky šesti metrů.

Langdon sledoval, jak se vodní tříšť měkce vrací k zemi, a věděl, že už jsou blízko. Došli na konec La Cerchiaty a spěchali přes nechráněný trávník ke korkovníkovému hájku. Právě se dívali na nejslavnější vodotrysk v celém parku – bronzového Neptuna s trojzubcem od Stolda Lorenziho. Fontána, místními neuctivě přezdívaná „Vidle“, byla považována za ústřední bod zahrady.

Sienna se zastavila na kraji lesíka a vzhlédla do korun. „Dron nevidím.“

Langdon ho už ani neslyšel – ale fontána dělala dost velký hluk.

„Zřejmě musel natankovat,“ mínila Siena. „Což nám dává šanci. Takže kudy?“

Langdon ji vedl vlevo, kde se pustili strmým svahem dolů. Když se vynořili zpod stromů, naskytl se jim výhled na palác Pitti.

„To je hezký domeček,“ zašeptala Sienna.

„Řečeno s typickou medicejskou skromností,“ odvětil uštěpačně.

I když jim k paláci zbývalo dobrých čtyři sta metrů, vévodil celé scenerii a táhl se od nich do daleka vlevo i vpravo. Masivní, patinou pokrytá kamenná fasáda působila nesmlouvavě autoritativním dojmem, který byl ještě působivě zdůrazněn pravidelným rozmístěním okenic a arkád. Reprezentativní paláce se obvykle stavěly na vyvýšených místech, aby k nim pozorovatel musel ze zahrady vzhlížet. Palác Pitti však stojí ve stráni svažující se k řece Arno, což znamená, že ze zahrad Boboli se na něj příchozí dívají shora.

Tím se dramatický efekt jen prohloubí. Jeden architekt to popsal tak, že palác připomíná dílo přírody samotné – jako by se po dlouhém svahu sesypala lavina balvanů a pod svahem se nakupila do elegantní barikády. Níže položený palác sice hůře vzdoroval útokům, nicméně tato úctyhodná kamenná stavba působila natolik impozantně, že si ji kdysi za svou základnu zvolil sám Napoleon.

„Podívej,“ ukázala Sienna na nejbližší vstup. „To vypadá dobře.“

I Langdon si toho už všiml. Tohoto prapodivného rána ho neuchvátil ani tak pohled na palác samotný jako spíš na davy turistů, kteří z něj proudili do dolních zahrad. Palác byl otevřený, což znamenalo, že Langdon a Sienna budou moci bez problémů proklouznout dovnitř, projít budovou a vytratit se z parku. A jakmile budou venku, vpravo – jak Langdon dobře věděl – uvidí řeku Arno a za ní věže starého města.

Ani on, ani Sienna se nezastavovali; lehkým klusem sbíhali ze strmého kopce. Minuli zdejší amfiteátr – dějiště vůbec prvního operního představení v dějinách –, zasazený do úbočí jako podkova. Za ním je čekal obelisk Ramsese II. a nešťastné „umělecké dílo“, umístěné u jeho základny. V průvodcích se o něm psalo jako o „obří kamenné nádrži z římských lázní Caracalla“, ale Langdon ho vždycky vnímal jako to, čím doopravdy bylo – tedy jako největší vanu na světě. Tohle vážně mohli dát někam jinam.

Když se konečně dostali k zadnímu traktu paláce, nenápadně se vmísili mezi první dnešní turisty. Proti lidskému proudu sešli úzkým tunelem na cortile, nádvoří, kde návštěvníci na kavárenské zahrádce popíjeli espreso. Vonělo to tu čerstvě mletou kávou a Langdon náhle bolestně zatoužil sednout si ke stolečku a dát si obyčejnou, civilizovanou snídani. Dneska se mi asi nepoštěstí, pomyslel si, když spěšně mířili širokým kamenným průchodem k hlavnímu vstupu do paláce.

Už byli skoro u dveří, když se dav turistů zahustil, zastavil a zahradil jim cestu. Jako by se shromažďovali pod arkádami a sledovali něco, co se děje venku. Langdonovi se podařilo mezi lidmi dohlédnout až na prostranství před palácem.

Velkolepý vstup byl právě tak strohý a nelákavý, jak si ho pamatoval. Netvořil ho žádný pečlivě udržovaný trávník nebo zahrada, nýbrž ohromné dlážděné prostranství zaujímající celý protější svah a sbíhající k Via dei Guicciardini jako obří kamenná sjezdovka.

Na úpatí kopce Langdon zahlédl příčinu toho srocení.

Dole na Piazza dei Pitti se ze všech směrů sjelo na půl tuctu policejních aut. Teď už do kopce kráčela menší armáda policistů; chystali si pistole a rozprostírali se do rojnice, aby zajistili celý předek paláce.

Kapitola 27

Když policisté vešli do paláce, Sienna a Langdon už byli opět v pohybu: vraceli se stejnou cestou, kterou sem přišli. Spěchali po cortile a kolem kavárny, kde se čile šířily zvěsti, a turisté si mohli hlavy ukroutit, aby zahlédli příčinu toho pozdvižení.

Siennu udivovalo, že je policie vystopovala tak rychle. Ten dron nás zřejmě viděl – to proto se stáhl.

Našli stejný úzký tunel, kterým sem sestoupili od zahrad, bez váhání se do něj vrhli a vyrazili vzhůru po schodech. Na konci schodiště zahnulo vlevo podél vysoké zdi. Hnali se podél ní; zeď se postupně snižovala, až se jim konečně naskytl pohled do rozlehlých zahrad.

V tu chvíli Langdon popadl Siennu za paži, strhl ji zpátky a oba se skrčili pod zeď. I Sienna to zahlédla.

Tři sta metrů od nich sestupovali po svahu nad amfiteátrem policisté v rojnici, prohledávali křoví, vyptávali se turistů a navzájem se dorozumívali vysílačkami.

Jsme v pasti!

Když se Sienna s Robertem Langdonem setkala, ani náhodou by ji nenapadlo, že to dospěje takhle daleko. O tohle jsem snad ani nějak zvlášť nestála. Ještě na útěku z nemocnice se domnívala, že prchají před ženou s ježatým účesem a pistolí. Teď prchali před celou vojenskou jednotkou a italskou policií k tomu. Najednou si uvědomovala, že jejich šance na útěk jsou takřka nulové.

„Je odsud nějaká cesta ven?“ zeptala se udýchaně.

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou Langdon. „Tahle zahrada je jako opevněné město… jako…“ Odmlčel se a zadíval se směrem na východ. „Jako Vatikán.“ A tváří mu probleskl zvláštní záchvěv naděje.

Sienna neměla tušení, co má Vatikán společného s jejich momentální prekérní situací, ale Langdon začal najednou pokyvovat hlavou a dál se díval směrem na východ, k zadnímu traktu paláce.

„Teď jen tak střílím od boku,“ řekl a pobídl ji, aby šla s ním, „ale možná se odsud opravdu dá dostat jinudy.“

Zpoza ohybu zdi se vynořily dvě postavy a skoro do nich vrazily. Oba ti lidé byli v černém a Sienna je na děsivý zlomek vteřiny měla za vojáky, se kterými se setkali na chodbě jejího domu. Pak si ale uvědomila, že to jsou jenom turisté – a podle vší té módní černé kůže je odhadla na Italy.

Dostala nápad. Chytila jednoho z nich za paži a co nejpřívětivěji se na něj usmála. „Può dirci dov’è la Galleria del costume?“ zeptala se rychlou italštinou na proslavenou galerii kostýmů, která se nacházela v paláci. „Io e mio fratello siamo in ritardo per una visita privata.“ Máme tam s bratrem domluvenou soukromou prohlídku a jdeme pozdě.

„Certo!“ Muž se na oba dva přátelsky zazubil. „Proseguite dritto per il sentiero!“ radil ochotně. Otočil se a ukázal podél zdi na západ, přesně opačným směrem, než kam měl zřejmě namířeno Langdon.

„Molte grazie!“ zašvitořila Sienna a oba muže na odchodu obdařila ještě jedním úsměvem.

Langdon na ni uznale kývl. Tušil, co má za lubem. Jestli začnou policisté vyslýchat turisty, třeba se dozvědí, že Langdon a Sienna měli namířeno do kostýmní galerie, která je, soudě dle mapy na zdi před nimi, na nejzápadnějším konci paláce – tedy na úplně opačné straně, než kam momentálně mířili.

„Musíme se dostat tamhle na tu cestu.“ Langdon ukázal přes otevřené prostranství k cestičce, která sbíhala po jiném kopci směrem od paláce. Shora byla tahle oblázková stezka krytá mohutným živým plotem, který skýtal dokonalou ochranu před pohledy policistů sestupujících z kopce jen sto metrů od nich.

Sienna soudila, že jejich šance dostat se přes to otevřené prostranství na chráněnou cestu jsou mizivé. Zastavovali se tam turisté a zvědavě sledovali policisty. A už zase bylo slyšet slabounké předení dronu a znělo stále blíž.

„Teď, nebo nikdy.“ Langdon ji chytil za ruku, vytáhl ji ven na prostranství a začal se i s ní proplétat davem okukujících turistů. Sienna by se nejradši rozeběhla, ale Langdon ji pevně držel za ruku a kráčel mezi lidmi svižným, ale klidným krokem.

Když konečně došli na začátek cesty, Sienna se ohlédla, aby zjistila, jestli si jich někdo všiml. Jediní policisté v dohledu se dívali na druhou stranu: očima hledali na nebi blížící se malou helikoptéru.

Opět se obrátila a pospíchala po cestě za Langdonem.

Teď už v dálce před nimi nad korunami stromů zřetelně vykukovalo panorama starého města. Sienna zahlédla červenou taškovou kupoli Dómu a také červeně, zeleně a bíle obloženou štíhlou věž Giottovy zvonice. Na okamžik zahlédla i cimbuří věže Starého paláce, jejich zdánlivě nedosažitelného cíle, ale jak sestupovali níž, opět je obklopila hradba vysoké obvodové zdi a zaclonila jim výhled.

Když došli na úpatí, Sienna už sotva popadala dech a vrtalo jí hlavou, jestli Langdon vůbec ví, kam jde. Cesta vedla přímo do zahradního labyrintu, ale Langdon sebejistě zabočil do velkého štěrkovaného patia a ve stínu převislých větví se vydal po jeho obvodu, krytý živým plotem. Patio bylo liduprázdné: vypadalo spíš jako služební parkoviště než jako vyhledávaný turistický cíl.

„Kam jdeme?“ zeptala se nakonec celá udýchaná.

„Už tam skoro jsme.“

Ale kde? Celé patio bylo obehnané zdí vysokou jako dvoupatrový dům. Sienna neviděla jiný východ než kočárový výjezd vlevo, zabezpečený mohutnou tepanou mříží, která podle svého vzhledu pocházela ještě z původního paláce, z dob drancujících armád. Skrz mříž Sienna zahlédla, jak se na Piazza dei Pitti hromadí policisté.

Langdon, který se pořád držel obvodové zeleně, rázně zamířil přímo ke zdi před nimi. Sienna ve strohém zdivu hledala cokoliv, co by připomínalo otevřené dveře, ale pořád neviděla nic než výklenek a v něm zřejmě nejšerednější sochu, jakou kdy spatřila.

Bože můj, Medicejští si přece mohli dovolit jakékoliv umělecké dílo, kterého se jim zamanulo – tak proč si vybrali tohle?

Socha zobrazovala tlustého nahého skřeta sedícího obkročmo na obří želvě. Skřetova varlata rozplácle spočívala na krunýři a želvě z tlamičky ukapávala voda, jako by obojživelník byl nemocný.

„Já vím,“ přikývl Langdon, aniž zvolnil krok. „To je Braccio di Bartolo – slavný dvorní trpaslík. Být to na mně, strčím ho do té obrovské vany tam za námi.“

Nečekaně zahnul vpravo a vyrazil dolů po schodech, kterých si Sienna do té chvíle nevšimla.

Že by cesta ven?

Naděje pohasla stejně rychle, jako vzplanula.

Když zabočila za roh a zamířila dolů za Langdonem, rázem si uvědomila, že se ženou do slepé uličky s dvojnásobně vysokými stěnami.

Navíc ji jalo tušení, že jejich dlouhá cesta za chvilku skončí v zejícím chřtánu sluje, grotty vytesané do zdi tam vzadu. Snad nás nevede tam!

Z rozevřené tlamy jeskyně vykukovaly okázalé, jako dýky ostré krápníky. V prostoru za nimi po zdech v propletencích stékaly a ukapávaly roztodivné geologické tvary, jako by se kámen tavil a opět tuhl do forem… jež k Sienninu zděšení zahrnovaly i napůl zazděné reliéfní, kamenem zdánlivě pohlcované lidské postavy. Vůbec jí celá ta scenerie připomínala výjev z Botticelliho Mapy pekla.

Langdona to z jakéhosi důvodu nijak nevyvádělo z míry a dál směřoval přímo k jeskyni. Navzdory jeho nedávné zmínce o Vatikánu si Sienna byla poměrně jistá, že za hradbami Svatého stolce žádné podobně kuriózní sluje nejsou.

Jak se blížili, upoutalo ji rozměrné kladí nad vchodem, přízračná směska stalaktitů a amorfních vyvřelin obklopujících dvě pololežící ženské postavy; mezi nimi se skvěl erb se šesti koulemi neboli palle, slavný znak rodu Medicejských.

Znenadání Langdon zabočil vpravo – nikoli do vchodu, nýbrž k šedým dvířkám vlevo od něj, kterých si Sienna do té chvíle nevšimla. Byla dřevěná, omšelá a vypadala prachobyčejně, jako kdyby vedla do nějakého nepodstatného skladiště nebo kumbálu na zahradnické náčiní.

Langdon doběhl až k nim. Očividně doufal, že se mu je podaří otevřít, ale dvířka neměla kliku, jen mosaznou klíčovou dírku, a zjevně se dala otevřít pouze zevnitř.

„Sakra!“ Teď se Langdon konečně tvářil ustaraně a naděje mu z tváře dokonale vymizela. „Já si myslel –“

V tu chvíli se od okolních stěn zcela bez varování odrazilo pronikavé bzučení dálkově řízeného vrtulníku, který se právě zvedal od paláce a zvolna mířil k nim.

Langdonovi to patrně neušlo, protože popadl Siennu za ruku a vyrazil ke sluji. V mžiku už se krčili mimo dohled za krápníkovým závěsem.

Dost příznačný závěr, pomyslela si. Právě jsme se vrhli přímo do chřtánu pekla.

Kapitola 28

Čtyři sta metrů východně odtud Vayentha právě parkovala svoji motorku. Do starého města projela po Ponte alle Grazie a pak centrum objela až k Ponte Vecchio, slavnému mostu pro pěší, který spojuje staré město s palácem Pitti. Připnula přilbu k motorce, vkročila na most a vmísila se mezi časné turisty.

Nad řekou neúnavně vanul březnový větřík; počechral jí krátké vlasy a připomněl jí, že Langdon zná její tvář. Zastavila se u jednoho z mnoha stánků na mostě, koupila si kšiltovku s nápisem AMO FIRENZE a stáhla si ji hluboko do čela.

Uhladila si koženou bundu tak, aby nebyl znát hrbol pistole, zhruba uprostřed mostu se ležérně opřela o sloup a zadívala se směrem k paláci Pitti. Odtud uvidí všechny chodce, kteří půjdou přes Arno do centra Florencie.

Langdon musí pěšky, připomínala si. Jestli se mu nějak povede obejít Porta Romana, je nejlogičtější cestou do starého města právě tenhle most.

Ze západu, právě od paláce, k ní doléhalo houkání sirén; přemýšlela, jestli je to dobré, nebo špatné znamení. Pořád ho ještě hledají, nebo už ho dopadli? Jak napínala uši a snažila se zjistit, co se to vlastně děje, náhle zaslechla jiný zvuk – vysokofrekvenční bzukot kdesi nad sebou. Jeho zdroj uviděla hned, jak vzhlédla k nebi: nad palác rychle vystoupala malá helikoptéra na dálkové ovládání a teď klouzala nad stromy směrem k severovýchodnímu cípu zahrad Boboli.

Pátrací dron, pomyslela si Vayentha s nadějí v srdci. To znamená, že Brüder Langdona pořád ještě hledá.

Dron se rychle blížil. Zřejmě hledal v severovýchodní části zahrad, tedy nejblíž Ponte Vecchio a Vayentině poloze, což ji povzbudilo ještě víc.

Pokud Langdon opravdu vyklouzl Brüderovi, rozhodně půjde tímhle směrem.

Vzápětí však vrtulník prudce klesl a zmizel jí z dohledu za vysokou kamennou zdí. Slyšela, jak se vznáší na místě kdesi za stromy: patrně objevil něco zajímavého.

Kapitola 29

Hledej, a nalezneš, pomyslel si Langdon, přikrčený se Siennou v tmavé jeskyni. Hledali jsme východ, a co jsme našli? Past.

Beztvará kašna uprostřed sluje jim skýtala slušný úkryt, ale když zpoza ní Langdon vyhlédl, došlo mu, že je už pozdě.

Dron se právě snesl do zdí obehnané slepé uličky, zastavil se před jeskyní a teď tam visel ve vzduchu jen tři metry nad zemí čelem ke grottě a hlasitě bzučel jako vzteklý komár číhající na kořist.

Langdon se rychle zase skrčil a sdělil tu neradostnou novinu Sienně. „Asi ví, že tu jsme.“

Jak se v jeskyni ten ječivý bzukot ostře odrážel od kamenných zdí, byl skoro ohlušující. Langdonovi se pořád nechtělo věřit, že je tu drží v zajetí mrňavá mechanická helikoptéra, ale zároveň věděl, že nemá smysl pokoušet se o útěk. Tak co teď? Budeme čekat? Jeho původní plán – tedy dostat se tam, kam vedla ta šedá dvířka – byl rozumný. Jen si neuvědomil, že se dvířka zvenčí nedají otevřít.

Jeho oči si postupně zvykaly na šero. Prohlížel si nezvyklé prostředí, v němž se ocitli, a uvažoval, jestli odsud nevede ještě jiná cesta. Nic slibného ale neviděl. Vnitřní výzdobu grotty tvořily sochy zvířat a lidí, všechny do různé míry vnořené do těch podivných mokvavých stěn. Skleslý Langdon zvedl oči ke krápníkům, které mu hrozivě visely nad hlavou.

Dobré místo na smrt.

Buontalentiho grotta – nesoucí jméno svého tvůrce, Bernarda Buontalentiho – patřila k nejpodivnějším zákoutím Florencie. Soustava tří umělých jeskyní, vybudovaná pro pobavení mladých hostů v paláci Pitti, byla vyzdobená v duchu přírodního fantaskna smíšeného s groteskní přebujelostí; konkrece, které jako by odkudsi nakapaly, a tvary formované zdánlivě z mořské pěny jako by zdejší kamenné postavy buď požíraly, nebo je nechávaly prosakovat na povrch. Za časů Medicejských tu pro větší účinek navíc po vnitřních stěnách stékala voda, která v horkém toskánském létě příjemně ochlazovala vzduch a vytvářela dojem skutečné jeskyně.

Langdon a Sienna se ukrývali v první a největší sluji za amorfní ústřední kašnou. Obklopovaly je roztodivné postavy pastýřů, sedláků, hudebníků, zvířat, dokonce i kopie čtyř Michelangelových vězňů… Ti všichni jako by se chtěli vymanit z tekutě působícího kamene, který je obklopoval. Shora se sem linuly paprsky ranního slunce filtrované vysoko posazeným světlíkem; tam byla kdysi upevněná obrovská, sluncem prozářená skleněná koule, v níž plaval červený kapřík.

Langdona napadlo, jak by asi zdejší renesanční návštěvníci reagovali při pohledu na opravdovou helikoptéru – zhmotněný sen jejich krajana Leonarda da Vinci –, visící ve vzduchu před vchodem do jeskyně.

Právě v tom okamžiku svištivý bzukot dronu utichl. Ne, neztratil se v dálce, prostě… najednou zmlkl.

Langdon udiveně vyhlédl zpoza kašny a zjistil, že helikoptéra přistála. Teď tiše seděla na štěrkovém prostranství a už nevypadala tak hrozivě, hlavně proto, že videokamera, která tolik připomínala žihadlo, nemířila na ně, nýbrž kousek stranou, k těm šedým dvířkám.

Langdonovi se ulevilo, ale ne na dlouho. Asi sto metrů od helikoptéry se poblíž sochy trpaslíka na želvě vynořili tři po zuby ozbrojení vojáci a neúprosně kráčeli přímo k jeskyni.

Na sobě měli velice povědomé černé uniformy se zelenými nášivkami na ramenou. Oči jejich svalnatého velitele postrádaly výraz a Langdonovi připomněly morovou masku z jeho vidin.

Já jsem smrt.

Jejich dodávka ani tajuplná stříbrovlasá dáma nebyly nikde v dohledu.

Já jsem život.

Cestou k jeskyni se jeden z vojáků zastavil těsně u schodů a obrátil se ke sluji zády: pravděpodobně se měl postarat, aby sem nikdo jiný nechodil. Další dva dál kráčeli kupředu.

Langdon a Sienna se opět dali do pohybu, i když teď už zřejmě jen odsouvali nevyhnutelné. Pomaličku se po čtyřech sunuli do druhé jeskyně; ta byla menší, hlubší a temnější. I v jejím středu stálo umělecké dílo, které jim poskytlo úkryt: v tomto případě to bylo sousoší dvou objímajících se milenců.

Langdon obezřetně vykukoval ze stínu kolem podstavce sochy a sledoval blížící se ozbrojence. Dva právě došli k helikoptéře, jeden z nich se zastavil, dřepl si k zařízení, zvedl ho a začal zkoumat kameru.

Našlo nás to? ptal se v duchu Langdon, i když se obával, že odpověď zná.

Třetí a poslední voják, ten svalovec se studenýma očima, stále ještě s ledovým soustředěním kráčel přímo k Langdonovi. Došel téměř do vchodu do jeskyně. Chystá se dovnitř. Langdon se už už chtěl skrčit zpátky za sochu a sdělit Sienně, že je po všem, jenže vzápětí se stal svědkem čehosi nečekaného.

Voják do jeskyně nevkročil, nýbrž zahnul doleva a byl pryč.

Kam to jde? Copak on neví, že jsme tady?

Za okamžik zaslechl Langdon bušení: někdo pěstí klepal na dřevo.

To ta šedá dvířka, pomyslel si Langdon. Určitě ví, kam vedou.

Ernesto Russo, člen ostrahy paláce Pitti, odjakživa snil o dráze profesionálního fotbalisty. Teď, když mu bylo devětadvacet a měl pěkných pár kilo nadváhu, se začal pomalu smiřovat s tím, že se mu dětský sen zřejmě nesplní. Už tři roky pracoval ve zdejší ochrance: seděl pořád ve stejné kanceláři velikosti šatníku a práce to byla pořád stejně nudná.

Na zbloudilé turisty, kteří klepali na šedá dvířka vedoucí k jeho kanceláři, byl Ernesto zvyklý a obvykle si jich nevšímal, dokud toho nenechali. Dneska však dotyčný bušil intenzivně a trpělivě.

Naštvaný Ernesto se pohledem vrátil k televizi, z níž se hlučně linuly zvuky reprízovaného zápasu Fiorentiny proti Juventusu. Bušení zesílilo. Ernesto, hlasitě proklínající turisty, vstal a vykročil z kanceláře úzkou chodbou za zvukem. Na půli cesty se zastavil u mohutné ocelové mříže, která chodbu až na několik stanovených hodin trvale uzavírala.

Vyťukal na klávesnici číselnou kombinaci, odemkl a otevřel. Prošel za mříž a přesně podle předpisů za sebou zase zamkl. Pak došel k šedým dřevěným dveřím.

„È chiuso!“ zařval a pevně doufal, že ho ta osoba na druhé straně uslyší. „Non si può entrare!“

Bušení pokračovalo.

Ernesto zaskřípal zuby. Ti budou z New Yorku, soudil. Takoví když si něco vezmou do hlavy, nedají si říct. Jejich fotbaloví Red Bulls vděčili za jakés takés úspěchy jen jediné skutečnosti: ukradli si jednoho z nejlepších evropských trenérů.

Bušení neustávalo. Ernesto váhavě odemkl a pootevřel dveře. „È chiuso!“

Bušení konečně utichlo a Ernesto zjistil, že stojí tváří v tvář vojákovi, z jehož očí čišel takový chlad, až to Ernesta přinutilo couvnout. Muž před sebou držel oficiálně vyhlížející průkaz se zkratkou, která Ernestovi nic neříkala.

„Cosa succede?“ zeptal se vyděšeně. Co se děje?

Za vojákem dřepěl další a něco kutil s věcí, která připomínala dětskou helikoptéru na dálkové ovládání. Ještě o kus dál hlídal třetí voják schodiště. Někde poblíž slyšel Ernesto policejní sirény.

„Mluvíte anglicky?“ Tak tenhle přízvuk rozhodně nebyl americký. Zřejmě je odněkud z Evropy.

Ernesto přikývl. „Trochu.“

„Prošel dnes dopoledne někdo těmito dveřmi?“

„No, signore. Nessuno.“

„Výborně. Tak ať jsou pořád zamčené. Nikoho nepouštějte, dovnitř ani ven. Rozuměl jste?“

Ernesto pokrčil rameny. V podstatě to byla jeho práce. „Sì, rozuměl. Non deve entrare, né uscire nessuno.“

„A ještě mi prosím řekněte – tohle je jediný vchod?“

Ernesto se nad otázkou zamyslel. Technicky vzato byly dnes tyhle dveře považovány za východ, taky proto neměly kliku zvenčí. Chápal ale, proč se na to ten člověk ptá. „Ano, l’accesso je jen těmihle dveřmi. Jinudy ne.“ Tenhle původní vstup do paláce byl už dlouhá léta zavřený.

„A nejsou z parku nějaké jiné skryté východy? Kromě tradičních bran?“

„No, signore. Všude velká zeď. Tohle jediný tajný východ.“

Voják kývl. „Díky za pomoc.“ Posunkem Ernestovi naznačil, aby zavřel a zamkl.

Ernesto udiveně poslechl. Pak zamířil chodbou zpět, odemkl ocelovou mříž, prošel, zamkl za sebou a vrátil se k fotbalu.

Kapitola 30

Langdon a Sienna popadli příležitost za pačesy.

Ve chvíli, kdy svalovec ve vojenském bušil na dveře, vplížili se ještě hlouběji do grotty a nyní se krčili v poslední sluji. Tahle nevelká jeskyňka byla vyzdobená mozaikami a hrubě tesanými sochami satyrů. Uprostřed stála socha Venuše v lázni; Venuše v životní velikosti jako by se – zcela příhodně – nervózně ohlížela.

Langdon a Sienna se schovali na opačné straně úzkého soklu. Tady teď čekali a zírali na jediný buclatý stalagmit, který se šplhal vzhůru po nejzazší stěně sluje.

„Všechny východy zajištěné!“ zahalekal kdesi venku jeden z vojáků. Mluvil anglicky s lehkým přízvukem, který Langdon nedovedl dešifrovat. „Pošlete dron nahoru. Já se ještě mrknu do té jeskyně.“

Langdon cítil, jak Sienna vedle něj ztuhla.

O pár vteřin později už slyšeli, jak jeskyní dusají těžké boty. Kroky rychle prošly první jeskyní, zesílily, když vešly do druhé, a blížily se přímo k nim.

Langdon a Sienna se k sobě přitiskli.

„Hej!“ houkl zvenčí jiný hlas. „Máme je!“

Kroky utichly.

Teď Langdon zaslechl, že po štěrkové cestě ke grottě někdo běží. „Jsou to oni!“ ozval se udýchaný hlas. „Zrovna jsme mluvili se dvěma turisty, kterých se před pár minutami nějaký chlap a ženská ptali, jak se dostanou do paláce, do kostýmní galerie… to je v západním traktu budovy.“

Langdon pohlédl na Siennu; ta se skoro neznatelně usmívala.

Voják popadl dech a pokračoval: „Západní východy jsme uzavřeli jako první, takže je vysoká pravděpodobnost, že jsme je uvěznili v zahradě.“

„Pokračujte,“ rozkázal ten bližší z vojáků. „V případě úspěchu mi to okamžitě hlaste.“

Na štěrku zavrzalo hned několikero odcházejících kroků, dron se opět vznesl a potom, díkybohu, následovalo… ticho.

Langdon už se chtěl vyklonit zpoza soklu a podívat se, jak to vypadá, když vtom ho Sienna popadla za paži a zadržela ho. Přitiskla si prst na rty a kývla k nezřetelnému lidskému stínu na zadní stěně grotty. Velitel vojáků dál tiše stál v ústí jeskyně.

Na co tam čeká?

„Tady Brüder,“ řekl náhle. „Zahnali jsme je do kouta. Brzy pro vás budu mít příznivé zprávy.“

Ten člověk telefonoval a jeho hlas zněl nepříjemně blízko, skoro jako by stál těsně vedle nich. Jeskyně se chovala jako parabolický mikrofon, veškeré zvuky soustředila do zadní části.

„To není všechno,“ pokračoval Brüder. „Právě jsem dostal čerstvé zprávy od techniků. Byt té ženy je pronajatý. Zařízený skromně, zjevně na přechodnou dobu. Zajistili jsme pouzdro, projektor nepřítomen. Opakuji, nepřítomen. Domníváme se, že ho stále ještě má v držení Langdon.“

Když Langdon uslyšel své jméno z vojákových úst, zamrazilo ho.

Ozvaly se kroky; byly stále hlasitější a Langdon usoudil, že muž vešel do jeskyně. Jeho chůze postrádala předchozí rozhodnost a zněla spíš, jako kdyby se voják jeskyní při telefonování jen tak mimoděk procházel.

„Správně,“ řekl teď. „Technici také potvrdili, že krátce předtím, než jsme do bytu vnikli, se odtud telefonovalo.“

Americký konzulát, pomyslel si Langdon. Vybavil se mu telefonický rozhovor a promptní příjezd ježaté vražedkyně. Ta se teď kamsi vypařila a nahradil ji celý tým špičkově cvičených vojáků.

Věčně jim utíkat nemůžeme.

Štěrk pod podrážkami vysokých bot zakřupal už jen nějakých šest metrů od Langdona a kroky se blížily. Ozbrojenec vešel do druhé jeskyně. Jestli projde do té třetí, nemůže si jich za Venušiným úzkým podstavcem nevšimnout.

„Brooksová,“ vyslovil ten muž náhle zcela zřetelně.

Sienna sebou vedle Langdona cukla a bleskurychle střelila pohledem vzhůru, jako by čekala, že na ni voják bude zírat. Nikdo nad ní ale nestál.

„Sienna Brooksová,“ opakoval hlas asi tři metry do nich. „Právě jí prohlížejí notebook. Zprávu ještě nemám, ale je to nepochybně stejný stroj, který jsme lokalizovali, když se z něj Langdon přihlásil do svého harvardského e-mailového účtu.“

Sienna se nevěřícně otočila k Langdonovi a zůstala na něj zírat nejdřív překvapeně… a pak zrazeně.

Langdona to zaskočilo právě tak jako ji. Takže takhle nás vystopovali? Tehdy v bytě mu to vůbec nepřišlo na mysl. Vždyť já jen potřeboval informace! Než se stihl omluvit, Sienna se od něj s nic neříkajícím výrazem opět odvrátila.

„Správně,“ řekl voják, právě když došel ke vstupu do třetí jeskyně, asi metr a půl od Langdona a Sienny. Ještě dva kroky, a určitě je uvidí.

„Přesně tak,“ prohlásil a ještě o krok se přiblížil. Pak se náhle zastavil. „Vydržte vteřinku.“

Langdon ztuhl. Byl přesvědčen, že jsou prozrazeni.

„Vydržte, ztrácíte se mi,“ řekl voják a udělal pár kroků zpátky do druhé jeskyně. „Špatný signál. Pokračujte…“ Chvilku poslouchal a pak odpověděl: „Ano, souhlasím, ale aspoň víme, s kým máme tu čest.“

Vzápětí jeho vzdalující se kroky zazněly ve vstupu do jeskyně, zachřestily na štěrku a nakonec zanikly v dálce.

Langdon povolil křečovitě napjatá ramena a otočil se k Sienně. Oči jí plály směsicí děsu a vzteku.

„Tys použil můj počítač?“ zeptala se. „Aby ses podíval do mailu?“

„Promiň… Nenapadlo mě, že by to mohlo vadit, potřeboval jsem zjistit…“

„Tak takhle nás našli! A teď vědí, jak se jmenuju!“

„Omlouvám se, Sienno. Nedošlo mi…“ Langdon se cítil strašlivě provinile.

Sienna se zase odvrátila a utkvěla prázdným pohledem na tom baculatém krápníku na zadní stěně. Skoro minutu oba mlčeli. Langdon přemítal, jestli si vzpomněla na onu hromádku osobních dokumentů, které měla na psacím stole – na program Snu noci svatojánské a výstřižky o její dráze zázračného dítěte. Napadlo ji, že jsem si to přečetl? Jestli ano, pak to nerozebírala. A Langdon už si to u ní rozlil natolik, že se o tom radši sám zmiňovat nehodlal.

„Vědí, kdo jsem,“ opakovala Sienna hlasem tak tichým, že ho Langdon skoro neslyšel. V několika dalších vteřinách se párkrát pomalu nadechla, jako by si zvykala na novou situaci. Langdon přímo cítil, jak v ní roste odhodlání.

Bez varování vstala. „Měli bychom jít,“ prohlásila. „Na to, že v kostýmní galerii nejsme, přijdou dost brzo.“

Langdon rovněž vstal. „Dobře, ale kam chceš jít?“

„Do Vatikánu?“

„Prosím?“

„Konečně mi došlo, jak jsi to před chvílí myslel. Co má Vatikán společného se zahradami Boboli?“ Ukázala k těm šedým dvířkám. „Tohle je vchod, viď?“

Langdonovi se podařilo přikývnout. „Přesněji řečeno východ, ale mě napadlo, že stojí za to zkusit, jestli se nám nepovede projít.“ Jenže z rozhovoru mezi ostrahou a tím ozbrojencem slyšel dost na to, aby tuhle možnost pustil z hlavy.

„Víš ale, co by znamenalo, kdyby se nám to povedlo?“ pokračovala Sienna. Do hlasu se jí opět vloudil uličnický podtón a na rtech prokmitl lehký úsměv. „Znamenalo by to, že nám dvakrát za den pomohl stejný renesanční umělec.“

Langdon se musel rozesmát: přesně totéž ho napadlo před pár minutami. „Vasari.“

To už se Sienna usmívala zřetelněji a Langdon cítil, že mu – aspoň na chvíli – odpustila. „Podle mě je to znamení shůry,“ prohlásila napůl vážně. „Měli bychom to těmi dvířky zkusit.“

„Tak jo. A projít přímo kolem toho hlídače.“

Sienna sepjala ruce, protáhla si prsty a zamířila ven z grotty. „Ne. Já si s ním promluvím.“ Zadívala se na Langdona a oči už jí zase plály. „Věřte mi, pane profesore. Když o něco jde, dokážu být celkem přesvědčivá.“

Už zase někdo bušil na dveře.

Nahlas a neúnavně.

Člen ostrahy Ernesto Russo mrzutě zaúpěl. To se zřejmě vrátil ten cizí voják se studenýma očima. Nemohl si to načasovat hůř. Hrálo se prodloužení, Fiorentina měla o hráče míň a bylo to s ní pěkně nahnuté.

Bušení neustávalo.

Ernesto nebyl žádný hlupák. Věděl, že dneska dopoledne se venku něco děje – proto všechny ty sirény a vojáci. Sám se ale v životě úspěšně držel zásady „Nehas, co tě nepálí“.

Pazzo è colui che bada ai fatti altrui.

Na druhou stranu je ten voják zjevně důležitá osoba a vykašlat se na něj by možná nebylo nejmoudřejší. V Itálii je dneska o práci nouze, a to i o tu nudnou. Ernesto ještě naposledy mrkl na obrazovku a zamířil za zdrojem bušení.

Dodnes nemohl uvěřit, že je placený za to, aby celý den seděl v mrňavé kancelářičce a díval se na televizi. Zhruba dvakrát za den před kancelář dorazila výprava VIP turistů, kteří sem došli z galerie Uffizi. Ernesto je pokaždé pozdravil, odemkl jim kovovou mříž a nechal skupinu projít šedými dvířky do parku, kde jejich prohlídková trasa končila.

Bušení sílilo. Ernesto otevřel kovovou mříž, prošel na druhou stranu a zase ji zamkl.

„Sì?“ překřičel ty rány a spěchal k šedým dveřím.

Žádná odpověď. Bušení pokračovalo.

Insomma! Konečně dvířka odemkl, prudce je otevřel a čekal, že uvidí opět tutéž bezvýraznou tvář jako před chvílí.

Obličej za dveřmi byl mnohem příjemnější.

„Ciao,“ pozdravila ta pěkná blondýnka a s milým úsměvem mu podávala nějaký papír. Instinktivně se po něm natáhl, ale ve chvíli, kdy si uvědomil, že ten zamaštěný papír sebrala někde na zemi, už ho ta žena popadla štíhlýma rukama za zápěstí a vrazila mu palec přímo do oblasti zápěstních kůstek pod dlaní.

Ernestovi připadalo, jako by se mu do dlaně zabodl nůž. Jakmile bolest odezněla, ruka mu otupěla jako po zásahu elektrickým proudem. Žena přistoupila těsně k němu, opět stiskla a bolestivý cyklus se opakoval. Ernesto se zapotácel, ucouvl vzad, pokusil se jí ruku vykroutit, ale v tu chvíli mu otupěly a zdřevěněly i nohy a on se svezl na kolena.

Zbytek už byl dílem okamžiku.

V otevřených dveřích se objevil vysoký muž v tmavém obleku, vklouzl dovnitř a rychle za sebou zavřel. Ernesto sáhl po vysílačce, ale hebká ruka ho stiskla kdesi za krkem, takže mu ochably svaly a on mohl jen lapat po dechu. Zatímco mu žena brala vysílačku, vysoký muž k nim přistoupil. Z ženina počínání byl zřejmě podobně vyvedený z míry jako sám Ernesto.

„Tien-maj,“ prohodila blondýnka ledabyle. „Čínské tlakové body. Jeden z důvodů, proč se jejich říše drží už tři tisíce let.“

Muž na ni užasle hleděl.

„Non vogliamo farti del male,“ zašeptala žena Ernestovi a uvolnila tlak na jeho krku. Nechceme ti ublížit.

Jakmile tlak polevil, Ernesto se jí pokusil vykroutit, ale žena opět stiskla a jemu rázem zase ochably svaly. Funěl bolestí, skoro nemohl dýchat.

„Dobbiamo passare,“ řekla. Potřebujeme projít. Ukázala na ocelovou mříž, kterou Ernesto za sebou naštěstí zamkl. „Dov’è la chiave?“

„Non ce l’ho,“ vypravil ze sebe. Klíč nemám.

Vysoký muž se kolem nich protáhl k mříži a zkoumal mechanismus. „Je tu číselník,“ zavolal na ženu. Měl americký přízvuk.

Žena si klekla vedle Ernesta a ledově na něj pohlédla hnědýma očima. „Qual è la combinazione?“ zeptala se.

„Non posso!“ bránil se. „Nemám oprávnění –“

Pak se mu něco stalo s krční páteří a Ernesto cítil, že mu ochabuje celé tělo. Vzápětí se mu zatmělo před očima.

Když přišel k sobě, cítil, že už se pár minut potácí na hranici mezi bdělým stavem a bezvědomím. Vybavoval se mu nějaký rozhovor… pak bolest… někdo ho někam táhl? Všechno měl v mlze.

Jak se mu před očima pomalu rozjasňovalo, zjistil, že se dívá na něco zvláštního: kousek od něj ležely na zemi jeho boty bez tkaniček. Zároveň si uvědomil, že se skoro nemůže pohnout. Ležel na boku, ruce a nohy svázané za tělem – zřejmě právě těmi tkaničkami. Snažil se křičet, ale nešlo to. V ústech měl nacpanou vlastní ponožku. Opravdová hrůza ho nicméně přepadla teprve za okamžik, když vzhlédl a spatřil televizi, v níž se odehrával fotbalový zápas. Já jsem v kanceláři? Za mříží?!

Chodbou se vzdalovaly běžící kroky… pak pomalu zanikly v dálce. Non è possibile! Ta blondýna Ernesta nějak přesvědčila, aby udělal to jediné, co za žádných okolností nesměl – prozradil kombinaci ke vstupu do proslavené Vasariho chodby.

Kapitola 31

Na doktorku Elizabeth Sinskeyovou dotíraly vlny nevolnosti a mdlob ve stále kratších intervalech. Zhrouceně seděla na zadním sedadle dodávky parkující před palácem Pitti a voják vedle ní ji sledoval s rostoucími obavami.

Před chvilkou se mu z vysílačky ozvalo cosi o galerii kostýmů; ta slova Elizabeth vytrhla z temnoty uvnitř její mysli, kde se právě ve snu setkala s tím zelenookým netvorem.

Opět seděla v zešeřelé zasedačce v budově Rady pro zahraniční vztahy v New Yorku a poslouchala, jak záhadný neznámý, který si ji sem pozval, chrlí své šílené litanie. Muž před ní přecházel sem a tam po místnosti: jevil se jen jako hubená silueta na pozadí hrůzného obrazu nahých, umírajících davů, inspirovaného Dantovým Peklem.

„Tuhle bitvu musí někdo zahájit,“ prohlásil, „nebo bude naše budoucnost vypadat takhle. To je prostá matematika. V současnosti lidstvo otálí v očistci zahálky, nerozhodnosti a hamižnosti – ale kruhy pekla čekají, rozevírají se nám přímo u nohou a nemohou se dočkat, až nás všechny spolknou.“

Elizabeth se stále ještě nemohla vzpamatovat z nestvůrných myšlenek, které jí ten muž právě předestřel. Už to nevydržela. Prudce se vztyčila. „A vy tedy navrhujete jako řešení –“

„Jedinou možnost, která nám zbývá,“ skočil jí do řeči muž.

„Já chtěla říct zločin,“ opáčila.

Muž pokrčil rameny. „Cesta do ráje vede peklem. To nás naučil Dante.“

„Vy jste blázen!“

„Blázen?“ zopakoval muž. Znělo to dotčeně. „Já? To bych neřekl. Blázni jste vy z WHO, vy, co hledíte do propasti a tvrdíte, že žádná neexistuje. Blázen je pštros, který strká hlavu do písku ve chvíli, kdy se kolem houfují hyeny.“

Než stačila Elizabeth na obranu své organizace cokoliv říci, muž změnil výjev na obrazovce.

„A když už mluvíme o hyenách,“ ukázal na obrazovku, „tohle je smečka hyen, které krouží kolem lidstva. A rychle se blíží.“

Elizabeth s překvapením zjistila, že ten obrázek je jí důvěrně známý. Byl to graf, který WHO publikovala v loňském roce a který naznačoval, jaké klíčové otázky týkající se životního prostředí budou mít podle WHO největší dopad na světové zdraví.

Na seznamu mimo jiné bylo: zásobování pitnou vodou, teplota ovzduší, ztenčování ozonové vrstvy, vyčerpávání zdrojů v oceánech, vymírání druhů, vysoká koncentraceCO2, odlesňování planety a zvyšování hladiny moří.

Všechny tyto negativní ukazatele se zvyšovaly už celé minulé století. Dnes stoupají tempem přímo děsivým.

Elizabeth ucítila totéž, co při pohledu na tenhle graf pokaždé: bezmoc. Jako vědkyně věřila v užitečnost statistiky. Tenhle graf vykresloval mrazivý obraz budoucnosti nikoli vzdálené, nýbrž velice, velice blízké.

Elizabeth Sinskeyová častokrát velmi trpěla tím, že nemůže mít děti. Když se ale zadívala na tento diagram, obvykle se jí téměř ulevilo, že své dítě nepřivedla do takového světa.

Takovou budoucnost že bych mu měla nabídnout?

„V posledních padesáti letech,“ pronesl vysoký muž, „stoupá míra našich prohřešků vůči matce přírodě exponenciálně.“ Na okamžik se odmlčel. „Mám strach o duši lidstva. Když WHO otisklo tento graf, světoví politici, lobbisté i ekologové začali svolávat krizové summity a usilovně hodnotili, které z těchto problémů jsou nejzávažnější a které jsou řešitelné. A výsledek? Mezi sebou si plakali na rameni. Veřejnost ujistili, že na řešení se pracuje, ale že jde o velmi složité problémy.“

„Ale ono opravdu jde o složité problémy!“

„Blbost!“ vybuchl muž. „Vy moc dobře víte, že tenhle graf zobrazuje velmi prostý matematický vztah – funkci s jedinou proměnnou! Všechny linie tohoto grafu jsou přímo úměrné jedné hodnotě, a to té, o které se každý bojí mluvit. Počtu lidí na Zemi!“

„Já bych řekla, že to je trochu…“

„Trochu složitější? Ale ne. Je to zcela prostinké. Pokud chcete více dostupné a čisté vody, potřebujete, aby za Zemi žilo míň lidí. Pokud chcete snížit emise z aut, potřebujete míň řidičů. Pokud chcete, aby se v oceánech zase množily ryby, potřebujete, aby míň lidí jedlo ryby!“

Probodával ji planoucím pohledem a jeho hlas zněl stále urputněji. „Otevřete oči! Lidstvu bezprostředně hrozí zánik, a světoví vůdci sedí v kancelářích a objednávají si studie o sluneční energii, recyklaci a hybridních automobilech? Jak je možné, že vy – tak vzdělaná odbornice – to nevidíte? Ozonová díra, nedostatek vody, znečištění – to není nemoc, to jsou příznaky. Nemoc, to je přelidnění. A jestli se problému přelidnění nepostavíme čelem, budeme se chovat jako někdo, kdo chce léčit progresivní rakovinný nádor náplastí.“

„Vy srovnáváte lidstvo s rakovinou?“ zeptala se Elizabeth.

„Rakovina jsou jen zdravé buňky, jejichž bujení se vymklo kontrole. Je mi jasné, že vám moje názory připadají nevkusné, ale ujišťuji vás, že jejich alternativu shledáte ještě nevkusnější, až nastane. Pokud nepřistoupíme k odvážným činům, tak –“

„Odvážným?“ vyhrkla. „To není ten správný výraz. Řekněte spíš šíleným!“

„Paní doktorko,“ pronesl ten muž děsivě klidným hlasem, „pozval jsem vás sem v naději, že se mnou vy – která se ve Světové zdravotnické organizaci projevujete nadmíru moudře – budete ochotná spolupracovat a probrat možné řešení.“

Elizabeth na něj nevěřícně zírala. „Vy si myslíte, že s vámi WHO bude chtít probírat… něco takového?“

„Vlastně ano,“ přikývl. „Vaši organizaci tvoří lékaři, a má-li lékař pacienta s gangrénou, obvykle bez váhání provede amputaci, aby mu zachránil život. Někdy nezbývá jiná možnost, než zvolit menší zlo.“

„To je něco jiného.“

„Ne. To je totéž. Liší se jen a jen měřítko.“

Elizabeth toho měla dost. Prudce se postavila. „Letí mi letadlo.“

Vysoký muž k ní výhružně přikročil a zastoupil jí cestu. „Varuji vás. Na těchto otázkách mohu velice snadno pracovat na vlastní pěst, i bez vás.“

„A já vás zase upozorňuji,“ odsekla, „že vaše řeči považuji za teroristickou hrozbu a podle toho s nimi naložím.“ Sáhla po telefonu.

Muž se zasmál. „Vy mě nahlásíte, protože jsem vám předestřel pár hypotéz? Bohužel s tím hovorem budete muset počkat. Tahle místnost je elektronicky izolovaná, váš telefon tu nebude mít signál.“

Já žádný signál nepotřebuju, ty cvoku. Elizabeth zvedla telefon, a než si ten člověk uvědomil, co se děje, vyfotografovala si jeho obličej. Zelené oči se mu zaleskly ve světle blesku a jí najednou připadalo, že ho odněkud zná.

„Ať jste, kdo jste,“ prohlásila, „neudělal jste dobře, že jste mě sem pozval. Než dojedu na letiště, budu vědět, kdo jste, a budete na seznamu potenciálních bioteroristů, který vede WHO, SCDC i ECDC. Ve dne v noci vás budeme sledovat. Jakmile se pokusíte opatřit si jakékoliv materiály, dozvíme se to. Nemáte se kam schovat.“

Nastalo napjaté ticho. Muž dlouho mlčky stál, jako by se chystal se po jejím telefonu vrhnout. Nakonec se uvolnil a s přízračným úsměvem ustoupil stranou. „V tom případě tanec zřejmě právě začal.“

Kapitola 32

Il Corridoio Vasariano, Vasariho chodbu, navrhl Giorgio Vasari v roce 1564 na rozkaz jednoho z medicejských panovníků, velkovévody Cosima I. Měla vladaři zajistit bezpečný průchod z jeho soukromého sídla v paláci Pitti až do úřadu, tedy přes řeku Arno do Palazzo Vecchio.

Stejně jako proslulé vatikánské Passetto je i Vasariho koridor přímo ukázkovou tajnou chodbou. Táhne se téměř kilometr z východního konce zahrad Boboli do samotného srdce Starého paláce, běží po Ponte Vecchio i skrz galerii Uffizi.

I dnes je Vasariho chodba bezpečným útočištěm: ne však už pro Medicejské, nýbrž pro umělecká díla. Na jejích téměř nekonečných stěnách našlo domov množství vzácných maleb, přebytků ze světově proslulé galerie Uffizzi, kterou chodba prochází.

Langdon si ji před pár lety v klidu prošel jako turista. Každou chvíli se tehdy zastavoval a obdivoval ten úchvatný výběr obrazů, jimiž byla chodba vyzdobena, včetně nejrozsáhlejší sbírky autoportrétů na světě. Rovněž nejednou vyhlédl některým z průzorů, které tu a tam přerušovaly jednolitou stěnu a umožňovaly procházejícím zjistit, jak daleko už pokročili v cestě.

Dnes dopoledne ale Langdon a Sienna chodbou běželi: snažili se získat před svými pronásledovateli co největší náskok. Langdon přemítal, za jak dlouho asi někdo najde svázaného člena ostrahy. Ale když pohlédl do chodby, která se před nimi táhla, cítil, že je s každým krokem vede blíž a blíž tomu, co hledají.

Cerca trova… oči smrti… a taky se snad dozvím, kdo mě to vlastně pronásleduje.

Bzukot pátracího vrtulníku k nim teď už doléhal jen zdálky. Čím hlouběji do chodby pronikali, tím víc si Langdon uvědomoval, jak ambiciózním architektonickým počinem tato stavba je. Chodba ve výšce prochází téměř nad celým starým městem a jako široký had se klikatí skrz budovy z paláce Pitti přes řeku Arno až do srdce staré Florencie. Úzký, bíle vymalovaný koridor jako by byl nekonečný. Tu a tam se na chvilku stočí vlevo nebo vpravo, aby se vyhnul překážce, ale pak zase zamíří na východ – přes řeku.

Kdesi před nimi se ozvěnou rozlehly hlasy a Sienna se rázem zastavila. Langdon strnul, ale vzápětí jí konejšivě položil ruku na rameno a ukázal na nejbližší okénko.

To jsou jen turisté tam dole.

Langdon a Sienna přistoupili k průzoru a vyhlédli ven. Momentálně stáli přímo nad Ponte Vecchio, středověkým kamenným mostem, který slouží coby pěší cesta do staré Florencie. Dole pod nimi už se dnešní první turisté procházeli mezi krámky na trhu, který se na mostě koná už od patnáctého století. Dnes tu prodávají ponejvíc zlatníci a šperkaři, ale vždycky to tak nebylo. Původně na mostě sídlil velký florentský masný trh pod širým nebem, v roce 1593 však byli řezníci vyhnáni, protože odporný pach zkaženého masa vanul do Vasariho chodby a urážel velejemný velkovévodský čich.

Kdesi tam na mostě, jak si Langdon vybavoval, leželo místo, na němž byl spáchán jeden z nejproslulejších florentských zločinů. V roce 1216 mladý šlechtic jménem Buondelmonte odmítl uzavřít sňatek, který mu domluvila jeho rodina, protože se chtěl oženit se svou skutečnou láskou. Za tohle své rozhodnutí byl přímo zde na mostě brutálně zavražděn.

Jeho smrt byla dlouho označována za „nejkrvavější florentskou vraždu“. To proto, že spustila rozkol mezi dvěma mocnými politickými frakcemi, guelfy a ghibelliny, které pak proti sobě po několik set let bojovaly. Následující politické spory nakonec vedly i k Dantovu vyhnanství. Právě proto básník tuto událost s hořkostí zvěčnil ve svéBožské komedii: Ó Buondelmonte, zlou radu jsi slyšel, když sňatek ten se tehdy ti tak příčil!

Dnes jsou poblíž místa vraždy hned tři pamětní desky, každá s jiným citátem ze šestnáctého zpěvu Dantova Ráje. Jedna z nich se nachází u vstupu na most a nese tato temná slova:

TÉ SOCHY NA MOSTĚ VŠAK HODNA JE TA

OBĚŤ, JIŽ PŘINESLA JÍ FLORENCIE,

KDYŽ PO MÍRU V NÍ BYLO NAVŽDY VETA.

Langdon z mostu přejel pohledem ke kalným vodám, přes které se most klenul. O něco dál na východ se vypínala osamělá věž Palazzo Vecchio.

On a Sienna sice došli teprve do poloviny řeky Arno, ale Langdon nepochyboval o tom, že bod, z něhož není návratu, už mají dávno za sebou.

O šest metrů níž stála na dlažbě mostu Vayentha a neklidným zrakem sledovala davy lidí hrnoucích se proti ní. Ve snu by ji nenapadlo, že její jediná spása jí před kratičkou chvílí prošla přímo nad hlavou.

Kapitola 33

Hluboko v útrobách kotvící jachty Mendacium seděl facilitátor Knowlton ve své kóji a marně se snažil soustředit na práci. Plný úzkosti už hodinu analyzoval tu devítiminutovou samomluvu, která mu připadala geniální a šílená zároveň.

Zrychleně přetočil začátek a pátral po jakémkoliv záchytném bodě, který mu snad mohl uniknout. Přeskočil tu potopenou destičku… upoutaný sáček s kalnou žlutohnědou tekutinou… a našel okamžik, kdy se objevil ten stín se zobanem místo nosu – pokroucená, rudým přísvitem ozářená silueta na mokvající stěně jeskyně.

Knowlton naslouchal tlumenému hlasu a snažil se vyznat ve složitém jazyce. Někde v polovině proslovu se stín náhle zvětšil a hlas zazněl zřetelněji.

Dantovo peklo není smyšlenka… Je to proroctví!

Bída a neštěstí, mučivé utrpení. Tak vypadá svět zítřka.

Pokud se lidstvu nechají volné ruce, je jako mor, jako rakovina… S každou další generací se náš počet zvyšuje, a bude tomu tak, dokud světské radosti, druhdy živná půda lidských ctností a bratrství, zcela nevymizí a z nás se nestanou netvoři, kteří budou bojovat na život a na smrt, jen aby nakrmili své mladé.

Toto je Dantových devět kruhů pekla.

Toto nás čeká.

Jak se nám v ústrety řítí budoucnost poháněná neselhávajícími malthusiánskými principy, potácíme se na kraji prvního kruhu pekla a čeká nás překotnější pád, než si kdo kdy představoval.

Knowlton video zastavil. Malthusiánské principy? Bleskové pátrání na internetu ho dovedlo k informacím o proslulém anglickém matematikovi a demografovi Thomasi Robertu Malthusovi; ten žil v devatenáctém století a proslavil se tím, že předpověděl celosvětovou katastrofu v důsledku přelidnění.

V jeho životopise Knowlton objevil i značně znepokojivý citát z knihy Esej o principech zalidnění.

Lidstvo disponuje kapacitami o tolik převyšujícími schopnost Země produkovat potravu, že lidskou rasu tak či onak nevyhnutelně čeká předčasný zánik. Činorodými a schopnými vyslanci odlidňování jsou lidské neřesti; ty jsou předvojem početné armády zkázy, jenž je často schopen dokonat ničivé dílo zcela samostatně. Pokud však tuto vyhlazovací válku nedovedou do konce, začnou se v hrozivém měřítku šířit neduhy, epidemie, mor a jiné nákazy, jež budou lidstvo kosit po tisících a desetitisících. A pokud ani ty nedosáhnou úspěchu, v záloze číhá ještě nesmírný hladomor, který jediným mocným úderem vyrovná počet obyvatel s množstvím potravy.

Knowlton se s bušícím srdcem ohlédl na strnulý obraz stínu se zobanem místo nosu.

Pokud se lidstvu nechají volné ruce, je jako rakovina.

Ponechat volné ruce. Knowltonovi se ta slova příliš nezamlouvala.

Váhavě video opět spustil.

Přidušený hlas pokračoval:

Nedělat nic znamená s otevřenou náručí, v křečích, o hladu a v bahně hříchu přivítat Dantovo Peklo.

A tak jsem se odhodlal k odvážnému činu.

Někteří z vás před ním v hrůze ucouvnou, leč spása není zadarmo.

Jednoho dne svět pochopí krásu mé oběti.

Neboť já jsem vaše Spása.

Já jsem Stín.

Já jsem brána do Posthumánního věku.

Kapitola 34

Palazzo Vecchio se podobá ohromné šachové věži. Má robustní čtverhrannou fasádu, omšelé hranaté cimbuří a je velmi příhodně umístěný – vévodí jihovýchodnímu cípu náměstí Piazza della Signoria.

Výrazná silueta jeho jediné, neobvykle formované věže, která se asymetricky tyčí z čtverhranné pevnosti, se stala nenapodobitelným symbolem Florencie.

Palác byl vybudován jako okázalé sídlo italské vlády a své návštěvníky hned při vstupu zastraší početným šikem velmi maskulinních sochařských děl. Ammannatiho svalnatý Neptun tu stojí nahý na čtyřech mořských koních jako symbol florentské nadvlády nad mořem. U palácového vstupu se v celé kráse skví kopie MichelangelovaDavida, patrně nejobdivovanějšího mužského aktu na světě. K němu se přidružili Héraklés a Kákus, dva další nazí giganti, kteří spolu se suitou Neptunových satyrů přispěli k souboru více než dvanácti obnažených penisů, které návštěvníky paláce vítají.

Langdonovy návštěvy paláce obvykle začínaly zde na Piazza della Signoria, které bylo i přes tu záplavu falů odjakživa jedním z jeho nejoblíbenějších evropských náměstí. Žádná ze zdejších návštěv by nebyla kompletní, kdyby si nejdřív nevypil espresso v Caffè Rivoire a pak se nezašel podívat na medicejské lvy v Loggia dei Lanzi, zdejší sochařské galerii v otevřené hale.

Dnes však hodlal i se svou společnicí do paláce vejít tak, jak to patrně dělávali ve svých dobách medicejští vévodové: projít slavnou galerií Uffizi a Vasariho chodbou, jež se klikatila nad mosty, ulicemi a skrz budovy, proniknout až do srdce Starého paláce. Zatím za sebou neslyšeli žádné kroky, Langdon se ale obával, co je čeká u východu z chodby.

A už jsme tu, uvědomil si při pohledu na těžké dřevěné dveře před sebou. Tudy se vchází do paláce.

Dveře byly sice opatřeny masivním zámkem, ale také tu byla příčná přítlačná tyč, díky níž mohly fungovat jako nouzový východ, zatímco z druhé strany se do Vasariho chodby dalo vejít jedině s kartou.

Langdon přiložil ucho ke dveřím a zaposlouchal se. Nic neslyšel, a tak položil ruce na tyč a zlehka zatlačil.

V zámku to cvaklo.

Mohutné dřevěné dveře se pootevřely a Langdon nakoukl do prostoru za nimi. Vedly do nevelkého výklenku, v němž bylo prázdno a ticho.

Langdon tiše vydechl úlevou a pokynul Sienně, aby šla za ním.

Jsme tu.

V tichém výklenku kdesi v nitru Palazzo Vecchio Langdon na chvilku posečkal a snažil se posbírat myšlenky. Výklenek ústil do dlouhé kolmé chodby, kterou se k nim zleva, odkudsi zdálky, nesly veselé, klidné hlasy. Palazzo Vecchio byl stejně jako budova washingtonského Kapitolu jednak turistickou atrakcí, jednak sídlem úřadů. V tuto hodinu musely hlasy patřit úředníkům, kteří se rojili před kancelářemi a chystali se na další pracovní den.

Langdon a Sienna se pomaloučku připlížili ke vstupu do chodby a vykoukli za roh. A skutečně – na jejím konci zahlédli atrium, ve kterém postávala desítka úředníků, upíjeli espresso a krátili si čas před začátkem pracovní doby klábosením s kolegy.

„Říkal jsi,“ zamumlala Sienna, „že ta Vasariho freska je v Sále pěti set?“

Langdon přikývl a ukázal přes zalidněné atrium k portálu vedoucímu do další kamenné chodby. „Bohužel se tam jde tudy.“

„Víš to určitě?“

Langdon přikývl. „Nepozorovaně se tam nedostaneme.“

„Tohle jsou státní úředníci. My jsme jim úplně ukradení; prostě se tvař, že sem patříš.“

Sienna mu zlehka urovnala oblek a upravila límeček. „Jako ze žurnálu.“ Ostýchavě se usmála, sama si uhladila svetřík a vyrazila.

Langdon spěchal za ní. Oba cílevědomým krokem zamířili k atriu. Jakmile do něj vešli, Sienna mu začala rychlou italštinou vysvětlovat cosi o zemědělských dotacích a svá slova doprovázela živou gestikulací. Drželi se u zdi, pokud možno dál od ostatních. Langdon žasl: nikdo z přítomných se na ně ani nepodíval.

Prošli atriem a spěšně pokračovali do široké chodby. Langdon si vzpomněl na ten shakespearovský divadelní program. Rošťák Puk. „Ty jsi ale herečka,“ zašeptal.

„To bývalo,“ odpověděla automaticky, podivně nepřítomným tónem.

Langdona opět přepadl pocit, že tahle mladá žena si toho vytrpěla víc, než se dá tušit. Víc a víc si vyčítal, že ji do svého nebezpečného dobrodružství zapletl. Zároveň si ale připomněl, že v tuhle chvíli toho pro ni moc udělat nemůže: jen se snažit, aby to měli rychle za sebou.

Plav dál a modli se, abys spatřil světlo.

Když se blížili k portálu, Langdon s úlevou zjistil, že ho paměť nezklamala. Za roh směřovala šipka a nápis hlásal: IL SALONE DEI CINQUECENTO. Sál pěti set, pomyslel si Langdon. Jaké odpovědi ho tam asi čekají? Pravda je vidět jen očima smrti. Co to může znamenat?

„Třeba tam je ještě zamčeno,“ varoval Siennu, než zahnuli za roh. Přestože Sál pěti set byl oblíbený cíl turistů, vypadalo to, že palác dnes ráno pro návštěvníky ještě otevřený není.

„Slyšíš to?“ Sienna se zastavila.

Langdon to slyšel. Zpoza rohu něco hlasitě bzučelo. Hlavně ať to není nějaký další dron. Langdon obezřetně nakoukl za roh portálu. Asi třicet metrů odtud se překvapivě obyčejnými dřevěnými dveřmi vcházelo do Sálu pěti set. Přímo na prahu bohužel stál rozložitý kustod a unavenými pohyby strkal po podlaze elektrickou leštičku.

Strážce brány.

Langdonova pozornost se přenesla ke třem symbolům přede dveřmi. Dešifrovat by je dokázal i naprostý symbologický začátečník: na těch obecně známých obrázcích byla přeškrtnutá kamera, přeškrtnutý kelímek a dvě hranaté, jednoduše načrtnuté figurky – panenka a panáček.

Langdon se ujal vedení. Rázoval si to k hlídači a těsně před ním se rozeběhl. Sienna měla co dělat, aby mu stačila.

Kustod vyděšeně vzhlédl. „Signori?!“ Zvednutýma rukama jim naznačil, aby se zastavili.

Langdon se na něj bolestně usmál, spíš mu zacukalo ve tváři, a omluvně ukázal na symboly u dveří. „Toalety,“ pronesl přiškrceně, a nebyla to otázka.

Kustod zaváhal, jako by ho chtěl poslat pryč; chvilku sledoval, jak před ním Langdon nešťastně přešlapuje, ale nakonec soucitně přikývl a mávnutím je pustil dál.

Když došli ke dveřím, Langdon na Siennu nenápadně mrknul. „Soucit je řeč, kterou se mluví na celém světě.“

Kapitola 35

Kdysi bývala tahle místnost největším sálem na světě. Sál pěti set byl vybudován v roce 1494, aby se v něm mohla scházet celá Consiglio Maggiore – pětisetčlenná Velká rada florentské republiky, která dala sálu jméno. O několik let později, za vlády Cosima I., byla síň zrenovována a značně rozšířena. Cosimo I., nejmocnější muž Itálie, si jako architekta a stavitele vybral velkého Giorgia Vasariho.

Byl to mimořádný stavitelský počin: Vasari výrazně zvedl původní střechu a mezi vysokými nosníky na všech čtyřech stěnách zbudoval okna, kterými dovnitř pustil světlo. Výsledkem byla elegantní síň, v níž se úchvatná architektonická, malířská i sochařská výzdoba dokonale vyjímala.

Langdona tu vždycky ze všeho nejdřív upoutala podlaha, která dávala na srozuměnou, že nejde o jen tak ledajaký prostor. Rudá kamenná dlažba dělená černou mřížkou dodávala místnosti o ploše přes jedenáct set čtverečních metrů dojem solidní, vyvážené hloubky.

Langdon zvolna zvedl oči k protější stěně, kterou jako špalír vojáků střežilo šest dynamických skulptur – Héraklovy práce. Záměrně se vyhnul často vysmívanému sousoší Hérakla a Dioméda, jejichž nahá těla zaujímala nemotorně vyhlížející zápasnickou pozici zahrnující i značně kreativní „penilní chvat“, ze kterého se Langdonovi pokaždé zkřivila tvář bolestí.

Mnohem příjemnější pohled byl na Michelangelovo překrásné Vítězství, které stálo vpravo od nich v ústřední nice jižní stěny. Téměř tři metry vysoká socha byla původně určená na hrob ultrakonzervativního papeže Julia II., přezdívaného Il Papa Terribile. Vzhledem k postoji, který Vatikán zaujímal k homosexualitě, Langdonovi tato zakázka vždycky připadala nadmíru paradoxní. Modelem pro ni stál Tommaso dei Cavalieri, mladík, kterého Michelangelo většinu života miloval a pro něhož složil přes tři stovky sonetů.

„Jak to, že jsem tu nikdy nebyla?“ vydechla Sienna za jeho zády. Hlas měla náhle klidný a plný zbožného obdivu. „To je… nádhera.“

Langdon přikývl a vzpomněl si, jak se sem poprvé dostal on sám – bylo to u příležitosti mimořádného klasického koncertu za účasti světoznámé pianistky Mariele Keymelové. I když měl být tenhle ohromný sál původně dějištěm neveřejných politických porad a velkovévodskou audienční síní, dnes se tu setkáte spíš s populárními hudebníky či vědci a konají se tu mnohé společenské události – od přednášek kunsthistorika Maurizia Seraciniho po galavečeři konanou za účasti mnoha celebrit u příležitosti otevření Gucciho muzea. Občas Langdona napadalo, jak by se asi Cosimo I. tvářil na to, že se o svou strohou soukromou audienční síň musí dělit s vrcholnými manažery a topmodelkami.

Konečně zvedl pohled k rozsáhlým freskám zdobícím zdi. Měly velmi spletitou historii: patřily k ní třeba i Leonardovy nezdařené experimenty s novou malířskou technikou, která vedla k tomu, že se jeho mistrovské dílo doslova rozteklo. Rovněž se tu konal umělecký souboj iniciovaný Pierem Soderinim a Machiavellim, v němž se utkali dva renesanční titáni, Michelangelo a Leonardo. Každý měl vytvořit jednu fresku na protějších stěnách sálu.

Dnes však Langdona víc zajímala jiná ze zdejších historických zvláštností.

Cerca trova.

„Která z nich je ta od Vasariho?“ zeptala se Sienna a očima přejížděla po freskách.

„Skoro všechny,“ odpověděl Langdon. Věděl totiž, že v rámci rekonstrukce tu Vasari a jeho pomocníci přemalovali téměř všechno, od původních fresek po devětatřicet panelů zdobících zdejší proslulý „visutý strop“.

„Ale nás zajímá tamhleta,“ ukázal na fresku až vzadu na pravé stěně. „To je Vasariho Bitva u Marciana.“

Šlo o vskutku impozantní bitevní scénu, šestnáct metrů dlouhou a přes tři patra vysokou. Ve vyrudlých tónech hnědé a zelené se tu nabízel panoramatický výjev překypující vojáky, koňmi, kopími a zástavami, to vše na pozadí idylických kopců.

„Vasari, Vasari,“ zašeptala Sienna. „A tam někde že má být schované to tajné poselství?“

Langdon přikývl, přimhouřil oči a zahleděl se k hornímu okraji ohromné fresky. Pátral po jednom konkrétním zeleném bitevním praporu, na který Vasari vymaloval své tajuplné poselství – CERCA TROVA. „Odsud bez dalekohledu skoro není vidět,“ vysvětloval Langdon, „ale když se koukneš nahoru doprostřed, tam mezi ty dva statky na kopcích, najdeš tam maličký, nakloněný zelený praporec, a –“

„Vidím ho!“ ukazovala Sienna do horního pravého kvadrantu, přesně na správné místo.

Langdon jí záviděl její mladé oči.

Oba přistoupili k impozantní malbě blíž a Langdon si ji prohlížel v celé její nádheře. Konečně jsou tedy tu. Bohužel tu byla jedna potíž – Langdon tak docela nevěděl, pročtu jsou. Chvilku tiše stál a sledoval detaily Vasariho mistrovského díla.

Jestli se mi to nepovede, zbude jen smrt.

Za jejich zády vrzly dveře a dovnitř nejistě nakoukl hlídač s leštičkou. Sienna na něj přívětivě zamávala. Hlídač na ně chvilku zíral a pak dveře zase zavřel.

„Nemáme moc času, Roberte,“ pobízela ho Sienna. „Přemýšlej. Připomíná ti ta freska něco? Vybavuje se ti něco?“

Langdon podrobně zkoumal ten chaotický bitevní výjev nad nimi.

Pravda je vidět jen očima smrti.

Už dřív ho napadlo, že na fresce možná najde namalovanou mrtvolu, jejíž prázdné oči budou zírat směrem k nápovědě na fresce nebo mimo ni. Nyní bohužel zjišťoval, že ačkoli freska mrtvol obsahuje desítky, žádná z nich není ničím výjimečná a žádná své mrtvé zraky na nic výjimečného neupírá.

Pravda je vidět jen očima smrti?

Pokusil se propojit si jednotlivá mrtvá těla myšlenou čárou a snažil se představit si tvar, který by tím vznikl, ale ani to nikam nevedlo.

Zuřivě pátral v hlubinách paměti, až ho z toho zase rozbolela hlava. Odkudsi slyšel stříbrovlasou ženu šeptat: Hledej, a nalezneš.

Nejradši by z plných plic zařval: „Ale co naleznu?“

Přiměl se zavřít oči a zvolna vydechl. Protáhl si ramena, snažil se oprostit od všech myšlenek a spolehnout se na svůj šestý smysl.

Very sorry.

Vasari.

Cerca trova.

Pravda je vidět jen očima smrti.

Šestý smysl mu říkal – o tom neměl pochyb –, že tu jsou správně. A i když si pořád ještě nebyl jistý, proč tu jsou, měl nezřetelný pocit, že od nalezení toho, co hledají, je dělí pouhé okamžiky.

Agent Brüder nechápavě hleděl do vitríny před sebou na rudé sametové pantalóny a kabátec a v duchu klel. PZO už prohledal všechna zákoutí kostýmní galerie, a Sienna s Langdonem nikde.

Pozorovací a zásahový oddíl, pomyslel si zuřivě. Jak může nějaký vysokoškolský profesůrek z vysoké obalamutit PZO? Kam se sakra poděli?

„Všechny východy jsme zajistili,“ trval na svém jeden z jeho mužů. „Jediná možnost je, že jsou pořád ještě někde v zahradách.“

Znělo to sice logicky, ale přesto Brüdera trápil neblahý pocit, že Langdon a Sienna Brooksová si nějakou cestu ven našli.

„Pošlete dron zase do vzduchu,“ rozkázal úsečně. „A policii řekněte, aby rozšířila vnější pátrací akci.“ Do háje!

Jakmile jeho muži zmizeli, Brüder hmátl po telefonu a zavolal zodpovědné osobě. „Tady Brüder,“ řekl. „Bohužel máme vážný problém. Vlastně několik problémů.“

Kapitola 36

Pravda je vidět jen očima smrti.

Sienna si ta slova opakovala pořád dokola a přitom pohledem centimetr po centimetru prohledávala Vasariho brutální bojovou scénu v naději, že ji něco upoutá.

Oči smrti viděla všude.

Které jsou ty naše?

Přemítala, jestli náhodou nejde o narážku na všechny ty tlející mrtvoly, co po celé Evropě zůstaly po Černé smrti.

Tím by se přinejmenším vysvětlila ta morová maska…

Zničehonic jí na mysli vytanula dětská říkanka: Červená se růžička, v kapse voní vonička, hoří, hoří, popel padá, uděláme bác.

Když byla malá, ještě doma v Anglii, tohle říkadlo mívala ráda. Dokud se nedozvěděla, že veršíky vznikly za velké morové rány v Londýně v roce 1665. Červená růžička, to prý byl odkaz na okrouhlý růžový vřed, který značil nákazu. Nemocní nosili po kapsách svazečky vonných květů, aby zamaskovali pach rozkladu vlastního těla a přebili puch, šířící se ulicemi města, v nichž denně umíraly stovky obětí a jejich mrtvoly se pak pálily na hranicích.

Hoří, hoří, popel padá, uděláme bác.

„Pro lásku Boží,“ vyhrkl najednou Langdon a prudce se otočil k protější stěně.

Sienna se na něj ohlédla. „Co se stalo?“

„Tak se jmenovalo jedno dílo, co tu kdysi bylo vystavené. Pro lásku Boží.“

Sienna s údivem sledovala, jak Langdon běží přes sál k jakýmsi proskleným dveřím a snaží se je otevřít. Byly zamčené. Přiblížil obličej až ke sklu, dlaněmi si zaclonil oči a nakoukl dovnitř.

Sienna netušila, co hledá, ale doufala, že to najde rychle: už zase tu totiž byl hlídač, a když zahlédl, jak se Langdon přesouvá k zamčeným dveřím a snaží se do nich nakouknout, ve tváři se mu usadil značně podezíravý výraz.

Sienna mu opět zvesela zamávala; kustod na ni tentokrát jen vrhl zdánlivě nekonečný, chladný pohled a vzápětí zmizel.

Lo Studiolo.

Za skleněnými dveřmi přímo naproti skrytým slovům cerca trova v Sále pěti set se ukrýval salonek bez oken. Vasari ho navrhl coby soukromou pracovnu Francesca I. Obdélníková místnost se zvedala k valené klenbě stropu, který na návštěvníky působil, jako by se ocitli v ohromné truhlici na poklady.

Tomu odpovídala i výzdoba – interiér překypoval překrásnými uměleckými díly. Stěny a strop zdobilo více než třicet převzácných obrazů a fresek přisazených k sobě tak těsně, že zdi byly zaplněné téměř do posledního místečka. Ikarův pád… Alegorie lidského bytí… Příroda nabízí Prométheovi své poklady…

Langdon upíral zrak do omračující nádhery za sklem a šeptal si: „Oči smrti.“

Poprvé se do Studiola dostal před několika lety při soukromé prohlídce tajných cest palácem; tehdy ho ohromilo, kolika skrytými dveřmi, schodišti a chodbami je tahle budova protkaná. A několik z nich se ukrývalo právě za obrazy ve Studiolu.

V tuhle chvíli ale Langdona nezaujala žádná z tajných chodeb. Hlavou mu bleskla myšlenka na smělé moderní umělecké dílo, které tu kdysi viděl vystavené: jmenovalo sePro lásku Boží, jeho autorem byl kontroverzní umělec Damien Hirst a jeho dočasné umístění do Vasariho proslulého Studiola tehdy vzbudilo veliký poprask.

Šlo o odlitek lidské lebky ve skutečné velikosti, vytvořený z ryzí platiny a posetý více než osmi tisíci blyštivých, natěsno vedle sebe zasazených diamantů. Výsledný efekt byl pozoruhodný: prázdné oční důlky kostlivce ožívaly světlem, a znepokojivým způsobem tak vedle sebe kladly zcela protikladnou symboliku života a smrti, krásy a hrůzy. I když Hirstova lebka už ve Studiolu dávno nebyla, Langdona při vzpomínce na ni cosi napadlo.

Oči smrti, pomyslel si. A lebka – to by celkem odpovídalo, ne?

V Dantově Pekle se téma lebky často opakovalo, nejprosluleji v popisu krutého trestu hraběte Ugolina trpícího v nejnižším kruhu pekla, kde byl odsouzen navěky ohlodávat lebku záludného arcibiskupa.

Hledáme tedy lebku?

Tajuplné Studiolo bylo, jak Langdon věděl, zbudováno v tradici „kabinetů kuriozit“. Téměř všechny obrazy tu měly tajné panty a po odklopení odhalovaly skryté přihrádky, v nichž vévoda ukrýval to nejpodivnější ze svého majetku: vzorky vzácných minerálů, krásná ptačí brka, dokonalou zkamenělinu ulity loděnky a prý dokonce i holenní kost jakéhosi mnicha, zdobenou tepaným stříbrem.

Langdon si byl bohužel téměř jistý, že obsah všech tajných skříněk už byl odsud dávno odstraněn. Rozhodně neslyšel, že by se tu kdy vystavovala nějaká jiná lebka kromě té od Hirsta.

Z myšlenek ho vyrušilo hlasité prásknutí dveří na opačné straně sálu. Po podlaze se spěšně blížily rázné kroky.

„Signore!“ volal kdosi rozčileně. „Il salone non è aperto!“

Langdon se otočil a zjistil, že k nim kráčí pracovnice paláce. Byla drobná a měla krátké hnědé vlasy. Mimoto byla ve vysokém stupni těhotenství. S nerudným výrazem se k nim blížila, ťukala si na hodinky a volala cosi v tom smyslu, že sál ještě není otevřený. Když už byla jen kousek od nich, podívala se přímo na Langdona. V tu ránu se zastavila a leknutím si zakryla ústa.

„Pane profesore!“ vykřikla a zatvářila se zahanbeně. „Moc se omlouvám! Já nevěděla, že to jste vy. Vítám vás zpátky!“

Langdon ztuhl.

Byl si poměrně jistý, že tuhle ženu vidí prvně v životě.

Kapitola 37

„Já vás málem nepoznala, pane profesore,“ rozplývala se ta žena anglicky s přízvukem. „To bude tím oblečením,“ řekla, když došla až k němu, pohlédla na oblek značky Brioni a uznale pokývala hlavou. „Moc elegantní. Až by jeden řekl, že jste Ital.“

Langdon měl najednou úplně sucho v ústech. Zmohl se aspoň na zdvořilý úsměv. „Dobré… ráno…“ vypravil ze sebe. „Jakpak se máte?“

Zasmála se a chytila se za břicho. „Jsem utahaná. Malá Catalina celou noc kopala.“ Žena se udiveně rozhlédla po sále. „Il Duomino mi ale neříkal, že se tu chcete dneska zase zastavit. On je tu asi s vámi, že?“

Il Duomino? Langdon neměl nejmenší tušení, o kom je řeč.

Žena zřejmě postřehla jeho zmatek a chlácholivě se zasmála. „Nelekejte se, on mu ve Florencii takhle říká každý. Jemu to nevadí.“ Rozhlédla se. „To on vás sem pustil?“

„Ano,“ přikývla Sienna, která k nim právě přistoupila. „Musel ale s někým na snídani. Prý vám nebude vadit, když tu zůstaneme a trochu se porozhlédneme.“ Srdečně podávala ženě ruku. „Jsem Sienna, Robertova sestra.“

Žena jí rukou potřásla snad až příliš formálně. „Já jsem Marta Alvarezová. Vy máte ale štěstí. Mít za soukromého průvodce zrovna profesora Langdona…“

„To ano,“ přisvědčila nadšeně Sienna a nenápadně protočila panenky. „On je vám tak strašně chytrý!“

Nastala trochu trapná pauza, během které si žena Siennu prohlížela. „To je zvláštní,“ řekla pak. „Vůbec mi nepřipadá, že byste si byli podobní. Možná až na tu výšku.“

Langdon cítil, že se schyluje ke katastrofě. Teď, nebo nikdy.

„Marto,“ skočil jí do řeči a jen pevně doufal, že si její jméno zapamatoval správně, „je mi moc líto, že vás takhle obtěžujeme, ale… nejspíš tušíte, proč jsme tady.“

„Vlastně ani moc ne,“ odpověděla a přimhouřila oči. „Po pravdě řečeno mě zaboha nenapadá, co byste tu asi tak mohl dělat.“

Langdonovi se zrychlil tep a ve stísněném tichu, jež následovalo, si uvědomil, že vsadil všechno na jednu kartu, a o tu zřejmě právě přišel. Najednou se Marta rozzářila a nahlas se rozesmála.

„To byl vtip, pane profesore! Samozřejmě že vím, proč jste se vrátil. Abych pravdu řekla, netuším, co vás na té věci tak fascinuje, ale jelikož jste u ní vy a il Duominovčera večer strávili aspoň hodinu, předpokládám, že ji teď asi chcete ukázat své sestře.“

„Přesně tak…“ vypravil ze sebe. „Moc rád bych ji ukázal tady Sienně. Tedy kdyby vás to… neobtěžovalo…“

Marta vzhlédla k ochozu v patře a pokrčila rameny. „Vůbec ne. Stejně jsem se tam chystala.“

Langdon rovněž zvedl oči k balkonu na úrovni prvního patra na zadní stěně sálu. Takže tam jsem včera večer byl? Vůbec si to nepamatoval. Věděl, že z balkonu – který se navíc nacházel přesně ve výšce slov cerca trova – se vchází do palácového muzea, jehož návštěvu při žádném svém zdejším pobytu nevynechal.

Marta se už už chystala vykročit v jejich čele přes sál, když se náhle zarazila, jako by ji ještě něco napadlo. „Poslyšte, pane profesore, opravdu nechcete sestře ukázat něco méně ponurého?“

Langdon neměl tušení, co na to říct.

„My se jdeme kouknout na něco ponurého?“ zeptala se Sienna. „A na co? To mě tedy zajímá.“

Marta se pousmála a kradmo se zadívala na Langdona. „Mám to vaší sestře povědět, nebo jí to radši řeknete sám?“

Langdon se té příležitosti chopil skoro až příliš dychtivě. „Jen do toho, Marto, řekněte jí to vy.“

Marta se opět obrátila k Sienně a promluvila – tentokrát velice pomalu. „Nevím, co vám stačil sdělit váš pan bratr, ale teď půjdeme nahoru do muzea a podíváme se na jednu velice neobvyklou masku.“

Sienna mírně vytřeštila oči. „Jakou masku? Snad ne takovou tu ošklivou morovou, co se nosí o karnevalu?“

„To není špatný odhad,“ přikývla Marta, „ale ne – morová maska to není. Je to maska úplně jiného druhu. Říká se jí posmrtná.“

Langdon slyšitelně zalapal po dechu a Marta se na něj zamračila. Zjevně měla za to, že přehnaně dramatizuje, aby sestru vyděsil.

„Na bratra nedejte,“ chlácholila Siennu. „Posmrtné masky byly v šestnáctém století naprosto běžné. V podstatě jde jen o sádrový odlitek tváře, pořízený těsně poté, co dotyčný zemřel.“

Posmrtná maska. Poprvé od chvíle, co se probral ve Florencii, zakusil Langdon pocit, že se věci mírně vyjasňují. Dantovo Peklo… cerca trova… Pohled očima smrti… Ta maska!

„A čí posmrtná maska je tahle?“ zeptala se Sienna.

Langdon jí položil ruku na rameno a co nejklidnějším hlasem odpověděl: „Jednoho slavného italského básníka. Jmenoval se Dante Alighieri.“

Kapitola 38

Na palubu Mendacia, pohupujícího se na vlnkách Jaderského moře, zářilo středomořské slunce. Probošt znaveně vypil na ex druhou skotskou a nepřítomně se zadíval z okna pracovny.

Zprávy z Florencie nevěstily nic dobrého.

Možná za to mohl alkohol, kterého se napil poprvé za velice dlouhou dobu, ale cítil podivný zmatek a bezmoc… jako kdyby jeho lodi vypověděly službu motory a zůstala ponechána napospas mořským proudům.

Tenhle pocit byl pro probošta nový. Jeho svět měl odjakživa jeden pevný bod – protokol –, který mu byl neselhávajícím kompasem. To protokol mu umožňoval činit těžká rozhodnutí a neohlížet se zpátky.

To podle protokolu bylo nutné Vayenthu propustit, a probošt tenhle požadavek bez váhání splnil. Hned jak tahle krize skončí, nějak to s ní vyřeším.

To podle protokolu bylo nutné, aby toho probošt o svých klientech věděl co nejméně. Už dávno si pro sebe rozhodl, že Konsorcium nemá žádnou morální zodpovědnost a nemůže je soudit.

Poskytnout služby.

Důvěřovat klientovi.

Na nic se neptat.

Probošt podobně jako šéfové mnoha jiných firem pouze nabízel služby a spoléhal se na to, že tyto služby budou využity v rámci zákona. Volvo koneckonců taky nezodpovídá za to, jestli jejich auty jezdí maminky vyzvedávat děti do škol povolenou rychlostí, a Dell nemůže za to, jestli se pomocí jeho počítače někdo nabourá do něčího bankovního účtu.

Teď se ale všechno hroutilo a probošt v duchu proklínal onen důvěryhodný kontakt, který tohoto klienta Konsorciu doporučil.

„Nebude s ním moc práce, budou to peníze za nic,“ dostalo se proboštovi ujištění. „Ten člověk je génius, je to ve svém oboru hvězda a je neuvěřitelně bohatý. Prostě potřebuje na rok na dva zmizet. Kvůli jakémusi důležitému projektu by si chtěl zaplatit trochu času mimo systém.“

Probošt na to tehdy bez většího přemýšlení kývl. Dlouhodobé přemístění osoby obvykle znamenalo snadný výdělek, a pokud jde o klienta samotného, probošt se spolehl na pocit, který z něj měl jeho kontakt.

A skutečně šlo podle očekávání o snadno vydělané peníze.

Až do minulého týdne.

V tuhle chvíli už ten člověk způsobil takovou vlnu zmatků, že tu teď probošt chodil dokolečka s láhví skotské v ruce a odpočítával dny, které zbývají, než jeho povinnosti vůči klientovi skončí.

Telefon na psacím stole zazvonil. Z displeje probošt zjistil, že mu zdola volá Knowlton, jeden z jeho nejlepších facilitátorů.

„Ano?“ řekl do sluchátka.

„Pane…“ spustil Knowlton váhavě, jako by se mu do toho moc nechtělo, „nerad vás obtěžuju, ale jak víte, zítra bychom měli do médií pustit to video.“

„Jistě,“ odpověděl probošt. „Máte ho připravené?“

„Mám, ale napadlo mě, že by možná bylo lepší, kdybyste se na něj nejdřív podíval.“

Probošt se odmlčel. Ta poznámka ho udivila. „Jsme tam nějak zmíněni? Je pro nás to video nějak kompromitující?“

„Ne, pane, jen je co do obsahu poměrně znepokojivé. Klient se objeví na obrazovce a řekne –“

„Stačí,“ přikázal probošt; naprosto ho ohromilo, že vedoucí facilitátor se vůbec odvažuje ho vyzývat k tak do očí bijícímu porušení protokolu. „Obsah je zcela bezpředmětný. Ať je v tom videu cokoliv, bude zveřejněno – s námi nebo bez nás. Klient ho mohl pustit do světa elektronickou cestou, ale najal si k tomu nás. Zaplatil nám. Dal nám důvěru.“

„Ano, pane.“

„Nejste tu zaměstnaný jako filmový kritik,“ vyčinil mu probošt. „Jste tu, abyste dodržoval, co jste slíbil. Takže dělejte svou práci.“

Na Ponte Vecchio stále čekala Vayentha a ostřížím zrakem sledovala stovky tváří. Celou dobu byla ve střehu a věděla s naprostou jistotou, že Langdon kolem ní neprošel. Jenže dron utichl; už ho zřejmě nebylo potřeba.

Brüder ho určitě chytil.

Jen nerada začala zvažovat nevábnou možnost, že ji Konsorcium podrobí výslechu. Nebo to bude něco horšího.

Znovu si vzpomněla na ty dva propuštěné agenty; už o nich nikdy neslyšela. Prostě změnili působiště, uklidňovala sama sebe. Teď se ale přistihla při úvahách, jestli by ona sama neměla odjet směrem k toskánským kopcům, zmizet a využít svých schopností k tomu, aby si vybudovala úplně nový život.

Jak dlouho se ale před nimi můžu schovávat?

Už nespočet cílů si na vlastní kůži ověřil, že jakmile se dostanete do hledáčku Konsorcia, soukromí se promění v pouhou iluzi. Takže je to jen otázka času.

Opravdu moje kariéra skončí takhle? žasla; pořád ještě se nedokázala smířit s tím, že by tahle řada nešťastných zvratů ukončila její úspěšné dvanáctileté působení u Konsorcia. Celý rok bděla nad potřebami zelenookého klienta. Já za to nemůžu, že skočil z věže – tak proč mám pocit, že padám s ním?

Zachránit by ji mohlo, jedině kdyby se jí povedlo přelstít Brüdera… jenže od začátku věděla, že ta možnost je nepatrná.

Včera v noci jsem měla šanci, a promarnila jsem ji.

Neochotně se vracela zpátky k zaparkované motorce. Vtom si uvědomila, že k ní z dálky doléhá povědomý zvuk – vysokofrekvenční bzukot.

Udiveně vzhlédla. Ke svému překvapení zjistila, že pozorovací dron se právě opět vznesl a tentokrát míří k nejzazšímu konci paláce Pitti. Sledovala, jak maličké zařízení zoufale krouží nad palácovou střechou.

Jestli dron opět vypustili, mohlo to znamenat jen jediné.

Pořád ještě Langdona nemají!

Kde sakra je?

Pronikavé bzučení shora opět probralo doktorku Sinskeyovou z omámení. Ten vrtulník už zase poletuje? Já myslela, že…

Na zadním sedadle dodávky vedle ní pořád seděl týž mladý agent. Zavrtěla se. Zase zavřela oči a přemáhala bolest a nevolnost. Hlavně ale potlačovala strach.

Čas běží.

I když se její nepřítel vrhl z výšky vstříc smrti, stále ve snech vídala jeho siluetu, dál jí v temné zasedací místnosti Rady pro zahraniční vztahy dělal přednášku.

Někdo by měl sebrat odvahu a začít jednat, prohlašoval tehdy a zelené oči mu žhnuly. Kdo, když ne my? Kdy, když ne teď?

Elizabeth věděla, že ho měla zastavit právě tam a tehdy, když měla tu možnost. Nikdy nezapomene, jak z té schůzky zuřivě odkráčela a na zadním sedadle limuzíny pak celou cestu přes Manhattan na letiště JFK tiše soptila. Nemohla se dočkat, až zjistí, co to sakra bylo za šílence. A tak vytáhla telefon a podívala se na fotografii, kterou bez jeho svolení pořídila.

A když ji spatřila, hlasitě zalapala po dechu. Doktorka Elizabeth Sinskeyová přesně věděla, kdo to je. Dobré na celé věci bylo, že najít ho asi nebude těžké. Horší už se jevila skutečnost, že byl ve svém oboru opravdovým géniem, a tedy při troše odhodlání skutečně hodně nebezpečnou osobou.

Odhodlaný geniální mozek je ta nejtvořivější a nejničivější síla na světě.

Než za půl hodiny dorazila na letiště, stihla už svolat svůj tým a přidat toho člověka na seznam nebezpečných bioteroristů vedený všemi relevantními světovými organizacemi – CIA, CDC, ECDC i jejich sesterskými uskupeními po celé planetě.

Víc toho před návratem do Ženevy nestihnu, pomyslela si.

Unaveně dovlekla své nevelké zavazadlo k odbavovací přepážce a podala dívce v uniformě pas a letenku.

„Vida, doktorka Sinskeyová,“ usmála se dívka. „Nějaký sympatický pán vám tu zrovna nechal vzkaz.“

„Prosím?“ Elizabeth netušila, jak někdo mohl zjistit, kterým letem se bude vracet.

„Byl vysoký,“ pokračovala stevardka. „A měl zelené oči.“

Elizabeth taška doslova vypadla z ruky. On je tady? Jak to? Prudce se otočila a rozhlédla se po lidech za sebou.

„Už odešel,“ řekla stevardka. „Ale požádal mě, abych vám předala tohle.“ Podala Elizabeth složený kus papíru.

Elizabeth papír roztřeseně rozložila a přečetla si rukou psaný vzkaz.

Byl to slavný citát odkazující na dílo Danta Alighieriho.

Nejtemnější místa v pekle

jsou vyhrazena těm,

kdo si v časech mravní krize

zachovávají neutralitu.

Kapitola 39

Marta Alvarezová unaveně vzhlédla ke strmému schodišti, které stoupalo ze Sálu pěti set do muzea v prvním poschodí.

Posso farcela, řekla si v duchu. To zvládnu.

Jako kurátorka v Palazzo Vecchio Marta už tyhle schody vyšlapala nesčíslněkrát. Teď, v devátém měsíci těhotenství, ji však ten výstup stál výrazně víc úsilí než dřív.

„Určitě nechcete jet výtahem, Marto?“ Robert Langdon, který s ní patrně soucítil, ukazoval na nevelký výtah, který sem správa paláce nechala nainstalovat pro handicapované návštěvníky.

Marta se vděčně usmála, ale zavrtěla hlavou. „Už včera jsem vám říkala, že podle mého doktora dělá pohyb miminku dobře. A mimoto vím, že trpíte klaustrofobií, pane profesore.“

Langdona jako by její poznámka kupodivu značně vyvedla z míry. „Tak to se omlouvám… Zapomněl jsem, že jsem se o tom zmiňoval.“

Zapomněl, že se o tom zmiňoval? Marta nevěřila vlastním uším. Vždyť je to sotva dvacet hodin a my jsme se tu o té nehodě v dětství, která za to může, sáhodlouze bavili.

Včera večer jel Langdonův chorobně otylý společník zvaný il Duomino výtahem, ale Langdon vyšel s Martou nahoru po schodech. Cestou jí v živých barvách vylíčil, jak jako chlapec spadl do opuštěné studny a jak si z toho zážitku odnesl téměř ochromující hrůzu ze stísněných prostor.

V tuhle chvíli Langdonova mladší sestra mířila vzhůru tak svižně, až jí blond ohon vlál; Langdon a Marta stoupali zvolna, soustředěně a s několika přestávkami, aby si Marta mohla vydechnout. „Docela mě překvapuje, že chcete znovu vidět zrovna tu masku,“ poznamenala. „Když uvážím, kolik pokladů se ve Florencii najde, připadá mi, že zrovna tenhle patří mezi ty méně zajímavé.“

Langdon neutrálně pokrčil rameny. „Vrátil jsem se hlavně proto, aby ji viděla i Sienna. Mimochodem díky, že jste nás sem zase pustila.“

„Vůbec nemáte zač.“

Včera večer by ho Marta bývala do galerie uvedla klidně jen díky jeho reputaci, ale jelikož ho navíc doprovázel il Duomino, opravdu neměla na vybranou.

Ignazio Busoni, známý ve Florencii jako il Duomino, byl ve zdejších kulturních kruzích svým způsobem celebritou. Dlouhá léta působil coby ředitel Museo dell’Opera del Duomo a fyziognomií v mnoha směrech připomínal nejvýznačnější florentskou historickou památku, Il Duomo – mohutnou katedrálu s červenou kupolí, jež vévodila jak dějinám, tak panoramatu Florencie. Právě jeho láska k této historické památce mu spolu s téměř dvousetkilovou hmotností a brunátnou tváří vysloužila dobromyslnou přezdívku il Duomino – „Kupolka“.

Marta netušila, jak a kde se Langdon s il Duominem seznámil, ale v každém případě jí Busoni včera večer zavolal a sdělil jí, že by do muzea rád přivedl hosta na soukromou prohlídku Dantovy posmrtné masky. Když se z onoho tajuplného návštěvníka vyklubal proslulý americký symbolog a kunsthistorik, Marta byla celá bez sebe, že bude mít možnost tyhle dvě slavné osobnosti provést palácovou galerií.

Konečně došli až nahoru na schody. Marta si založila ruce v bok a zhluboka oddechovala. Sienna už stála u zábradlí a shlížela dolů do Sálu pěti set.

„Odsud se do sálu dívám nejradši,“ lapala po dechu Marta. „Fresky jsou tu vidět z úplně jiné perspektivy. O tom tajuplném poselství, které se na jedné z nich skrývá, vám bratr nejspíš řekl, že?“

Sienna nadšeně přikyvovala. „Cerca trova.“

Langdon se rozhlížel po sále a Marta ho sledovala. Ve světle, které sem padalo okny z podesty, si všimla, že mu to zdaleka nesluší tak jako včera večer. Ten nový oblek se jí sice líbil, ale profesor by se měl oholit, byl bledý a vypadal unaveně. I vlasy, ještě včera večer husté a rozevláté, působily dnes trochu slepeně. Jako by si potřeboval dát sprchu.

Raději se pohledem vrátila k fresce. Ještě aby ji přistihl, jak na něj zírá. „Tady stojíme skoro na úrovni těch slov,“ podotkla. „Dokonce byste je odsud mohli zahlédnout pouhým okem.“

Langdonovu sestru freska zřejmě nechávala chladnou. „Povězte mi něco o té Dantově posmrtné masce. Proč je zrovna tady, ve Starém paláci?“

Jaký bratr, taková sestra, pomyslela si Marta a v duchu zaúpěla. Pořád ještě nechápala, co je na té masce tak fascinuje. Historie Dantovy masky, a to zejména ta nedávná, byla ale skutečně strhující a Langdon nebyl první, kdo o ni projevoval až posedlý zájem. „Tak mi povězte, co o Dantovi víte.“

Hezká mladá blondýnka pokrčila rameny. „Jen to, co si pamatuju ze školy. Dante byl italský básník, který se proslavil hlavně Božskou komedií. V té popisuje svoji cestu peklem.“

„To je pravda, ale jen částečná,“ přikývla Marta. „Dante časem z pekla unikne a přes očistec postupně dojde až do ráje. Až si Božskou komedii někdy přečtete, zjistíte, že jeho cesta se dělí na tři části – Inferno, Purgatorio a Paradiso.“ Marta jim pokynula, aby ji následovali ke vstupu do muzea. „Nicméně důvod, proč je maska tady v našem muzeu, nesouvisí s Božskou komedií, nýbrž se skutečnými dějinami. Dante žil ve Florencii a tohle město nesmírně miloval. Byl to velice významný a vlivný Florenťan. Jenže pak došlo k politickým změnám a Dante se postavil na špatnou stranu. Takže skončil ve vyhnanství. Vypověděli ho za hradby a sdělili mu, že už se nikdy nesmí vrátit.“

To už byli skoro u dveří. Marta se zastavila a zase popadala dech. S rukama opět v bok se opřela a pokračovala: „Někdo tvrdí, že právě Dantovo vyhnanství je důvodem, proč má jeho posmrtná maska tak truchlivý výraz, ale já mám jinou teorii. Jsem celkem romantická duše, takže bych řekla, že ta posmutnělost má co dělat se ženou jménem Beatrice. Dante byl totiž celý život zoufale zamilovaný do jisté Beatrice Portinariové. Ta se však bohužel vdala za jiného, a tak musel Dante žít nejen bez své milované Florencie, ale i bez ženy, kterou tak hluboce zbožňoval. A právě jeho láska k Beatrici se stala ústředním tématem Božské komedie.“

„Zajímavé.“ Ze Siennina tónu bylo jasně znát, že vůbec neposlouchala. „Stejně mi ale pořád není jasné, proč je ta maska tady v paláci.“

Martě její neodbytnost připadala podivná a téměř neomalená. „Dante do Florencie nesměl ani po smrti,“ spustila a opět vyrazila. „A tak byl pohřben v Ravenně. Jeho životní láska Beatrice má však hrob ve Florencii, a vzhledem k tomu, jak měl Dante tohle město rád, přenést sem aspoň jeho posmrtnou masku byla svým způsobem služba a projev úcty.“

„Aha,“ přikývla Sienna. „A proč právě tahle budova?“

„Palazzo Vecchio je nejstarším symbolem Florencie a za Dantových časů byl srdcem celého města. V katedrále tu dokonce máme slavný obraz, na kterém stojí právě vyhnaný Dante za městskými hradbami a v pozadí se nezřetelně rýsuje jeho drahá palácová věž. Máme pocit, že skrze tuhle masku se Dante směl konečně tak trochu vrátit domů.“

„To je hezké.“ Sienna konečně vypadala spokojeně. „Díky.“

Marta přistoupila ke dveřím muzea a třikrát zaklepala. „Sono io, Marta! Buongiorno!“

Uvnitř zachřestily klíče a dveře se otevřely. Postarší hlídač se na ni unaveně usmál a podíval se na hodinky. „È un po‘ presto,“ usmál se. Trochu brzo.

Marta místo vysvětlování ukázala na Langdona a hlídač se okamžitě rozzářil. „Signore! Bentornato!“ Vítejte zpátky!

„Grazie,“ odpověděl Langdon přátelsky a hlídač jim pokynul, ať jdou dál.

Prošli nevelkým foyer, kde hlídač vypnul alarm a odemkl druhé, masivnější dveře. Ty se otevřely, hlídač ustoupil stranou a s obřadnou úklonou mávl rukou. „Ecco il museo!“

Marta se na něj usmála a vedla své hosty dovnitř.

V místech, kde dnes bylo muzeum, bývaly dříve vládní úřadovny, a tak nešlo o žádnou rozlehlou vzdušnou galerii, nýbrž o labyrint nevelkých místností a chodeb táhnoucích se přes polovinu obvodu budovy.

„Dantova posmrtná maska je za rohem,“ řekla Marta Sienně. „Vystavujeme ji v úzkém sále zvaném l’andito, vlastně spíš v průchodu mezi dvěma většími místnostmi. Je ve starožitné vitríně u zdi, takže ji neuvidíte, dokud nestojíte přímo před ní. Proto kolem ní také spousta návštěvníků projde, aniž by si jí vůbec všimli.“

Langdon zrychlil a upřeně hleděl před sebe, jako by ho maska očarovala. Marta do Sienny šťouchla: „Vašeho bratra zjevně žádný jiný exponát nezajímá, ale když už jste tu, neměla by vám ujít naše busta Machiavelliho nebo glóbus Mappa Mundi v Mapovém sále.“

Sienna zdvořile přikývla a s očima upřenýma kupředu rovněž pokračovala v cestě. Marta jim sotva stačila. Když došli do třetí místnosti, zůstala pozadu a nakonec se zastavila.

„Pane profesore?“ vykřikla za hlasitého oddechování. „Nechcete… svou sestru… ještě před tou maskou… trochu provést po galerii?“

Langdon se s roztržitým výrazem otočil, jako by ho vyrušila z hlubokých myšlenek. „Prosím?“

Marta bez dechu ukázala na nejbližší vitrínu. „Jedna z nejstarších… tištěných verzí… Božské komedie.“

V tu chvíli si Langdon konečně všiml, jak si Marta otírá čelo a funí, a jeho výraz prozrazoval, že se hluboce zastyděl. „Promiňte, Marto! Samozřejmě, podíváme se, to bude skvělé.“

Pospíchal zpátky a nechal Martu, aby je dovedla ke starožitné vitríně. Uvnitř ležela oblýskaná, v kůži vázaná kniha rozevřená na zdobné titulní stránce: La Divina Commedia: Dante Alighieri.

„To je neuvěřitelné,“ poznamenal Langdon překvapeně. „Tenhle frontispis přece znám. Netušil jsem, že tu máte jeden výtisk z původního Numeisterova vydání.“

Ale samozřejmě že tušil, pomyslela si udiveně Marta. Vždyť jsem vám ho včera večer ukazovala!

„V polovině patnáctého století,“ spěšně začal Langdon vysvětlovat Sienně, „vydal Johann Numeister první tištěnou verzi Dantova díla. Výtisků bylo několik set, ale dochovalo se jich jen asi deset. Jsou velice vzácné.“

Martu napadlo, že Langdon ze sebe možná dělá hloupého, aby se před mladší sestrou mohl předvést. U profesora proslulého svou akademickou skromností to působilo tak trochu nemístně a nabubřele.

„Tenhle výtisk máme zapůjčený z Medicejské knihovny,“ vysvětlovala Marta. „Jestli jste tam s Robertem ještě nebyli, stojí za návštěvu. Mají tam úchvatné schodiště, které projektoval Michelangelo a vede do první veřejné čítárny na světě. Knížky tu kdysi byly k sedadlům připoutané řetězy, aby je nikdo nemohl ukrást. Což je pochopitelné, protože mezi nimi bylo i mnoho takových, co existovaly jen v jediném exempláři.“

„To je úžasné.“ Sienna usilovně hleděla do hlubin muzea. „A ta maska je kde?“

Kam ten spěch? Marta potřebovala ještě chviličku, aby se vzpamatovala. „Moment, tohle by vás mohlo zajímat.“ Ukázala do výklenku k malému schodišti, které mizelo kdesi ve stropě. „Tyhle schody vedou na vyhlídkovou plošinu v krovu, odkud se na Vasariho visutý strop můžete podívat shora. Mileráda tu na vás počkám a vy se klidně –“

„Marto, prosím,“ skočila jí do řeči Sienna, „já bych moc ráda viděla tu masku. A jsme tak trochu v časové tísni.“

Marta se na mladou krasavici ohromeně zadívala. Tu novou, cizinci zaváděnou módu oslovování křestními jmény vůbec neměla ráda. Jsem signora Alvarezová, vyplísnila ji v duchu. A dělám pro vás laskavost.

„Tak dobrá, Sienno,“ opáčila úsečně. „K masce se jde tudy.“

Vyrazili po spletité trase a Marta už se žádnými dalšími komentáři nezdržovala. Včera večer strávili Langdon a il Duomino v úzkém anditu před maskou skoro půl hodiny. Martu jejich zájem velice překvapil a zeptala se jich, jestli nějak souvisí s událostmi, které se kolem masky odehrály během posledního roku. Na to se Langdon i il Duominozatvářili zdrženlivě a vlastně jí ani pořádně neodpověděli.

Když se teď blížili k anditu, Langdon sestře začal vysvětlovat jednoduchý postup výroby takové masky. Tentokrát Martu potěšil, protože na rozdíl od trapného tvrzení, že zdejší vzácný exemplář Božské komedie v životě neviděl, bylo tohle jeho líčení naprosto přesné.

„Hned po smrti,“ vykládal Langdon, „se zesnulému ležícímu na zádech natře obličej olivovým olejem. Pak se mu na tvář přiloží vrstva sádry, kterou se zakryje všechno – ústa, nos, oční víčka – od čela až po krk. Jakmile sádra zatuhne, sejme se a použije jako forma, do které se nalije čerstvá sádra. Ta pak ztuhne v dokonalý odlitek tváře zesnulého. Tahle metoda se často používala právě u význačných osob a velkých umělců. Dante, Shakespeare, Voltaire, Tasso, Keats – ti všichni mají své posmrtné masky.“

„Tak jsme konečně tu,“ oznámila Marta, když všichni tři dorazili před andito. Ustoupila a pokynula Langdonově sestře, aby šla jako první. „Maska je v té vitríně vlevo od vás. Jen prosím nechoďte za ty sloupky.“

„Díky.“ Sienna vešla do úzké chodbičky, došla k vitríně a nakoukla dovnitř. V tu ránu vytřeštila oči, otočila se k bratrovi a vrhla na něj pohled plný hrůzy.

Takovou reakci Marta viděla snad tisíckrát: první pohled na masku – na Dantovu děsivě vrásčitou tvář, zahnutý nos a zavřené oči – v návštěvnících často budil odpor.

Langdon vešel do andita přímo za Siennou, došel vedle ní a rovněž se podíval do vitríny. Ucouvl a i jemu se ve tváři náhle zračil děs.

Marta zasténala a vyrazila za nimi. Che esagerato. Jenže při pohledu do vitríny i ona nahlas zalapala po dechu. Oh mio Dio!

Marta Alvarezová byla připravená na důvěrně známou Dantovu mrtvou tvář. Místo ní ale spatřila jen sametem vyložený vnitřek skříňky a hřebíček, na kterém maska obvykle visela.

Marta si zakryla ústa a v hrůze zírala do prázdné vitríny. Dech se jí znatelně zrychlil. Musela se opřít o jeden ze sloupků. Nakonec odtrhla oči od prázdné vitríny a spěšně zamířila ke stanovišti noční ostrahy u hlavního vchodu.

„La maschera di Dante!“ ječela jako šílená. „La maschera di Dante è sparita!“

Kapitola 40

Marta Alvarezová se třásla před prázdnou vitrínou. Jen doufala, že se jí břicho svírá hrůzou, a ne začínajícími kontrakcemi.

Dantova posmrtná maska je pryč!

Oba členové ochranky už byli v pohotovosti; před chvilkou doběhli do andita, uviděli prázdnou vitrínu a začali jednat. Jeden z nich spěchal do nedaleké kanceláře, odkud se ovládaly bezpečnostní kamery, aby zajistil záznamy z předešlé noci, ten druhý právě hlásil krádež na policii.

„La polizia arriverà tra venti minuti!“ sdělil Martě, když zavěsil.

„Venti minuti?!“ zeptala se nevěřícně. Za dvacet minut? „Vždyť tady zmizelo významné umělecké dílo!“

Strážný jí ale obratem vysvětlil, že jak se právě dozvěděl, většina policistů ve městě momentálně řeší cosi mnohem důležitějšího, takže nejdřív musejí sehnat někoho volného a ten je pak přijde vyslechnout.

„Che cosa potrebbe esserci di più grave?!“ křičela. Co může být důležitějšího než tohle?!

Langdon a Sienna si vyměnili nervózní pohled. Marta měla dojem, že na její dva hosty je toho trochu moc. Nebylo divu. Zastavili se tu jen proto, aby se rychle podívali na masku, a najednou jsou z nich svědkové závažné krádeže. Včera v noci se zřejmě někdo dostal do galerie a Dantovy posmrtné masky se zmocnil.

Marta věděla, že v muzeu by se dalo odcizit leccos mnohem cennějšího, a tak se ze všech sil snažila nebrat to tak tragicky. Jenže tohle byla první krádež v dějinách muzea.Vždyť já ani nevím, co se v takových případech dělá!

Najednou se jí udělalo mdlo. Opět se opřela o sloupek.

Strážní očividně nechápali, jak se to mohlo stát. Popsali Martě, co přesně včera dělali a jak večer probíhal: kolem desáté přišla Marta s il Duominem a Langdonem. Krátce nato ti tři společně zase odešli. Strážní zamkli dveře, nastavili alarm, a pokud jim bylo známo, od té chvíle do galerie nikdo nevešel.

„To není možné!“ obořila se na ně Marta italsky. „Když jsme my tři včera večer odcházeli, maska byla ve vitríně, takže někdo tu od té doby zjevně být musel!“

Hlídači s ohromeným výrazem zvedali dlaně. „Noi non abbiamo visto nessuno!“

Policie už byla na cestě. Marta se tak rychle, jak jí to těhotenství dovolilo, vydala do kanceláře ostrahy a Langdon se Siennou ji celí nesví následovali.

Bezpečnostní kamery, říkala si Marta. Ze záznamu zjistíme, kdo přesně tu v noci byl!

Tři bloky odtud, na Ponte Vecchio, se Vayentha schovávala ve stínu: davem se proplétali dva policisté a ukazovali chodcům Langdonovu fotografii.

Jak se blížili k Vayentě, jednomu z nich zakvílela vysílačka a ozvalo se z ní hlášení pro všechny hlídky. Zpráva to byla stručná a navíc v italštině, ale jádro sdělení Vayentha zachytila: pokud jsou poblíž Palazzo Vecchio nějací volní policisté, mají se okamžitě dostavit do palácového muzea kvůli výslechu svědků.

S policisty to ani nehnulo, zato Vayentha nastražila uši.

Il Museo di Palazzo Vecchio?

Včerejší debakl – to fiasko, které ji možná bude stát kariéru – se odehrál právě v uličkách před Palazzo Vecchio.

Policejní hlášení pokračovalo: italština proložená chrastivými zvuky byla skoro nesrozumitelná, ale dvě slova zazněla zřetelně: Dante Alighieri.

Celá se napjala. Dante Alighieri?! Tak tohle rozhodně nebyla náhoda. Prudce se obrátila směrem, kde ležel Palazzo Vecchio, a zadívala se na cimbuří vykukující nad střechami blízkých budov.

Co se v tom muzeu přesně stalo? přemítala. A kdy?!

I bez konkrétních údajů Vayentha coby dlouholetá, zkušená terénní analytička věděla, že shoda okolností je něco mnohem méně obvyklého, než se obecně předpokládá.Muzeum v Palazzo Vecchio – a Dante k tomu? To musí souviset s Langdonem.

Celou dobu cítila v kostech, že se Langdon do starého města vrátí. Dalo se to čekat – vždyť právě tady byl včera v noci, když se všechno začalo sypat jako domeček z karet.

Teď za denního světla Vayentha přemítala, jestli se Langdon do těchto končin opravdu nějak vrátil, aby našel to, co hledá – ať už to bylo cokoliv. Byla si jistá, že po Ponte Vecchio do starého města nepřešel. Samozřejmě to nebyl jediný most, ale na všechny ostatní to ze zahrad Boboli bylo pěšky příliš daleko.

Dole pod mostem právě mizela čtyřveslice. Nápis na lodi hlásal SOCIETÀ CANOTTIERI FIRENZE / VESLAŘSKÝ KLUB FLORENCIE. Nezaměnitelná červenobílá vesla se zvedala a zase klesala v dokonalé souhře.

Nemohl se Langdon přes řeku přeplavit? Sice jí to připadalo nepravděpodobné, ale zároveň měla pocit, že náhodou vyslechnuté policejní hlášení týkající se paláce je nápověda, které by se měla držet.

„Foťáky připravit, per favore!“ vykřikla poblíž nějaká žena anglicky s italským přízvukem.

Vayentha se otočila a spatřila střapatou oranžovou bambuli na tyčce: průvodkyně turistů se snažila své stádečko převést přes Ponte Vecchio.

„Nad sebou vidíte největší Vasariho dílo!“ vykřikla s rutinním nadšením, zvedla bambuli vysoko nad hlavu a nasměrovala pohledy všech svých svěřenců vzhůru.

Nad obchody se táhlo cosi, čeho si Vayentha předtím nevšimla: byla to jakási nástavba v patře, která odsud vypadala jako jeden dlouhý úzký byt.

„Vasariho chodba,“ oznámila průvodkyně. „Je téměř kilometr dlouhá a Medicejští tudy mohli bezpečně procházet mezi palácem Pitti a Palazzo Vecchio.“

Vayentha si nevěřícně prohlížela tu tunelovitou stavbu nad sebou. O chodbě už sice slyšela, ale mnoho o ní nevěděla.

Takže ona vede do Starého paláce?

„Kdo má štěstí a správné kontakty,“ pokračovala průvodkyně, „dostane se do chodby i teď. Dnes je v ní pozoruhodná galerie, která se táhne z Palazzo Vecchio až do severovýchodního cípu zahrad Boboli.“

Možná říkala ještě něco, ale to už Vayentha neslyšela.

V tu chvíli už totiž pádila k motorce.

Kapitola 41

Jak se Langdon se Siennou, Martou a oběma členy ostrahy mačkal v nevelké kanceláři, cítil, že mu v ráně na hlavě zase začíná tepat. Tahle stísněná komůrka dřív sloužila jako šatna a teď tu celou jednu stěnu zaujímal pult plný předoucích harddisků a počítačových monitorů. Bylo tu vedro k zalknutí a čpělo to tu nevětraným cigaretovým kouřem.

Langdona okamžitě přepadl pocit, že se kolem něj stěny svírají.

Marta se usadila před monitor, který už přehrával ze záznamu a ukazoval zrnitý obraz andita zabíraný kamerou nade dveřmi. Podle časového údaje na obrazovce to byl záznam ze včerejšího dopoledne, přesně čtyřiadvacet hodin starý, zřejmě z chvíle těsně před otevřením a dlouho před tím, než sem večer dorazil Langdon a onen tajemný il Duomino.

Strážný zapnul rychlé přetáčení: Langdon sledoval, jak se anditem zrychleně, trhanými pohyby hrne proud turistů. Z tohoto pohledu nebyla maska samotná vidět, ale očividně ve vitríně stále ještě visela, protože turisté se u vitríny zastavovali, dívali se dovnitř, a než se vydali dál, často si její obsah fotografovali.

Rychle, prosím, naléhal v duchu Langdon s vědomím, že policie je jim na stopě. Napadlo ho, že by se se Siennou mohli prostě omluvit a utéct, jenže tohle video vidět potřebovali: ať už je na té nahrávce cokoliv, určitě to v mnohém objasní, co se to sakra děje.

Video běželo dál a ještě rychleji; místností na obrazovce se sunuly odpolední stíny. Turisté vcházeli a vycházeli; konečně začaly jejich řady řídnout, až nakonec úplně zmizeli. Jakmile časomíra ukázala 17.00, světla zhasla a rozhostil se klid.

Pět. Zavírací hodina.

„Aumenti la velocità,“ nakázala Marta strážnému a předklonila se na židli.

Strážný video ještě zrychlil; časomíra běžela jako blesk, když najednou se kolem desáté večerní v muzeu zase rozsvítilo.

Strážný rázem pásku zpomalil na normální rychlost.

O chviličku později se v záběru objevila těhotná postava Marty Alvarezové. V patách jí kráčel Langdon, který vešel ve svém starém dobrém saku značky Harris Tweed, nažehlených khaki plátěných kalhotách a svých vlastních kožených mokasínech. Teď se mu dokonce zablýsklo na zápěstí – to jak v chůzi zpod rukávu vykoukly hodinky s Mikymausem.

Tak tady jsem. Ještě než mě postřelili.

Dost ho znervózňovalo sledovat sám sebe, jak dělá věci, na které si naprosto nevzpomínal. Včera večer jsem tedy byl tady a díval jsem se na posmrtnou masku? V mezidobí se mu nějak povedlo přijít o oblečení, hodinky s Mikymausem a dva dny života.

Video běželo dál a on i Sienna se namáčkli těsně za Martu a strážné, aby líp viděli. Před očima se jim odvíjely němé záběry, na kterých Marta a Langdon přistoupili před vitrínu a zahleděli se na masku. V tu chvíli dveře za nimi zaplnil stín a do záběru vplul mimořádně otylý člověk. Na sobě měl hnědý oblek, v ruce si nesl kufřík a dveřmi sotva prošel. V porovnání s jeho vybouleným břichem vypadala i těhotná Marta jako laňka.

Langdon toho muže okamžitě poznal. Ignazio?!

„To je Ignazio Busoni,“ zašeptal Sienně do ucha. „Ředitel Museo dell’Opera del Duomo. Známe se už pár let. Jen jsem netušil, že se mu říká il Duomino.“

„Ta přezdívka dokonale sedí,“ poznamenala Sienna taktéž šeptem.

V uplynulých letech se Langdon s Ignaziem několikrát radil o uměleckých dílech a dějinných událostech spojených s Dómem – tedy bazilikou, kterou Ignazio spravoval –, ale Palazzo Vecchio ležel spíše mimo pole Ignaziovy působnosti. Jedno se ovšem nedalo popřít: Ignazio Busoni byl nejen vlivnou postavou florentského uměleckého světa, ale také dantovským odborníkem a zapáleným obdivovatelem básníkova díla.

Takže logický zdroj informací o Dantově posmrtné masce.

Langdon se opět začal soustředit na video v momentě, kdy Marta v záběru trpělivě čekala opřená o zadní stěnu andita, zatímco Langdon a Ignazio se nakláněli přes dělicí provazy, aby se na masku mohli podívat pokud možno zblízka. Prohlíželi si ji, diskutovali, minuty běžely a Marta za jejich zády nenápadně pokukovala na hodinky.

Langdon litoval, že záběry z bezpečnostní kamery jsou bez zvuku. O čem jsme to s Ignaziem mluvili? A co jsme tu hledali?

Právě v tu chvíli Langdon na obrazovce překročil provazy a dřepl si těsně před vitrínu, tvář jen několik centimetrů od skla. Marta okamžitě zasáhla: zřejmě mu vyčinila a Langdon se omluvně vrátil zpátky.

„Promiňte, že jsem byla tak přísná,“ ohlédla se na něj Marta teď. „Ale jak jsem vám vysvětlovala, ta vitrína je stará a velice křehká. A majitel masky trvá na tom, abychom lidi za ty provazové zábrany nepouštěli. Dokonce ani nedovolil, aby naši zaměstnanci vitrínu otvírali v jeho nepřítomnosti.“

Její slova mu došla až za chvilku. Majitel masky? Langdon se dosud domníval, že maska je v majetku muzea.

Siennu to překvapilo úplně stejně. „Copak maska nepatří muzeu?“ zeptala se.

Marta s očima už zase upřenýma na obrazovku zavrtěla hlavou. „Jeden bohatý mecenáš nabídl, že Dantovu masku z našich sbírek odkoupí, ale ponechá ji tu trvale vystavenou. Chtěl za ni dát hotové jmění, takže jsme neváhali.“

„Moment,“ řekla Sienna. „On vám za tu masku zaplatil… ale nechal vám ji tady?“

„To je celkem běžné,“ řekl Langdon. „Filantropická koupě: dárcům to umožňuje poskytovat muzeím značné finanční částky, ale zároveň tenhle dar není třeba přiznávat jako dobročinný.“

„Zvláštní člověk, tenhle dárce,“ poznamenala Marta. „V Dantově díle se velice orientoval, ale zároveň byl tak trochu… jak se to řekne? Fanatico.“

„Kdo to je?“ zeptala se Sienna. Přes zdánlivě ledabylý tón ta otázka zněla naléhavě.

„Majitel?“ Marta s pohledem stále upřeným na video se zamračila. „Toho budete znát. Nejspíš jste o něm v poslední době četli v novinách. Bertrand Zobrist, ten švýcarský miliardář.“

Langdonovi bylo to jméno jen trochu povědomé, zato Sienna ho popadla za paži a pevně ji stiskla, jako kdyby zrovna viděla ducha.

„Aha,“ vypravila ze sebe celá sinalá. „Bertrand Zobrist. Ten slavný biochemik. Co už v mládí nadělal jmění na biologických patentech.“ Odmlčela se a polkla. „Zobrist v podstatě založil obor genových manipulací zárodečných buněk,“ vysvětlila šeptem Langdonovi.

Langdon neměl sebemenší tušení, co je to genová manipulace zárodečných buněk, ale zejména v souvislosti s obrazy moru a smrti, s nimiž se v posledních hodinách setkával až moc často, mu to znělo značně zlověstně. Zauvažoval, jestli toho Sienna o Zobristovi ví tolik jen díky svému medicínskému vzdělání, nebo jestli Zobrist nebyl také takové zázračné dítě. Zajímají se vědci vůbec vzájemně o svoji práci?

„Já o Zobristovi slyšela prvně před několika lety,“ vysvětlovala Sienna, „když publikoval několik značně provokativních výroků ohledně populačního růstu.“ Zachmuřeně se odmlčela. „Zobrist je zastánce ‚rovnice populační apokalypsy‘.“

„Prosím?“

„V zásadě jde o matematicky vyjádřené zjištění, že populace na Zemi roste, lidé žijí déle a přírodních zdrojů ubývá. Tahle rovnice předpovídá, že momentální trend může vyústit jedině v apokalyptické zhroucení celé společnosti. Zobrist se netajil názorem, že lidská rasa nepřežije následující století – pokud nedojde k nějaké události, jež způsobí masové vymírání.“ Sienna si ztěžka povzdechla a zadívala se Langdonovi do očí. „Dokonce kdysi citovali jeho výrok, že ‚to nejlepší, co kdy Evropu potkalo, byla Černá smrt‘.“

Langdon na ni zůstal vyjeveně zírat, hlavou se mu opět mihl obrázek morové masky a vlasy na krku se mu zježily. Celé dopoledne se snažil přesvědčit sám sebe, že jeho momentální komplikovaná situace nesouvisí s žádnou morovou ranou, ale bylo to čím dál tím těžší.

Zobristovo pojetí Černé smrti jako přínosu pro Evropu bylo samozřejmě šokující, nicméně Langdon věděl, že dlouhodobé socioekonomické výhody masového vylidnění Evropy ve 14. století už popsalo mnoho historiků. Než přišel mor, dal se středověk popsat jako temný věk přelidnění, hladu a hospodářského úpadku. Prudký nástup morové rány byl sice děsivý, nicméně obyvatelstvo skutečně prořídlo, náhle bylo dost jak potravin, tak příležitostí, a podle mnohých dějepisců byl tedy právě mor tím prvotním popudem, který podnítil nástup renesance.

Langdon si vybavil symbol na pouzdře obsahujícím upravenou mapu Dantova pekla a hlavou mu bleskla mrazivá myšlenka: ten přízračný drobný projektor přece musel někdo vyrobit. A Bertrand Zobrist – biochemik a dantovský fanatik – teď vypadal jako logický kandidát.

Otec genových manipulací zárodečných buněk. Dílky skládačky do sebe začínaly zapadat. Obraz, který dávaly dohromady, byl bohužel čím dál děsivější.

„Tohle přetočte,“ nakázala Marta strážnému: zjevně se nechtěla v reálném čase dívat, jak si Langdon a Ignazio Busoni prohlížejí masku, a raději už by zjistila, kdo se to tedy do muzea vloupal a ukradl ji.

Strážný stiskl tlačítko a časomíra se zrychlila.

Tři minuty… šest minut… osm minut.

Na obrazovce bylo vidět, jak Marta za oběma muži stále častěji přešlapuje a dívá se na hodinky.

„Omlouvám se, že jsme to tak natahovali,“ ozval se Langdon. „Asi to pro vás nebylo moc pohodlné.“

„Mohla jsem si za to sama,“ mávla rukou Marta. „Oba jste mi navrhovali, že mám jít domů a vás ven pustí ostraha, ale já nechtěla být nezdvořilá.“

Pak náhle Marta z obrazovky zmizela. Strážný zpomalil záznam na normální rychlost.

„Nic se neděje,“ řekla Marta. „To jsem si myslím jen musela odskočit.“

Strážný přikývl a už se natahoval po tlačítku rychloposunu, když ho Marta popadla za paži: „Aspetti!“

Naklonila hlavu na stranu a zmateně se zadívala na monitor.

Ani Langdonovi to neušlo. Co to má znamenat?!

Langdon na obrazovce právě sáhl do kapsy tvídového saka, vytáhl chirurgické rukavice a začal si je natahovat.

Il Duomino se zároveň postavil za něj a ostražitě vyhlížel do chodby, kterou se před chvilkou Marta odkolébala směrem k toaletám. Za okamžik na Langdona kývl. Zjevně to znamenalo, že vzduch je čistý.

Co to sakra děláme?!

Langdon sledoval na videu sám sebe, jak v rukavicích sahá na okraj vitríny a jemně páčí, dokud stařičké panty nepovolily, dvířka se neotevřela a neodhalila Dantovu masku.

Marta Alvarezová zděšeně zalapala po dechu a ruce jí vyjely k obličeji.

Neméně vyděšený Langdon nevěřícně sledoval sám sebe, jak sahá do vitríny, jemně bere masku do dlaní a vytahuje ji ven.

„Dio mi salvi!“ vybuchla Marta. V tu ránu byla na nohou a prudce se otočila k Langdonovi. „Cos’ha fatto? Perché?“

Než stihl Langdon odpovědět, jeden ze strážných vytasil černou berettu a namířil mu přímo na hruď.

Kristepane!

Robert Langdon přejížděl očima po hlavni pistole a opět měl pocit, že ho ta malá místnůstka polyká. Marta Alvarezová už stála a propalovala ho planoucím, zrazeným, nevěřícným pohledem. Langdon na bezpečnostním monitoru za jejími zády právě zvedal masku a důkladně si ji prohlížel.

„Vytáhl jsem ji jen na chvilku,“ tvrdil Langdon teď a modlil se, aby to byla pravda. „Ignazio mi tvrdil, že vám to nebude vadit!“

Marta neodpověděla. Celá zaražená zřejmě přemýšlela, proč jí Langdon lhal… a samozřejmě také proč tu až doteď tak klidně stál a nechal video běžet, když věděl, co se na pásce skrývá.

Já netušil, že jsem tu vitrínu otevřel!

„Roberte,“ šeptala Sienna, „podívej – něco jsi objevil!“ Nespouštěla oči z videa a navzdory prekérní situaci se snažila najít v něm aspoň nějaké odpovědi.

Langdon teď na obrazovce zvedal masku do výšky a nakláněl ji ke světlu; zjevně ho zaujalo cosi, co objevil na zadní straně.

Z tohoto úhlu mu zdvižená maska na zlomek vteřiny částečně zakryla tvář tak, že Dantovy mrtvé oči byly v zákrytu s těmi Langdonovými. Vzpomněl si na tu zlověstnou větu – pravda je vidět jen očima smrti – a zamrazilo ho.

Neměl tušení, co na zadní straně masky tolik zkoumal, ale když na videu v tu chvíli ukázal svůj objev Ignaziovi, tlouštík překvapeně ucouvl, okamžitě zašátral po brýlích a podíval se znovu… a pak ještě jednou. Vzápětí začal zuřivě vrtět hlavou a rozčileně přecházet po anditu.

Náhle oba dva vzhlédli: očividně na chodbě něco zaslechli, zřejmě se Marta vracela z toalety. Langdon spěšně vytáhl z kapsy velký sáček s plastovým zipem, uložil do něj posmrtnou masku a opatrně ji podal Ignaziovi. Ten si ji trochu váhavě zavřel do kufříku. Langdon rychle zavřel teď už prázdnou vitrínu a oba společně vyšli na chodbu vstříc Martě, než bude mít možnost jejich krádež objevit.

Teď už na Langdona mířili pistolí oba strážní.

Marta zavrávorala a musela se opřít o stůl. „Já to nechápu,“ drmolila. „Vy a Ignazio Busoni jste ukradli Dantovu posmrtnou masku?“

„Ne!“ blufoval usilovně Langdon. „Majitel nám dal povolení, abychom ji vynesli z budovy!“

„Vy jste měli povolení od majitele?“ zeptala se Marta. „Od Bertranda Zobrista?“

„Ano! Pan Zobrist nám dovolil prozkoumat značky na zadní straně masky! Sešli jsme se s ním včera odpoledne!“

Marta ho přímo probodávala pohledem. „Já jsem si poměrně jistá, že jste se s Bertrandem Zobristem včera odpoledne nesešli.“

„Samozřejmě že sešli…“

Sienna mu položila dlaň na paži. „Roberte…“ Truchlivě si povzdechla. „Bertrand Zobrist před šesti dny skočil z věže Badie, jen pár domů odsud.“

Kapitola 42

Vayentha nechala motorku severně od Palazzo Vecchio a po obvodu Piazza della Signoria se pěšky vydala k paláci. Když procházela mezi sochami v Loggia dei Lanzi, nemohla si nevšimnout, že všechny ty figury jako by byly opakovaným vyjádřením téhož: drsně dávaly na odiv mužskou nadvládu nad ženami.

Únos Sabinek.

Únos Polyxeny.

Perseus drží uříznutou hlavu Medúsy.

Milé, pomyslela si Vayentha. Stáhla si kšiltovku hlouběji do očí a dál se ranním davem turistů prodírala ke vstupu do paláce, který se právě otvíral pro první dnešní návštěvníky. Podle všeho se tady v Palazzo Vecchio nic zvláštního nedělo.

Žádná policie, pomyslela si Vayentha. Aspoň zatím.

Zapnula si bundu až ke krku, ujistila se, že pistole je opravdu dobře ukrytá, zamířila ke vchodu a vydala se po šipkách hlásajících Il Museo di Palazzo. Prošla dvěma zdobnými atrii a pak po masivním schodišti vzhůru do druhého patra.

Cestou si v hlavě přehrávala policejní hlášení.

Il Museo di Palazzo Vecchio… Dante Alighieri.

Langdon tu musí být.

Značky ji dovedly do ohromné, okázale vyzdobené síně – Sálu pěti set –, kde už hrstka turistů obdivovala gigantické fresky. Vayenthu zdejší umělecká díla příliš nezajímala; rychle zapátrala pohledem a v protějším rohu sálu našla další šipku, která ukazovala vzhůru po schodišti.

Cestou přes sál si všimla skupinky studentů, kteří postávali kolem jedné ze soch, chechtali se a fotografovali.

Na popisku stálo: Héraklés a Diomédés.

Vayentha se na sochu podívala a zaúpěla.

Šlo o sousoší dvou řeckých hrdinů; byli nazí a zaklesnutí do sebe v zápasnickém chvatu. Héraklés držel Dioméda hlavou dolů a chystal se ho hodit na zem, zatímco Diomédés svíral Hérakla za penis, jako by mu chtěl říct: „Vážně mě chceš někam házet?“

Tomu říkám „držet někoho za koule“, pomyslela si Vayentha.

Odtrhla od té divné sochy oči a rychlým krokem se vydala po schodech vzhůru k muzeu.

Dorazila na ochoz vysoko nad sálem. Před vchodem do muzea čekalo asi deset turistů.

„Otvírají později,“ prohodil jeden usměvavý návštěvník a vykoukl zpoza videokamery.

„Netušíte proč?“ zeptala se Vayentha.

„Ne, ale aspoň máme při tom čekání báječný výhled!“ Muž gestem ruky opsal šíři Sálu pěti set pod nimi.

Vayentha došla na kraj a shlédla do rozsáhlé hlubiny. Tam dolů právě dorazil jeden jediný policista. Beze spěchu kráčel ke schodišti a skoro nikdo si ho nevšímal.

Jde nahoru vyslechnout svědky, pomyslela si Vayentha. Z toho, jak rozvážně se loudal po schodech, se dalo vyčíst, že jde o rutinní akci, která nemá nic společného s chaotickým pátráním po Langdonovi kolem Porta Romana.

Jestli je Langdon tady, proč se to tu nerojí policajty?

Buď se Vayentha ve svých předpokladech pletla, nebo si místní policie a Brüder ještě nedali dvě a dvě dohromady.

Policista vyšel nahoru a klátil se ke vstupu do muzea. Vayentha se ledabyle odvrátila a předstírala, že se dívá z okna. Vzhledem ke svému propuštění a dalekosáhlým proboštovým kontaktům nehodlala ani v nejmenším riskovat, že ji někdo pozná.

„Aspetta!“ ozvalo se odněkud.

Vayentě se na okamžik rozbušilo srdce – policista se zastavil přímo za ní. Uvědomila si, že ten hlas vychází z jeho vysílačky.

„Attendi i rinforzi!“ opakoval hlas.

Že má čekat na posily? Vayentha cítila, že se situace právě změnila.

Zrovna v tu chvíli si všimla černé tečky, která se objevila v dálce na nebi a směrem od zahrad Boboli se blížila k paláci.

Dron, uvědomila si. Brüder už to ví. A míří sem.

Facilitátor Konsorcia Laurence Knowlton si ještě pořád v duchu vyčítal, že proboštovi telefonoval. Ano, navrhovat mu, ať se na klientovo video před jeho zítřejším zveřejněním podívá, opravdu nebyl nejlepší nápad.

Obsah je irelevantní.

Protokol nadevše.

Knowlton si připomínal mantru vštěpovanou mladým facilitátorům, když začínali pracovat pro organizaci. Neptej se. Jednej.

Váhavě si připravil červený flashdisk na zítřek. Jak si asi média ten podivný vzkaz vyloží? A odvysílají ho vůbec?

Samozřejmě že ano. Je přece od Bertranda Zobrista.

Nejen že byl Zobrist nesmírně významnou postavou na poli biochemie, ale navíc se dostal na první stránky novin už minulý týden, kdy spáchal sebevraždu. To devítiminutové video je vlastně jeho vzkaz ze záhrobí a atmosféru má tak hrozivě morbidní, že je skoro nemožné ho nedokoukat do konce.

Okamžitě po zveřejnění se rozletí po celém světě.

Kapitola 43

Marta Alvarezová rozlíceně vyrazila z přecpané kanceláře, kde nechala Langdona i tu jeho nevychovanou sestřičku pod dohledem strážných a jejich pistolí. Došla k oknu, vyhlédla na Piazza della Signoria a s úlevou zjistila, že dole parkuje policejní auto.

To je dost.

Pořád ještě nechápala, proč by ji měl tak uznávaný odborník, jako byl Robert Langdon, chtít tak nestydatým způsobem obalamutit, zneužít profesionální vstřícnosti, kterou mu prokázala, a ukrást dílo nedozírné ceny.

A to celé za asistence Ignazia Busoniho? To už je naprosto nepředstavitelné!

Nemohla se dočkat, až il Duominovi pěkně od plic řekne, co si o tom všem myslí. Vytáhla mobil a vytočila číslo jeho kanceláře pár ulic od Museo dell’Opera del Duomo.

„Ufficio di Ignazio Busoni,“ ozval se povědomý ženský hlas po jediném zazvonění.

Marta se s Ignaziovou sekretářkou dobře znala, ale dneska neměla na přátelské klábosení náladu. „Eugenia, sono Marta. Devo parlare con Ignazio.“

Nastala podivná odmlka. Pak se sekretářka náhle hystericky rozplakala.

„Cosa succede?“ zeptala se Marta. Co se stalo?

A Eugenia jí v slzách sdělila, co se právě před chvilkou dozvěděla: že Ignazio předešlé noci v jedné uličce u Dómu utrpěl těžký infarkt. Někdy kolem půlnoci si zavolal sanitku, ale ta přijela pozdě – Busoni už byl mrtvý.

Martě se málem podlomily nohy. Ráno ve zprávách zaslechla, že jakýsi městský úředník zemřel, ale v životě by ji nenapadlo, že to byl Ignazio.

„Eugenia, ascoltami,“ oslovila sekretářku a pokusila se pokud možno klidně a stručně popsat, čeho byla právě svědkem na záznamu z palácových bezpečnostních kamer: Ignazio ukradl Dantovu posmrtnou masku a pomáhal mu s tím Robert Langdon, kterého tu nyní drží ostraha.

Sice si stran Eugeniiny odpovědi nic nepředstavovala, ale reakci, které se dočkala, nepředpokládala ani ve snu.

„Roberto Langdon?!“ zeptala se Eugenia. „Sei con Langdon ora?!“ Ty jsi tam s Langdonem?

Eugenii zřejmě nedocházela vážnost situace. To sice ano, ale ta maska –

„Devo parlare con lui!“ skoro vykřikla Eugenia. Musím s ním mluvit!

Langdonovi třeštila hlava. Strážní v kanceláři na něj dál mířili pistolemi. Náhle se otevřely dveře a objevila se Marta Alvarezová.

Zpoza dveří Langdon zaslechl vzdálené bzučení dronu. Ozývalo se odkudsi zvenčí a doprovázaly ho kvílící sirény. Takže už vědí, kde jsme.

„È arrivata la polizia,“ sdělila Marta strážným a jednoho z nich vyslala, aby policisty dovedl do muzea. Druhý tu zůstal a dál mířil pistolí na Langdona.

Vzápětí Marta překvapenému Langdonovi podala telefon. „Někdo s vámi chce mluvit,“ sdělila mu neméně překvapeně. „Musíte s tím ven, tady není signál.“

Skupinka se z těsné kanceláře přesunula do muzejního sálku hned přede dveřmi, kam se velkými okny linulo slunce a odkud byl nádherný výhled na Piazza della Signoria. I když na Langdona stále mířila zbraň, stejně se mu ulevilo, že už je z toho stísněného prostoru pryč.

Marta mu pokynula, aby šel za ní k oknu, a podala mu telefon.

Langdon se ho nejistě chopil a zvedl si ho k uchu. „Ano? Tady Robert Langdon.“

„Signore,“ ozvala se na druhém konci jakási žena. Hovořila opatrnou angličtinou s přízvukem. „Jsem Eugenia Antonucciová, sekretářka Ignazia Busoniho. Viděli jsme se včera večer, když jste přišel k němu do kanceláře.“

Langdon si to nepamatoval. „Ano.“

„Je mi moc líto, že vám to musím oznámit, ale Ignazio v noci zemřel na infarkt.“

Langdon křečovitě sevřel telefon. Ignazio Busoni je mrtvý?!

Žena na druhém konci linky vzlykala a hlas měla plný smutku. „Těsně před smrtí mi volal. Nechal mi na záznamníku vzkaz a prosil mě, abych vám ho určitě vyřídila. Přehraju vám ho.“

Ve sluchátku to zachrastilo a za okamžik Langdon uslyšel ze záznamu slabý, zadýchaný hlas Ignazia Busoniho.

„Eugenie,“ lapal Ignazio po dechu a z jeho hlasu bylo patrné, že má bolesti. „Tenhle vzkaz prosím určitě přehrajte Robertu Langdonovi. Zkomplikovalo se to, zpátky do kanceláře se asi nedostanu.“ Ignazio zasténal a dlouze se odmlčel. Když opět promluvil, hlas měl ještě slabší. „Roberte, doufám, že jste utekl. Pořád mi jsou v patách… a já… není mi dobře. Snažím se zavolat doktora, ale…“ Následovala další odmlka, jako kdyby il Duomino sbíral poslední zbytky energie, a pak… „Dobře mě poslouchejte, Roberte. To, co hledáte, je v bezpečném úkrytu. Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit. Ráj dvacet pět.“ Opět se dlouze odmlčel. „Bůh s vámi,“ zašeptal.

A tím nahrávka skončila.

Langdonovi bušilo srdce jako o závod; věděl, že si právě vyslechl poslední slova umírajícího. A to, že tato slova byla adresována jemu osobně, ho nikterak neuklidnilo. Ráj 25? A brána je otevřená? Langdon se zamyslel. Jakou bránu myslí? Z Ignaziova vzkazu rozuměl jen tomu, že maska je bezpečně ukrytá.

„Chápete to, pane profesore?“ To se opět ozvala Eugenia.

„Tak trochu.“

„Můžu pro vás něco udělat?“

Langdon její otázku dlouho zvažoval. „Postarejte se, aby tu nahrávku nikdo jiný neslyšel.“

„Ani policie ne? Za chvilku sem má dorazit nějaký vyšetřovatel, aby mě vyslechl.“

Langdon ztuhl a zadíval se na strážného, který na něj neustále mířil pistolí. Otočil se k oknu a tiše, šeptem ze sebe vychrlil: „Eugenie, asi to bude znít divně, ale potřeboval bych, abyste kvůli Ignaziovi tu nahrávku smazala a policii vůbec neříkala, že jsme spolu mluvili. Je vám to jasné? Jsem ve velice složité situaci a –“

Do boku se mu zaryla hlaveň. Když se ohlédl, zjistil, že těsně u něj stojí strážný a posunkem volné ruky si žádá Martin telefon.

Na druhém konci linky bylo dlouho ticho. „Pane Langdone,“ řekla nakonec Eugenia, „můj šéf vám důvěřoval, takže já vám budu důvěřovat taky.“

A zavěsila.

Langdon podal telefon strážnému. „Ignazio Busoni je mrtvý,“ sdělil Sienně. „Poté, co odešel odsud z muzea, dostal infarkt a zemřel.“ Odmlčel se. „Maska je v bezpečí. Ignazio ji před smrtí schoval. A myslím, že mi nechal nápovědu, kam ji ukryl.“ Ráj 25.

Sienně v očích zaplála naděje, ale když se Langdon opět otočil k Martě, v její tváři narazil na skeptický výraz.

„Marto,“ řekl jí, „já vám tu posmrtnou masku najdu, ale potřebuju, abyste nás nechala jít. A to hned.“

Marta se rozesmála. „Ani náhodou! Tu masku jste ukradl vy! Policie už je na cestě –“

„Signora Alvarez,“ přerušila je Sienna. „Mi dispiace, ma non le abbiamo detto la verità.“

Langdon nevěřil vlastním uším. Co to Sienna dělá?! Tomu, co říkala, rozuměl. Promiňte, paní Alvarezová, ale neříkali jsme vám pravdu.

Martu Siennina slova zaskočila podobně, i když velká část jejího překvapení zřejmě pramenila ze skutečnosti, že Sienna najednou mluví plynně a bez přízvuku italsky.

„Innanzitutto, non sono la sorella di Robert Langdon,“ prohlásila Sienna omluvně. V první řadě nejsem sestra Roberta Langdona.

Kapitola 44

Marta Alvarezová nejistě ucouvla, založila ruce na prsou a prohlížela si blondýnku před sebou.

„Mi dispiace,“ pokračovala Sienna stále stejně perfektní italštinou. „Le abbiamo mentito su molte cose.“ Lhali jsme vám v mnoha věcech.

Strážný sice zachovával původní postoj, ale tvářil se stejně zaskočeně jako Marta.

Sienna Martě spěšně vysvětlila, že pracovala ve florentské nemocnici, kde se Langdon předešlé noci ocitl se střelným zraněním hlavy. Nevynechala ani to, že si Langdon nepamatuje, proč v nemocnici skončil, a že záběry z bezpečnostní kamery ho překvapily stejně jako Martu.

„Ukaž jí tu ránu,“ nakázala Langdonovi.

Když Marta spatřila stehy pod krví slepenými vlasy na Langdonově zátylku, klesla na parapet a několik vteřin držela hlavu v dlaních.

V uplynulých deseti minutách se dozvěděla nejen to, že Dantova posmrtná maska zmizela během její směny, ale i že ji ukradl uznávaný americký kunsthistorik spolu s jejím florentským kolegou, kterému důvěřovala a který je teď mrtvý. Z téhle Sienny Brooksové, kterou Marta považovala za naivní profesorovu sestru, se navíc vyklubala lékařka, která se tu teď plynnou italštinou přiznávala ke lži.

„Marto,“ ozval se Langdon hlubokým hlasem plným porozumění, „vím, že je asi těžké tomu uvěřit, ale já si opravdu nepamatuju, co se včera v noci stalo. Nemám potuchy, proč jsme s Ignaziem tu masku vzali.“

Marta mu z očí vyčetla, že nelže.

„Tu masku vám vrátím,“ ujišťoval ji Langdon. „Máte moje slovo. Ale jestli nás nepustíte, nenajdu ji. Jsme ve složité situaci. Musíte nás pustit. Hned.“

Marta si sice z celého srdce přála, aby se sem maska nevyčíslitelné hodnoty vrátila, ale zároveň neměla v úmyslu kohokoliv pouštět. Kde je ta policie?! Opět se zadívala na osamělé policejní auto na Piazza della Signoria. Připadalo jí zvláštní, že policisté se do muzea ještě nedostali. Zároveň v dálce zaslechla podivné bzučení: jako by někdo něco řezal na cirkulárce. A ten zvuk sílil.

Co to je?

Teď už Langdon vyloženě škemral. „Marto, vy jste Ignazia znala. Víte, že by tu masku nikdy neodnesl, kdyby k tomu neměl dobrý důvod. Tady jde o něco víc. Majitel masky, Bertrand Zobrist, byl velice zmatený člověk. Domníváme se, že se možná zapletl do něčeho strašného. Na podrobné vysvětlování není čas, ale prosím vás, věřte mi.“

Marta na něj jen němě zírala, na víc se nezmohla. Vůbec nic z toho nechápala.

„Paní Alvarezová,“ řekla Sienna a upřela na Martu pohled tvrdý jako kámen, „pokud vám záleží na vaší budoucnosti a budoucnosti vašeho dítěte, musíte nás odsud hned pustit.“

Marta si instinktivně zakryla rukama břicho. Tahle skrytá výhrůžka jejímu nenarozenému dítěti se jí pranic nezamlouvala.

Vysokofrekvenční bzukot za oknem nepochybně sílil. Marta vyhlédla ven. Zdroj zvuku sice nespatřila, zato však zahlédla něco jiného.

Všiml si toho i strážný. Vytřeštil oči.

Dole na Piazza della Signoria se dav turistů rozestupoval, aby udělal cestu dlouhé koloně policejních aut, jež se sem řítila s vypnutými sirénami a se dvěma černými dodávkami v čele. Dodávky smykem zastavily před vstupem do paláce, vyskákali z nich vojáci v černých uniformách a s mohutnými puškami a vběhli dovnitř.

Martu zalila vlna strachu. Co má tohle sakra být?

Strážný vypadal stejně zděšeně.

Bzučení znělo čím dál tím pronikavěji. A náhle se venku za oknem zdola vynořila malá helikoptéra. Marta vyděšeně uskočila.

Ten stroj visel ve vzduchu sotva deset metrů od nich, skoro jako by na skupinku uvnitř upřeně zíral. Byl necelý metr dlouhý a vpředu z něj trčel černý válec, který mířil přímo na ně.

„Bude to střílet!“ zaječela Sienna. „Sta per sparare! Všichni k zemi! Tutti a terra!“ Svezla se na kolena pod římsu a Marta, ztuhlá hrůzou, ji instinktivně napodobila. I strážný sebou hodil na zem a mimoděk namířil na ten malý mechanismus.

Ze své nepohodlné pozice pod parapetem Marta viděla, že Langdon zůstal stát a vrhá na Siennu zvláštní pohled, jako by si byl jistý, že jim žádné nebezpečí nehrozí. Sienna na zemi vydržela jen zlomek vteřiny; vzápětí opět vyskočila, popadla Langdona za zápěstí a táhla ho na chodbu. Za okamžik už se řítili směrem k východu.

Strážný se bleskurychle otočil, zaklekl jako snajpr a namířil chodbou za prchající dvojicí.

„Non spari!“ rozkázala mu Marta. „Non possono scappare.“ Nestřílejte! Nemůžou utéct.

Langdon a Sienna zmizeli za rohem, ale Marta věděla, že je otázka vteřin, kdy se srazí s policisty, kteří utíkají v protisměru.

„Rychle!“ pobízela Sienna Langdona a táhla ho cestou, kterou sem přišli. Původně doufala, že to k hlavnímu vchodu stihnou dřív, než narazí na policisty, ale teď už jí bylo jasné, že jejich šance v tomto ohledu jsou v podstatě nulové.

Langdona se zřejmě zmocnily podobné pochybnosti. V místě, kde se křížily dvě široké chodby, bez varování zastavil. „Tudy to nepůjde.“

„No tak,“ mávala na něj Sienna, aby běžel dál. „Nemůžeme tu jen tak stát, Roberte!“

Langdon se tvářil trochu nepřítomně. Pohled upíral vlevo, do krátké chodby, která jako by končila v nevelké, spoře osvětlené místnosti. Stěny sálku byly ověšené stařičkými mapami a uprostřed místnosti stál mohutný železný glóbus. Langdon s očima upřenýma na tu velkou kovovou kouli začal zvolna a pak stále energičtěji pokyvovat hlavou.

„Tudy,“ prohlásil konečně a vyrazil ke glóbusu.

Roberte! Sienna se vydala za ním, i když se jí pranic nechtělo. Tahle chodba zjevně vedla do hlubin muzea, na druhou stranu od východu.

„Roberte?“ oslovila ho udýchaně, když ho konečně dohnala. „Kam nás to vedeš?“

„Skrz Arménii,“ odpověděl.

„Cože?!“

„Potřebujeme Arménii,“ opakoval a stále hleděl přímo před sebe. „Věř mi.“

O patro níž se mezi vyděšenými turisty na ochozu Sálu pěti set schovávala Vayentha. Když kolem dusali Brüderovi muži z PZO, sklopila hlavu. Dole se sálem rozléhalo prskání dveří, jak policie celý prostor uzavírala.

Jestli je Langdon někde tady, je v pasti.

Vayentha bohužel taky.

Kapitola 45

Mapový sál má přívětivé dubové táflování na zdech, kazetový dřevěný strop a oproti ostatním, vesměs přísným kamenným a štukovým interiérům paláce působí jako z jiného světa. Původně to byla šatna a dodnes se tu zachovaly desítky skříní a skříněk, v nichž bývaly uloženy různé drobné součásti velkovévodova majetku. V současnosti jsou zdejší stěny vyzdobeny třiapadesáti mapami ručně malovanými na kůži, které zobrazují dobovou představu o světě v polovině šestnáctého století.

Působivé kartografické sbírce vévodí mohutný glóbus v samém středu místnosti. Sto osmdesát centimetrů vysoká koule známá jako Mappa Mundi byla ve své době největším otočným glóbusem a údajně rotovala téměř bez námahy, stačil pouhý dotek prstu. Dnes slouží spíš jako poslední zastávka turistů, kteří prošli dlouhou, spletitou řadou sálů až na konec, shromáždí se tu u glóbusu a vydají se stejnou cestou zpět.

Langdon a Sienna sem dorazili téměř bez dechu. Langdon nevěnoval majestátní Mapě světa, jež se před nimi tyčila, jediný pohled. Namísto toho začal očima pátrat na stěnách.

„Musíme najít Arménii,“ prohlásil. „Kde je mapa Arménie?“

Siennu jeho požadavek sice zjevně vyvedl z míry, ale přesto se vrhla ke stěně vpravo od nich a poslušně začala pátrat po mapě Arménie.

Langdon se pustil do hledání na zdi po jejich levici a pomalu se propracovával po obvodu sálu.

Arábie. Španělsko. Řecko…

Ty kresby byly přes pět set let staré a pořízené v době, kdy většina světa nebyla ještě ani prozkoumaná, natož zmapovaná; navzdory tomu byly jednotlivé země zobrazeny pozoruhodně detailním způsobem.

Kde je Arménie?

Ve srovnání se svými obvykle velice živými eidetickými vzpomínkami měl Langdon celou „prohlídku tajných průchodů“, kterou absolvoval před několika lety, tak trochu v mlze; do značné míry za to mohla ta druhá sklenka Gaja Nebbiolo, kterou si tehdy těsně před prohlídkou dopřál k obědu. Ne nadarmo znamená nebbiolo obláček mlhy. I přesto si dnes zřetelně vybavoval, že jedna mapa v téhle místnosti – a byla to právě Arménie – skrývá netušené tajemství.

Já vím, že tu je, pomyslel si a dál prohlížel zdánlivě nekonečnou řadu map.

„Arménie!“ ozvala se Sienna. „Tady!“

Langdon se rázem otočil. Stála v zadním pravém rohu sálku. Rozeběhl se k ní a Sienna ukázala na dotyčnou mapu s výrazem, který jako by říkal: Tak jsme našli Arménii. No a?

Langdon věděl, že na vysvětlování není čas. Místo toho popadl mapu za masivní dřevěný rám a zabral. Celá mapa se zhoupla do místnosti i s velkým kusem stěny a táflování – a za ní se objevil skrytý průchod.

„No tak dobře,“ uznala Sienna. „Na té Arménii něco je.“

Bez zaváhání se vrhla do otvoru a beze známek strachu vykročila do šera. Langdon ji následoval a rychle za sebou zavřel.

Navzdory zamlženým vzpomínkám na prohlídku zdejších tajných cest si tenhle průchod pamatoval jasně. Spolu se Siennou právě prošli takříkajíc do světa za zrcadlem, do Palazzo Invisibile, do tajného světa, který existoval za palácovými zdmi: do skryté říše, kdysi přístupné jen a jen vládnoucímu vévodovi a jeho nejbližším.

Těsně za dveřmi se Langdon na chviličku zastavil a rozhlédl se: ocitli se v chodbě ze světlého kamene, ozářené jen slabým světlem, jež sem dopadalo řadou vitrážových okének. Chodba se svažovala a asi po padesáti metrech končila dřevěnými dveřmi.

Pohlédl vlevo; tady začínalo úzké schodiště, které stoupalo vzhůru a bylo zahrazené řetězem. Nápis nad schodištěm varoval: USCITA VIETATA.

Langdon zamířil ke schodišti.

„Ne!“ snažila se ho zadržet Sienna. „Píšou tam, že tamtudy se nevychází.“

„Díky,“ usmál se Langdon ironicky. „Já to italsky taky přečtu.“

Sundal řetěz z háčku, donesl ho k tajným dveřím a rychle s jeho pomocí otočnou stěnu znehybnil: omotal řetěz kolem kliky a pak kolem úchytu kousek vedle, takže se zvenčí dveře nedaly otevřít.

„Aha,“ špitla Sienna zahanbeně. „Dobrý nápad.“

„Na dlouho je to nezdrží,“ mínil Langdon. „Ale my moc času nepotřebujeme. Pojď za mnou.“

Mapa Arménie konečně povolila. Agent Brüder a jeho muži se nahrnuli do úzké chodbičky a zamířili k dřevěným dveřím na jejím konci. Když je otevřeli, ucítil Brüder závan chladného vzduchu a na okamžik ho oslepilo jasné sluneční světlo.

Ocitli se na venkovní rampě pro pěší, která se klikatila po střeše paláce. Očima přejel po cestě, která asi o padesát metrů dál za dalšími dveřmi opět mizela v budově.

Brüder pohlédl vlevo, kde se jako hora klenula vysoká střecha Sálu pěti set. Tu přelézt nemohli. Pohlédl vpravo, kde rampa končila strmým srázem spadajícím přímo do hlubokého světlíku. Tohle by byla jistá smrt.

Opět se podíval před sebe. „Tudy!“

Brüder a jeho lidé vyrazili po rampě k dalším dveřím a dron jim kroužil nad hlavou jako sup.

Vtrhli dveřmi dovnitř – a okamžitě se zastavili, divže do sebe navzájem nevrazili.

Stáli v nevelké kamenné místnůstce, z níž kromě dveří, kterými právě přišli, nevedl žádný východ. U zdi stál osamocený psací stůl. Groteskní postavy na stropních freskách jako by na ně shora posměšně shlížely.

Slepá ulička.

Jeden z Brüderových mužů přeběhl místností a přečetl informační tabulku na zdi. „Moment,“ řekl. „Tady se píše, že tu má být nějaká finestra. To je něco jako tajné okno?“

Brüder se rozhlédl, ale žádné tajné okno neviděl. Přešel sálek a přečetl si tabulku sám.

Tahle místnost podle všeho kdysi byla soukromou čítárnou vévodkyně Bianky Cappello a měla tajné okno – una finestra segrata –, kterým mohla vévodkyně Bianca nepozorovaně sledovat svého muže, když dole v Sále pěti set pronášel proslovy.

Brüder opět pohledem zapátral kolem sebe a tentokrát si všiml maličkého zamřížovaného otvoru, nenápadně umístěného v jedné z bočních zdí. To utekli tudy?

Přikradl se k okénku a prozkoumal ho: člověk velký jako Langdon by se tudy nejspíš neprotáhl. Přitiskl tvář k mřížce a nahlédl: chtěl se ujistit, že tudy opravdu nikdo utéct nemohl. Na druhé straně mřížky byla kolmá zeď, která končila až o několik pater níž, na podlaze Sálu pěti set.

Tak kam se sakra poděli?!

Brüder se otočil zpátky do maličké kamenné komůrky a náhle na něj z celého dnešního dne padla marnost. Nestávalo se často, aby dal nepokrytě najevo své pocity, ale teď zaklonil hlavu a zařval vzteky.

V tom nevelkém prostoru se jeho křik rozlehl přímo ohlušujícím způsobem.

Hluboko pod nimi v Sále pěti set sebou turisté a policisté trhli a zvedli hlavu k zamřížovanému otvoru vysoko ve zdi. Podle toho řevu by se zdálo, že vévodkynin soukromý kabinet momentálně vězní lítou šelmu.

Sienna Brooksová a Robert Langdon stáli v naprosté tmě.

Ještě před několika minutami Sienna sledovala, jak Robert řetězem rafinovaně zajistil otočnou mapu Arménie; pak se obrátil a dal se zas na útěk.

K jejímu překvapení však nezamířil chodbou dolů, nýbrž vyrazil vzhůru po strmých schůdkách, nad kterými byl nápis USCITA VIETATA.

„Roberte!“ zašeptala zmateně. „Tady není východ! A navíc jsem myslela, že chceme dolů!“

„To taky chceme,“ otočil se k ní Langdon. „Jenže kdo chce dolů, musí to občas vzít horem.“ Povzbudivě na ni mrkl. „Pamatuješ si na Luciferův pupek?“

O čem to mluví? Sienna vyrazila za ním. Byla v koncích.

„Četla jsi Peklo?“ zeptal se Langdon.

Četla… ale myslím, že mi tenkrát bylo sedm.

Za okamžik jí svitlo. „Aha, Luciferův pupek!“ přikývla. „Už si vzpomínám.“

Chvilku jí to trvalo, ale teď už věděla, že Langdon odkazuje na konec Dantova Pekla. V závěrečných zpěvech Dante musí na útěku z pekla sešplhat po chlupatém Luciferově břiše, a když dospěje do jeho pupku – údajného středu země –, gravitace se náhle obrátí a Dante už k očistci nesestupuje, nýbrž náhle šplhá vzhůru.

O mnoho víc než svoje zklamání z těch nesmyslných gravitačních tanečků ve středu Země si Sienna z Pekla nepamatovala: v oblasti fyzikálních sil měl geniální Dante zjevně zmatky.

Došli na konec schodů a Langdon otevřel dveře, které se před nimi objevily. SALA DEI MODELLI DI ARCHITETTURA, bylo na nich napsáno.

Langdon ji pustil dovnitř, zavřel dveře a zajistil je zástrčkou.

Místnost to byla malá a ničím zvláštní. Bylo tu několik vitrín s dřevěnými modely Vasariho architektonických projektů realizovaných uvnitř paláce. Sienna je téměř nevnímala. Všimla si nicméně, že místnost nemá ani dveře, ani okna – zkrátka že tu, přesně jak říkal ten nápis, není východ.

„V polovině čtrnáctého století,“ zašeptal Langdon, „získal palác do svého držení vévoda athénský a pro případ napadení nechal vybudovat tuhle tajnou únikovou cestu. Jmenuje se Schodiště vévody athénského a končí maličkými dvířky vedoucími do jedné boční uličky. Jestli se dostaneme tam, nikdo nás neuvidí odcházet.“ Ukázal na jeden z modelů. „Tady. Vidíš to tam, v boční stěně?“

On mě sem vzal, aby mi ukázal modely?

Sienna střelila neklidným pohledem na zmenšeninu paláce a všimla si, že odshora až na úroveň ulice opravdu sestupuje tajné schodiště, umně ukryté mezi vnitřní a vnější stěnou budovy.

„Ty schody vidím, Roberte,“ řekla tázavě, „ale taky mi neušlo, že jsou na úplně opačné straně paláce. Tam se v životě nedostaneme!“

„Musíš mi víc věřit,“ usmál se uličnicky.

Rachot zdola jim napověděl, že mapa Arménie právě povolila. Chvilku bez hnutí stáli a poslouchali dusot vojenských bot dole v chodbě; nikoho z vojáků patrně nenapadlo, že jejich kořist by mohla šplhat ještě výš, a zejména po schodišti s nápisem hlásajícím, že tu není východ.

Když hluk dole utichl, Langdon sebejistě prošel mezi vitrínami. Mířil přímo k jakési veliké skříni vestavěné v protější stěně. Její dvířka měla asi metr čtvereční a byla zabudována necelý metr nad zemí. Langdon bez váhání stiskl kliku a dveře otevřel.

Sienna ucouvla překvapením.

Za dveřmi zela ohromná prázdnota: jako by dveře do skříně vedly do úplně jiného světa, do černočerné tmy.

„Pojď za mnou,“ vybídl ji Langdon.

Chopil se baterky, která visela na zdi vedle otvoru. Pak se s překvapivou mrštností a silou vyhoupl do otvoru a zmizel.

Kapitola 46

La soffitta, pomyslel si Langdon. Snad nejpompéznější půda na světě.

Vzduch v tom ohromném prostoru byl cítit zatuchle a prastaře, jako by prach, který se tu po staletí ukládal, byl dnes už tak jemný a lehký, že se ani neusazoval a jen si poletoval ve vzduchu. Celý ten obrovský prostor skřípěl a sténal, takže měl Langdon pocit, že právě vlezli do břicha živé nestvůry.

Jakmile nohama nahmatal pevnou oporu v podobě vodorovného trámu, zvedl baterku a tmu probodl kužel světla.

Před ním se zdánlivě donekonečna táhl tunel cik cak protkaný dřevěnou sítí trojúhelníků a obdélníků tvořených průsečíky sloupků, krokví, trámů a dalších konstrukčních prvků utvářejících neviditelnou kostru Sálu pěti set.

I tuhle ohromnou půdu Langdon znal ze své vínem zastřené prohlídky tajných prostor paláce před několika lety. To skříň připomínající okno bylo do stěny sálu s architektonickými modely proraženo, aby si návštěvníci mohli nejdřív prohlédnout model a pak se otvorem ve světle baterky podívat, jak to vypadá ve skutečnosti.

Když se nyní Langdon ocitl přímo pod krovem, složeným ze sloupků a vazníků s typicky renesančním „jupiterovským“ napojením, překvapilo ho, jak moc se konstrukčně podobá krovu tradiční novoanglické stodoly.

Teď už se otvorem protáhla i Sienna a pokusila se vedle něj zaujmout co nejstabilnější pozici. Tvářila se nechápavě. Langdon přejel baterkou sem a tam, aby jí tu prazvláštní krajinu předvedl v celé kráse.

Dívat se odtud po délce podkroví, to bylo jako hledět dlouhou řadou rovnoramenných trojúhelníků, táhnoucí se do dálky a na konci mizející ve tmě. Půda neměla podlahu, vodorovné vazné trámy byly odhalené a připomínaly řadu mohutných železničních pražců.

Langdon ukázal přímo do toho dlouhého tunelu a tlumeně vysvětloval: „Tenhle prostor se táhne přímo nad Sálem pěti set. Jestli se dostaneme na druhou stranu, tak vím, kde najdeme vchod na schodiště vévody athénského.“

Sienna si změřila labyrint trámů a podpěr kritickým zrakem. Jak to tak vypadalo, tohle podkroví se dalo přejít jediným způsobem – přeskákat z trámu na trám, jako když děti skáčou po kolejích. Vodorovné vazníky byly široké – každý z nich sestával z několika trámů sepnutých k sobě velikými železnými svorkami, takže se na nich dala slušně udržet rovnováha. Ten pravý oříšek představovaly mezery mezi jednotlivými vazníky: ty byly tak široké, že se z jednoho na druhý bez potíží dostat nedalo.

„To asi nepřeskočím,“ zašeptala Sienna.

Langdon v tomhle ohledu pochyboval i o sobě. A pád dolů by znamenal jistou smrt. Zamířil baterkou do mezery mezi dvěma vaznými trámy.

Dva a půl metru pod nimi visela na kovových tyčích jakási zaprášená horizontální plocha – vypadala trochu jako podlaha a táhla se, kam až oko dohlédlo. Odsud sice působila pevně, ale Langdon věděl, že sestává jen z napnutého plátna a vrstvy prachu. Byl to vlastně „rub“ visutého kazetového stropu Sálu pěti set, rozlehlé pole dřevěných rámů, v nichž bylo vsazeno devětatřicet Vasariho pláten sesazených do vzoru připomínajícího patchworkovou deku.

Sienna na tu prašnou pláň ukázala. „Nemůžeme slézt tam dolů a projít tudy?“

Leda že by se ti chtělo propadnout Vasariho obrazem do Sálu pěti set.

„Existuje lepší cesta,“ odpověděl Langdon klidným hlasem, protože ji nechtěl děsit. Pak po vazníku vykročil k hlavnímu, středovému trámu celé půdy.

Při své předchozí návštěvě na půdu nejen nahlédl oknem z místnosti s modely, ale také se po ní prošel: vešel sem ovšem dveřmi z druhé strany podkroví. Pokud ho jeho vínem oslabená paměť neklamala, táhla se podél středového trámu solidní dřevěná lávka, po které mohli turisté dojít až na velkou vyhlídkovou plošinu uprostřed půdy.

Když ale Langdon došel do středu vazníku, našel lávku, která se ani trochu nepodobala té, na niž si vzpomínal.

Kolik Nebbiola jsem to tenkrát vypil?

Tohle nebyla žádná fortelná konstrukce pro turisty: díval se na změť uvolněných prken nazdařbůh naházených přes trámy tak, že tvořily velice prostý chodníček, spíše visuté lano než můstek.

Ta pevná turistická lávka zřejmě z druhé strany vedla jen do středu půdy a odtud se turisté museli vracet stejnou cestou. Tahle halabala sestavená houpačka, před kterou teď Langdon a Sienna stáli, zřejmě měla sloužit k tomu, aby se údržbáři dostali až na tenhle konec prostoru.

„Tak se asi projdeme po prkně,“ zavtipkoval Langdon a nejistě si tu úzkou stezičku měřil pohledem.

Sienna pokrčila rameny, jako by ji to nevyvádělo z míry. „Není to horší než Benátky o záplavách.“

A Langdon si uvědomil, že má pravdu. Když ho pracovní povinnosti naposledy zavedly do Benátek, bylo na náměstí Svatého Marka třicet centimetrů vody a on šel z hotelu Danieli do baziliky po prknech podepřených betonovými tvárnicemi a převrácenými kbelíky. Vyhlídka na zmáčené mokasíny byla samosebou na hony vzdálená možnosti, že se zabijete pádem skrz mistrovské renesanční plátno.

Zaplašil podobné myšlenky a vykročil na úzké prkno s hranou jistotou, která měla podle jeho představ uklidnit všechny Sienniny tajné obavy. Tvářil se sebevědomě, ale přesto mu při cestě po prvním z prken srdce bušilo jako splašené. Uprostřed se prkno pod jeho váhou prohnulo a hrozivě zavrzalo. Zrychlil a pokračoval. Konečně došel na druhý konec a do relativního bezpečí vodorovného vazníku.

Vydechl a otočil se, aby Sienně posvítil a také jí poskytl slovní povzbuzení. Zjevně žádné nepotřebovala. Jakmile paprsek ozářil prkno, vydala se po něm s pozoruhodnou obratností. Prkno se pod jejím štíhlým tělem sotva pohnulo a za pár vteřin už stála vedle něj na druhé straně.

Langdonovi to dodalo odvahu. Otočil se a vykročil po dalším prkně. Sienna počkala, až bude na konci a bude jí moci posvítit, vydala se za ním a za chvilku stála po jeho boku. Ve stálém rytmu pokračovali vpřed – dvě postavy kráčely za sebou po lávce ve světle jediné baterky. Někde pod nimi, pod tím tenkým stropem, se ozývalo praskání policejních vysílaček. Langdon si dopřál ten luxus a pousmál se. A my se tu zatím neviditelní a lehcí jako pírka vznášíme nad Sálem pěti set.

„Roberte,“ oslovila ho Sienna šeptem, „říkal jsi, že ti Ignazio prozradil, kde máš hledat masku?“

„Prozradil – ale tak trochu šifrovaně.“ Langdon jí rychle vysvětlil, že Ignazio zřejmě nechtěl informaci o úkrytu nechávat na záznamníku, a tak se s ním o ni podělil poněkud tajuplnějším způsobem. „Mluvil o ráji, což je podle mého názoru narážka na poslední část Božské komedie. ‚Ráj dvacet pět‘, řekl přesně.“

Sienna vzhlédla. „Určitě myslel pětadvacátý zpěv.“

„Taky myslím,“ souhlasil Langdon. „Zpěv“ tu byl něco jako kapitola. To slovo souviselo s pradávnou tradicí, v níž se epické básně „předzpěvovaly“. Božská komedieobsahuje přesně sto zpěvů rozdělených do tří oddílů:

Peklo 1-34

Očistec 1-33

Ráj 1-33

Ráj dvacet pět, opakoval si v duchu Langdon a litoval, že jeho eidetická paměť nesahá tak daleko, aby si vybavil celý text. Ani zdaleka. Budeme potřebovat knihu.

„A to není všechno,“ pokračoval. „To poslední, co mi Ignazio řekl, bylo: Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit.“ Odmlčel se a zadíval se na Siennu. „Pětadvacátý zpěv patrně odkazuje na nějaké konkrétní místo tady ve Florencii. A asi tam bude nějaká brána.“

Sienna se zamračila. „Bran jsou v tomhle městě desítky.“

„Ano. A proto si potřebujeme přečíst pětadvacátý zpěv Ráje.“ S nadějí v očích se na ni usmál: „Ty čirou náhodou neumíš Božskou komedii nazpaměť, že ne?“

Počastovala ho nechápavým pohledem: „Myslíš čtrnáct tisíc veršů ve staroitalštině, které jsem četla jako dítě?“ Zavrtěla hlavou. „To vy byste se svojí pamětí mohl vystupovat v cirkuse, pane profesore. Já jsem obyčejná doktorka.“

Vyrazili dál. A Langdonovi najednou přišlo líto, že přese všechno, čím si spolu prošli, mu Sienna zřejmě hodlá pravdu o svém výjimečném intelektu raději zamlčet.Obyčejná doktorka? To ho pobavilo. Nejskromnější doktorka na světě. Vzpomněl si na všechny ty články, v nichž se psalo o jejích mimořádných schopnostech: jen znalost jedné z nejdelších epických básní světové literatury k nim bohužel nepatřila.

Mlčky přešli několik dalších prken. Konečně Langdon v šeru před sebou spatřil velice povzbudivý obrys. Vyhlídková plošina! Chatrná konstrukce, po které kráčeli, vedla k mnohem fortelnější lávce opatřené zábradlím. Jestli se jim na plošinu podaří vylézt, můžou pak po lávce dojít až k východu z podkroví, který, jak si Langdon vybavoval, ústil jen kousek od schodiště vévody athénského.

Když byli skoro u plošiny, Langdon shlédl na stropní konstrukci zavěšenou dva a půl metru pod nimi. Až dosud byly všechny rámy víceméně stejné. Ten, ke kterému se teď blížili, byl ohromný – mnohem větší než ty ostatní.

Apoteóza Cosima I., pomyslel si Langdon.

Tenhle rozměrný kruhový obraz byl Vasariho nejvzácnější malbou – šlo o ústřední dílo celého Sálu pěti set. Na snímcích tohoto díla Langdon svým studentům často demonstroval jeho podobnost s Apoteózou Washingtonovou v americkém Kapitolu; byla to skromná připomínka skutečnosti, že Amerika ve svých počátcích z Itálie přejala mnohem víc než jen koncept republiky.

Dnes se Langdon nechystal Apoteózu zkoumat, nýbrž ji co nejrychleji minout. Zrychlil krok a natočil se k Sienně, aby jí šeptem sdělil, že už jsou skoro tam.

Pravou nohou přitom minul střed prkna a jeho půjčená mokasína došlápla na hranu. Kotník se mu podvrtl, Langdon zavrávoral dopředu, klopýtl a několika překotnými kroky se pokusil znovu získat rovnováhu.

Pozdě.

Koleny tvrdě narazil do prkna a ruce vymrštil kupředu v zoufalé snaze nahmátnout kolmý trám. Baterka zařinčela a spadla do tmy pod nimi, kde se zachytila v plátně jako v záchranné síti. Langdon se opět narovnal a jen tak tak se mu podařilo přeskočit do bezpečí nejbližšího vazného trámu, zatímco prkno se zřítilo dolů a s třesknutím přistálo o dva a půl metru níž na dřevěném rámu obklopujícím plátno Vasariho Apoteózy.

Rána se rozlehla celým podkrovím.

Langdon se vyděšeně vyškrábal na nohy a otočil se k Sienně.

V nezřetelném přísvitu baterky nenávratně ležící na plátně tam dole zjistil, že Sienna stojí o jeden trám za ním; byla na něm uvězněná, neměla kudy se dostat dál. A její pohled potvrzoval to, co Langdon už věděl. Rachot padajícího prkna je musel určitě prozradit.

Vayentha bleskurychle stočila pohled ke zdobnému stropu.

„Asi mají na půdě krysy,“ zavtipkoval nervózně ten člověk s kamerou, když se rána ozvěnou rozlehla dolů.

Pěkně velké krysy, pomyslela si Vayentha a vzhlédla ke kruhové malbě uprostřed stropu. Škvíry v rámu propustily obláček prachu a Vayentha by přísahala, že se plátno lehce vyboulilo… jako by do něj z druhé strany něco tlačilo.

„Třeba nějakému policajtovi upadla pistole z vyhlídkové plošiny,“ řekl ten muž s očima upřenýma na prověšenou malbu. „Po čem myslíte, že pátrají? Všechno to hemžení vypadá děsně dobrodružně.“

„Z vyhlídkové plošiny?“ vyhrkla Vayentha. „Ono se tam nahoru dá jít?“

„Jasně.“ Muž ukázal ke vchodu do muzea. „Hned tamhle za dveřmi je vchod na lávku na půdě. Je odtamtud vidět Vasariho krov. Neuvěřitelná věc.“

V tu chvíli se Sálem pěti set opět rozlehl Brüderův hlas. „Kam sakra šli?“

Ten výkřik se stejně jako před chvilkou zlostný řev nesl zpoza mřížky zasazené vysoko ve stěně po Vayentině levici. Brüder byl patrně v místnosti za mříží… celé jedno patro pod zdobeným stropem sálu.

Vayentha opět přejela očima na bouli v plátně nad svou hlavou.

Krysy na půdě, pomyslela si. A hledají cestu ven.

Poděkovala muži s kamerou a spěšně vyrazila ke vchodu do muzea. Dveře byly zavřené, ale jelikož jimi sem tam běhali policisté, předpokládala, že zamčené nebudou.

A její instinkt ji nezklamal.

Kapitola 47

Ve zmatku na náměstí, kam se sjížděly další a další policejní vozy, stál ve stínu Loggia dei Lanzi muž ve středním věku a s velkým zájmem tu vřavu sledoval. Měl brýle značky Plume Paris, kašmírovou kravatu a v jednom uchu drobnou zlatou náušničku.

Jak tak sledoval čilé dění, přistihl se, že se zase drbe na krku. Přes noc se mu udělala vyrážka a pořád se zhoršovala. Projevovala se maličkými boláčky na bradě, krku, tvářích a očních víčkách.

Pohlédl na špičky prstů a zjistil, že je má od krve. Vytáhl kapesník, prsty si otřel a zlehka si osušil i boláky na krku a tvářích.

Pak se opět zadíval na dvě černé dodávky zaparkované před palácem. V té bližší seděli na zadním sedadle dva lidé.

Jeden ozbrojenec v černém.

A také starší, ale velice krásná stříbrovlasá žena s modrým amuletem na krku.

Voják se zřejmě ženě právě chystal píchnout injekci.

Doktorka Elizabeth Sinskeyová z dodávky nepřítomně zírala na palác a přemítala, jak mohla tahle krize dorůst takových rozměrů.

„Madam,“ ozval se hluboký hlas vedle ní.

Unaveně se otočila ke svému ozbrojenému doprovodu. Voják ji držel za předloktí a v druhé ruce svíral injekci. „Nehýbejte se.“

Ostrá jehla jí zajela do masa.

Voják stiskl píst. „A teď si zase zdřímnete.“

Jak zavírala oči, byla by přísahala, že si ji ze stínu tam venku kdosi prohlíží. Měl luxusní brýle, drahou módní kravatu a tvář zarudlou vyrážkou. Na okamžik měla dojem, že ho odněkud zná, ale když opět otevřela oči, aby se podívala znovu, ten muž už tam nebyl.

Kapitola 48

Langdona a Siennu na temné půdě nyní dělila šestimetrová propast. Prkno spočívalo dva a půl metru pod nimi na dřevěné podpěrné konstrukci Vasariho Apoteózy. Velká baterka, která pořád ještě svítila, ležela přímo na plátně a tvořila v něm drobnou prohlubeň – jako když kámen spadne na trampolínu.

„Co to prkno za tebou?“ zašeptal Langdon. „Můžeš ho přetáhnout sem tak, aby dosáhlo na tenhle trám?“

Sienna se na prkno zadívala. „To by spadlo druhým koncem na plátno.“

Čehož se Langdon obával: prohodit Vasariho obrazem poctivou fošnu, to by se jim teď hodilo ze všeho nejmíň.

„Mám nápad.“ Sienna se začala bokem posunovat po trámu směrem ke stěně. Langdon na svém trámu její pohyby kopíroval; jak se vzdalovali od světla baterky, cesta to byla stále zrádnější. Když došli ke stěně, ocitli se v téměř úplné tmě.

„Tamhle dole,“ zašeptala Sienna a ukázala do temnoty pod nimi. „Kraj toho rámu. Musí být přidělaný ke zdi. Měl by mě udržet.“

Než stačil Langdon zaprotestovat, Sienna už se spouštěla z trámu dolů; místo žebříku jí posloužilo několik vzpěr. Nakonec se spustila na hranu dřevěného rámu. Dřevo pod ní zavrzalo, ale nepovolilo. A tak se po centimetrech začala sunout podél zdi směrem k Langdonovi, jako by se sunula po římse vysoké budovy. Rám opět zaskřípěl.

Jsi na tenkém ledě, pomyslel si Langdon. Drž se břehu.

Když byla Sienna v polovině cesty a blížila se k vazníku, na kterém ve tmě stál, v Langdonovi se opět rozhořela naděje, že se odtud přece jen stihnou dostat včas.

Najednou kdesi ve tmě před nimi bouchly dveře a na lávce zadusaly spěšné kroky. Vzápětí začal půdu pročesávat paprsek baterky, který s každou vteřinou pátral blíž a blíž. Langdon cítil, jak se jeho naděje scvrkávají. Někdo k nim šel – kráčel po středové lávce, jejich únikovou cestou.

„Běž dál, Sienno,“ zašeptal instinktivně. „Pokračuj až na konec zdi, je tam východ. Já to tady vyřeším.“

„Ne!“ šeptala Sienna naléhavě. „Roberte, vrať se!“

Ale to už Langdon mířil po vazníku zpátky ke středovému trámu celého krovu a Siennu nechal, aby se tam dole ve tmě pomaloučku sunula podél zdi vpřed.

Když došel doprostřed půdy, silueta bez tváře a s baterkou právě dorazila na vyvýšenou vyhlídkovou plošinu. Zastavila se u nízkého zábradlí a namířila paprsek světla Langdonovi přímo do očí.

Světlo ho oslnilo a Langdon okamžitě zvedl ruce v gestu kapitulace. Snad nikdy se necítil zranitelnější: balancoval nad Sálem pěti set a do tváře ho bodal oslnivý kužel světla.

Čekal na výstřel, na nějaký rázný povel, ale následovalo jen ticho. Za chvíli paprsek opustil jeho tvář a začal zkoumat tmu za ním, jako by něco nebo někoho hledal. V tu chvíli Langdon rozeznal obrys postavy, která mu stála v cestě. Byla to štíhlá žena celá v černém. A nepochyboval, že pod kšiltovkou se skrývají vlasy natužené do spousty ostnů.

Instinktivně zaťal svaly a živě se mu vybavil doktor Marconi umírající na nemocniční podlaze.

Našla mě. Přišla dokončit práci.

Pomyslel na řecké potápěče v hlubokém tunelu: dávno minuli bod návratu – a najednou narazí na skálu. Konec.

Vražedkyně zhoupla baterku tak, že světlo opět mířilo Langdonovi do očí.

„Kde je vaše přítelkyně, pane Langdone?“ zašeptala.

Langdona zamrazilo. Ona nás chce zabít oba.

Ohlédl se, jako by Sienna stála na druhé straně, ve tmě, ze které před chvílí přišli. „Ta s tím nemá nic společného. Vám jde přece jenom o mě.“

Modlil se, aby Sienna opravdu pokračovala podél zdi. Kdyby se jí povedlo nepozorovaně vklouznout pod plošinu, mohla by nenápadně přejít na středovou lávku za tu ženu a zamířit ke dveřím.

Vražedkyně zvedla baterku a světlem zkoumala půdní prostor za jeho zády. A jak ho světlo na okamžik přestalo oslňovat, Langdon si náhle všiml, že ve tmě za ní někdo stojí.

Panebože, ne!

Sienna se skutečně vydala směrem ke středové lávce. Bohužel teď stála jen necelých deset metrů za útočnicí.

Sienno, ne! Jsi moc blízko! Uslyší tě!

Paprsek opět posvítil Langdonovi do očí.

„Teď mě dobře poslouchejte, profesore,“ šeptala vražedkyně. „Jestli chcete přežít, měl byste mi věřit. Moje mise skončila. Nemám důvod vám ubližovat. Teď jsme spolu na jedné lodi a já možná vím, jak vám pomoci.“

Langdon ji skoro nevnímal; soustředil se hlavně na Siennu, kterou momentálně nezřetelně viděl z profilu. Obratně šplhala na lávku za vyhlídkovou plošinou jen kousíček za ženou s pistolí.

Uteč! rozkazoval jí v duchu. Padej odsud, sakra!

Sienna nicméně k jeho zděšení zůstala stát na místě; jen se přikrčila do stínů a tiše přihlížela.

Vayentha pohledem pátrala v temnotě za Langdonem. Kam se sakra poděla? Copak se rozdělili?

Nutně potřebovala zařídit, aby ti dva uprchlíci nepadli Brüderovi do rukou. To je moje jediná naděje.

„Sienno,“ zkusila to hrdelním šepotem, „jestli mě slyšíte, dobře poslouchejte. Nesmíte připustit, aby vás ti muži tam dole zajali. Rozhodně by se s vámi nemazlili. Vím, kudy odsud. Můžu vám pomoct. Věřte mi.“

„Věřit vám?“ odvážil se Langdon pronést tak hlasitě, že by ho musel slyšet kdokoliv, kdo by se ocitl poblíž. „Vražedkyni?“

Sienna je někde tady, uvědomila si Vayentha. Langdon mluví k ní… snaží se ji varovat.

Zkusila to znovu. „Sienno, je to složitá situace, ale já vás odsud doopravdy můžu dostat. Zvažte svoje možnosti. Jste v pasti a nemáte na vybranou.“

„Na vybranou rozhodně má,“ vykřikl Langdon. „A taky je dost chytrá na to, aby se od vás držela co nejdál.“

„Teď už je všechno jinak,“ nedala se Vayentha. „Už nemám důvod komukoliv z vás ubližovat.“

„Zabila jste doktora Marconiho! A předpokládám, že jste to byla vy, kdo mě střelil do hlavy!“

Tenhle člověk jí nikdy neuvěří, že ho nehodlá zabít. Teď už jí to bylo jasné.

Konec povídání. Stejně už nemám co říct.

Bez váhání sáhla do kapsy a vytáhla pistoli s tlumičem.

Sienna se bez hnutí v podřepu krčila v šeru jen deset metrů za ženou, která právě diskutovala s Langdonem. Dokonce i v té tmě byla její silueta nezaměnitelná. A k Siennině hrůze se oháněla stejnou zbraní, kterou použila na doktora Marconiho.

Bude střílet. Tím si Sienna byla jistá, vyčetla to z řeči jejího těla.

A skutečně: žena udělala dva výhružné kroky vpřed a zastavila se až u nízkého zábradlí, které uzavíralo plošinu v místech nad Vasariho Apoteózou. Blíž už se k Langdonovi dostat nemohla. Zvedla zbraň a namířila přímo Langdonovi na hruď.

„Trochu to zabolí,“ řekla. „Ale nemám na vybranou.“

Sienna se nechala vést šestým smyslem.

Prkna pod Vayentinýma nohama nečekaně zavibrovala; ten nepatrný pohyb stačil k tomu, aby se při míření pootočila. A když vyšel výstřel, věděla už, že nemíří na Langdona.

Někdo se k ní blížil zezadu.

A to rychle.

Vayentha se prudce otočila, švihla pistolí o sto osmdesát stupňů směrem k útočníkovi – a pak se tmou mihl záblesk světlých vlasů a do Vayenthy cosi plnou rychlostí narazilo. Pistole opět zasyčela, ale ta osoba se mezitím přikrčila pod úroveň hlavně, aby mohla Vayenthu tvrdě nabrat zespoda.

Vayenthu to vymrštilo z plošiny a bedry narazila do nízkého zábradlí. Jak její tělo letělo přes hrazení, rozpřáhla ruce a snažila se zachytit čehokoliv, co by mohlo její pád zastavit, ale už bylo pozdě. Řítila se dolů.

Padala do tmy a připravovala se na náraz do zaprášené podlahy dva a půl metru pod plošinou. Kupodivu bylo přistání o dost měkčí, než předpokládala. Jako by ji zachytila houpací síť a prověsila se pod její vahou.

Vayentha zmateně ležela na zádech a vzhlížela k útočníkovi. Přes zábradlí na ni hleděla Sienna Brooksová. Vayentha ohromeně otevřela ústa a už už se chystala promluvit, když se ozval hlasitý zvuk – jako by se něco páralo.

To se protrhlo plátno, na kterém plnou vahou spočívala.

Vayentha opět padala.

Tentokrát její pád trval tři velice dlouhé vteřiny, během nichž měla čas pohlédnout na strop plný překrásných maleb. Uprostřed obrazu přímo nad ní – bylo to rozměrné kruhové plátno zobrazující vévodu Cosima I. na nebeském obláčku a obklopeného anděly – teď zela temná, zubatá díra.

A vzápětí přišel náraz a Vayentě celý svět zčernal před očima.

Vysoko nahoře Robert Langdon nevěřícně hleděl trhlinou v Apoteóze do propasti pod sebou. Na kamenné podlaze Sálu pěti set ležela bez hnutí žena s ostnatým účesem a pod hlavou jí rychle rostla temná kaluž krve. V ruce stále ještě svírala pistoli.

Langdon zvedl oči k Sienně, která rovněž zírala dolů, jako by ji ten ponurý výjev paralyzoval. Tvářila se dokonale šokovaně. „Já nechtěla…“

„Instinktivní reakce,“ zašeptal Langdon. „Vždyť mě chtěla zabít.“

Zdola k nim roztrženým plátnem dolehl zděšený křik.

Langdon pomalu odvedl Siennu od zábradlí. „Musíme pryč.“

Kapitola 49

Agent Brüder, stále ještě v tajném kabinetu vévodkyně Bianky Cappello, zaslechl ohavné žuchnutí, po kterém dole v Sále pěti set vypukl shon. Přikročil k mříži a vyhlédl ven. Až za několik vteřin mu došlo, co to tam dole na té elegantní kamenné podlaze vlastně vidí.

Těhotná kurátorka muzea už stála vedle něj u průzoru a při tom pohledu si v bezhlesé hrůze zakryla ústa dlaní: na dlažbě ležela pokroucená postava a kolem se shlukovali vyděšení turisté. Kurátorka zvolna přejela pohledem ke stropu Sálu pěti set a zmučeně zaúpěla. I Brüder vzhlédl: sledoval její pohled až ke kruhovému stropnímu panelu, kruhovému obrazu, v jehož středu zela trhlina.

Otočil se ke správkyni: „Jak se dostaneme tam nahoru?“

Na opačném konci budovy už Langdon a Sienna zadýchaně sestupovali z plošiny a jako zběsilí vyrazili dveřmi ven z podkroví. Během pár vteřin Langdon našel nevelký výklenek, důmyslně skrytý za rudým závěsem. Na ten si z prohlídky tajných průchodů jasně pamatoval.

Schodiště vévody athénského.

Dusání a křik k nim teď už doléhaly ze všech stran. Langdon věděl, že nemají času nazbyt. Odhrnul závěs a oba vklouzli na nevelkou podestu.

Beze slova začali sbíhat po kamenném schodišti, děsivě úzkém a na mnohokrát lomeném. Čím hlouběji sestupovali, tím jako by bylo užší. A právě ve chvíli, kdy měl Langdon pocit, že ho stěny už už rozmačkají, díkybohu dorazili na konec.

Přízemí.

U paty schodiště ležela maličká kamenná komůrka. Dvířka, která z ní vedla, byla možná nejmenší na světě, ale je ten pohled potěšil jako nic jiného. Dveře měly na výšku nanejvýš sto dvacet centimetrů a byly opatřené kovovými nýty a těžkou vnitřní zástrčkou, aby sem zvenčí nemohli nezvaní hosté.

„To zní jako zvuky z ulice,“ zašeptala Sienna, na níž byl ještě znát právě prodělaný otřes. „Co je na druhé straně?“

„Via della Ninna,“ odpověděl Langdon a představil si živou pěší zónu. „A možná taky policie.“

„Nepoznají nás. Budou hledat blondýnu a tmavovlasého muže.“

Langdon na ni vrhl zvláštní pohled. „Což taky jsme…“

Sienna zavrtěla hlavou a ve tváři se jí najednou zračilo teskné odhodlání. „Nechtěla jsem, abys mě viděl takhle, Roberte, ale bohužel tak prostě budu chvíli vypadat.“ S těmi slovy se chytila za světlé vlasy a zatáhla. Vlasy jí jediným pohybem sklouzly z hlavy.

Langdon ucouvl: vyděsila ho jak skutečnost, že Sienna nosí paruku, tak to, jak vypadala bez vlasů úplně jinak. Na hlavě měla naprostou lysinu, její holá lebka byla bledá a hladká, jako mívají pacienti po chemoterapii. Takže ona je k tomu všemu ještě nemocná?

„No jo,“ přikývla. „To je na dlouhé povídání. Teď se sehni.“ Zvedla paruku s jasným záměrem umístit ji na hlavu Langdonovi.

To myslí vážně? Langdon se nepříliš nadšeně předklonil a Sienna mu blond kštici nasadila. Paruka mu byla skoro malá, ale Sienna ji naaranžovala, jak to šlo nejlépe. Pak poodstoupila a zhodnotila ho pohledem. Ještě nebyla spokojená: přetáhla mu kravatu přes hlavu, přehodila mu její smyčku kolem čela a zase utáhla: z vázanky se stala čelenka a navíc špatně padnoucí paruku přidržela.

Teď Sienna zapracovala na sobě: vyhrnula si nohavice a ponožky si stáhla ke kotníkům. Když se zase narovnala, ironicky se ušklíbla. Z líbezné Sienny Brooksové byla najednou skinheadka s punkrockovým šmrncem. Proměna bývalé shakespearovské herečky byla k neuvěření.

„Zapamatuj si,“ prohlásila, „že devadesát procent podoby tvoří řeč těla. Takže až vyrazíme, snaž se jít jako stárnoucí rocker.“

Stárnoucího zvládnu, pomyslel si Langdon. S tím rockerem to bude horší.

Než se stihl ohradit, Sienna už odsunula zástrčku a otevřela dvířka dokořán. Sklonila se a vyšla na rušnou dlážděnou ulici. Langdon ji následoval: na denní světlo se vynořil skoro po čtyřech.

Nesourodý pár soukající se z maličkých dveří u základny Palazzo Vecchio sice vzbudil nejeden vylekaný pohled, ale za chvilku už si jich nikdo nevšímal. A za pár vteřin Langdona a Siennu, mířící rychlým krokem na východ, pohltil dav.

Muž v brýlích značky Plume Paris se mimoděk dotýkal své krvácející kůže a v bezpečné vzdálenosti se nenápadně proplétal davem za Robertem Langdonem a Siennou Brooksovou. Jejich přestrojení bylo sice důmyslné, ale on věděl, o koho se jedná, hned jak se vynořili z dvířek v ulici Via della Ninna.

Zadýchaný byl už po pár blocích. Hrudí mu projela prudká bolest a přinutila ho párkrát se lehce nadechnout. Měl pocit, jako kdyby dostal ránu do hrudní kosti.

Zaťal zuby, obrnil se, znovu se zaměřil na ty dva a vydal se za nimi florentskými uličkami.

Kapitola 50

Teď už bylo ranní slunce vysoko a do úzkých roklí ulic, které se klikatily mezi budovami staré Florencie, vrhalo dlouhé stíny. Obchodníci začínali vytahovat kovové mříže před obchody a bary, vzduch se plnil vůní ranní kávy a čerstvých loupáčků.

Langdon měl sice šílený hlad, ale nedbal na něj a pokračoval v cestě. Musím najít tu masku… a zjistit, co skrývá na zadní straně.

Vedl Siennu na sever po úzké Via dei Leoni a jen těžko si zvykal na její holou hlavu. Tahle radikální proměna mu opět připomněla, jak málo Siennu zná. Kráčeli směrem k Piazza del Duomo, tedy k náměstí, ze kterého Ignazio Busoni včera naposledy telefonoval a vzápětí tu byl nalezen mrtvý.

Roberte, sípal Ignazio na záznamníku, to, co hledáte, je v bezpečném úkrytu. Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit. Ráj dvacet pět. Bůh s vámi.

Ráj dvacet pět, opakoval si Langdon v duchu. Nepřestával žasnout nad tím, že si Ignazio Busoni vybavoval Dantův text tak dokonale, aby mohl jen tak z hlavy odkázat na konkrétní zpěv. Něco z něj zřejmě Busonimu utkvělo. Ale ať to bylo cokoliv, Langdon věděl, že to zjistí hned, jak se mu podaří dostat se k textu. A právě mířili hned k několika místům, kde to nebude nic těžkého.

Kůže pod parukou po ramena dlouhou ho začínala svědit a připadal si poněkud směšně, nicméně musel uznat, že Siennin improvizovaný převlek funguje. Nikomu nepřipadali podezřelí – dokonce ani policejní hlídce mířící k Palazzo Vecchio, která je právě rychlým krokem minula.

Sienna po jeho boku šla několik minut bez jediného slova a Langdon se musel pohledem přesvědčovat, že jí nic není. Jako by byla někde kilometry odsud; zřejmě se snažila smířit se skutečností, že před chvílí zabila jejich pronásledovatelku.

„Co se ti honí hlavou?“ nadhodil v naději, že se mu povede odvést její myšlenky od mrtvé ženy s ostnatým účesem, ležící na podlaze paláce.

Sienna se probrala. „Přemýšlela jsem o Zobristovi,“ vyslovila zvolna. „Snažila jsem se vzpomenout si, jestli o něm třeba nevím ještě něco.“

„A jak to dopadlo?“

Pokrčila rameny. „Většina toho, co vím, souvisí s jednou kontroverzní esejí, kterou napsal před pár lety. Ta mi opravdu utkvěla. Ostatně mezi lékaři se ten text okamžitě rozšířil jako nákaza.“ Cukla sebou. „Pardon. To není nejvhodnější výraz.“

Langdon se ponuře zasmál. „Jen pokračuj.“

„V tom článku v zásadě prohlašoval, že lidstvo je na pokraji vyhynutí, a že pokud nedojde k nějaké katastrofě, která by zásadně omezila populační růst, náš druh nepřežije už ani sto let.“

Langdon se k ní udiveně otočil. „Už ani jediné století?“

„Byla to poměrně smělá teze. Předešlé odhady mluvily o delším časovém období, jenže tenhle měl solidní vědecké základy. Zobrist si nadělal spoustu nepřátel: hlásal totiž, že by se lékaři měli hromadně přestat věnovat medicíně, protože další prodlužování lidského života jen prohloubí populační problémy.“

Teď už Langdon chápal, proč se ten článek v lékařské obci tak proslavil.

„Takže tě asi nepřekvapí,“ pokračovala Sienna, „že si to vzápětí Zobrist schytal ze všech stran – od politiků, od církve, od Světové zdravotnické organizace – a všichni ho odsuzovali, že maluje čerta na zeď a že je to šílenec, který se jen a jen snaží šířit paniku. Zejména se jich dotklo jeho tvrzení, že pokud se dnešní mladí lidé rozhodnou mít děti, tito jejich potomci se stanou očitými svědky zániku lidstva. Svůj názor Zobrist ilustroval takzvanými ‚hodinami zkázy‘, které znázorňovaly, že kdyby se celé dějiny lidstva vměstnaly do jediné hodiny, prožíváme momentálně její poslední vteřiny.“

„Něco takového jsem viděl na internetu,“ přikývl Langdon.

„Každopádně je vymyslel on a vzbudily velký poprask. Nejvíc si ale odbornou veřejnost popudil svým prohlášením, že jeho objevy na poli genového inženýrství by lidstvu prospěly mnohem víc, pokud by se nepoužívaly k léčbě nemocí, nýbrž k jejich tvorbě.“

„Cože?“

„Ano. Jeho metody by se prý mohly využít k omezení populačního růstu. S jejich pomocí by se daly vytvořit nové hybridní choroby, na které by byla moderní medicína krátká.“

Langdonovi na mysli vytanuly obrázky takových prapodivných, hybridních „virů na objednávku“, které by byly po vypuštění dokonale neporazitelné, a cítil, jak se v něm vzmáhá děs.

„Během pár let,“ pokračovala Sienna, „se Zobrist, původně oslavovaná vědecká hvězda, proměnil v naprostého vyvrhele. Jako by byl najednou v klatbě.“ Odmlčela se a tváří jí probleskl soucitný výraz. „Není divu, že ho to zlomilo a on se nakonec zabil. A je to o to smutnější, že ta jeho teze byla pravděpodobně správná.“

Langdon málem upadl. „Prosím? Ty myslíš, že je správná?“

Sienna vážně pokrčila rameny. „Roberte, čistě z vědeckého hlediska – tedy když to vnímám logicky, a ne srdcem – ti můžu bez jakýchkoliv pochyb říct, že pokud nedojde k nějaké drastické změně, lidstvo je jako druh vyřízené. A bude to rychlé. Neskoncuje to žádný oheň, síra, apokalypsa ani jaderná válka: bude to naprostý kolaps způsobený množstvím lidí na planetě. To jsou čísla, s těmi nic nenaděláš.“

Langdon ztuhl.

„Hodně jsem se věnovala biologii,“ pokračovala, „a u přírodních druhů není nic neobvyklého, že vymírají čistě v důsledku přemnožení. Představ si kolonii řas na hladině lesní tůňky; ty řasy využívají dokonale vyváženého složení živin ve vodě. Když se tomu nechá volný průběh, začnou se množit tak zběsile, že za chvíli pokryjí celou hladinu, zabrání přístupu slunce a tím pádem i tvorbě živin ve vodě. A když své okolí úplně vysají, uhynou a beze stopy zmizí.“ Nevesele si povzdechla. „Takový osud by klidně mohl potkat i lidstvo. A to mnohem rychleji a dřív, než si kdo z nás umí představit.“

Langdona to poměrně znepokojilo. „To přece nejde.“

„Ale jde, Roberte. Jen si to neumíme představit. V lidské mysli existuje velice jednoduchý obranný mechanismus negující ty skutečnosti, které by mohly být pro mozek příliš stresující. Tomu procesu se říká popření.“

„O tom jsem už slyšel, ale nevěřím, že existuje,“ zavtipkoval Langdon rozverně.

Sienna obrátila oči v sloup. „Rozkošné. Ale věř mi, je to fakt. Popření tvoří podstatnou část lidského mechanismu zvládání kritických situací. Nebýt jeho, každý den se probouzíme k smrti vyděšení všemi těmi možnými způsoby, kterými bychom mohli zemřít. Naše mysl ovšem tuhle existenciální hrůzu odbourává tím, že se soustředí na zvládnutelné stresy – třeba na to, že musíme včas dojít do práce nebo zaplatit daně. A když nás přece jen přepadne nějaká hlubší, existenciální obava, rychle se s ní vypořádáme a zase se soustředíme na jednoduché úkoly a všední drobnosti.“

Langdon si vzpomněl na nedávný výzkum, kterého se účastnili studenti několika prestižních univerzit a který se zabýval chováním při brouzdání po internetu. Výzkum prokázal, že k popření podvědomě tíhnou i velice inteligentní uživatelé. Podle jeho závěrů většina univerzitních studentů po kliknutí na novinový článek s depresivním tématem – například tání ledovců nebo vymírání živočišných a rostlinných druhů –, stránku spěšně opustila a klikla na něco triviálního, čím by přebila nervozitu; vybírali si obvykle sport, legrační videa s kočičkami a bulvár.

„V antické mytologii,“ nadhodil Langdon, „projevuje hrdina takovým popřením nejvyšší míru furiantství a pýchy. Nejpyšnější je takový člověk, který sám sebe pokládá za imunního vůči všem nebezpečenstvím světa. Dante se s tímhle názorem zjevně ztotožňoval, protože pýcha pro něj byla nejhorším ze sedmi smrtelných hříchů – a hrdopyšné čekal trest v nejhlubším kruhu pekla.“

Sienna chviličku přemítala. „Zobrist ve svém článku,“ pokračovala vzápětí, „obviňoval spoustu světových vůdců, že popírají, co to jde, a strkají hlavu do písku. Kriticky se stavěl hlavně ke Světové zdravotnické organizaci.“

„Vsadím se, že s tím slavil velké úspěchy.“

„Začali ho přirovnávat k těm potrhlým pouličním kazatelům, co postávají na rohu s cedulí ‚Konec se blíží‘.“

„Jo, na Harvardu taky pár takových máme.“

„Ano. A nikdo si jich nevšímá, protože si nikdo z nás neumí představit, co by se opravdu mohlo stát. Ale věř mi: to, že si něco nedovedeš představit, ještě neznamená, že se to nestane.“

„Tak trochu to zní, jako kdybys Zobristovi fandila.“

„Já fandím pravdě,“ odpověděla neochvějně. „I když je drsná a těžko se s ní smiřuje.“

Langdon zmlkl. Zase mu připadalo, jako by ho od Sienny cosi podivně dělilo, a ze všech sil se snažil pochopit tu její zvláštní směsici vášně a odtažitosti.

Sienna se na něj zadívala a výraz jí zjihl. „Podívej, Roberte, já netvrdím, že měl Zobrist ve všem pravdu a že nejlepším řešením přelidnění bude mor, který vybije půlku lidstva. A ani neříkám, že bychom měli přestat léčit nemocné. Já tvrdím, že momentálně kráčíme přímou cestou ke zkáze. Populační růst je exponenciální proces, který se odehrává v systému s omezeným prostorem i zdroji. A konec bude rychlý. Ne jako když motoru postupně dochází benzín, nic takového… Spíš jako když auto sjede z útesu.“

Langdon vydechl a snažil se zpracovat to, co právě slyšel.

„A když už o tom mluvíme,“ dodala a nevzrušeně ukázala kamsi nahoru doprava, „mám pocit, že tamhle odtud Zobrist skočil.“

Langdon vzhlédl a zjistil, že vpravo od nich se tyčí přísná kamenná fasáda muzea Bargello. Za ním se nad okolní stavby vypínala hrotitá věž Badie. Zadíval se na její vrchol a zauvažoval, proč se asi Zobrist vrhl dolů. Jen doufal, že důvodem nebyl nějaký strašný čin, jehož důsledkům nechtěl pachatel přihlížet.

„Zobristovi kritikové,“ pokračovala Sienna, „rádi zdůrazňují, že mnoho genetických technologií, které vyvinul, dnes paradoxně slouží k podstatnému prodloužení života.“

„Což k populačnímu problému jen přispívá.“

„Přesně tak. Zobrist jednou veřejně prohlásil, že by nejradši toho džina zavřel zpátky do láhve a svůj podíl na dlouhověkosti člověka aspoň částečně vymazal. Podle mě to ideologicky dává smysl. Čím déle žijeme, tím víc našich prostředků jde na podporu starších a nemocných osob.“

Langdon přikývl. „Jednou jsem četl, že v USA jde asi šedesát procent výdajů ve zdravotnictví na péči o pacienty v posledních šesti měsících života.“

„To je pravda. Jenže zatímco mozek nám říká, že to je hloupost, srdce mu oponuje: ‚Hlavně ať babička přežije co nejdéle.‘“

Langdon přikývl. „Konflikt mezi Apollónem a Dionýsem – slavné mytologické dilema. To je ten dávný souboj rozumu a srdce, které obvykle nechtějí totéž.“

Kdesi slyšel, že tenhle mytologický odkaz se dnes používá při setkáních Anonymních alkoholiků k popisu pijana zírajícího na sklenici s alkoholem: mozek ví, že mu to uškodí, srdce touží po úlevě, kterou mu sklenice poskytne. Poselství zřejmě zní: nejsi v tom sám – tyhle konflikty zažívali i bohové.

„Agathysia,“ zašeptala najednou Sienna.

„Prosím?“

Sienna vzhlédla. „Konečně jsem si vzpomněla, jak se ta Zobristova esej jmenovala. ‚Kdo potřebuje agathysii‘. Tak to bylo.“

S výrazem agathysia se Langdon nikdy nesetkal, nicméně odhadoval, že to bude složenina ze dvou řeckých slov – agathos a thysia. „Agathysia – takže ‚dobrá oběť‘?“

„Skoro trefa. Vlastně to znamená ‚sebeobětování ve jménu dobra‘.“ Odmlčela se. „Jinak známo též jako sebevražda z dobré vůle.“

Tak tohle Langdon už rozhodně slyšel: jednou ve spojení s bankrotářem, který spáchal sebevraždu, aby rodina dostala jeho životní pojistku, a podruhé při líčení příběhu sériového vraha, kterého dohnaly výčitky svědomí a skoncoval se životem, protože se bál, že své vražedné nutkání nedokáže ovládnout.

Nejmrazivější příklad, který si Langdon vybavil, ale pocházel z roku 1967, z románu Loganův útěk. Ten líčil svět budoucnosti, kde všichni ochotně souhlasili s tím, že spáchají sebevraždu v jednadvaceti, tedy v rozpuku mládí, a to proto, aby svým počtem nebo stářím nezatěžovali omezené planetární zdroje. Pokud si Langdon vzpomínal správně, ve filmové verzi Loganova útěku byl věk „exterminace“ zvýšen z jednadvaceti na třicet let, nepochybně proto, aby film přilákal k pokladnám kin víc diváků z důležité věkové kategorie mezi osmnácti a pětadvaceti.

„A ta Zobristova esej…“ zamyslel se. „Nejsem si jistý, jestli tomu názvu dobře rozumím. Kdo potřebuje agathysii? To myslel ironicky? Ptal se, komu bude prospěšná sebevražda, kterou pácháme všichni?“

„Vlastně ne. Je to slovní hříčka. Musíš se soustředit na angličtinu.“

Langdon zavrtěl hlavou. Pořád tomu nerozuměl.

„Kdo potřebuje agathysii neboli Who needs agathysia. WHO – Světová zdravotnická organizace. V tom článku Zobrist brojil proti šéfce Světové zdravotnické organizace, doktorce Elizabeth Sinskeyové, která tenhle post zastává už celou věčnost a podle jeho názoru nebere kontrolu porodnosti dost vážně. Ten článek měl znamenat, že WHOby na tom byla lépe, kdyby se doktorka Sinskeyová zabila.“

„To byl tedy milý chlapík.“

„Podle mě to je odvrácená strana geniality. Kdo má takhle výjimečný mozek a dokáže se na leccos soustředit intenzivněji než ostatní, často za to platí emocionální nezralostí.“

Langdon si vzpomněl na články o mladé Sienně, které před pár hodinami četl, výstřižky o geniálním dítěti s IQ 208 a s intelektuálními schopnostmi, které se vymykají všem tabulkám. Maně ho napadalo, jestli Sienna nemluví tak trochu o sobě: a také přemítal, jak dlouho si asi chce své tajemství nechávat pro sebe.

Před nimi už se rýsoval jejich cíl. Přešli Via dei Leoni a Langdon Siennu vedl ke křižovatce s mimořádně úzkou uličkou. Cedule nad jejich hlavami hlásala: VIA DANTE ALIGHIERI.

„Zní to, jako bys toho o lidském mozku věděla spoustu,“ zkusil to Langdon. „Byl to na medicíně tvůj obor?“

„Ne, ale když jsem byla malá, hodně jsem četla. A o mozek jsem se začala zajímat, protože jsem měla nějaké… zdravotní problémy.“

Langdon po ní blýskl zvědavým pohledem a doufal, že bude pokračovat.

„Můj mozek,“ řekla Sienna tiše, „se vyvíjel jinak než u většiny jiných dětí, což mi trochu zkomplikovalo život. Hodně času jsem strávila tím, že jsem se snažila přijít na kloub tomu, co se mnou je, a přitom jsem se dozvěděla spoustu věcí o neurovědě.“ Zachytila očima Langdonův pohled. „Ano, ta holá hlava souvisí s mým zdravotním stavem.“

Langdon se podíval jinam. Bylo mu trapně, že se jí zeptal.

„Nic si z toho nedělej,“ chlácholila ho. „Naučila jsem se s tím žít.“

Vešli do chládku ve stíněné uličce a Langdon přemítal o všem, co se zatím dozvěděl o Zobristovi a jeho skandálních filosofických postojích.

Na mysl se mu vtírala pořád jedna a táž otázka. „Co ti vojáci?“ zeptal se. „Ti, co se nás snažili zabít. Co jsou zač? Já to pořád nechápu. Jestli Zobrist někam umístil zdroj potenciální nákazy, tak bychom měli být všichni na jedné lodi a snažit se, aby se ta věc nerozšířila. Nebo ne?“

„Ono to není tak jednoznačné. V lékařské komunitě byl sice Zobrist vyvrhel, ale jeho ideologie si zřejmě získala celý zástup nadšených zastánců, co se domnívají, že redukce počtu lidí je nutné zlo, které zachrání planetu. Třeba tihle vojáci dohlížejí právě na to, aby se Zobristova vize uskutečnila.“

Že by měl Zobrist vlastní soukromou armádu učedníků? Langdon se nad tou možností zamyslel. Pravda je, že dějiny jsou plné všech možných fanatiků a přívrženců nejrůznějších kultů, kteří se z roztodivných příčin vrhali vstříc smrti – věřili, že jejich vůdce je Mesiáš, že na ně někde za Měsícem čeká vesmírná loď, že soudný den je na dosah ruky. Spekulace o populačním růstu byly přinejmenším vědecky podložené. Ale stejně na těch vojácích Langdonovi něco nesedělo.

„Jenom prostě nemůžu uvěřit tomu, že by se houf špičkově vycvičených vojáků dobrovolně uvolil vraždit nevinné civilisty… a ještě se přitom celou dobu bát, aby sami neonemocněli a neumřeli.“

Sienna se na něj udiveně zadívala. „Co si, Roberte, myslíš, že vojáci dělají, když jdou do války? Zabíjejí nevinné a riskují, že umřou. Když lidem o něco jde, dokážou cokoliv.“

„A o co jde těmhle? O rozpoutání pandemie?“

Sienna na něj pohlédla zkoumavýma hnědýma očima. „Jim nejde o to, aby rozpoutali pandemii. Oni chtějí zachránit svět.“ Odmlčela se. „Jedna z hodně diskutovaných pasáží té Zobristovy eseje obsahovala velice vyhrocenou hypotetickou otázku. Ráda bych, abys mi na ni zkusil odpovědět.“

„Jakou otázku?“

„Zobrist se ptal na tohle: kdybys mohl pouhým stisknutím tlačítka zabít náhodnou polovinu lidstva, udělal bys to?“

„Jasně že ne.“

„Dobře. A kdybys věděl, že jestli to tlačítko okamžitě nestiskneš, lidstvo do sta let vymře?“ Zase se odmlčela. „Stiskl bys ho pak? I když by to znamenalo, že můžeš zabít svoje přátele, rodinu a možná dokonce i sám sebe?“

„Sienno, nemůžu přece…“

„Je to jenom hypotetická otázka,“ nedala se. „Zabil bys dneska polovinu lidstva, kdybys věděl, že to náš druh zachrání před vymřením?“

To pochmurné téma Langdona značně znervózňovalo, a tak byl z duše rád, když na kamenném domě přímo před sebou zahlédl dobře známý červený vývěsní štít.

„Podívej,“ ukázal. „Jsme tu.“

Sienna zavrtěla hlavou. „Vždyť to říkám. Popření.“

Kapitola 51

Casa di Dante se nachází na Via Santa Margherita a dá se lehko najít podle velkého červeného transparentu, který visí na kamenné fasádě asi v polovině uličky: MUSEO CASA DI DANTE.

Sienna si transparent nejistě prohlížela. „My jdeme k Dantovi domů?“

„Ne tak docela,“ poopravil ji Langdon. „Dante žil za rohem. Tohle je spíš Dantovo… muzeum.“ Sám ho jednou zkusmo navštívil, protože byl zvědavý, jakou uměleckou sbírku asi ukrývá. Ukázalo se ovšem, že jde jen o reprodukce slavných, s Dantem spojených děl z celého světa. Bylo nicméně docela zajímavé vidět je takhle pohromadě.

Sienna jako by náhle ožila. „A ty myslíš, že tu budou vystavovat nějaký starý výtisk Božské komedie?“

Langdon se zasmál. „Ale ne. Jen si vzpomínám, že tu mají obchod se suvenýry, kde prodávají takové velké plakáty, na kterých je celá Božská komedie vysázená mikroskopickým písmem.“

Věnovala mu poněkud vyděšený pohled.

„No dobře, já vím. Ale je to lepší než nic. Jediný problém bude, že já už mám poněkud vetchý zrak, takže luštění těch blech bude na tobě.“

„È chiusa,“ zavolal na ně nějaký stařík, když se blížili ke dveřím. „È il giorno di riposo.“

Den odpočinku? Langdon si najednou zase připadal notně dezorientovaně. „Není dneska náhodou… pondělí?“

Sienna přikývla. „Florenťané světí pondělí.“

Langdon zaúpěl. Najednou si uvědomil, že v tomhle městě jsou dny rozložené poněkud jinak než obvykle. Dolary od turistů tu prší hlavně o víkendu, a tak se hodně zdejších podnikatelů rozhodlo přesunout křesťanský svátek z neděle na pondělí, aby jim den odpočinku příliš nezamával se zisky.

Tím ovšem, jak si vzápětí uvědomil, padla i jeho druhá možnost: Paperback Exchange, jedno z jeho nejoblíbenějších knihkupectví ve Florencii, kde by určitě nějakouBožskou komedii na prodej měli.

„Napadá tě ještě něco?“ zeptala se Sienna.

Langdon se dlouze zamyslel a konečně přikývl. „Tady za rohem je takové místo, kde se scházejí Dantovi obdivovatelé. Někdo tam určitě bude mít knížku, kterou nám bude moct půjčit.“

„Tam bude taky zavřeno,“ upozornila ho Sienna. „V dnešní době už má zavírací den v pondělí většina podniků v městě.“

„Tak na tomhle místě by si to opravdu nedovolili,“ odpověděl Langdon s úsměvem. „Je to totiž kostel.“

Padesát metrů za nimi se uprostřed pouličního ruchu muž s vyrážkou a zlatou náušnicí opíral o zeď a využíval možnosti popadnout dech. Dýchání se nelepšilo a tu vyrážku – hlavně v citlivých místech nad očima – už prostě nemohl ignorovat. Sňal si značkové brýle, zlehka si rukávem promnul oční důlky a snažil se přitom nerozškrábat si kůži. Když si brýle zase nasadil, zjistil, že jeho kořist se dala do pohybu. S námahou se opět pustil za nimi. Dýchal tak zlehka, jak jen dokázal.

Pár ulic za Langdonem a Siennou stál v Sále pěti set agent Brüder nad polámaným tělem, bezvládně nataženým na podlaze. Tu ženu s ježatým účesem dobře znal. Klekl si, vzal do ruky její pistoli, pro jistotu vytáhl zásobník a podal pistoli jednomu ze svých lidí.

Těhotná kurátorka Marta Alvarezová stála kousek stranou. Právě agentu Brüderovi stručně shrnula, co se tu během předešlé noci přihodilo, a to včetně jediné informace, kterou Brüder pořád nějak nemohl zpracovat.

Langdon tvrdí, že má amnézii.

Brüder sáhl po telefonu a vyťukal číslo vedení. Po trojím zazvonění se na druhém konci linky ozval nepřítomný a vykolejený hlas.

„Mluvte, agente Brüdere.“

Brüder hovořil zvolna a snažil se o maximální srozumitelnost. „Pořád se ještě snažíme Langdona a tu holku lokalizovat, ale mezitím události nabraly trochu jiný směr.“ Odmlčel se. „A jestli je to všechno pravda… úplně to mění situaci.“

Probošt chodil sem tam po pracovně a přemáhal nutkání nalít si další skleničku. Ne, téhle kritické situaci se musí postavit čelem.

Ještě nikdy během své kariéry žádného klienta nezradil, ještě nikdy neporušil dohodu, a rozhodně neměl v úmyslu s tím začínat teď. Zároveň měl ale podezření, že ho možná zatáhli do hry, jež se značně lišila od jeho původních představ.

Před rokem na Mendacium přiletěl slavný genetik Bertrand Zobrist a požádal o bezpečné útočiště, kde by měl klid na práci. Tehdy se probošt domníval, že se Zobrist chystá v tajnosti vyvinout nějaký medicínský postup, jehož patentováním by ještě rozšířil své už tak ohromné jmění. Nebylo by to poprvé, co by služeb Konsorcia využil paranoidní vědec či technik, který upřednostňuje práci v naprosté izolaci, jen aby mu někdo neukradl jeho drahocenné nápady.

S tímto přesvědčením probošt klienta přijal a nijak ho nepřekvapilo, když se dozvěděl, že po něm začala pátrat Světová zdravotnická organizace. Také ho nijak neznepokojilo, když zjistil, že se do hledání jejich klienta osobně zapojila ředitelka WHO doktorka Elizabeth Sinskeyová.

Konsorcium mělo vždycky mocné protivníky.

Podle dohody Konsorcium bez vyptávání dále plnilo to, co Zobristovi slíbilo: po celou dobu platnosti smlouvy organizace veškeré úsilí doktorky Sinskeyové o klientovo nalezení mařila.

Tedy skoro po celou dobu platnosti smlouvy.

Ani ne týden před jejím vypršením se Sinskeyové bůhvíjak povedlo Zobrista vypátrat ve Florencii, přesunula se tam a začala ho obtěžovat a pronásledovat, až ho dohnala k sebevraždě. Proboštovi se tak poprvé za celou kariéru nepovedlo klientovi zajistit ochranu, ke které se zavázal, a to ho sužovalo stejně jako podivné okolnosti Zobristovy smrti.

Raději spáchal sebevraždu, než by se nechal zajmout?

Jaké tajemství to Zobrist proboha skrýval?

Hned po Zobristově smrti zabavila Sinskeyová jistý předmět ze Zobristovy bezpečnostní schránky a nyní se ve Florencii rozpoutala zuřivá bitva mezi Konsorciem a Sinskeyovou, v níž šlo o nalezení…

Čeho vlastně?

Probošt se přistihl, jak mimoděk přejel pohledem ke knihovně a k onomu těžkému svazku, který mu před čtrnácti dny Zobrist s vyšinutým pohledem věnoval.

Božská komedie.

Probošt si pro knihu došel, vrátil se ke stolu a svazek na něj s těžkým žuchnutím pustil. Nejistými prsty jej otevřel na první stránce a opět si přečetl věnování.

Drahý příteli,

děkuji, že jste mi pomohl nalézt cestu.

Svět vám poděkuje též.

Tak za prvé, pomyslel si probošt, my dva jsme nikdy žádní přátelé nebyli.

Přečetl si to věnování ještě třikrát. Pak se zadíval na červený kroužek, který mu klient načmáral do kalendáře – kroužek označující zítřejší den.

Svět vám poděkuje?

Otočil se a dlouze se zadíval k obzoru.

V tichu přemýšlel o videu a v hlavě mu zněl Knowltonův telefonát. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se na to nejdřív podíval… je co do obsahu poměrně znepokojivé.

Ten telefonát mu nešel z mysli. Knowlton byl jedním z jeho nejlepších facilitátorů a takový návrh k němu vůbec neseděl. Knowlton rozhodně nebyl z těch, kdo by po něm jen tak chtěli, aby porušil segmentační zásady.

Vrátil Božskou komedii na místo, opět se chopil láhve skotské a nalil si půl sklenky.

Čekalo ho velice těžké rozhodnutí.

Kapitola 52

Chiesa di Santa Margherita dei Cerchi, místo známé coby „Dantův kostel“, je ve skutečnosti spíš kaple. Nevelký svatostánek o jedné místnosti je oblíbeným cílem dantovských nadšenců uctívajících toto místo coby posvátnou půdu, na které se odehrály dva zásadní okamžiky básníkova života.

Podle legendy právě v tomhle kostele tehdy devítiletý Dante poprvé spatřil Beatrici Portinariovou, ženu, do které se na první pohled zamiloval a po které do konce života z hloubi srdce toužil. K jeho velikému žalu se Beatrice vdala za jiného a v pouhých čtyřiadvaceti letech zemřela.

A o několik let později se ve stejném kostele Dante oženil s Gemmou Donatiovou, s níž – i podle vyprávění velkého spisovatele a básníka Boccaccia – velké štěstí neudělal. Měli sice děti, ale žádnou vzájemnou náklonnost si najevo nedávali, a poté co byl Dante poslán do vyhnanství, ani jeden z nich neprojevil touhu svůj protějšek ještě někdy vidět.

Dantovou životní láskou vždy byla a navždy zůstala zesnulá Beatrice Portinariová, kterou sotva znal, ale vzpomínka na ni byla tak silná, že její duch se stal múzou inspirující jeho největší díla.

Dantova ceněná básnická sbírka La Vita Nuova překypuje verši opěvujícími „požehnanou Beatrici“. A Božská komedie Beatrici vyzdvihuje ještě výš a činí z ní zachránkyni, která Danta provádí rájem. V obou těchto dílech Dante vyjadřuje nesplnitelnou touhu po své nedosažitelné paní.

V současnosti se z Dantova kostela stal svatostánek těch, kdo trpí neopětovanou láskou. Je tu totiž pohřbena sama Beatrice, a její prostý hrob se stal poutním místem jak Dantových obdivovatelů, tak zhrzených milenců.

Langdon a Sienna se proplétali ke kostelu spletí florentských uliček, které se stále zužovaly, až se vlastně proměnily v malebnou pěší zónu. Tu a tam do bludiště vjelo auto někoho z místních, a to se pak chodci museli těsně přimknout k domovní zdi.

„Kostel je hned za rohem,“ vysvětlil Langdon Sienně a v duchu zadoufal, že některý z turistů uvnitř jim dokáže pomoci. Sienna už si zase vzala svoji paruku a vrátila Langdonovi sako, čímž se jejich šance na nalezení nějakého milosrdného samaritána značně zvýšily: oba se vrátili ke své civilní podobě – z rockera a skinheadky se stal prostě jen univerzitní profesor a půvabná mladá žena.

Langdonovi se ulevilo. Zase si připadal ve své kůži.

Vešli do další, ještě užší uličky jménem Via del Presto a Langdon pohledem zkoumal domovní dveře. Nebylo snadné vchod do kostela najít, protože samotná budova byla malá, prostá a těsně zaklíněná mezi dva jiné domy. Člověk by ji mohl klidně bez povšimnutí minout. Kupodivu bylo leckdy snazší ji hledat nikoliv očima, ale po sluchu.

Ke zvláštnostem kostela svaté Markéty totiž patřilo, že se tu často konaly koncerty, a když zrovna žádný nebyl na programu, pouštěly se tu aspoň nahrávky, aby si návštěvníci mohli vychutnat hudbu kdykoliv.

Jak se blížili uličkou, k Langdonovým uším přesně podle očekávání dolehla reprodukovaná hudba, nejdřív nezřetelně, ale postupně sílila, až konečně se Siennou stanuli před nenápadným vchodem. Jedinou známkou, že tu jsou správně, byla maličká cedulka, pravý protipól okázalého rudého transparentu na Museo Casa di Dante, skromně oznamující, že toto je kostel spojený s Dantem a Beatricí.

Když Langdon a Sienna vkročili z ulice do šera kostela, obklopil je chlad a hudba zesílila. Interiér byl prostý, strohý a ještě menší, než si Langdon vybavoval. Kromě nich tu bylo jen pár turistů, kteří bloumali kostelíkem, zapisovali si do deníků, posedávali v lavicích a poslouchali hudbu, případně se zaobírali zdejší nevšední uměleckou sbírkou.

Až na madonu na oltáři, jejímž autorem je Neri di Bicci, sestávala totiž většina výzdoby kostelíka ze současných děl představujících obě celebrity – Danta a Beatrici –, kvůli kterým většina návštěvníků tenhle svatostánek vůbec vyhledala. Na obrazech byl většinou Dante, sledující toužebným pohledem Beatrici při prvním setkání, kdy se do ní, jak sám tvrdil, okamžitě zamiloval. Kvalita obrazů značně kolísala: podle Langdonova názoru byla většina z nich kýčovitá a vůbec tu neměla co dělat. Na jednom z nich vypadala Dantova typická čapka s klapkami, jako kdyby ji básník ukradl Santa Clausovi. Opakující se téma, tedy Dante upírající roztoužený pohled na svou múzu Beatrici, nicméně nikoho nenechávalo na pochybách, že jde o svatyni nešťastné lásky, lásky nenaplněné, neopětované a cudné.

Langdon bezděčně pohlédl vlevo, na skromný hrob Beatrice Portinariové. Ten byl tím hlavním, co sem do kostela táhlo návštěvníky, i když jim nešlo tolik o hrob samotný, jako spíš o proslulý předmět, který stál hned vedle.

Proutěný košík.

I dnes ráno stál jako vždy vedle Beatricina náhrobku obyčejný proutěný koš. A i dnes, jako vždy, přetékal složenými lístečky papíru: na každém byl dopis pro Beatrici osobně.

Z Beatrice Portinariové se totiž stala jakási patronka milenců, proti kterým se spikl osud. Podle dávné tradice takto postižení mohli do košíku hodit vzkaz v naději, že Beatrice zasáhne v jejich prospěch – snad že jejich milovaným vnukne, aby je měli raději, snad že jim pomůže, aby našli skutečnou lásku, případně jim dá sílu zapomenout na milovanou osobu, která zemřela.

Když Langdon před mnoha lety zažíval tvůrčí muka při psaní jedné uměnovědné knihy, zastavil se tu a nechal v košíku vzkaz: neprosil tehdy Dantovu múzu o to, aby mu našla pravou lásku, nýbrž aby na něj seslala aspoň ždibec oné inspirace, díky níž Dante sepsal své monumentální dílo.

Zpívej mi, Múso, a skrze mne příběh vypravuj…

Úvodní verš Homérovy Odyssey mu připadal jako přiměřená suplika a v skrytu duše věřil, že jeho vzkaz opravdu jiskru Beatriciny božské inspirace vykřesal, protože po návratu domů svoji knihu dopsal s nebývalou lehkostí.

„Scusate!“ rozezněl se posvátným prostorem zničehonic Siennin hlas. „Potete ascoltarmi tutti?“ Můžete mi všichni věnovat pozornost?

Langdon se bleskurychle otočil a zjistil, že se Sienna obrací na přítomné turisty; všichni na ni tak trochu vyděšeně zírali.

Sienna se přívětivě usmála a italsky se zeptala, jestli někdo náhodou u sebe nemá výtisk Dantovy Božské komedie. Sklidila pár udivených pohledů a zavrtění hlavou. Zopakovala otázku anglicky, ale bez většího úspěchu.

Starší žena, která zametala u oltáře, na Siennu ostře zasyčela a přiložila si prst na rty.

Sienna se otočila k Langdonovi a zamračila se, jako by se ho chtěla zeptat: „Co teď?“

Takhle to Langdon zrovna neplánoval, ale musel přiznat, že by byl čekal příznivější reakci. Při předešlých návštěvách tu zahlédl nemálo turistů, kteří si Božskou komediičetli: nejspíš si užívali, že jsou tu Dantem doslova obklopeni.

Dneska ne.

Langdon se zadíval na starší pár sedící poblíž oltáře. Muž skláněl plešatou hlavu dopředu, bradu na hrudi, a zjevně poklimbával. Žena vedle něj naproti tomu vypadala náramně bděle. Zpod šedých vlasů se jí klikatily dva bílé drátky od sluchátek.

Langdonovi svitla naděje. Uličkou došel až k postarší dvojici. Jak doufal, ta typická sluchátka byla opravdu připojená k iPhonu, který měla paní na klíně. Žena si všimla, že ji někdo sleduje, vzhlédla a vytáhla si sluchátka z uší.

Langdon sice netušil, jakým jazykem ta dáma hovoří, ale masové šíření iPhonů, iPadů a iPodů s sebou neslo vytvoření slovníku stejně univerzálně srozumitelného jako panáček a panenka na dveřích toalet.

„iPhone?“ zeptal se Langdon s obdivným pohledem upřeným na její přístroj.

Dáma se rozzářila a hrdě přikývla. „Taková chytrá hračička,“ zašeptala s britským přízvukem. „Dal mi ho syn. Zrovna poslouchám maily. Věřil byste tomu? Poslouchám maily. Tohle zlatíčko mi je předčítá. S těma mýma starýma očima je to pro mě hotové požehnání.“

„Já ho měl taky,“ usmál se na ni Langdon a posadil se vedle ní. Jen si dával dobrý pozor, aby neprobudil jejího klímajícího manžela. „Bohužel jsem ho včera večer někde ztratil.“

„Tak to je tragédie. Zkoušel jste tu aplikaci ‚najdi můj iPhone‘? Syn říká, že –“

„Já hlava dubová si ji neaktivoval.“ Langdon na ni nesměle pohlédl a opatrně to zkusil: „Kdyby vás to moc neobtěžovalo, mohl bych si prosím jen na chviličku půjčit ten váš? Potřeboval bych se podívat na něco na internetu. Moc by mi to pomohlo.“

„Ale ovšem!“ Vytáhla sluchátka a podala mu přístroj. „Jen si poslužte, chudáčku!“

Langdon jí poděkoval a telefon si od ní vzal. Zatímco dáma lamentovala, jak jí by bylo strašně, kdyby ztratila iPhone, Langdon si našel okénko Google a stiskl tlačítko mikrofonu. Telefon zapípal a Langdon pečlivě vyslovil, co chce najít.

„Dante, Božská komedie, Ráj, zpěv dvacátý pátý.“

Žena očividně žasla: o téhle schopnosti přístrojku zřejmě zatím nevěděla. Když se na maličkém displeji začaly objevovat výsledky vyhledávání, Langdon se spěšně ohlédl po Sienně, která zrovna listovala nějakými tiskovinami ležícími poblíž košíku na dopisy Beatrici.

Nedaleko od ní klečel v šeru muž v kravatě a se sklopenou hlavou se usilovně modlil. Do tváře mu Langdon neviděl, ale pocítil k tomu nešťastníkovi, kterého zřejmě opustila láska a on si sem přišel pro útěchu, záblesk soucitu.

Zase se začal soustředit na iPhone a během pár vteřin našel odkaz na digitální verzi Božské komedie. Byla volně přístupná, protože autorská práva už se na tuhle knihu dávno nevztahovala. Když se mu dílo otevřelo přesně na pětadvacátém zpěvu, musel uznat, že tahle technologie má vskutku něco do sebe. Možná bych se měl přece jenom přestat tak snobsky držet knížek v kožené vazbě, připomněl si. E-knihy mají taky svoje výhody.

Starší dáma, která celou dobu přihlížela, začala jevit mírné obavy stran vysoké ceny za datové služby v cizině. Langdon si uvědomil, že tahle příležitost nepotrvá věčně, a začal se usilovně soustředit na webovou stránku, kterou měl před sebou.

Text byl drobný, ale díky šeru v kapli se na podsvíceném displeji četl o něco lépe než obvykle. Langdon s potěšením zjistil, že čirou náhodou vybral zrovna Mandelbaumův překlad, populární moderní verzi dnes už zesnulého amerického profesora Allena Mandelbauma. Za svůj úchvatný převod Danta si Mandelbaum vysloužil nejvyšší italské vyznamenání, Prezidentský kříž řádu hvězdy italské solidarity. Ve srovnání s Longfellowovou verzí byla sice ta jeho méně poetická, avšak nepopiratelně srozumitelnější.

Dneska dám srozumitelnosti přednost, pomyslel si Langdon v naději, že se mu podaří v textu rychle odhalit narážku na nějaké konkrétní místo ve Florencii, na místo, kam Ignazio schoval Dantovu posmrtnou masku.

Na malém displeji iPhonu se zobrazovalo vždycky jen šest řádek textu najednou. Jakmile Langdon začal číst, ta pasáž se mu vybavila. Na začátku pětadvacátého zpěvu Dante odkazuje na samotnou Božskou komedii, na daň, kterou si psaní vybralo na jeho zdraví, a na bolestnou naději, že jeho nadpozemská báseň možná přemůže syrovou krutost vyhnanství, které ho odtrhlo od jeho krásné Florencie.

Zpěv XXV

Bude-li kdy, že posvátné ty slohy,

k nimž zem i nebe ruku přiložily,

takže jsem pro ně hubeněl rok mnohý,

přemohou krutost, jež mi zamkla milý

ovčín, kde beránkem jsem spal svým časem,

sok vlků, kteří na něj útočili…

Ta pasáž sice byla upomínkou, že při psaní Božské komedie Dante tesknil po své milé Florencii, ale Langdon tu odkaz na žádné místo ve městě neviděl.

„Nevíte náhodou, jak je to s těmi zahraničními tarify?“ přerušila ho majitelka telefonu a s obavami se zadívala na svůj iPhone. „Jenom jsem si vzpomněla, že mě syn varoval, ať si dám venku na surfování po internetu pozor.“

Langdon ji ujistil, že už to bude jen chvilička a že jí výlohy zaplatí, ale i tak mu bylo jasné, že všech sto veršů pětadvacátého zpěvu přečíst nestihne.

Spěšně přeskočil na dalších šest řádek a četl dál.

Tenkráte s jiným rounem, s jiným hlasem

co básník vrátím se a u studnice

křtu svého věnec propletu si s vlasem,

neb Vírou sblížil duši s Bohem více

jsem tam, a pro té svaté víry vnady

tak Petr zakroužil mi kolem líce.

I na tuhle pasáž si Langdon matně vzpomínal: byla to skrytá narážka na politickou dohodu, kterou Dantovi jeho nepřátelé nabídli. Jak nás učí historie, „vlci“, kteří ho vyhnali z Florencie, mu nabídli, že se může vrátit za podmínky, že strpí veřejné zostuzení – stane před shromážděním věřících na místě svého křtu v hábitu ušitém z pytle, čímž uzná svou vinu.

V pasáži, kterou Langdon právě dočetl, Dante, který na tuto dohodu odmítl přistoupit, prohlašuje, že pokud se na místo svého křtu kdy vrátí, nebude mít na sobě pytel provinilce, ale vavřínový věnec básníka.

Langdon už už zvedal ukazováček, aby přejel o další kousek dál, když se dáma náhle ohradila a hmátla po telefonu. Zjevně si svoji nabídku rozmyslela.

Langdon ji skoro nevnímal, ve zlomku vteřiny těsně předtím, než se dotkl displeje, zavadil pohledem o řádku textu… a napodruhé to uviděl.

… co básník vrátím se a u studnice

křtu svého věnec propletu si s vlasem…

Langdon na ta slova zíral a uvědomoval si, že ve své dychtivé touze najít zmínku o konkrétním místě skoro přehlédl nadějná slova, která bila do očí přímo v úvodních řádcích.

… u studnice křtu svého…

Ve Florencii se přece nachází jedna z nejproslulejších křtitelnic na světě, kde se už přes sedm set let křtí florentský dorost – mimo jiné i Dante Alighieri.

Langdonovi v mžiku vytanul na mysli obrázek budovy, v níž se křtitelnice nachází. Je to pozoruhodný osmiboký objekt, která působí v mnoha směrech vznosněji než sám Dóm. A Langdona napadlo, že možná už přečetl přesně to, co potřeboval vědět.

Že by tahle budova byla místem, o kterém mluvil Ignazio?

Langdonovou myslí se prodral paprsek zlatavého světla. V hlavě se mu zhmotnila překrásná představa – nádherné dvoukřídlé bronzové dveře, které se lesknou a třpytí v ranním slunci.

Já už vím, co se mi Ignazio snažil sdělit!

A všechny zbylé pochyby se vypařily o pouhý okamžik později, když si uvědomil, že Ignazio Busoni byl možná jediný člověk ve Florencii, který mohl tuhle bránu otevřít.

Roberte, brána je otevřená, ale musíte si pospíšit.

Langdon podal iPhone majitelce a ze srdce jí poděkoval.

Rychle našel Siennu a vzrušeně zašeptal: „Já už vím, o čem Ignazio mluvil! Rajská brána!“

Sienna se na něj pochybovačně zahleděla: „Rajská brána? Není náhodou… v nebi?“

„Když víš, kde hledat,“ vrhl na ni Langdon ironický úsměv a už mířil k východu, „Florencie je nebe.“

Kapitola 53

… co básník vrátím se a u studnice křtu svého…

Dantova slova rezonovala Langdonovi v hlavě stále dokola. Vedl Siennu na sever úzkou uličkou známou jako Via dello Studio. Jejich cíl ležel přímo před nimi a v Langdonovi s každým krokem rostla jistota, že míří správně a že své pronásledovatele setřásli.

Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit.

Když se blížili na konec uličky připomínající hlubokou rokli, k Langdonovi dolehl šum: před nimi bylo zjevně rušno. A pak byly vysoké stěny po obou stranách náhle ty tam a ulice je vypustila na široké prostranství.

Piazza del Duomo.

Ohromné náměstí se složitým komplexem staveb bývalo náboženským centrem Florencie. Dnes to je spíš centrum turistické, a tak to tu už v tuhle hodinu překypovalo autokary a návštěvníky, kteří se tlačili kolem zdejší proslavené katedrály.

Langdon a Sienna se vynořili na jižním konci náměstí, takže teď na oslnivou katedrálu ze zeleného, růžového a bílého mramoru hleděli přímo z boku. Ta budova uchvacovala jak svou velikostí, tak mistrovstvím, s jakým byla vystavěná. Táhla se na obě strany do téměř nepochopitelné délky: celá stavba byla zhruba stejně dlouhá jako Washingtonův památník položený na bok.

Stavba sice nedodržovala tradici jednobarevných filigránských kamenných ozdob a místo nich dala přednost neobvykle pestré směsici barev, ale navzdory tomu byla čistě gotická – klasická, robustní a solidní. Při první návštěvě Florencie Langdonovi tenhle chrám přišel skoro křiklavý. Při těch dalších se ale občas přistihl, že si tu barevnou fasádu prohlíží celé hodiny; její nezvyklé estetické účinky ho zvláštním způsobem zaujaly natolik, že nakonec okázalou krásu chrámu docenil.

Il Duomo – neboli oficiálně katedrála Santa Maria del Fiore – nejen dal přezdívku Ignaziu Busonimu, ale byl po staletí jak duchovním centrem Florencie, tak i odvěkým dějištěm dramat a intrik. Jeho pestrá minulost zahrnovala dlouhé a zuřivé debaty nad Vasariho opovrhovanou freskou Posledního soudu v chrámovém interiéru, ale i bouřlivé spory při výběru architekta pro dostavbu dómu.

Nakonec tuhle lukrativní zakázku získal Filippo Brunelleschi, dóm – ve své době největší na světě – dokončil a dodnes tu návštěvníci mohou vidět jeho sochu: Brunelleschi sedí před Palazzo dei Canonici a spokojeně hledí na své mistrovské dílo.

Když dnes ráno Langdon zvedl pohled k nebi, k oné proslavené červené kupoli, která byla ve své době mimořádným architektonickým počinem, vzpomněl si, jak se jednou bláhově rozhodl vystoupat až nahoru. Tenkrát si ověřil jedině to, že úzké a turisty nabité schodiště pro něj není o nic méně tísnivé než jiné klaustrofobické prostory. I tak byl za utrpení, které cestou do Brunelleschiho kupole zažil, celkem vděčný, protože mu to aspoň dodalo odvahu přečíst si stejnojmennou a velmi poutavou knihu Rosse Kinga.

„Jdeš, Roberte?“ oslovila ho Sienna.

Langdon sklopil oči a uvědomil si, že se zničehonic zastavil a začal se kochat architekturou. „Promiň.“

Vydali se dál po obvodu náměstí. Katedrálu měli po pravé ruce. Langdon si všiml, že už teď z jejích bočních východů proudí turisté, kteří si ji právě odškrtli na seznamu povinných památek.

Přímo před nimi se do výše tyčila nezaměnitelná kampanila, druhá ze tří staveb katedrálního komplexu. Obecně byla známá coby Giottova zvonice a nenechávala nikoho na pochybách, že náleží ke katedrále, vedle níž stála. Fasádu měla zdobenou stejným růžovým, zeleným a bílým kamenem a dosahovala omračující výšky téměř sta metrů. Langdonovi vždycky připadalo neuvěřitelné, že tahle štíhlá stavba vydržela stát celá staletí a snášela zemětřesení i rozmary počasí; zvlášť proto, že věděl, jak těžký náklad nese. V prostoru na jejím vrcholku se totiž houpaly zvony o celkové váze téměř deset tun.

Sienna svižně kráčela po jeho boku a očima nervózně přejížděla po nebi nad kampanilou. Zjevně pátrala po dronu, ale po tom nebylo ani stopy. Přes poměrně časnou hodinu náměstí už plnil hustý dav a Langdon se pečlivě snažil zůstat v jeho skrytu.

Poblíž kampanily minuli řadu karikaturistů, kteří tu stáli u stojanů a črtali řvavě barevné portréty pózujících turistů – puberťáka na skejtu, dívku s koňskými zuby a s lakrosovou pálkou v ruce či novomanžele líbající se na hřbetě jednorožce. Langdonovi vždycky připadalo poměrně zábavné, že tyhle aktivity se smějí provozovat na stejné posvátné dlažbě, na které si jako chlapec stavěl svůj malířský stojan sám Michelangelo.

Rychlým krokem obešli základnu Giottovy zvonice, zabočili vpravo a vydali se přes náměstí podél katedrály. Tady bylo lidí nejvíc: turisté z celého světa mířili foťáky v mobilech a kamerami na barevnou hlavní fasádu.

Langdon sotva vzhlédl. Už teď se soustředil na mnohem menší stavbu, která se před nimi právě objevila. Přímo proti hlavnímu vstupu do katedrály totiž stála třetí a poslední budova katedrálního komplexu.

A také Langdonova nejoblíbenější z nich.

Baptisterium svatého Jana.

Bylo zdobené stejnými mnohobarevnými kameny a pruhovanými pilastry jako katedrála, ale od její mnohem větší budovy se výrazně odlišovalo výrazným půdorysem tvaru pravidelného osmihranu. Tahle stavba o osmi stěnách, kterou mnozí přirovnávali k dortu, sestávala ze tří odlišných částí navrstvených na sobě pod nízkou bílou střechou.

Langdon věděl, že tvar osmihranu nemá nic do činění s estetikou, zato však mnohé se symbolikou. V křesťanství osmička symbolizuje znovuzrození a znovustvoření. Osmihran slouží coby vizuální připomínka šesti dnů, za které Bůh stvořil nebe a zemi, jednoho dne odpočinku a osmého dne, během něhož procházejí křesťané skrze svátost křtu znovuzrozením. Osmihran je běžným tvarem křestních chrámů po celém světě.

Langdon považoval baptisterium za jednu z nejúžasnějších budov ve Florencii, a právě proto mu jeho umístění připadalo poněkud nespravedlivé. Skoro kdekoliv jinde na světě by byl tenhle chrám středem pozornosti. Tady, ve stínu svých dvou kolosálních sourozenců, ovšem působil tak trochu dojmem nedochůdčete.

Dokud ovšem nevstoupíte dovnitř, připomněl si Langdon a vybavil si stropní mozaiku, nad kterou zůstával rozum stát. Byla tak skvostná, že dávní návštěvníci křestního chrámu přirovnávali jeho strop k samotným nebesům. Jak před chvílí jízlivě sdělil Sienně, když víš, kde hledat, Florencie je nebe.

Stovky let byla tahle osmiboká svatyně místem křtů nespočtu významných osobností, mezi nimi i Danta.

… co básník vrátím se a u studnice křtu svého…

Dante nikdy nedostal svolení vrátit se z vyhnanství na toto posvátné místo, do kostela, v němž byl pokřtěn. Langdon nicméně doufal, že sem díky neobvyklé řadě událostí, k nimž došlo včera v noci, našla konečně cestu aspoň básníkova posmrtná maska.

Baptisterium, pomyslel si. Sem musel Ignazio ještě před smrtí masku schovat. Vybavil si zoufalý Ignaziův telefonický vzkaz a na mrazivý okamžik si představil, jak se tenhle tlouštík popadá za srdce, potácí se z náměstí do postranní uličky a poté, co masku zanechal v bezpečí křestního chrámu, naposledy v životě vytáčí telefonní číslo.

Brána je otevřená.

Langdon nespouštěl oči z baptisteria. Prodírali se davem a jeho souputnice teď už kráčela tak svižně a dychtivě, že se Langdon div nemusel dát do klusu, aby jí stačil. I na tu dálku viděl, jak se masivní brána baptisteria leskne ve slunci.

Na téhle bráně, zhotovené ze zlaceného bronzu a vysoké čtyři a půl metru, pracoval Lorenzo Ghiberti přes dvacet let. Byla zdobená deseti panely s detailně vypracovanými biblickými postavami, tak dokonalými, že Giorgio Vasari bránu označil za „nepopiratelně a v každém směru dokonalou“ a za „nejskvělejší mistrovské dílo všech dob“.

Ale až nadšené svědectví samotného Michelangela dalo těmhle dveřím přezdívku, která přetrvala dodneška. Michelangelo o nich prohlásil, že by při své nádheře mohly sloužit… jako brána do ráje.

Kapitola 54

Bible z bronzu, pomyslel si Langdon s pohledem obdivně upřeným na překrásné dveře před sebou.

Ghibertiho Rajská brána sestává z deseti čtvercových panelů s vyobrazeními významných motivů ze Starého zákona, od zahrady Eden přes Mojžíše až po Šalomounův chrám. Biblické příběhy jsou seřazené do dvou sloupců po pěti panelech.

Tato sbírka ohromujících výjevů podnítila v průběhu staletí nekonečné množství sporů mezi umělci a kunsthistoriky – počínaje Botticellim a moderními kritiky konče – ohledně toho, který z Ghibertiho deseti panelů je „nejlepší“. Obecně uznávaným vítězem se za ty stovky let stal Jákob a Ezau – prostřední panel v levém sloupci –, údajně díky impozantnímu počtu uměleckých technik, které autor při jeho tvorbě využil. Langdon však choval tajné podezření, jestli panel nezvítězil čistě proto, že právě na něj Ghiberti připojil svůj podpis.

Před několika lety mu tyto pozlacené dveře pyšně představil sám Ignazio Busoni, ačkoliv jedním dechem rozpačitě přiznal, že po pěti staletích, kdy musely vzdorovat vlivům počasí, vandalismu i znečištěnému ovzduší, byly v tichosti nahrazeny přesnou replikou a originál je teď kvůli restaurátorským pracím uložen v bezpečí v budově Musea dell’Opera del Duomo. Langdon od začátku dobře věděl, že obdivují pouhou kopii, ale ze zdvořilosti se o tom Busonimu nezmínil a zatajil i skutečnost, že je to dokonce už druhá kopie Ghibertiho dveří, s níž se setkává – na první zcela náhodou narazil při průzkumu labyrintů v chrámu Božího milosrdenství v San Francisku, kde replika Ghibertiho Rajské brány slouží od poloviny dvacátého století jako hlavní vchod.

Když si teď Ghibertiho mistrovské dílo znovu prohlížel, upoutala jeho pozornost stručná informační tabule, na níž ho ihned zarazilo jedno krátké italské spojení.

La peste nera. „Černá smrt“. Proboha, zděsil se Langdon, je všude, kam se podívám! Podle informační tabule byla zakázka na zhotovení dveří jakousi votivní obětinou Bohu – projevem vděku za to, že Florencie děsivý mor přece jen přežila.

Langdon obrátil zrak zpět k Rajské bráně a v hlavě se mu rozezněla ozvěna Ignaziových slov. Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit.

Navzdory Ignaziovu slibu byla Rajská brána jednoznačně zavřená – jako ostatně vždy kromě výjimečných církevních svátků. Turisté do baptisteria obvykle vstupují z jiné strany, severními dveřmi.

Sienna se vedle Langdona vytahovala na špičky, aby lépe viděla přes hlavy davu. „Není tam klika,“ podotkla. „Ani klíčová dírka. Nic.“

Pochopitelně, pomyslel si Langdon. Přece by Ghiberti své mistrovské dílo nezohyzdil něčím tak přízemním, jako je klika. „Dveře se otevírají zevnitř. A taky se odtud zamykají.“

Sienna se na okamžik zamyslela a našpulila rty. „Takže odsud zvenčí nikdo nepozná, jestli jsou zamčené, nebo ne.“

Langdon přikývl. „Doufám, že přesně tak uvažoval i Ignazio.“

Poodešel kus doprava a pohlédl na severní stranu budovy k mnohem méně zdobným dveřím – vstupu pro turisty –, u nichž postával znuděný průvodce, kouřil cigaretu a na dotazy cizinců reagoval jen otráveným pokyvováním k ceduli na dveřích: APERTURA 13.00-17.00.

Otvírá se až za několik hodin, zajásal v duchu Langdon. A od včerejšího večera uvnitř nikdo nebyl.

Instinktivně se podíval na zápěstí a znovu si připomněl, že hodinky s Mikymausem zůstaly bůhvíkde.

Když se vrátil k Sienně, našel ji obklopenou hloučkem turistů, kteří se s fotoaparáty tlačili k prostému kovovému zábradlí pár metrů před Rajskou bránou.

Tato ochranná branka, vyrobená z černého tepaného železa a zakončená špicemi namočenými do zlaté barvy, zajišťovala, aby se ke Ghibertiho mistrovskému dílu nikdo nedostal příliš blízko. Připomínala obyčejné ploty kolem domů na předměstí, a tak působilo poněkud matoucně, že informační tabule popisující Rajskou bránu visela právě na ní, a ne u velkolepých bronzových dveří samotných.

Langdon slyšel, že umístění tabule někdy turisty plete, a skutečně – davem se právě protlačila zavalitá žena v růžové mikině, pohlédla na ceduli, zamračila se na branku z tepaného železa a odfrkla si: „Rajská brána? Vždyť to vypadá jako náš plot!“ A odkolébala se dřív, než jí někdo mohl její omyl vysvětlit.

Sienna natáhla ruce, chytila se zábradlí a nenápadně si skrz mříže prohlédla visací zámek na vnitřní straně.

„Podívej,“ zašeptala a užasle se obrátila k Langdonovi. „Ten zámek na druhé straně je odemčený.“

Langdon se podíval skrz mříže a zjistil, že Sienna má pravdu. Visací zámek byl pověšený tak, aby vypadal jako zamčený, ale při bližším ohledání vyšlo najevo, že tomu tak rozhodně není.

Brána je otevřená, ale musíte si pospíšit.

Langdon zvedl zrak k Rajské bráně za oplocením. Pokud Ignazio skutečně nechal ohromné dveře baptisteria odemčené, stačilo by do nich zatlačit, aby se otevřely. Otázkou zůstávalo, jak jimi projít a nepřitáhnout přitom pozornost všech lidí na náměstí včetně policistů a ostrahy baziliky.

„Dávejte pozor!“ ozval se najednou opodál ženský hlas rozechvělý hrůzou. „Nahoře na zvonici! Chystá se skočit!“

Langdon se odvrátil ode dveří a spatřil, že tou křičící ženou je… Sienna. Stála asi pět metrů od něj, ukazovala na Giottovu zvonici a volala: „Tam úplně nahoře! Chystá se skočit!“

Všichni obrátili zrak vzhůru a zahleděli se na vršek zvonice. Začali si ukazovat, mhouřit oči a pokřikovat jeden na druhého.

„Někdo chce skočit?“

„Kde?“

„Já ho nevidím!“

„Tam nalevo?“

Během několika vteřin se panika rozšířila po celém náměstí a všechny zraky se zvedaly k vrcholku zvonice. Vlna hrůzy se šířila rychlostí požáru na vyprahlém posečeném poli a zakrátko už celá piazza zakláněla hlavu, natahovala krk a ukazovala.

Virální marketing, napadlo Langdona. Věděl, že musejí jednat rychle. Bez otálení vzal za branku z tepaného železa a otevřel ji, aby společně se Siennou, kterou už měl znovu po boku, mohli vklouznout dovnitř. Jakmile za sebou branku zavřeli, obrátili se ke čtyřapůlmetrovým bronzovým dveřím. Langdon vsadil všechno na to, že Ignaziovi porozuměl správně, opřel se ramenem do jednoho masivního křídla a zatlačil.

V první chvíli se nic nestalo, ale pak se těžkopádné křídlo dveří začalo mučivě pomalu posouvat. Brána je otevřená! Jakmile v Rajské bráně vznikla zhruba třiceticentimetrová škvíra, Sienna nelenila, natočila se bokem a vklouzla dovnitř. Langdon ji následoval a také se úzkým otvorem protáhl do tmy baptisteria.

Společně se otočili, zatlačili do dveří z opačné strany a rychle masivní bránu s nevratným zaduněním zavřeli. Hluk a zmatek zvenčí jako když utne, zůstalo jen ticho.

Sienna ukázala na dlouhý dřevěný trám na podlaze u jejich nohou, který zjevně patřil do držáků po obou stranách dveří a sloužil jako závora. „Ignazio ho odstranil, abys mohl dovnitř.“

Společnými silami zvedli trám a zasadili ho do držáků, čímž Rajskou bránu účinně zapečetili… a sami se bezpečně zavřeli uvnitř.

Dlouho pak stáli mlčky, opírali se o dveře a lapali po dechu. Ve srovnání s hlukem náměstí působil interiér baptisteria skutečně rajsky poklidně.

Venku před baptisteriem svatého Jana se davem prodíral muž v brýlích Plume Paris a s kašmírovou vázankou. Nervózním pohledům těch, kteří si všimli jeho krvavé vyrážky, nevěnoval pozornost.

Právě dorazil k bronzovým dveřím, za nimiž tak mazaně zmizel Langdon se svou blonďatou společnicí; i odsud slyšel, jak uvnitř zapadla těžká závora.

Tudy se dovnitř nedostanu.

Ruch na náměstí se pomalu vracel k normálu. Turisté, kteří v očekávání hleděli ke zvonici, pozvolna ztráceli zájem. Nikdo neskáče. Lidé si pomalu šli po svém.

Mužova vyrážka se zhoršovala, svědila čím dál víc. Navíc mu otékaly prsty a začínala na nich praskat kůže. Zastrčil ruce do kapes, aby neměl nutkání si vyrážku škrábat. S rozbušeným srdcem se vydal kolem osmiboké stavby, aby našel jiný vchod.

Ještě nedošel ani za roh, když ucítil ostrou bolest na ohryzku a uvědomil si, že už se zase škrábe.

Kapitola 55

Legenda praví, že po vstupu do baptisteria svatého Jana není možné okamžitě nezvednout zrak. Langdon už tyto prostory navštívil několikrát, přesto znovu ucítil ono mystické nutkání a nechal svůj pohled vystoupat ke stropu.

Osmiúhelníková klenba vysoko, vysoko nad hlavou se rozpínala do šíře přes pětadvacet metrů. Třpytila se a pableskovala, jako by byla zhotovená z doutnajících uhlíků. Její naleštěný, jantarově zlatý povrch odrážel světlo velmi nepravidelně, neboť jej tvořilo více než milion smalti – drobných mozaikových kamínků ručně vytesaných ze sklovité křemičité glazury – uspořádaných do šesti soustředných kruhů s vyobrazením biblických motivů.

Aby třpytivá horní část sálu působila ještě dramatičtěji, pronikalo do tmavého prostoru denní světlo otvorem ve vrcholku kupole – podobně jako v římském Panteonu – a také řadou vysoko posazených hlubokých okének, která vrhala tak soustředěné a ostře ohraničené sloupce paprsků, že působily téměř hmotně, jako jakési neustále se posouvající podpůrné trámce.

Zatímco se Siennou kráčeli hlouběji do středu baptisteria, kochal se Langdon legendární mozaikou na stropě – několikavrstevným zpodobněním nebe a pekla, které se velmi podobalo tomu v Božské komedii.

Tohle vídal Dante Alighieri jako kluk, napadlo Langdona. Vnuknutí shůry.

Soustředil se na centrální pole mozaiky. Přímo nad hlavním oltářem se tyčil osmimetrový Ježíš Kristus, usazený k soudu nad spasenými a zatracenými dušemi.

Po Ježíšově pravici se počestným dostávalo odměny věčného života.

Zato hříšníci po jeho levici byli kamenováni, nabodáváni na kůly a požíráni všemožnými zvířaty.

Na mučení dohlížel obrovský mozaikový Lucifer, vyobrazený jako pekelná lidožravá stvůra. Kdykoliv Langdon tuto postavu spatřil, přeběhl mu mráz po zádech. Před sedmi staletími shlížela na mladého Danta, probouzela v něm hrůzu a nakonec jej inspirovala k popisu satanáše číhajícího v posledním kruhu pekla.

Hrůzná mozaika na stropě znázorňovala rohatého ďábla, jenž právě požírá člověka. Nohy oběti mu trčí z huby podobně jako nohy napůl pohřbených hříšníků v Dantových Zlých žlebech.

Lo ‚mperador del doloroso regno, vybavil si Langdon Dantův text. Panovník toho bolestného kraje.

Z Luciferových uší se plazí dva mohutní hadi, kteří rovněž požírají hříšníky a navozují dojem, že má Lucifer tři hlavy, přesně jak to Dante líčí v posledním zpěvu Pekla. Langdon zapátral v paměti a vylovil z ní střípky Dantových obrazů.

Tři obličeje zhléd jsem na té hlavě… trojí bradou slinám s krví stékat dává… lámou každá ústa hříšníka jako trdlice… v čase témž celkem tři se do těch muk tam kladou.

Langdon věděl, že Luciferovo trojí zlo má symbolický význam: vytváří dokonalý protiklad trojímu dobru Svaté trojice.

Zatímco si ten děsivý výjev prohlížel, zkoušel si představit, jak asi mozaika působila na mladého Danta, který do tohoto kostela dlouhé roky chodil na bohoslužby, a kdykoliv se tu modlil, měl Lucifera před očima. Dnes ráno však Langdona přepadal nepříjemný pocit, že ďábel zírá přímo na něj.

Honem sklopil zrak k ochozu v prvním patře baptisteria – ženy směly v minulosti sledovat probíhající křty jen odsud – a pak ještě níž k vyvýšené hrobce vzdoropapeže Jana XXIII., jehož tělo odpočívá vysoko na zdi, jako by spal v jakési jeskyni nebo levitoval díky nějakému kouzelnickému triku.

Nakonec jeho pohled spočinul na zdobných dlaždicích podlahy, na níž se údajně daly najít odkazy na středověkou astronomii. Přeletěl zrakem po složitých černobílých vzorech a zastavil se v samém středu baptisteria.

Tady je to, blesklo mu hlavou. Věděl, že hledí přesně na místo, kde byl Dante Alighieri v druhé polovině třináctého století pokřtěn. „‚Co básník vrátím se a u studnice křtu svého…‘“ pronesl Langdon a jeho hlas se rozlehl prázdným prostorem. „To je tady.“

Sienna si znepokojeně prohlédla středovou část podlahy, kam Langdon ukazoval. „Ale… vždyť tu nic není.“

„Dnes už ne,“ dal jí za pravdu Langdon.

Zůstal jen rozměrný červenohnědý osmiúhelník na zemi. Tato nezvykle prostá, osmistranná plocha na první pohled neladila se zdobnými vzory na podlaze, ze všeho nejvíc připomínala záplatu přes velkou díru – a přesně o to skutečně také šlo.

Langdon v rychlosti vysvětlil, že původní křtitelnice baptisteria měla podobu osmiúhelníkového bazénku umístěného přímo do středu tohoto sálu. Zatímco moderní křtitelnice – latinsky fons baptismalis – bývají obyčejně vyvýšené, v minulosti se jejich podoba více blížila původnímu významu slova fons – označujícího „pramen“ či „fontánu“ – a v tomto případě se jednalo o hluboký bazének, do něhož se účastníci mohli celí ponořit. Langdona napadlo, jak tyto kamenné prostory asi působily, když se jimi rozléhal křik vystrašených dětí potopených do bazénku s ledovou vodou.

„Zdejší křty bývaly studené a nepříjemné,“ podotkl. „Trochu děsivé zasvěcení. Dokonce i nebezpečné. Sám Dante prý jednou skočil do křtitelnice, aby zachránil topící se dítě. Někdy v šestnáctém století pak původní křtitelnici zasypali.“

Sienna začala s neskrývaným znepokojením těkat očima po budově. „Ale jestli je Dantova křtitelnice pryč… kam schoval Ignazio masku?“

Langdon její zneklidnění chápal. V této ohromné budově se dala maska schovat na tisíce míst: za závěsy, sochy, hrobky, do výklenků, k oltáři, nebo dokonce někde na ochozech.

Přesto se poměrně sebejistě obrátil zpět ke dveřím, jimiž právě vstoupili. „Začít bychom měli tady,“ ukázal ke zdi napravo od Rajské brány.

Na vyvýšeném stupínku hned za zdobeným vchodem stál vysoký mramorový šestiúhelníkový podstavec připomínající malý oltář nebo servírovací stolek. Jeho stěny byly pokryty tak spletitými ornamenty, že působil jako obří perleťový medailon. Na mramorové základně pak ležela zhruba metrová dřevěná deska.

Langdon vykročil k podstavci a Sienna ho nejistě následovala. Když vystoupali po schodech a prošli za ochrannou branku, prohlédla si Sienna předmět důkladněji a zalapala po dechu, protože konečně pochopila, na co se dívá.

Langdon se usmál. Přesně tak, není to oltář ani stolek. Naleštěná dřevěná deska byla ve skutečnosti víkem zakrývajícím dutý vnitřek.

„Křtitelnice?“ zeptala se Sienna.

Langdon přikývl. „Kdyby Danta křtili dnes, bylo by to právě tady.“ Nelenil, zhluboka, odhodlaně se nadechl a položil obě ruce na dřevěné víko. Celý se chvěl očekáváním.

Pevně sevřel okraje víka, na jedné straně ho nadzdvihl, opatrně ho sesunul z mramorového podstavce a postavil na podlahu. Pak se sklonil nad půlmetrovou tmavou dutinou.

Naskytl se mu tak zvláštní pohled, že musel ztěžka polknout.

Z příšeří křtitelnice na něj zírala mrtvá tvář Danta Alighieriho.

Kapitola 56

Hledej, a nalezneš.

Langdon stál u křtitelnice a hleděl dolů na bledou nažloutlou posmrtnou masku, na její vrásčité rysy a zavřené oči. Ten orlí nos a výrazná brada ho nenechávaly na pochybách.

Dante Alighieri.

Neživý obličej působil znepokojivě sám o sobě, ale na jeho umístění v křtitelnici bylo navíc cosi téměř nadpřirozeného. Langdon si v první chvíli nebyl jistý, jestli ho nešálí zrak.

Copak se ta maska vznáší?

Sklonil se, aby si celý ten výjev mohl prohlédnout z větší blízkosti. Křtitelnice byla bezmála metr hluboká – spíš svislá šachta než mělké umyvadlo – a její strmé stěny tvořily jakousi šestiúhelníkovou studnu, kterou z velké části vyplňovala voda. Maska přesto jako by se vznášela uprostřed této studny, jako by nějakým kouzlem visela kousek nad hladinou.

Langdonovi chvíli trvalo, než odhalil, co tuto iluzi způsobuje. V samém středu křtitelnice stoupal ze dna tenký sloupek, který zhruba v polovině mramorové nádrže, těsně nad hladinou, končil kovovou plošinkou. Zřejmě šlo o ozdobný rozstřikovač fontánky, na kterou se možná také dalo posadit křtěné nemluvně. Teď se však proměnila v podstavec pro Dantovu masku a ta díky tomu zůstala bezpečně nad vodou.

Langdon se Siennou stáli bok po boku a mlčky si prohlíželi ošlehanou tvář Danta Alighieriho, dosud zavřenou v igelitovém sáčku, jako by se v něm básník udusil. Pohled na obličej v nádrži s vodou Langdonovi na okamžik připomněl děsivý zážitek z dětství, kdy zůstal uvězněný na dně studny a zoufale obracel zrak k nebi.

Honem tu vzpomínku zahnal, opatrně sáhl do křtitelnice a uchopil masku v místech, kde by měl Dante uši. Přestože to byl na moderní poměry malý obličej, prastará sádra vážila víc, než Langdon očekával. Pomalu vytáhl masku z křtitelnice a podržel ji tak, aby si ji se Siennou mohli prohlédnout zblízka.

I přes igelit působila pozoruhodně živým dojmem. Do vlhké sádry se podařilo zachytit každou vrásku a každý kaz na obličeji starého básníka. Kromě dávné praskliny táhnoucí se středem tváře byla maska v dokonalém stavu.

„Otoč ji,“ zašeptala Sienna. „Podíváme se dozadu.“

Langdon se to právě chystal udělat. Na bezpečnostním záznamu z paláce bylo zřetelně vidět, že společně s Ignaziem na vnitřní straně masky něco objevili – něco tak překvapivého a zajímavého, že je to přimělo opustit Palazzo Vecchio i s artefaktem.

Nesmírně opatrně, aby křehkou sádru neupustil, masku obrátil a položil si ji tváří na pravou dlaň, takže si mohli prohlédnout vnitřek. Na rozdíl od Dantova ošlehaného, vráskami zbrázděného obličeje byla vnitřní strana hladká a holá. Jelikož posmrtné masky neslouží k tomu, aby si je někdo nasazoval, vyplnili tvůrci vnitřek sádrou, jež měla křehkému dílu dodat bytelnost. Vznikl tím jednolitý, konkávní povrch připomínající mělkou misku.

Langdon sám nevěděl, co přesně na zadní straně masky čekal, ale rozhodně to nebylo tohle.

Nic.

Vůbec nic.

Jen hladký, prázdný povrch.

Siennu to zmátlo stejně jako jeho. „Je to holá sádra,“ zašeptala. „Ale když tu nic není, tak co jste tam s Ignaziem viděli?“

Netuším, pomyslel si Langdon a pokusil se napnout igelit, aby přes něj viděl lépe. Nic tu není! S rostoucím znepokojením zvedl masku k sloupci světla a zahleděl se na ni z větší blízkosti. Když ji naklonil, měl na okamžik pocit, že v horní části zaregistroval nevýraznou změnu barvy – řadu značek táhnoucí se vodorovně po vnitřku Dantova čela.

Vada materiálu? Nebo snad… něco jiného? Ihned se otočil a ukázal na sklopný mramorový panel na zdi za sebou. „Podívej se tam,“ požádal Siennu, „jestli nenajdeš utěrku.“

Sienna se zatvářila skepticky, ale poslechla a otevřela důmyslně skrytou skříňku, v níž se nacházely tři věci: ventil pro nastavení objemu vody ve křtitelnici, vypínač ovládající světlo nad ní a… hromádka lněných utěrek.

Uznale se na Langdona ohlédla, ale on už navštívil tolik kostelů po celém světě, že ho objev nijak nepřekvapil – kněží mívají u křtitelnice téměř vždy po ruce provizorní „plenky“ pro případ, že by se během křtu projevila nepředvídatelnost močového měchýře nemluvňat.

„Výborně,“ pronesl při pohledu na utěrku. „Podržíš na chvíli masku?“ Zlehka jí položil Dantovu tvář do dlaní a pustil se do díla.

Ze všeho nejdřív zvedl šestiúhelníkové víko a vrátil ho na křtitelnici, aby opět získal stolek podobný oltáři, který tu našli původně. Potom ze skříňky vyndal několik utěrek a rozprostřel je jako ubrus. Nakonec stiskl vypínač, přímo nad křtitelnicí ožilo světlo a zalilo rozložené utěrky i nejbližší okolí jasnou září.

Sienna opatrně položila masku na křtitelnici, načež si Langdon vzal další utěrky, použil je jako chňapky a s jejich pomocí vytáhl sádrový odlitek z igelitového sáčku. Dával pozor, aby se ho nedotkl holou rukou. Za pár okamžiků už Dantova posmrtná maska ležela zcela nechráněná tváří vzhůru pod ostrým světlem, jako hlava uspaného pacienta na operačním stole.

V jasném světle působil zbrázděný povrch masky ještě znepokojivěji, protože bezbarvá sádra dávala vráskám výrazněji vyniknout. Langdon však nemarnil čas a pomocí provizorních chňapek masku otočil.

Zadní strana působila na první pohled zachovaleji než ta přední – na rozdíl od zašlé a zažloutlé tváře byla čistší a bělejší.

Sienna nechápavě zakroutila hlavou. „Nepřipadá ti tahle strana celá tak nějak novější?“

Skutečně, barevný rozdíl byl citelnější, než by se Langdon nadál, přesto nepochyboval, že zadní strana masky je stejně stará jako ta přední. „Rozdílná rychlost stárnutí,“ podotkl. „Zadní strana byla obrácená ke zdi, takže tolik neutrpěla vlivem slunečního světla.“ V duchu si poznamenal, že si musí začít kupovat opalovací krém s vyšším faktorem.

„Počkej,“ zvolala náhle Sienna a sklonila se nad maskou. „Podívej! Tady na čele! Toho jste si zřejmě s Ignaziem všimli.“

Langdon honem přeběhl pohledem po hladkém bílém povrchu k místu, které ho upoutalo už předtím přes igelit – nevýrazná řada značek táhnoucí se vodorovně po vnitřní straně Dantova čela. Teď v jasném světle však viděl, že nejde o žádnou vadu materiálu… značky byly zjevně lidským dílem.

„Jsou to… písmena,“ zajíkla se Sienna. „Ale…“

Langdon si prohlížel nápis na sádře. Byla to jediná řádka písmen, vyvedených zdobným rukopisem ve velmi světlé okrové barvě.

„A to je všechno?“ pronesla téměř rozhořčeně Sienna.

Langdon jí v tu chvíli nevěnoval pozornost. Kdo to mohl napsat? přemítal. Někdo v Dantových dobách? To mu nepřipadalo pravděpodobné. V takovém případě by si nápisu jistě dávno všiml nějaký kunsthistorik při pravidelném čištění nebo restaurování a nápis by se zařadil k folklóru, který masku obklopuje. Přesto o něm Langdon nikdy neslyšel.

Vtom ho napadlo mnohem pravděpodobnější vysvětlení.

Bertrand Zobrist.

Zobrist byl vlastníkem masky a mohl požádat o soukromý přístup, kdykoliv se mu zachtělo. Mohl text na zadní stranu napsat poměrně nedávno a masku jednoduše vrátit do vitríny, aniž o tom měl kdokoliv tušení. Majitel masky, řekla jim Marta, dokonce ani nedovolil, aby naši zaměstnanci vitrínu otvírali v jeho nepřítomnosti.

Langdon stručně vyložil svoji teorii.

Sienna sice připustila, že jeho vysvětlení zní logicky, ale přece jen se zdráhala ho přijmout. „Nedává to smysl,“ prohlásila. „Pokud uvěříme, že Zobrist potají napsal na Dantovu posmrtnou masku nějaký vzkaz a že si dal práci s výrobou toho maličkého projektoru, který nás k masce dovedl, pak mi není jasné, proč nenapsal něco smysluplnějšího! Tohle je přece absurdní! Trvalo nám půl dne, než jsme se dostali až sem, a teď tu najdeme tohle?“

Langdon znovu obrátil pozornost k textu na sádře. Ručně psaný vzkaz byl velmi stručný – pouhých sedm písmen – a skutečně působil naprosto bezúčelně.

Chápu, že je Sienna tak rozhořčená.

Zato on už cítil důvěrně známé vzrušení předcházející brzkému rozluštění hádanky. Takřka okamžitě si totiž uvědomil, že těch sedm písmen mu dokáže naprosto přesně vyjevit, kam se mají vydat dál.

Ba co víc, všiml si, že z masky stoupá nevýrazný pach – dobře známý pach, který vysvětloval, proč je sádra na zadní straně o tolik bělejší než vepředu… a ten rozdíl neměl nic společného s účinky slunečního světla.

„Já tomu nerozumím,“ prohlásila Sienna. „Je to jedno písmeno pořád dokola.“

Langdon nevzrušeně přikývl a dál si prohlížel text: sedm identických písmen krasopisně vyvedených na vnitřní straně Dantova čela.

PPPPPPP

„Sedm P,“ pokračovala Sienna. „Co máme s tímhle dělat?“

Langdon se znovu usmál a zvedl k ní oči. „Já navrhuju, abychom udělali přesně to, k čemu nás ten vzkaz vyzývá.“

Sienna na něj zůstala nechápavě zírat. „Sedm P je podle tebe vzkaz?“

„Jistě,“ přikývl s úsměvem. „A pro člověka, který studoval Danta, dokonce velmi jasný.“

Venku před baptisteriem svatého Jana si muž s kašmírovou vázankou otřel konečky prstů do kapesníku, který si pak přiložil k vřídkům na krku. Snažil se nevnímat, jak ho pálí oči, a zamžoural před sebe.

Vstup pro turisty.

Přede dveřmi postával unavený průvodce v saku, kouřil cigaretu a odháněl cizince, kteří zjevně nedokázali rozluštit nápis na ceduli u vchodu.

APERTURA 13.00-17.00

Muž s vyrážkou se podíval na hodinky. Bylo 10.02. Baptisterium mělo zůstat zavřené ještě několik hodin. Chvíli si prohlížel průvodce a pak se rozhodl. Vyndal si z ucha zlatou náušnici a schoval ji do kapsy. Pak vytáhl peněženku a zkontroloval její obsah. Kromě několika kreditek a štosu eur v ní měl i přes tři tisíce amerických dolarů.

Hrabivost je díkybohu mezinárodní hřích.

Kapitola 57

Peccatum… Peccatum… Peccatum…

Těch sedm P na zadní straně Dantovy posmrtné masky Langdonovi hned znovu připomnělo text Božské komedie. Na okamžik se ocitl zpět na pódiu ve Vídni, na své přednášce Božský Dante a symbolika pekla.

„Právě jsme sestoupili,“ rozléhal se jeho hlas z reproduktorů, „devíti kruhy pekla až do středu země, kde jsme se ocitli tváří v tvář samotnému Luciferovi.“

Promítl několik vyobrazení trojhlavého Satana na slavných uměleckých dílech: Botticelliho Mappa, mozaika florentského baptisteria a děsivý chlupatý černý démon Andrey di Cione, potřísněný temně rudou krví obětí.

„Společně,“ pokračoval Langdon, „jsme slezli po Luciferově chlupatém hrudníku – kvůli převrácené gravitaci jsme museli po hrudníku dolů místo nahoru –, vynořili jsme se z šerého podsvětí… a znovu jsme spatřili hvězdy.“

Prošel několik dalších snímků a zastavil se u obrazu, který ukázal už dříve – byla jím ikonická malba z nitra dómu, na níž Domenico di Michelino zachytil Danta v červeném rouchu před hradbami Florencie. „Když se podíváte pořádně, tak ty hvězdy uvidíte.“

Ukázal na hvězdy nad Dantovou hlavou. „Jak patrno z této malby, nebe je tvořeno devíti soustřednými sférami kolem Země. Toto devítipatrové uspořádání ráje má být protiváhou devíti kruhům podsvětí. Už jste si nejspíš všimli, že číslo devět se u Danta opakuje pořád dokola.“

Odmlčel se, srkl si vody a nechal obecenstvo po tom trýznivém sestupu a úniku z pekla trochu vydechnout.

„Poté, co jste prodělali hrůzy inferna, se jistě už musíte těšit na cestu do ráje. Bohužel Dantův svět není tak přímočarý.“ Dramaticky si povzdechl. „Abychom se dostali do ráje, musíme všichni – obrazně i doslova – vyšplhat na vysokou horu.“

Ukázal na Michelinovu malbu. Na obzoru za Dantem mohlo publikum spatřit homolovitou horu tyčící se k nebi. Kolem této hory se ve spirále – celkem devětkrát – obtáčela čím dál užší cesta vedoucí až na samý vrchol. Po ní se vlekly nahé, zmučené postavy, které musely postupně vykonávat různé formy pokání.

„Představuji vám horu Očistec,“ oznámil Langdon. „A s lítostí vám musím sdělit, že vyčerpávající výstup po devíti smyčkách této cesty představuje jediný způsob, jak se dostat z hlubin pekla k blaženosti ráje. Vidíte, že k jejímu vrcholu stoupají kajícné duše a každá si odpykává trest za určitý hřích. Závistiví musejí stoupat se zašitýma očima, aby nemohli prahnout po tom, co vidí; pyšní musejí na zádech nést ohromné balvany, aby se naučili sklánět v pokoře; nestřídmí musejí stoupat bez jídla a vody, takže trpí nesnesitelným hladem a žízní; a chlípní musejí procházet žhavými plameny, aby se očistili od žáru vášně.“ Odmlčel se. „Ale než se vám dostane té ohromné cti, že na tuto horu vůbec smíte vstoupit, abyste se očistili od hříchů, musíte si nejprve promluvit s tímto pánem.“

Promítl snímek s detailem Michelinovy malby, na němž byl vidět okřídlený anděl usazený na trůnu při úpatí hory Očistec. U andělových nohou čekala řada kajícníků, až budou vpuštěni na cestu kolem hory. Anděl překvapivě držel dlouhý meč, jehož špičkou jako by bodal do obličeje první postavu v řadě.

„Kdo ví, co ten anděl dělá?“ zeptal se Langdon.

„Bodá někoho do hlavy?“ tipl si kdosi.

„Nikoliv.“

Další hlas: „Vypichuje mu oko?“

Langdon zavrtěl hlavou. „Jiné nápady?“

„Píše mu na čelo,“ ozval se pevný hlas ze zadních řad.

Langdon se usmál. „Tam vzadu někdo studoval Danta.“ Pokynul k malbě. „Ano, skutečně to vypadá, jako by anděl toho nebožáka bodal do čela, ale není tomu tak. Podle Dantova textu musí anděl, který střeží vstup do očistce, špičkou meče napsat každému návštěvníkovi něco na čelo. Jistě se ptáte, co tam píše.“

Dramaticky se odmlčel. „Budete se divit, ale píše jediné písmeno… sedmkrát po sobě. Ví někdo, které písmeno napíše anděl sedmkrát na Dantovo čelo?“

„P!“ zvolal kdosi v davu.

Langdon se znovu usmál. „Ano. Písmeno P. Tohle P značí peccatum – což je latinský výraz pro ‚hřích‘. A skutečnost, že ho napíše sedmkrát, symbolicky odkazuje k Septem Peccata Mortalia, jinými slovy k –“

„Sedmi smrtelným hříchům!“ vykřikl někdo další.

„Správně. Proto své hříchy můžete odčinit jen tím, že projdete všemi stupni očistce. Na každém stupni vám anděl smaže jedno P z čela, dokud nedospějete na vrchol… s čistým čelem a duší očištěnou od všech hříchů.“ Mrkl na posluchače. „Ta hora se nejmenuje Očistec pro nic za nic!“

Když se Langdon probral ze zamyšlení, zjistil, že na něj Sienna hledí přes křtitelnici. „Sedm P?“ pronesla a kývla k Dantově posmrtné masce. „Podle tebe je to zpráva, která nám říká, co máme udělat?“

Langdon ji stručně seznámil s Dantovou vizí hory Očistec a vysvětlil jí, že sedm P, která se postupně mažou z čela, zastupuje sedm smrtelných hříchů.

„Bertrand Zobrist,“ dodal, „coby fanatický vyznavač Dantova díla samozřejmě musel vědět, co znamená sedm P, i to, že jejich mazání z čela symbolizuje postup k ráji.“

Sienna se tvářila pochybovačně. „Ty si myslíš, že Bertrand Zobrist ta P na posmrtnou masku napsal, protože chtěl, abychom je… smazali? Tohle podle tebe máme udělat?“

„Já vím, že to zní –“

„Roberte, i když ta písmena setřeme, jak nám to pomůže? Zůstane nám jen čistá maska.“

„Možná.“ Langdon se optimisticky usmál. „Možná ne. Může tu být víc, než je prostým okem vidět.“ Ukázal na masku. „Vzpomínáš si, jak jsem říkal, že zadní strana masky je světlejší, protože nestárla tak rychle jako strana přední?“

„Ano.“

„Třeba jsem se mýlil. Ten barevný rozdíl je příliš velký na to, aby mohlo jít jen o výsledek různé rychlosti stárnutí. A povrch má zuby.“

„Zuby?“

Langdon jí předvedl, že povrch na zadní straně je hrubší než vepředu a také drsnější, jako smirkový papír. „V uměleckém světě se o takovém povrchu říká, že má zuby, a malíři mívají povrch se zuby radši, protože se na něm lépe drží barva.“

„Vážně nechápu, kam tím míříš.“

Langdon se usmál. „Víš, co je to šeps?“

„Jistě, to je pasta, kterou malíři napouštějí plátno a –“ Vtom se zarazila, protože jí zjevně došlo, co se Langdon snaží naznačit.

„Přesně tak,“ přikývl. „Šepsují plátno, aby získali čistý bílý zubatý povrch, a někdy šepsem také překrývají nechtěné malby, pokud hodlají plátno použít znovu.“

Sienna viditelně ožila. „Takže podle tebe Zobrist zadní stranu posmrtné masky našepsoval?“

„Vysvětlovalo by to ty zuby a světlejší odstín. A navíc by bylo jasné, proč chce, abychom těch sedm P setřeli.“

Sienna se opět zatvářila nechápavě.

„Čichni si,“ vyzval ji Langdon a zvedl jí masku k obličeji, jako když kněz nabízí hostii.

Sienna nakrčila nos. „Šeps smrdí jako mokrý pes?“

„Každý ne. Ten obyčejný má podobný pach jako křída. Mokrý pes je akrylový šeps.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že je rozpustný ve vodě.“

Sienna naklonila hlavu a bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Pomalu obrátila pohled k masce a pak náhle zpět k Langdonovi. „Ty myslíš, že by něco mohlo být pod šepsem?“ zeptala se udiveně.

„Leccos by se tím vysvětlovalo.“

Sienna popadla šestiúhelníkové dřevěné víko křtitelnice a odsunula ho kousek stranou. Pak vzala čistou lněnou utěrku a ponořila ji do svěcené vody. Namočenou ji pak podala Langdonovi. „Měl bys to udělat ty.“

Langdon si položil masku na levou dlaň a vzal mokrou utěrku. Nechal z ní okapat přebytečnou vodu a začal otírat vnitřek Dantova čela, aby navlhčil místo se sedmi krasopisnými P. Po několika dotecích utěrku znovu namočil do křtitelnice a pokračoval. Černý inkoust se začínal rozpíjet.

„Šeps se rozpouští,“ oznámil vzrušeně. „A inkoust jde dolů.“

Když celý proces opakoval potřetí, najednou spustil zbožným, střízlivým hlasem, který se rozléhal celým baptisteriem: „Skrze křest tě náš pán Ježíš Kristus osvobodil od hříchu a skrze vodu a Ducha svatého tě uvedl do nového života.“

Sienna na něj zůstala zírat, jako by se pomátl.

Langdon pokrčil rameny. „Přišlo mi, že se to hodí.“

Sienna si povzdechla a obrátila pozornost zpět k masce. Langdon dál nanášel vodu a pod šepsem pomalu začínala být vidět původní sádra, jejíž nažloutlý odstín působil u tak starého artefaktu mnohem přirozeněji. Když zmizelo i poslední P, osušil Langdon celé místo čistou utěrkou a podal masku Sienně, aby si ji mohla lépe prohlédnout.

Slyšitelně zalapala po dechu.

Pod šepsem se skutečně něco skrývalo, přesně jak Langdon předpovídal: druhá vrstva kaligrafie – dalších sedm písmen napsaných přímo na nažloutlý povrch původní sádry.

Tentokrát však těch sedm písmen dávalo dohromady slovo.

Kapitola 58

„Poučení?“ podivila se Sienna. „Tomu nerozumím.“

Ani já moc ne. Langdon zkoumal text, který se vynořil pod sedmi P – jediné slovo ozdobně vyvedené na vnitřku Dantova čela.

poučení

„Poučení z čeho? Z odpykaných hříchů?“ zeptala se Sienna.

Možná. Langdon zvedl zrak k mozaice Lucifera požírajícího nešťastné duše, které nedostaly příležitost se od svých hříchů očistit. Mají si z toho vzít nějaké poučení? Nenapadalo ho jaké.

„Tohle nemůže být všechno,“ prohlásila Sienna, vzala si od Langdona masku a znovu si ji začala pečlivě prohlížet. Po chvíli přikývla. „Ano, podívej se na oba konce toho slova… před ním i za ním je nějaký další text.“

Langdon se zahleděl na masku a skutečně teď pod vlhkým šepsem na obou stranách slova poučení uviděl stín dalšího textu.

Sienna dychtivě popadla utěrku a ujala se nanášení vody kolem slova, dokud se nevynořil další kus textu, uspořádaný do mírného oblouku.

vnímejte poučení, které skryto je pod závojem

Langdon tiše hvízdl. „‚Ó vy, kdož zdravě myslíte a jasně, vnímejte poučení, které skryto je pod závojem veršů divné básně!‘“

Sienna na něj zůstala nechápavě hledět. „Prosím?“

„Je to úryvek z jedné z nejznámějších strof Dantova Pekla,“ vysvětlil vzrušeně Langdon. „Dante pobízí inteligentní čtenáře, aby hledali moudrost skrytou v jeho kryptických verších.“

Přesně tyto řádky sám často citoval na přednáškách o literární symbolice; těžko by se našel jasnější příklad toho, jak autor ze všech sil mává na čtenáře a volá: „Haló, čtenáři! Čeká tu na tebe utajený symbolický význam!“

Sienna začala energicky otírat zbytek masky.

„Dávej pozor!“ napomenul ji Langdon.

„Máš pravdu,“ oznámila a dál horlivě odstraňovala šeps. „Je tu i zbytek toho citátu – přesně tak, jak si ho pamatuješ.“ Odmlčela se, aby utěrku znovu namočila do křtitelnice a proprala ji.

Langdon znepokojeně přihlížel, jak se voda kalí rozpuštěným šepsem. Promiň nám to, svatý Jane, pomyslel si a v duchu se zastyděl, že posvátnou křtitelnici používají jako obyčejné umyvadlo.

Když Sienna utěrku vytáhla, byla nacucaná vodou. Chvatně ji vyždímala, vložila do středu masky a začala ji vytírat jako čerstvě umytý hluboký talíř.

„Sienno!“ pokáral ji Langdon. „Tahle starobylá –“

„Celý vnitřek je popsaný!“ skočila mu do řeči a dál otírala vnitřek masky. „A text je uspořádaný do…“ Naklonila hlavu doleva a maskou začala otáčet doprava, jako by četla v kruzích.

„Uspořádaný do čeho?“ zajímal se Langdon, který teď dovnitř neviděl.

Sienna dokončila čištění masky a vysušila ji novou utěrkou. Pak ji postavila před Langdona, aby si výsledek mohli prostudovat oba.

Sotva Langdon vnitřek masky spatřil, zalapal po dechu. Celý konkávní povrch byl pokrytý textem, na první pohled dobře stovkou slov. Text nahoře začínal veršem Ó vy, kdož zdravě myslíte a jasně a nepřerušovaně se obloukem táhl dolů, kde byl napsaný vzhůru nohama, načež se po levé straně masky vracel na začátek na čelo, odkud podobnou, jen menší smyčkou pokračoval dál.

Cesta textu překvapivě připomínala točitou stezku na hoře Očistec vstříc ráji. Symbolog Langdon okamžitě poznal, že se jedná o symetrickou pravotočivou Archimédovu spirálu. Neunikla mu ani skutečnost, že počet závitů od prvního slova, Ó, k poslední tečce, je důvěrně známé číslo.

Devět.

Se zatajeným dechem začal maskou pomalu otáčet a číst text, který se vinul po jejím vnitřním povrchu a postupně se přibližoval ke středu.

„Ta první sloka je Dante, prakticky doslova,“ prohlásil. „‚Ó vy, kdož zdravě myslíte a jasně, vnímejte poučení, které skryto je pod závojem veršů divné básně.‘“

„A zbytek?“ naléhala Sienna.

Langdon zavrtěl hlavou. „Nejspíš ne. Používá podobné veršové schéma, ale ten text se mi z Danta nevybavuje. Nejspíš se jen někdo snaží imitovat jeho styl.“

„Zobrist,“ zašeptala Sienna. „To je určitě jeho dílo.“

Langdon přikývl. Lepší vysvětlení ho nenapadalo. Zobrist už koneckonců upravil Botticelliho Mapu pekla, čímž dal jasně najevo svou touhu spolupracovat se starými mistry a své odhodlání upravovat umělecká díla tak, aby vyhovovala jeho potřebám.

„Zbytek textu je dost zvláštní,“ otáčel Langdon dál maskou a pokračoval ve čtení. „Mluví se tu o stínání hlav koním a o kostech slepců vyrvaných ze země.“ Dospěl k posledním veršům, napsaným do těsné spirály v samém středu masky, a zalapal po dechu. „A taky jsou tu ‚krvavě rudé vody‘.“

Sienna zvedla obočí. „Jako v těch tvých halucinacích o ženě se stříbrnými vlasy?“

Langdon přikývl a zmateně se zadíval na text. V laguny vodách krvavě rudých, kam nepadá nikdy světlo hvězd?

„Podívej,“ zašeptala Sienna, která mu četla přes rameno, a ukázala na slovo zhruba ve třetině spirály. „Tohle naznačuje konkrétní místo.“

Langdon se bedlivěji podíval na část textu, po němž při prvním čtení jen přeletěl pohledem. Šlo o odkaz na jedno z nejpůsobivějších a nejosobitějších měst na světě. Rázem ho zamrazilo, protože si uvědomil, že právě v tomhle městě se Dante Alighieri nakazil smrtelnou chorobou, která ho připravila o život.

Benátky.

Oba ještě chvíli mlčky studovali tajemné verše. Báseň byla znepokojivá, morbidní a obtížně dešifrovatelná. Užití slov dóže a laguna Langdona jednoznačně utvrzovalo v přesvědčení, že skutečně odkazuje k Benátkám – k jedinečnému italskému vodnímu městu sestávajícímu ze stovek navzájem propojených lagun a po staletí ovládanému benátskými aristokraty, kteří se honosili titulem dóže.

Takhle spatra nedokázal odhadnout, na které konkrétní místo v Benátkách je báseň posílá, ale rozhodně čtenáře vybízela, ať se řídí jejími pokyny.

K zemi ucho dejte a po zurčivém jděte vody tónu.

„Ukazuje to někam do podzemí,“ podotkla Sienna, která text sledovala s ním.

Langdon přikývl a znepokojeně se zarazil u následujících veršů.

Tam v hloubi zříte palác zatopený, kde v tmách domov chtonické stvůry jest.

„Roberte?“ oslovila ho nervózně Sienna. „Jaká že je ta stvůra?“

„Chtonická,“ odpověděl Langdon. „To znamená ‚žijící pod zemí‘.“

Ale než mohl pokračovat, rozlehlo se baptisteriem hlasité cvaknutí odskakující západky. Někdo právě zvenčí odemkl vstup pro turisty.

„Grazie mille,“ poděkoval muž s vyrážkou na obličeji. Tisíceré díky.

Průvodce nervózně přikývl, strčil do kapsy pět set dolarů a rozhlédl se, aby se ujistil, že se nikdo nedívá.

„Cinque minuti,“ připomněl a nenápadně pootevřel odemčené dveře, ale jen natolik, aby muž s vyrážkou mohl vklouznout dovnitř. Hned poté dveře přibouchl, zamkl muže uvnitř a odřízl ho od veškerých zvuků vnějšího světa. Pět minut.

Původně se průvodce odmítl nad turistou slitovat, přestože mu muž vysvětloval, že přiletěl až z Ameriky, aby se v baptisteriu svatého Jana modlil za vyléčení své děsivé kožní choroby. Nakonec však v sobě trochu soucitu přece jen našel – nepochybně pomohla i nabídka pěti set dolarů za pouhých pět minut o samotě v baptisteriu. Nemluvě o obavách, že vedle něj ten člověk s bůhvíjakou nákazou bude stát ještě celé tři hodiny, než se budova otevře.

Dotyčný teď plíživě postupoval do nitra osmiboké svatyně a mimoděk obrátil zrak vzhůru. Páni. Takový strop v životě neviděl. Shlížel na něj odtud nějaký trojhlavý démon, a tak muž raději honem sklopil oči k podlaze.

Budova se zdála prázdná.

Kde sakra jsou?

Zatímco se rozhlížel po okolí, padl mu zrak na hlavní oltář. Byl to masivní mramorový kvádr, umístěný ve výklenku za sloupkovým zábradlím, aby návštěvníci nechodili moc blízko.

Připadalo mu, že jinde než za oltářem se tady schovat nedá. A co víc, řetěz natažený mezi sloupky se nepatrně houpal, jako by o něj někdo před okamžikem zavadil.

Langdon se Siennou se tiše krčili za hlavním oltářem. Měli sotva čas posbírat mokré utěrky, vrátit desku na křtitelnici do původní polohy a i s posmrtnou maskou v poslední vteřině zmizet z očí. Hodlali se tu skrývat, dokud se baptisterium nenaplní turisty, a pak odsud nenápadně zmizet uprostřed davu.

Severní dveře baptisteria se rozhodně otevřely – přinejmenším na okamžik –, protože Langdon zaslechl hluk z náměstí, jenže pak stejně náhle znovu zapadly a všechno opět ztichlo.

V nastalém klidu Langdon slyšel osamělé kroky na kamenné podlaze.

Průvodce? Jde obhlédnout baptisterium, než se dnes otevřou brány turistům?

Nestačil zhasnout světlo nad křtitelnicí a přepadly ho obavy, že si toho průvodce všimne. Zjevně nevšiml. Kroky se teď spěšně blížily jejich směrem a zastavily se přesně před tou částí zábradlí, přes kterou Langdon se Siennou před chvílí přelezli.

Rozhostilo se ticho.

„To jsem já, Roberte,“ pronesl zlostně mužský hlas. „Vím, že tam jste. Koukejte vylézt a vysvětlit mi, co to tady provádíte.“

Kapitola 59

Nemá smysl předstírat, že tu nejsem.

Langdon naznačil Sienně, ať zůstane schovaná v bezpečí i s Dantovou posmrtnou maskou, kterou mezitím uložili zpět do igelitového sáčku.

Potom pomalu vstal. Napřímil se za oltářem baptisteria jako kněz a zahleděl se na tu jednočlennou kongregaci před sebou. Neznámý muž, který stál proti němu, měl pískově hnědé vlasy, značkové brýle a děsivou vyrážku na obličeji a na krku. Nervózně se škrábal na zanícené kůži pod bradou a z jeho opuchlých očí vyzařoval zmatek a zlost.

„Nechtěl byste mi říct, co to tady pro všechno na světě vyvádíte, Roberte?“ pronesl. Pak překročil zábradlí a zamířil k Langdonovi. Mluvil s americkým přízvukem.

„Beze všeho,“ odpověděl zdvořile Langdon. „Ale nejdřív byste se mi mohl představit.“

Muž se nevěřícně zarazil. „Cože?!“

Langdonovi připadal povědomý, nejspíš díky těm očím… možná i hlasu. S tímhle člověkem už jsem se setkal… někde, nějak. Poklidně svou otázku zopakoval. „Můžete mi prosím připomenout, kdo jste a odkud vás znám?“

Muž rozčileně rozhodil rukama. „Přece Jonathan Ferris! Světová zdravotnická organizace! Před pár dny jsem vás osobně přiletěl vyzvednout na Harvard!“

Langdon se snažil utřídit si ty nové informace v hlavě.

„Proč jste se mi neozval?“ pokračoval muž. Dál si při tom škrábal krk a tváře, celé zarudlé a zřejmě pokryté vyrážkou. „A kdo je sakra ta ženská, se kterou jste sem vešel? Pracujete teď pro ni?“

Sienna se postavila vedle Langdona a ihned se ujala slova. „Doktore Ferrisi, já jsem Sienna Brooksová. Jsem také lékařka. Pracuju tady ve Florencii. Pana profesora Langdona včera v noci někdo postřelil do hlavy. Trpí retrográdní amnézií a neví, kdo jste ani co v průběhu posledních dvou dnů zažil. Jsem tu, protože mu pomáhám.“

Zatímco se její slova rozléhala prázdným baptisteriem, muž nechápavě naklonil hlavu, jako by mu nedocházel jejich význam. V prvním ohromení nepatrně zavrávoral a musel se přidržet sloupku.

„Panebože,“ vypravil ze sebe. „Tím se všechno vysvětluje.“

Langdon sledoval, jak mu z tváře vyprchává zlost.

„Roberte,“ pokračoval tiše muž, „už jsme si mysleli, že jste…“ Zavrtěl hlavou, jako by se stále snažil poskládat si správně všechny dílky skládačky. „Mysleli jsme si, že jste přešel na druhou stranu… že vás uplatili, nebo přinutili hrozbami… Zkrátka jsme nevěděli, co se děje!“

„S nikým jiným než se mnou za celou dobu nemluvil,“ uklidnila ho Sienna. „Ví jen to, že se včera večer probral u nás v nemocnici a že se ho někdo snaží zabít. Navíc ho pronásledují jakési děsivé halucinace: mrtvá těla, oběti moru, a nějaká stříbrovlasá žena s amuletem ve tvaru hada obtočeného kolem hole mu říká –“

„Elizabeth!“ vyhrkl muž. „To je doktorka Elizabeth Sinskeyová! Právě ona vás přemluvila, abyste nám pomohl, Roberte!“

„Pokud je to skutečně ona,“ podotkla Sienna, „pak doufám víte, že je v pořádných potížích. Viděli jsme ji uvězněnou v dodávce plné vojáků a vypadalo to, že je nejspíš pod drogami.“

Muž zvolna pokýval hlavou a zavřel oči. Víčka měl nateklá a zarudlá.

„Co to máte s obličejem?“ zeptala se Sienna.

Otevřel oči. „Cože?“

„Co to máte s pletí? Zdá se mi, že jste něco chytil. Jste nemocný?“

Muž se zatvářil překvapeně, a přestože Siennina otázka téměř hraničila s neomaleností, Langdon se v duchu ptal na totéž. Vzhledem k tomu množství odkazů na mor, s nimiž se v posledních hodinách setkal, ho pohled na zarudlou kůži posetou puchýřky značně znepokojil.

„Nic mi není,“ mávl rukou muž. „Za to může to mýdlo v hotelu. Mám silnou alergii na sóju a většina italských toaletních mýdel je právě na bázi sóji. Jsem pitomec, že jsem se pořádně nepodíval.“

Sienna si zhluboka oddechla a trochu se uvolnila. „Ještě štěstí, že jste ho nesnědl. Kontaktní dermatitida je ve srovnání s anafylaktickým šokem jako nic.“

Všichni se trochu nervózně zasmáli.

„Povězte mi,“ zkusila se zeptat Sienna, „říká vám něco jméno Bertrand Zobrist?“

Muž ztuhl a zatvářil se, jako by právě stanul tváří v tvář trojhlavému ďáblu.

„Myslíme si, že jsme objevili jeho zprávu,“ pokračovala Sienna. „Odkazuje někam do Benátek. Dává vám to smysl?“

Muž rázem vytřeštil oči. „Ale samozřejmě! Rozhodně! Kam přesně odkazuje?“

Sienna se zhluboka nadechla a zjevně se chystala povědět tomu muži o básni napsané ve spirále, kterou před chvílí objevili v masce, když tu jí Langdon instinktivně položil ruku na předloktí, aby ji zarazil. Neznámý sice na první pohled působil jako spojenec, ale po událostech posledních hodin měl Langdon pocit, že nemůže důvěřovat vůbec nikomu. Navíc se mu zdálo, že před nedávnem někde zahlédl jeho kravatu, a napadlo ho, jestli na něj nenarazil v Dantově kostele. Sledoval nás?

„Jak jste nás tu našel?“ zeptal se doktora Ferrise.

Muže evidentně dosud mátlo, že si harvardský profesor na nic nevzpomíná. „Roberte, včera večer jste mi volal, abyste mě informoval, že jste si domluvil schůzku s ředitelem muzea Ignaziem Busonim. Pak jste zmizel. Už jste se mi neozval. Když se mi doneslo, že Busoniho našli mrtvého, začal jsem mít obavy. Od rána vás tu hledám. Viděl jsem, jak se u paláce rojí policie, a než jsem zjistil, co se tam stalo, zahlédl jsem vás, jak vylézáte takovými maličkými dvířky tuhle s…“ Obrátil se k Sienně, jejíž jméno mu zjevně vypadlo z paměti.

„Sienna,“ připomněla mu. „Brooksová.“

„Promiňte… s doktorkou Brooksovou. Pustil jsem se za vámi, abych zjistil, co máte za lubem.“

„Neviděl jsem vás náhodou v kostele svaté Markéty, jak se tam modlíte?“

„Ano! Snažil jsem se přijít na to, co tam pohledáváte, ale nedávalo mi to smysl! Každopádně to vypadalo, že víte, kam máte namířeno, tak jsem se vydal za vámi. A když jste vklouzli do baptisteria, usoudil jsem, že je nejvyšší čas zeptat se vás přímo. Uplatil jsem průvodce, aby mě sem na pár minut pustil.“

„To bylo odvážné, pokud jste si vážně myslel, že jsem se obrátil proti vám,“ podotkl Langdon.

Muž zavrtěl hlavou. „Něco mi říkalo, že to byste vy, profesor Robert Langdon, nikdy neudělal. Věděl jsem, že za tím vším musí být něco jiného. Ale ztráta paměti? Neuvěřitelné. To by mě nikdy nenapadlo.“

Znovu si začal nervózně škrábat vyrážku. „Poslyšte, smím se tu zdržet jen pět minut. Musíme se odsud co nejrychleji dostat. Když jsem vás našel já, mohli by vás najít i ti lidé, kteří se vás snaží zabít. Děje se spousta věcí, kterým nejspíš vůbec nerozumíte. Potřebujeme se dostat do Benátek. Okamžitě! Problém bude, jak nepozorovaně uniknout z Florencie. Ti lidé, kteří zajali doktorku Sinskeyovou… a jdou po vás… mají oči všude.“ Pokynul ke dveřím.

Langdon se však nehýbal z místa. Cítil, že by konečně mohl získat odpovědi na některé otázky. „Kdo jsou ti vojáci v černém? Proč se mě snaží zabít?“

„To je na dlouhé povídání,“ odvětil muž. „Vysvětlím vám to cestou.“

Langdon se zamračil. Taková odpověď se mu moc nelíbila. Kývl na Siennu a odvedl ji kousek stranou, aby se s ní mohl tlumeným hlasem poradit. „Věříš mu? Co si myslíš?“

Sienna zjevně nechápala, jak se vůbec může ptát. „Co si myslím? Dělá pro Světovou zdravotnickou organizaci! Myslím si, že lepší zdroj odpovědí budeme hledat těžko!“

„A ta vyrážka?“

Pokrčila rameny. „Je to přesně, jak říká – silná kontaktní dermatitida.“

„Ale co když lže?“ zašeptal Langdon. „Co když je to… něco jiného?“

„Něco jiného?“ Nevěřícně na něj pohlédla. „Roberte, jestli chceš naznačit, že by to mohl být mor, tak mi věř, že nemohl. Ten člověk je lékař! Kdyby trpěl smrtelnou chorobou a věděl, že je nakažlivá, určitě by se takhle lehkomyslně necoural po městě, aby ji roznášel.“

„Co když si zatím sám neuvědomil, že má mor?“

Sienna našpulila rty a na okamžik se zamyslela. „Pak se obávám, že už jsme stejně nahraní… a s námi i všichni ostatní v téhle části města.“

„Jako lékařka bys měla volit šetrnější slova.“

„Jen se snažím být upřímná.“ Podala mu igelitový sáček s posmrtnou maskou. „Našeho přítele vezmi ty.“

Když se vrátili k doktoru Ferrisovi, viděli, že právě zakončuje tichý telefonát.

„Volal jsem řidiči,“ oznámil jim. „Počká na nás venku u –“ Vtom se zarazil a zůstal zírat na předmět v Langdonově ruce. Poprvé spatřil mrtvou tvář Danta Alighieriho.

„Panebože!“ ulevil si Ferris a zachvěl se. „Co to sakra je?!“

„To je na dlouhé povídání,“ odvětil Langdon. „Vysvětlím vám to cestou.“

Kapitola 60

Newyorského redaktora Jonase Faukmana probudilo zvonění telefonu z jeho domácí kanceláře. Převrátil se na druhý bok a podíval se na budík: 4.28.

V knižním průmyslu bývá nečekaný noční poplach stejně vzácný jako nečekaný úspěch ze dne na den. Vyděšený Faukman vyskočil z postele a rozeběhl se chodbou do kanceláře.

„Haló?“ Z opačného konce linky se ozval důvěrně známý hluboký baryton. „Jonasi, to jsem rád, že jsi doma. Tady Robert. Snad jsem tě nevzbudil.“

„Samozřejmě že jsi mě vzbudil! Jsou čtyři ráno!“

„Promiň, jsem na druhé straně Atlantiku.“

A to ti na Harvardu nikdo nevysvětlil, co jsou to časová pásma?

„Jsem v průšvihu, Jonasi, a potřebuju laskavost.“ Langdonův hlas působil napjatě. „Ty máš členskou kartu NetJets, viď?“

„NetJets?“ Faukman se nevěřícně zasmál. „My vydáváme knížky, Roberte. Soukromé tryskáče si nemůžeme dovolit.“

„Oba víme, že lžeš, příteli.“

Faukman si povzdechl. „Tak dobře, řeknu to jinak. Nemůžeme si dovolit soukromé tryskáče pro autory tlustopisů o náboženské historii. Pokud máš chuť napsat Padesát odstínů ikonografie, můžeme si promluvit.“

„Já ti ten let zaplatím, Jonasi. Máš moje slovo. Už jsem někdy nesplnil slib?“

Kromě toho, že jsi poslední termín přetáhl o tři roky? Faukman však z Langdonova hlasu vycítil naléhavost. „Pověz mi, co se děje. Pokusím se ti pomoct.“

„Na vysvětlování bohužel nemám čas, ale vážně od tebe tuhle laskavost potřebuju. Je to otázka života a smrti.“

Faukman už s Langdonem pracoval poměrně dlouho, takže byl na jeho jízlivý smysl pro humor zvyklý, ale v tuhle chvíli neslyšel ani nejmenší náznak žertování. Langdonův hlas byl plný úzkosti. Myslí to naprosto vážně. Faukman vydechl a zamyslel se. Finanční ředitel mě stáhne z kůže. O půl minuty později už si však zapisoval podrobnosti Langdonova nezvyklého požadavku.

„Půjde to?“ zeptal se Langdon, neboť vycítil, že je redaktor jeho žádostí zaskočený a že váhá.

„Jo, jen jsem na chvíli zapomněl, žes mluvil o druhé straně Atlantiku,“ odpověděl Faukman. „Překvapuje mě, že jsi v Itálii.“

„Tak to jsme dva,“ podotkl Langdon. „Ještě jednou díky, Jonasi. Hned vyrážím na letiště.“

Americké operační středisko společnosti NetJets se nachází v Columbusu ve státě Ohio a tým letecké podpory je tu k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.

Zaměstnankyně zákaznického oddělení Dev Kierová právě obdržela telefonát od držitele členské karty z New Yorku. „Okamžik,“ řekla, upravila si sluchátka s mikrofonem a začala ťukat na klávesnici. „Tohle je technicky vzato práce pro naši evropskou pobočku, ale zařídit to můžu.“ Rychle se přihlásila do systému NetJets Europe se střediskem v portugalském Paço de Arcos a nechala si zobrazit aktuální polohu letadel v Itálii a nejbližším okolí.

„Vypadá to, že máme jednu Citation Excel v Monaku, odkud bychom ji do Florencie mohli dostat za necelou hodinu. Bude to panu Langdonovi stačit?“

„Doufejme,“ odpověděl vyčerpaně a trochu otráveně ten člověk z newyorského vydavatelství. „Moc vám děkuji.“

„Je nám potěšením,“ ujistila ho Deb. „A pan Langdon si přeje letět do Ženevy?“

„Zjevně.“

Deb něco vyťukala na klávesnici. „Hotovo,“ pronesla. „Pan Langdon má potvrzený odlet z tassignanského letiště v Lucce, což je asi osmdesát kilometrů západně od Florencie. Odlet je stanovený na jedenáct dvacet místního času. Je třeba, aby se pan Langdon dostavil na letiště nejpozději deset minut předem. Nežádáte žádnou pozemní dopravu ani catering a číslo pasu jste mi dal, takže víc nepotřebuji. Budete si přát ještě něco dalšího?“

„Nejspíš novou práci,“ odpověděl se smíchem. „Díky. Moc jste mi pomohla.“

„Potěšení je na naší straně. Dobrou noc.“ Deb ukončila hovor a obrátila se zpět k obrazovce, aby dokončila rezervaci. Zadala číslo pasu Roberta Langdona a chtěla pokračovat, když vtom se jí na monitoru rozblikala červená výstraha. Deb si překvapeně přečetla zprávu.

To musí být nějaký omyl.

Pokusila se zadat číslo Langdonova pasu ještě jednou. Varování se rozblikalo znovu. Tatáž výstraha by se objevila na jakémkoliv počítači kdekoliv na světě, kde by se Langdon pokusil zarezervovat let.

Deb Kierová na ni dlouho nevěřícně zírala. Věděla, že pro NetJets je soukromí klientů svaté, ale tahle výstraha měla jednoznačně větší váhu než všechny firemní regule.

Deb Kierová vytočila číslo na policii.

Agent Brüder zaklapl mobil a začal nahánět svoje muže zpět do dodávek.

„Langdon prchá z Florencie,“ oznámil. „Objednal si soukromý tryskáč do Ženevy. Odlet za necelou hodinu z letiště v Lucce, osmdesát kilometrů na západ. Když sebou hodíme, ještě ho tam stihneme.“

Tou dobou uháněl na sever po Via dei Panzani fiat z půjčovny, Piazza del Duomo nechal daleko za sebou a blížil se k florentskému železničnímu nádraží Santa Maria Novella.

Na zadní sedačce se krčili Langdon se Siennou a doktor Ferris seděl vepředu vedle řidiče. S tím nápadem na zamluvení soukromého tryskáče přišla Sienna. Snad díky tomu svedou pronásledovatele na falešnou stopu a podaří se jim všem třem bezpečně opustit Florencii přes železniční nádraží, které by jinak jistě bylo plné policistů. Do Benátek to naštěstí vlakem trvá jen dvě hodiny a nikde nemusejí ukazovat pas.

Langdon se zadíval na Siennu, která si ustaraně prohlížela doktora Ferrise. Bylo na něm vidět, že má bolesti a těžko se mu dýchá, jako by mu každý nádech činil potíže.

Doufám, že se v jeho diagnóze nespletla, pomyslel si Langdon při pohledu na mužovu vyrážku a při představě všech bakterií, které právě poletují po stísněné kabině fiatu. Doktor Ferris měl opuchlé a zarudlé dokonce i konečky prstů. Langdon se pokusil zahnat obavy a zadíval se z okna.

Cestou k nádraží minuli Grand Hotel Baglioni, kde se často konaly akce spjaté s uměleckou konferencí, které se Langdon každoročně účastnil. Jakmile hotel uviděl, uvědomil si, že se chystá udělat něco, co zatím neudělal nikdy v životě.

Opustím Florencii bez návštěvy Davida.

S tichou omluvou Michelangelovi upřel zrak k nádraží a myšlenky k Benátkám.

Kapitola 61

Langdon letí do Ženevy?

Omámené doktorce Elizabeth Sinskeyové se na nadskakujícím zadním sedadle dodávky, která teď uháněla z Florencie na západ k soukromému letišti za městem, dělalo čím dál víc nevolno.

Proč zrovna tam? divila se v duchu.

Napadala ji jediná spojitost: v Ženevě má své hlavní sídlo Světová zdravotnická organizace. Jede tam snad hledat mě? To nedávalo smysl: Langdon přece ví, že Sinskeyová je tady ve Florencii.

Pak ji napadlo další možné vysvětlení.

Panebože… že by si Ženevu vybral jako svůj cíl Zobrist?

Zobrist si potrpěl na symboliku a po té celoroční bitvě, kterou proti Sinskeyové svedl, by skutečně bylo svým způsobem elegantní, kdyby pro epicentrum zvolil právě hlavní stan WHO. Na druhou stranu, pokud hledal vhodné místo k rozpoutání morové pandemie, pak by Ženeva nebyla právě nejrozumnější volbou. V porovnání s jinými metropolemi jde o město geograficky izolované a v tuto roční dobu navíc poměrně studené. Většina morových ran v minulosti přišla z přelidněných, teplejších oblastí. Ženeva leží přes tři sta metrů nad mořem a ke spuštění celosvětové pandemie se příliš nehodí. Bez ohledu na to, jak mě Zobrist nenávidí.

Otázka tím pádem zůstávala nezodpovězená: proč tam Langdon jede? Podivný nový cíl amerického profesora jen rozšířil seznam jeho nepochopitelných činů, který se od včerejšího večera stále rozrůstal a pro jehož položky nedokázala Sinskeyová navzdory svým upřímným snahám najít žádné rozumné vysvětlení.

Na čí straně doopravdy je?

Znala sice Langdona teprve pár dní, ale obyčejně se v lidech nemýlila a odmítala uvěřit, že by se člověk jako Robert Langdon nechal zlákat penězi. Přesto s námi včera večer přerušil veškerý kontakt. A teď pobíhal z místa na místo jako nějaký záškodník. Nechal se snad přesvědčit, že Zobristovo konání má jakousi zvrácenou logiku?

Při tom pomyšlení jí přeběhl mráz po zádech.

Ne, ujišťovala se v duchu. Dobře znám jeho pověst; na tohle by neskočil.

Poprvé se s Langdonem setkala před čtyřmi dny ve vykuchaném trupu upraveného transportního letounu C-130, který teď sloužil jako mobilní koordinační centrum Světové zdravotnické organizace.

Bylo krátce po sedmé večer, když letoun přistál na Hanscomově letišti, necelých pětadvacet kilometrů od Cambridge ve státě Massachusetts. Sinskeyová si nebyla jistá, co od slavného akademika, s nímž se předtím spojila po telefonu, očekávat, ale když sebevědomě vstoupil do zadní části letounu a pozdravil ji bezstarostným úsměvem, byla příjemně překvapená.

„Doktorka Sinskeyová, nemýlím-li se?“ Pevně jí potřásl rukou.

„Je to pro mě čest, pane profesore.“

„Kdepak, za čest si to pokládám já. Díky moc za všechno, co děláte.“

Langdon byl vysoký muž, uhlazený, pohledný a s hlubokým hlasem. Sinskeyová odhadovala, že přišel oblečený stejně, jako chodí na přednášky – tvídové sako, khaki kalhoty a mokasíny –, což bylo pochopitelné, protože ho bez předchozího varování vytáhli prakticky přímo z kampusu. Kromě toho vypadal mladší a mnohem víc fit, než si představovala, což jí jen připomnělo její vlastní věk. Skoro bych mohla být jeho matkou.

Unaveně se usmála. „Díky, že jste nám vyhověl, pane Langdone.“

Kývl k jejímu zachmuřenému asistentovi, který ho přijel vyzvednout. „Tuhle váš přítel mi nedal příliš na vybranou.“

„To je dobře. Za to ho také platím.“

„Pěkný amulet,“ podotkl Langdon při pohledu na její náhrdelník. „Lazurit?“

Sinskeyová přikývla a sklopila zrak k amuletu z modrého kamene, otesaného do tvaru ikonického symbolu hada obtočeného kolem hole. „Starověký symbol lékařství. Jak nepochybně víte, říká se mu caduceus.“

Langdon náhle vzhlédl, jako by chtěl něco říct.

Elizabeth vyčkávala. Ano?

Nakonec se nejspíš rozhodl tomu nutkání odolat, protože se jen zdvořile usmál a změnil téma. „Tak proč jsem vlastně tady?“

Elizabeth pokynula k provizorní zasedací místnosti kolem nerezového stolku. „Prosím, posaďte se. Potřebuji, abyste se na něco podíval.“

Langdon zamířil ke stolku. Elizabeth neuniklo, že profesora tato tajná schůzka zjevně zaujala, ale ani v nejmenším ho neznepokojuje. Toho jen tak něco nerozhodí. Napadlo ji, jestli by vydržel stejně klidný, kdyby věděl, proč ho sem zavolali.

Společně se usadili a Elizabeth mu bez dalších okolků ukázala předmět, který její tým před necelými dvanácti hodinami zabavil z jisté bezpečnostní schránky ve Florencii.

Langdon si vyřezávanou starožitnost důkladně prohlédl a pak jí stručně nastínil, co už sama věděla. Šlo o starověký pečetní váleček, který se dal použít k tvorbě potisku. Byl na něm vyobrazený ohavný trojhlavý Lucifer a napsané jediné slovo: saligia.

„Saligia,“ vysvětlil Langdon, „je latinská mnemotechnická pomůcka pro –“

„Sedm smrtelných hříchů,“ doplnila Elizabeth. „Ano, to jsme si našli.“

„Jistě…“ Langdon se zatvářil zmateně. „Máte nějaký konkrétní důvod, proč mi tohle ukazujete?“

„Ano, mám.“ Sinskeyová zvedla váleček a začala jím urputně třást. Bylo slyšet, jak kulička uvnitř rachotí od strany ke straně.

Langdona její chování zmátlo ještě víc, ale než se mohl zeptat, co to dělá, jeden konec válečku se rozzářil a ona ho namířila na hladkou plochu izolace na stěně vykuchaného letadla.

Langdon tiše hvízdl a popošel k promítanému obrazu.

„Botticelliho Mapa pekla,“ oznámil. „Na motivy Dantovy epické básně. Ale předpokládám, že i tohle už víte.“

Elizabeth přikývla. Její tým díky internetu obraz identifikoval a ji upřímně překvapilo, že autorem obrazu je Botticelli, který proslul především svými radostnými, idealizovanými malbami Zrození Venuše a Jaro. Sinskeyová tato mistrovská díla milovala, přestože obě znázorňovala plodnost a stvoření života, což jí jen připomínalo její vlastní tragickou neschopnost počít dítě – jediný výraznější zdroj smutku v jejím jinak velmi produktivním životě.

„Doufala jsem, že mi dokážete říct něco o symbolice skryté v tomto obraze.“

Langdon se poprvé od vstupu do letadla zatvářil podrážděně. „A proto jste mě sem zavolala? Neříkala jste náhodou, že jde o něco naléhavého?“

„Pokusíte se mi vyhovět?“

Trpělivě si povzdechl. „Obecně vzato, doktorko Sinskeyová, pokud se zajímáte o konkrétní malbu, měla byste se obrátit na muzeum, které vlastní originál. V tomto případě by šlo o Vatikánskou apoštolskou knihovnu. Vatikán má spoustu vynikajících odborníků na ikonografii, kteří –“

„Vatikán mě nenávidí.“

Langdon se zarazil. „Vás taky? Já myslel, že jsem jediný.“

Smutně se usmála. „WHO zastává názor, že jedním z klíčů k celosvětovému zlepšení zdraví je všeobecná dostupnost antikoncepce – nejen kvůli boji proti pohlavním chorobám, jako je AIDS, ale také kvůli omezení růstu populace.“

„A Vatikán to vidí jinak.“

„Do značné míry. Vynaložili ohromné množství energie a prostředků na to, aby v zemích třetího světa rozšířili víru, že antikoncepce je zlo.“

„Jistě,“ Langdon se vědoucně pousmál. „Kdo jiný by měl poučovat lidstvo o sexu než parta osmdesátníků, kteří strávili život v celibátu, že?“

Sinskeyové byl profesor čím dál sympatičtější.

Zatřásla válečkem, aby ho znovu nabila, a promítla obraz na téže místo na zdi. „Podívejte se prosím pečlivěji.“

Langdon došel až k Mapě, zahleděl se na ni a sklonil hlavu, aby si ji mohl prostudovat z co největší blízkosti. Najednou se zarazil. „To je divné. Někdo ten obraz změnil.“

Moc dlouho mu to netrvalo. „Ano, změnil. A já bych ráda, abyste mi řekl, co ty změny znamenají.“

Langdon ztichl, prohlédl si celé dílo, zastavil se u deseti písmen, která dohromady dávala nápis catrovacer… pak u morové masky… a také u podivného citátu podél okraje zmiňujícího „oči smrti“.

„Kdo to udělal?“ zeptal se. „Odkud to máte?“

„Upřímně řečeno, čím méně toho víte, tím lépe. Jen doufám, že ty změny dokážete analyzovat a říct nám, co znamenají.“ Pokynula ke stolu v rohu.

„Tady? Hned teď?“

Přikývla. „Já vím, že nenabízíme právě nejlepší zázemí, ale věřte mi, že je to nesmírně důležité.“ Odmlčela se. „Mohlo by tu jít o život.“

Langdon si ji ustaraně prohlížel. „Nejspíš bude chvíli trvat, než to rozluštím, ale když tvrdíte, že je to tak důležité –“

„Díky,“ skočila mu Sinskeyová hned do řeči, aby už si to nemohl rozmyslet. „Nepotřebujete někomu zavolat?“

Langdon zavrtěl hlavou a ujistil ji, že plánoval strávit poklidný víkend o samotě.

Výborně. Sinskeyová ho usadila ke stolu, dala mu projektor, papír, tužku a laptop se zabezpečeným satelitním připojením. Langdona by nepochybně velmi zajímalo, proč se právě WHO zajímá o pozměněný obraz od Botticelliho, ale svědomitě a bez otázek se pustil do práce.

Doktorka Sinskeyová předpokládala, že nad obrazem stráví celé hodiny a nakonec možná stejně na nic nepřijde, proto se začala věnovat vlastním záležitostem. Čas od času zaslechla, jak profesor třese projektorem a zapisuje si něco na papír. Po necelých deseti minutách odložil tužku a oznámil: „Cerca trova.“

Sinskeyová zvedla hlavu. „Prosím?“

„Cerca trova,“ zopakoval. „Hledej, a nalezneš. To je tam zašifrované.“

Hned přispěchala ke stolu, posadila se vedle Langdona a užasle si poslechla jeho výklad o posunutých úrovních Dantova pekla, které ve správném uspořádání vyjeví italskou frázi cerca trova.

Hledej, a nalezneš? podivila se. To mi ten šílenec vzkazuje? Připadalo jí to jako přímočará výzva. V mysli se jí přehrála znepokojivá vzpomínka na poslední slova toho blázna, když se setkali v sídle Rady pro zahraniční vztahy: V tom případě tanec zřejmě právě začal.

„Nějak jste zbledla,“ podotkl Langdon a zamyšleně si ji prohlížel. „Předpokládám, že jste čekala něco jiného.“

Elizabeth se trochu sebrala a upravila si amulet na krku. „Vlastně ani ne. Povězte mi… podle vás tedy tahle mapa naznačuje, že mám něco hledat?“

„Ano. Cerca trova.“

„A říká, kde bych to měla hledat?“

Langdon se poškrábal na bradě. Kolem nich se mezitím začali shromažďovat další zaměstnanci WHO, dychtící po informacích. „Výslovně to neříká… ne, ačkoliv mám poměrně dobrou představu o tom, kde byste měla začít.“

„Povídejte,“ vyzvala ho Sinskeyová, naléhavěji, než by Langdon očekával.

„Co byste říkala na Florencii?“

Sinskeyová zaťala zuby – snažila se nedat najevo své pocity. Její spolupracovníci se tak dobře ovládat nedovedli. Vyplašeně se rozhlíželi po ostatních. Jeden vzal telefon a začal někam volat. Další vyběhl ze dveří do přední části letadla.

Langdon nechápal, co se kolem něj děje. „To jste zřejmě slyšet nechtěli, že?“

To skutečně ne, pomyslela si Elizabeth. „Proč myslíte, že bychom se měli vydat do Florencie?“

„Cerca trova,“ zopakoval a pověděl jí o dosud nerozřešené záhadě obklopující Vasariho fresku v Palazzo Vecchio.

Tak tedy Florencie, pomyslela si Sinskeyová, protože víc ani slyšet nepotřebovala. Zjevně nebyla náhoda, že se její sok vrhl vstříc smrti pouhé tři ulice od florentského Starého paláce.

„Když jsem vám prve ukázala svůj amulet, pane Langdone, a poznamenala jsem, že se nazývá caduceus, na okamžik jste se zarazil, jako byste chtěl něco říct, ale pak jste zaváhal a rozmyslel jste si to. Co jste to měl na jazyku?“

Langdon zavrtěl hlavou. „Nic. Takovou hloupost. Někdy to s tím poučováním přeháním.“

Sinskeyová se mu zahleděla do očí. „Ptám se, protože potřebuji vědět, jestli vám můžu věřit. Co jste mi chtěl říct?“

Langdon polkl a odkašlal si. „Ne že by na tom záleželo, ale povídala jste, že ten amulet je starověkým symbolem lékařství, což je naprostá pravda. Ale když jste ho označila za caduceus, dopustila jste se velmi běžného omylu. Caduceus jsou dva hadi na okřídlené holi. Na vašem amuletu je jen jediný had a žádná křídla. Tento symbol se nazývá –“

„Asklépiova hůl.“

Langdon překvapeně naklonil hlavu. „Ano. Přesně tak.“

„Já vím. Zkoušela jsem vás.“

„Prosím?“

„Chtěla jsem zjistit, jestli byste mi pověděl pravdu, i kdyby mi mohla být nepříjemná.“

„V tom případě jsem zřejmě zkouškou neprošel.“

„Příště už to prosím nedělejte. Pokud k sobě nebudeme naprosto upřímní, nemůžeme dál spolupracovat.“

„Dál spolupracovat? Já myslel, že tímhle jsme skončili.“

„Kdepak, pane profesore, neskončili. Potřebuji, abyste se s námi vypravil do Florencie a pomohl mi něco najít.“

Langdon na ni zůstal nevěřícně zírat. „Teď večer?“

„Ano, bohužel. Budu vám muset vysvětlit, v jak kritické jsme situaci.“

Langdon zavrtěl hlavou. „Na tom mi nezáleží. Mně se do Florencie letět nechce.“

„Ani mně ne,“ odvětila nevesele. „Jenže náš čas brzy vyprší.“

Kapitola 62

Polední slunce se odráželo od elegantní střechy italského rychlovlaku Frecciargento, který ladným obloukem uháněl toskánskou krajinou k severu. Přestože se tento „stříbrný šíp“ vzdaloval od Florencie rychlostí 280 kilometrů v hodině, nenadělal prakticky žádný hluk: to tiché pravidelné klapání a mírné pohupování cestující uvnitř spíš uspávalo.

Robertu Langdonovi se události poslední hodiny slévaly do jediné šmouhy.

Teď seděl společně se Siennou a doktorem Ferrisem v jednom ze soukromých salottini – malém kupé se čtyřmi koženými sedačkami a sklápěcím stolkem, ve vagonu pro cestující první třídy. Ferris za místa v kupé zaplatil kreditní kartou a objednal také minerálku a několik sendvičů, do nichž se Langdon se Siennou hladově pustili hned poté, co se opláchli na toaletě.

Jakmile se všichni tři usadili k dvouhodinové cestě do Benátek, doktor Ferris se bez okolků zadíval na Dantovu posmrtnou masku, která ležela v igelitovém sáčku na stolku mezi nimi. „Musíme přijít na to, kam přesně v Benátkách nás tahle maska posílá.“

„A to rychle,“ dodala Sienna naléhavě. „Je to nejspíš jediná možnost, jak zabránit propuknutí Zobristova moru.“

„Počkejte,“ zarazil je Langdon a přikryl masku dlaní. „Slíbil jste mi, že až budeme v bezpečí ve vlaku, odpovíte mi na pár otázek ohledně posledních dnů. Zatím vím jen tolik, že mě Světová zdravotnická organizace vyzvedla z Cambridge, abych pomohl rozluštit Zobristovu verzi Mapy. Nic dalšího jste mi neřekl.“

Doktor Ferris si nervózně poposedl a začal si znovu škrábat vyrážku na obličeji a na krku. „Vidím, že jste rozčilený,“ řekl. „Určitě to musí být nepříjemný pocit, když si nepamatujete, co se stalo, ale z čistě lékařského hlediska…“ Pohlédl na Siennu, zda s ním souhlasí, a pak pokračoval. „Z lékařského hlediska vám důrazně doporučuji, abyste neplýtval energií vzpomínáním na věci, na které si vzpomenout nemůžete. Pro oběti amnézie bývá nejlepší, když zapomenutou minulost zkrátka nechají zapomenutou.“

„Mám to nechat plavat?!“ Langdon cítil, jak se v něm probouzí vztek. „Na to vám kašlu! Chci slyšet odpovědi! Vaše organizace mě přivezla do Itálie, kde mě někdo postřelil a ztratil jsem několik dní života! Chci vědět, jak k tomu došlo!“

„Roberte,“ vložila se mezi ně tlumeným hlasem Sienna, aby se ho pokusila uklidnit. „Doktor Ferris má pravdu. Po zdravotní stránce by ti nijak neprospělo, kdyby se tvůj mozek naráz zahltil přívalem informací. Pomysli na těch pár drobných útržků, na které ses přece jen rozpomněl: stříbrovlasá žena, ‚hledej, a nalezneš‘, svíjející se těla z Mapy. Tyhle vzpomínky ti zaplavily mysl zmatenými, nepředvídatelnými halucinacemi, které tě několikrát téměř ochromily. Když ti teď doktor Ferris začne líčit, co se v posledních dnech seběhlo, téměř jistě to uvolní další vzpomínky a halucinace začnou nanovo. Retrográdní amnézie je vážný zdravotní stav. Uvolnění neukotvených vzpomínek může velice nebezpečně ovlivnit psychiku.“

Na tohle Langdon nepomyslel.

„Nepochybně jste značně dezorientovaný,“ navázal doktor Ferris, „jenže v tuhle chvíli potřebujeme vaši psychiku neporušenou, abychom mohli pokračovat dál. Je nesmírně důležité, abychom přišli na to, co se nám ta maska snaží sdělit.“

Sienna přikývla.

Zdá se, že lékaři jsou zajedno, pomyslel si Langdon.

Chvíli seděl mlčky a snažil se překonat vnitřní nejistotu. Byl to nezvyklý pocit, potkat úplně cizího člověka a zjistit, že ho ve skutečnosti už několik dní znáte. I když na druhou stranu, blesklo mu hlavou, ty oči mi od začátku připadaly povědomé.

„Vidím na vás, pane profesore,“ pronesl Ferris chápavě, „že si nejste jistý, jestli mi můžete důvěřovat, a vzhledem k tomu, čím jste si prošel, je to naprosto pochopitelné. Mezi běžné vedlejší účinky amnézie patří také mírná paranoia a nedůvěra.“

To dá rozum, napadlo Langdona, když nemůžu najisto věřit ani sám sobě.

„A když už je řeč o paranoie,“ zažertovala Sienna, zjevně aby trochu odlehčila náladu, „Robert si při prvním pohledu na vaši vyrážku myslel, že jste se nakazil morem.“

Ferris vykulil oteklé oči a hlasitě se zasmál. „Tahle vyrážka? Věřte mi, pane profesore, kdyby to byl mor, neléčil bych ho antihistaminiky z nejbližší lékárny.“ Vyndal z kapsy poloprázdnou tubičku a hodil ji Langdonovi. A skutečně, byla to mast proti svědění vyvolanému alergickými reakcemi.

„Omlouvám se.“ Langdonovi bylo trochu trapně. „Mám za sebou dlouhý den.“

„Nic se nestalo,“ ujistil ho Ferris.

Langdon se obrátil k oknu a zadíval se na tlumené odstíny italského venkova, které se spíjely v konejšivou koláž. Vinic a polí začínalo ubývat, protože rovina pozvolna přecházela v předhůří Apenin. Vlak brzy vystoupá do křivolakého horského průsmyku a pak začne znovu klesat na východ k Jaderskému moři.

Mířím do Benátek, pomyslel si. Hledat mor.

Dnešní podivný den ho naplnil pocitem, že se pohybuje krajinou sestávající jen z nejasných obrysů a bez jakýchkoliv detailů. Krajinou ze sna. Což bylo paradoxní, protože z noční můry se obyčejně probudíte… zatímco Langdonovi se zdálo, že se probudil do ní.

„Na co myslíš?“ zašeptala vedle něj Sienna.

Langdon se odvrátil od okna a usmál se. „Nemůžu se zbavit pocitu, že se každou chvíli probudím doma a zjistím, že to celé byl jen zlý sen.“

Sienna se zatvářila ublíženě. „A vůbec by tě nemrzelo, kdybys zjistil, že i já jsem byla jen sen?“

Langdon se neubránil úsměvu. „No, musím přiznat, že to by mě trochu mrzelo.“

Poplácala mu koleno. „Konec snění, profesore, a do práce.“

Langdon zdráhavě sklopil zrak k vrásčité tváři Danta Alighieriho, která na něj nehybně hleděla ze sklápěcího stolku. Opatrně sádrovou masku zvedl, otočil ji a zadíval se do konkávního vnitřku na první slova textu vepsaného do spirály:

Ó vy, kdož zdravě myslíte a jasně…

Obával se, že tohle se na něj momentálně nevztahuje.

Přesto se pustil do práce.

Necelých tři sta padesát kilometrů před uhánějícím vlakem kotvila na Jadranu jachta Mendacium. V podpalubí právě facilitátor Laurence Knowlton zaslechl lehké zaťukání na skleněnou stěnu své kóje a hned stiskl tlačítko pod stolem, aby tmavá stěna zprůhledněla. Za ní se zhmotnila nevelká snědá postava.

Probošt.

Vypadal zachmuřeně.

Beze slova vstoupil, zamkl za sebou a stiskl tlačítko, aby skleněná stěna opět ztmavla. Byl z něj cítit alkohol.

„To video od Zobrista,“ pronesl.

„Ano?“

„Chci ho vidět. Hned teď.“

Kapitola 63

Robert Langdon přepsal text ze spirály v posmrtné masce na papír, aby ho mohli lépe prozkoumat. Sienna s doktorem Ferrisem se naklonili blíž pro případ, že by sami mohli něčím přispět, a Langdon se upřímně snažil nevnímat Ferrisovo neustálé škrábání a funění.

Nic mu není, opakoval si v duchu a soustředil se na verše před sebou.

Ó vy, kdož zdravě myslíte a jasně,

vnímejte poučení, které skryto je

pod závojem veršů divné básně

„Jak už jsem zmínil,“ začal Langdon, „úvodní strofa Zobristovy básně je doslovně převzatá z Dantova Pekla – je to upozornění čtenáři, že slova nesou nějaký hlubší význam.“

Své studenty často upozorňoval, že Dantovo alegorické dílo je tak nabité skrytými komentáři na náboženská, politická a filosofická témata, že italského básníka lze studovat podobně jako Bibli – číst mezi řádky a hledat skryté významy.

„Odborníci na středověkou alegorii,“ pokračoval, „své rozbory obecně dělí do dvou kategorií: ‚text‘ a ‚obraz‘… přičemž text znamená doslovný obsah díla a obraz jeho symbolickou náplň.“

„Aha,“ dychtivě přikyvoval Ferris. „Čili skutečnost, že báseň začíná těmito verši –“

„Naznačuje,“ skočila mu do řeči Sienna, „že naše povrchní čtení možná odhaluje jenom část jejího obsahu. To hlavní sdělení možná zůstává skryté.“

„Ano, zhruba tak by se to dalo říct.“ Langdon se znovu zadíval na text a pokračoval v hlasitém předčítání.

Cesta vás za zrádným dóžetem benátským má vésti,

který dal koním setnout hlavy

a zemi vyrval slepcovy kosti.

„No,“ podotkl Langdon, „nevím sice nic o popravených koních a kostech slepců, ale zdá se mi, že potřebujeme najít konkrétního dóžete.“

„Nejspíš jeho hrob?“ tipla si Sienna.

„Nebo sochu nebo portrét,“ dodal Langdon. „Dóžata už na světě nejsou víc než dvě staletí.“

Titul benátského dóžete odpovídal titulu vévody v jiných italských městských státech a v průběhu tisíciletí, počínaje rokem 697 po Kristu, jich v Benátkách vládla více než stovka. Jejich pád přišel na konci osmnáctého století s Napoleonovým dobyvatelským tažením, ale jejich sláva a moc dodnes fascinují nejednoho historika.

„Jak nejspíš víte,“ poznamenal Langdon, „dvě nejoblíbenější turistické atrakce Benátek – Dóžecí palác a bazilika svatého Marka – nechala postavit dóžata pro dóžata. Pěkná řádka z nich je tam dokonce pohřbená.“

„A nenapadá tě nějaký dóže,“ zeptala se Sienna s pohledem upřeným na báseň, „který byl obzvlášť nebezpečný?“

Langdon se zadíval na inkriminovaný verš. Cesta vás za zrádným dóžetem benátským má vésti. „Takhle z hlavy mě žádný nenapadá, ale v té básni nestojí ‚nebezpečný‘; je tam ‚zrádný‘. Což je rozdíl, přinejmenším v Dantově světě. Zrada je podle Danta jedním ze smrtelných hříchů – dokonce tím nejhorším – a trestá se v devátém, posledním kruhu pekla.“

Zrada, jak ji definuje Dante, znamená oklamání nebo podvedení milované bytosti. Nejproslulejším příkladem tohoto hříchu v dějinách je Jidášova zrada milovaného Ježíše, čin podle Danta tak ohavný, že za něj Jidáše odsoudil do samého srdce pekla – do okruží zvaného po svém nejhanebnějším obyvateli Jidaška.

„Dobrá,“ ozval se Ferris, „hledáme tedy dóžete, který se dopustil zrady.“

Sienna souhlasně přikývla. „To nám pomůže omezit výběr.“ Odmlčela se a zadívala se na text. „Ale ten další verš… dóže, který ‚dal koním setnout hlavy‘?“ Zvedla oči k Langdonovi. „Víš o nějakém dóžeti, který sekal hlavy koním?“

Siennina slova vnukla Langdonovi představu, která mu připomněla jistou morbidní scénu z Kmotra. „Žádný se mi nevybavuje. A podle básně taky ‚zemi vyrval slepcovy kosti‘.“ Obrátil se k Ferrisovi. „Nemáte náhodou na mobilu internet?“

Ferris oteklými, zarudlými prsty honem vyndal telefon. „Nevím, jestli se teď strefím na tlačítka.“

„Já to zkusím,“ vzala si od něj mobil Sienna. „Zkusím hledat dóžete, který má něco společného s bezhlavými koňmi a kostmi slepců.“ Začala spěšně ťukat na miniaturní klávesnici.

Langdon znovu přelétl zrakem celou báseň a pak nahlas pokračoval.

Pak v boží moudrosti zlatém museionu

poklekněte, k zemi ucho dejte

a po zurčivém jděte vody tónu.

„Slovo museion jsem v životě neslyšel,“ podotkl Ferris.

„To je starověký výraz pro chrám chráněný múzami,“ vysvětlil Langdon. „V dobách prvních Řeků byl museion místem, kde se scházeli osvícení, aby se podělili o nové myšlenky, diskutovali o literatuře, hudbě a výtvarném umění. První museion postavil Ptolemaios u alexandrijské knihovny celá staletí před narozením Krista a pak jich vyrašily stovky jinde po světě.“

„Paní doktorko,“ pohlédl Ferris s nadějí na Siennu, „mohla byste se podívat, jestli je nějaký museion i v Benátkách?“

„Jsou jich tam desítky,“ zasmál se Langdon. „Dnes se jim říká muzea.“

„Ach tak,“ povzdechl si Ferris. „Zřejmě budeme muset rozhodit širší sítě.“

Sienna dál ťukala na klávesnici telefonu, ale nečinilo jí potíže zároveň sledovat konverzaci. „Dobře, takže hledáme muzeum, kde bychom našli dóžete, který stínal koním hlavy a rval ze země kosti slepců. Napadá tě, kde bychom měli začít, Roberte?“

Langdon už si v duchu procházel nejznámější benátská muzea – Gallerie dell’Accademia, Ca‘ Rezzonico, Palazzo Grassi, Sbírka Peggy Guggenheimové, Museo Correr –, ale žádné z nich neodpovídalo popisu.

Zadíval se zpátky na text.

Pak v boží moudrosti zlatém museionu…

Ironicky se usmál. „V Benátkách je jedno muzeum, ke kterému se dokonale hodí popis ‚zlatý museion boží moudrosti‘.“

Ferris se Siennou na něj dychtivě pohlédli.

„Bazilika svatého Marka,“ prohlásil Langdon. „Největší kostel v Benátkách.“

Ferris se zatvářil pochybovačně. „Kostel je muzeum?“

Langdon přikývl. „Podobně jako Vatikánské muzeum. A co víc, interiér Svatého Marka je proslulý tím, že je bohatě zdobený zlatem.“

„Zlatý museion,“ vydechla s neskrývaným nadšením Sienna.

Langdon přikývl, protože vůbec nepochyboval, že zlatým chrámem zmíněným v básni je skutečně Svatý Marek. Po staletí Benátčané této bazilice přezdívali La Chiesa d’Oro – Zlatý kostel – a Langdon považoval její interiér za nejoslnivější na světě.

„Báseň také říká, že bychom tam měli ‚pokleknout‘,“ dodal Ferris. „Což by ve spojení s kostelem dávalo smysl.“

Sienna už znovu urputně ťukala na klávesnici. „Přidám Svatého Marka do vyhledávání. Rozhodně bychom se tam po našem dóžeti měli poohlédnout.“

Langdon věděl, že ve Svatém Marku by dóžat našli celou kupu – je to koneckonců dóžecí bazilika. S novou nadějí se vrátil k básni.

Pak v boží moudrosti zlatém museionu

poklekněte, k zemi ucho dejte

a po zurčivém jděte vody tónu.

Zurčivém vody tónu? podivil se. Teče pod Svatým Markem voda? Hned si uvědomil, jak pošetilá je to otázka. Voda je pod celým městem. Všechny budovy v Benátkách se pomaličku propadají a prosakuje do nich voda. Vyvolal si před očima obraz baziliky a zkusil si představit, kde by měl pokleknout, aby uslyšel zurčení vody. A až ho uslyšíme… pak co?

Znovu pohlédl na báseň a nahlas ji dočetl.

Tam v hloubi zříte palác zatopený,

kde v tmách domov chtonické stvůry jest,

v laguny vodách krvavě rudých,

kam nepadá nikdy světlo hvězd.

„Dobrá,“ pronesl Langdon, znepokojený tím obrazem, „vypadá to, že se vydáme po zvuku zurčící vody, až přijdeme do jakéhosi zatopeného paláce.“

Ferris se nervózně škrábal na obličeji. „Co je to chtonická stvůra?“

„Podzemní,“ vysvětlila hned Sienna, aniž zvedla oči od telefonu. „‚Chtonický‘ znamená ‚pod zemí‘.“

„Ano, částečně,“ dodal Langdon. „Ačkoliv to slovo má další historické konotace – obvykle související s mýty a nestvůrami. ‚Chtonické bytosti‘ je označení pro celou kategorii mytických bohů a stvůr – například Erínye, Hekaté nebo Medúsa. Říká se jim chtonické, protože žijí v podsvětí a jsou spojovány s peklem.“ Odmlčel se. „Podle historických pramenů se vynořují z hlubin a přicházejí na povrch, aby pustošili svět lidí.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a on vycítil, že všichni myslí na totéž. Touhle chtonickou stvůrou může být jedině Zobristův mor.

… kde v tmách domov chtonické stvůry jest,

v laguny vodách krvavě rudých,

kam nepadá nikdy světlo hvězd.

„Každopádně,“ ujal se znovu slova Langdon, aby se neodchýlili od tématu, „hledáme jakési místo v podzemí, což přinejmenším vysvětluje poslední řádky básně odkazující na ‚lagunu, kam nepadá nikdy světlo hvězd‘.“

„Dobrý postřeh,“ podotkla Sienna a zvedla hlavu od Ferrisova telefonu. „Pokud jde o lagunu v podzemí, nemůžou se v ní zrcadlit hvězdy. Ale jsou v Benátkách nějaké podzemní laguny?“

„Já o žádných nevím,“ zavrtěl hlavou Langdon. „Nicméně ve městě postaveném na vodě by mě to nijak nepřekvapilo.“

„Co když je ta laguna uvnitř budovy?“ napadlo náhle Siennu a pohlédla na oba své společníky. „Báseň mluví o ‚tmách‘ a o ‚zatopeném paláci‘. Říkal jsi, že bazilika je spojená s Dóžecím palácem, je to tak? To znamená, že ty budovy mají spoustu znaků zmiňovaných v básni – museion boží moudrosti, palác, dóžata –, a všechno se to nachází přímo v hlavní laguně Benátek, na úrovni moře.“

Langdon se nad tím zamyslel. „Takže podle tebe je ten ‚zatopený palác‘ z básně Dóžecí palác?“

„Proč ne? Báseň nám říká, abychom nejdřív poklekli v bazilice svatého Marka a pak se vydali za zvukem zurčící vody. Možná nás ten zvuk dovede vedle do Dóžecího paláce. Ten by mohl mít nějaké zatopené základy nebo něco takového.“

Langdon byl v Dóžecím paláci mnohokrát a věděl, že je to obrovská stavba, rozlehlý komplex budov, v němž se dnes nachází ohromné muzeum – vyložené bludiště úředních kanceláří, obytných pokojů, nádvoří a celé sítě vězeňských cel, které samy o sobě zabíraly několik budov.

„Možná máš pravdu,“ přikývl, „ale pokud v tom paláci začneme hledat naslepo, může nám to trvat celé dny. Já navrhuju, abychom udělali přesně to, co po nás chce báseň. Nejdřív půjdeme do baziliky svatého Marka a najdeme hrobku nebo sochu toho zrádného dóžete, u které poklekneme.“

„A pak?“ zeptala se Sienna.

„A pak,“ povzdechl si Langdon, „se budeme modlit ostošest, abychom uslyšeli zurčící vodu… a aby nás někam dovedla.“

V následném tichu si Langdon vybavil netrpělivou tvář Elizabeth Sinskeyové ze svých halucinací, jak na něj volá přes vodu. Čas se krátí. Hledej, a nalezneš! Napadlo ho, kde je asi Sinskeyová teď a jestli je v pořádku. Vojáci v černém už si touhle dobou nepochybně stačili uvědomit, že jim Langdon se Siennou unikli. Jak dlouho bude trvat, než se opět pustí po naší stopě?

Když mu znovu padl zrak na báseň, musel bojovat s vlnou únavy. Zadíval se na poslední verš a najednou ho napadlo ještě něco, ačkoliv si nebyl jistý, jestli vůbec má smysl to zmiňovat. Kam nepadá nikdy světlo hvězd. Nejspíš jim to při pátrání nijak nepomůže, ale rozhodl se, že se o svůj postřeh přesto podělí. „Možná bych měl zmínit ještě jednu věc.“

Sienna vzhlédla od mobilu.

„Všechny tři části Dantovy Božské komedie,“ pokračoval Langdon, „Peklo, Očistec i Ráj, končí týmž slovem.“

Sienna se zatvářila překvapeně.

„A které slovo to je?“ zajímal se Ferris.

Langdon ukázal na poslední řádek přepsaného textu. „Totéž slovo, kterým končí i tahle báseň: ‚hvězdy‘.“ Zvedl Dantovu posmrtnou masku a ukázal do samého středu vepsané spirály.

Kam nepadá nikdy světlo hvězd.

„A co víc,“ pokračoval, „v závěru Pekla Dante naslouchá zvukům říčky, která stéká přes peřeje, a když se vydá podél ní, objeví otvor, jímž se dostane z pekla.“

Ferris nepatrně zbledl. „Proboha.“

Právě v tu chvíli vyplnil kupé ohlušující svist, jak se Frecciargento zanořil do horského tunelu.

Langdon v nastalé tmě zavřel oči a pokusil se zklidnit myšlenky. Zobrist byl možná šílenec, napadlo ho, ale rozhodně dokázal velmi důmyslně využívat Danta.

Kapitola 64

Laurenci Knowltonovi se ohromně ulevilo.

Probošt změnil názor a chce se na Zobristovo video podívat.

Knowlton se hned vrhl pro sytě červený flashdisk a připojil ho k počítači, aby se o jeho obsah mohl podělit se šéfem. Zobristovo bizarní devítiminutové sdělení stále nemohl vyhnat z hlavy a dychtil po tom, aby mohl záznam někomu ukázat.

Už to nebude jen na mně.

Pak zatajil dech a spustil přehrávání.

Obrazovka potemněla, kóji vyplnilo tiché šplouchání vody. Kamera se pohybovala narudlým oparem podzemní sluje, a ačkoliv na sobě probošt nedával nic znát, Knowlton vycítil, že je zmatený a trochu vyplašený.

Kamera se zastavila a sklonila se k hladině laguny, pak se zanořila pod vodu a pokračovala zhruba do metrové hloubky k naleštěné titanové desce přišroubované k podlaze.

NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN

SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Probošt sebou nepatrně trhl. „Zítra,“ zašeptal při pohledu na datum. „A víme, kde by ‚toto místo‘ mohlo být?“

Knowlton zavrtěl hlavou.

Kamera se mezitím začala otáčet doleva, kde odhalila ponořený igelitový sáček s rosolovitou žlutohnědou tekutinou.

„Co to má znamenat?“ Probošt si přitáhl židli, posadil se a zblízka zíral na vlnící se bublinu, která se pod vodou vznášela jako ukotvený balon.

V místnosti zavládlo nervózní ticho. Zakrátko obrazovka znovu potemněla, pak se na zdi jeskyně objevil prapodivný stín se zobanem místo nosu a začal tajemným hlasem hovořit.

Jsem Stín…

Byl jsem zahnán do podzemí, a musím tedy ke světu promlouvat z hloubi země, z vyhnanství v této temné sluji, kde se v laguně, kam nedopadá světlo hvězd, sbírají krvavě rudé vody.

Je to však můj ráj a dokonalé lůno pro mé křehké dítě.

Inferno.

Probošt vzhlédl od obrazovky. „Inferno?“

Knowlton pokrčil rameny. „Říkal jsem, že je to znepokojivé.“

Probošt se obrátil zpátky k obrazovce a upřeně se na ni zahleděl.

Stín s protáhlým zobanem hovořil několik minut, mluvil o morových ranách, o tom, že je třeba pročistit populaci, o své vlastní budoucí velkolepé roli, o svém boji proti nevzdělancům, kteří se ho snaží zastavit, a o hrstce věrných, kteří pochopili, že tuto planetu může zachránit jedině drastický čin.

Knowlton sice přesně nechápal, o co v téhle válce jde, ale od rána ho užíraly pochybnosti, zda Konsorcium náhodou nebojuje na špatné straně.

Hlas pokračoval.

Stvořil jsem veledílo spásy, přesto se mi za vynaložené úsilí nedostává fanfár a vavřínů… jen výhrůžek smrtí.

Smrti se nebojím, neboť smrt proměňuje vizionáře v mučedníky, přetváří ušlechtilé myšlenky v mocná hnutí.

Ježíš. Sokrates. Martin Luther King.

Už brzy k nim budu patřit i já.

Veledílo, které jsem přivedl na svět, je vpravdě dílem Božím, darem Toho, jenž mne obdařil intelektem, nástroji a odvahou, bez nichž bych svůj výtvor nikdy nedokončil.

Velký den se blíží.

Inferno dřímá pode mnou, chystá se uvolnit z vodního lůna, pod bedlivým dohledem chtonické stvůry a všech jejích Fúrií.

Navzdory svým záslužným činům jsem ani já, stejně jako vy, nedokázal odolat hříchu. Dokonce jsem se provinil tím nejtemnějším ze všech sedmi – tou osamělou touhou, z jejíchž tenat uniknou jen nemnozí.

Pýchou.

I z toho, že vůbec nahrávám tento vzkaz, musí být patrné, že jsem neodolal podbízivému mámení pýchy… dychtím se ujistit, že se svět o mém díle dozví.

A proč také ne?

Lidstvo by mělo znát původce svého vykoupení… jméno toho, kdo navždy zapečetil zející brány pekel!

S každou uplynulou hodinou je výsledek jistější. S matematikou – stejně neúprosnou jako zákon gravitace – se nedá diskutovat. Tentýž exponenciální růst života, který lidstvo málem přivedl do záhuby, mu také přinese vysvobození. Krása živého organismu – dobrého i špatného – spočívá v tom, že se musí bezvýhradně řídit Božím zákonem.

Ploďte a množte se.

A tak proti ohni bojuji… ohněm.

„To by stačilo,“ pronesl probošt tak tiše, že ho Knowlton sotva slyšel.

„Prosím?“

„Vypněte to video.“

Knowlton zastavil přehrávání. „Ale konec je možná ještě děsivější.“

„Viděl jsem dost.“ Probošt působil zničeně. Chvíli přecházel sem a tam po kóji a pak se rázně otočil. „Musíme se spojit s FS-2080.“

Knowlton se nad tím tahem zamyslel.

Pod kódovým označením FS-2080 se ukrýval jeden z proboštových důvěryhodných kontaktů – týž, který Konsorciu přihrál jako klienta Zobrista. Probošt si v tuto chvíli nepochybně trpce vyčítal, že se na úsudek FS-2080 spolehl; Bertrand Zobrist vnesl do bezvadně uspořádaných struktur Konsorcia naprostý chaos.

Za tuhle krizi může FS-2080.

Nekončící řetězec kalamit obklopující Zobrista začínal mít čím dál horší důsledky nejen pro Konsorcium, ale dost možná pro celý svět.

„Musíme zjistit Zobristovy skutečné záměry,“ prohlásil probošt. „Chci vědět, co přesně vytvořil a jestli je ta hrozba skutečná.“

Knowlton věděl, že pokud na tyto otázky dokáže vůbec někdo odpovědět, pak jedině FS-2080. Nikdo neznal Bertranda Zobrista lépe. Nadešel čas, aby Konsorcium porušilo protokol a posoudilo, jaké šílenství během posledního roku nevědomky podporovalo.

Knowlton zvažoval možné následky přímé konfrontace s FS-2080. Už pouhé navázání kontaktu s sebou neslo jistá rizika.

„Pokud se pokusíme spojit s FS-2080,“ podotkl Knowlton, „budeme to samozřejmě muset provést velmi diskrétně.“

Proboštovi probleskl v očích hněv a sáhl pro mobilní telefon. „S diskrétností jsme skončili.“

Muž v brýlích Plume Paris a s kašmírovou vázankou, usazený se dvěma spolucestujícími v soukromém kupé rychlovlaku Frecciargento, se urputně snažil neškrábat si děsivě svědící vyrážku. I bolest na prsou se zhoršovala.

Když se vlak konečně vynořil z tunelu, muž pohlédl na Langdona, který právě pomalu otevíral oči, jako by se probíral ze zasnění. Sienna vedle něj už se znovu natahovala po mobilu, který během rychlojízdy tunelem odložila, protože neměla signál.

Zjevně by se ráda co nejdřív opět pustila do prohledávání internetu, ale než stačila telefon vzít, začal náhle vibrovat a přerušovaně cvrlikat.

Muž s vyrážkou zvonění okamžitě poznal, natáhl se po mobilu, podíval se na displej a měl co dělat, aby zastřel své překvapení.

„Promiňte,“ omluvil se a vstal. „Nemocná matka. Budu to muset vzít.“

Sienna s Langdonem chápavě přikývli, načež muž opustil kupé a spěšně prošel chodbičkou na nedaleké toalety.

Zamkl se a přijal hovor. „Ano?“

Odpověděl mu vážný hlas. „Tady probošt.“

Kapitola 65

Toaleta ve vlaku Frecciargento nebyla o nic větší než toaleta v linkovém letadle, člověk tu měl sotva dost místa na to, aby se otočil. Muž s vyrážkou na obličeji domluvil s proboštem a zastrčil si telefon do kapsy.

Pravidla hry se změnila, pomyslel si. Všechno se převrátilo vzhůru nohama a jemu chvíli trvalo, než se z toho vzpamatoval.

Z mého spojence je teď nepřítel.

Povolil si kašmírovou vázanku a zadíval se na svůj zarudlý obličej v zrcadle. Vypadalo to hůř, než si myslel. Ve srovnání s bolestí na prsou mu však stav obličeje nedělal velké starosti.

Váhavě si rozepnul několik knoflíků a rozevřel košili.

Přinutil se obrátit oči k zrcadlu a prohlédnout si svůj holý hrudník.

Panebože.

Bylo to čím dál větší.

Kůže uprostřed hrudníku měla temnou, namodrale černou barvu. Když se skvrna včera v noci objevila, měla velikost golfového míčku, ale teď už byla jako pomeranč. Opatrně se postižené kůže dotkl a zamžikal.

Rychle si košili znovu zapnul. Nezbývalo mu než doufat, že bude mít dost sil k vykonání všeho potřebného.

Příští hodina bude rozhodující, pomyslel si. Náročný sled manévrů.

Zavřel oči a soustředil se, probíral se v duchu vším, co se musí stát. Z mého spojence je teď nepřítel, blesklo mu znovu hlavou.

Několikrát se zhluboka, bolestivě nadechl v naději, že si tím zklidní nervy. Věděl, že pokud mají jeho skutečné úmysly zůstat utajené, potřebuje zachovat chladnou hlavu.

Vnitřní klid je pro přesvědčivý herecký výkon nejdůležitější.

Přetvářka pro něj nebyla ničím novým, přesto mu teď srdce bilo jako splašené. Znovu se zhluboka, namáhavě nadechl. Vodíš lidi za nos už celé roky, připomněl si. Je to tvoje práce.

Sebral síly a připravil se na návrat k Langdonovi se Siennou.

Moje poslední role, pomyslel si.

Pak dostal ještě jeden nápad. Než opustil toaletu, vyndal z telefonu baterii, aby měl jistotu, že zůstane nepoužitelný.

Je celý bledý, pomyslela si Sienna, když se muž s vyrážkou vrátil do kupé a s utrápeným povzdechem se posadil na své místo.

„Stalo se něco?“ zeptala se s neskrývanými obavami.

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Všechno je v pořádku.“

Nevypadalo to, že se s nimi chystá podělit o další informace, a tak Sienna změnila téma. „Mohla bych si ještě půjčit váš telefon?“ zeptala se. „Pokud by vám to nevadilo, ráda bych se pokusila najít něco víc o tom dóžeti. Možná se nám podaří něco zjistit ještě předtím, než dorazíme do Svatého Marka.“

„Ale jistě,“ přikývl, vyndal mobil z kapsy a podíval se na displej. „To je pech! Během hovoru mi začala odcházet baterie. A vypadá to, že už je úplně vybitá.“ Pohlédl na hodinky. „Za chvíli jsme v Benátkách. Budeme muset počkat.“

Osm kilometrů od pobřeží Itálie, na palubě lodi Mendacium, facilitátor Knowlton mlčky přihlížel, jak probošt přechází po nevelké kóji jako zvíře v kleci. Po telefonátu si zjevně potřeboval nechat všechno projít hlavou a Knowlton ze zkušenosti věděl, že když probošt přemýšlí, je lepší ani nedutat.

Nakonec snědý muž promluvil svým obvyklým pevným hlasem. „Nemáme na vybranou. Musíme to video ukázat doktorce Sinskeyové.“

Knowlton seděl jako přikovaný a snažil se nedat najevo svůj úžas. Té stříbrovlasé fúrii? Té, které se celý rok snažíme bránit v tom, aby Zobrista našla? „Dobře. Mám se jí ho pokusit odeslat na e-mail?“

„Proboha, ne! Chcete riskovat, že to unikne na veřejnost? Představte si tu davovou hysterii. Chci mít doktorku Sinskeyovou co nejdřív tady na palubě.“

Knowlton na něj nevěřícně zíral. Chce přivést ředitelku WHO na palubu Mendacia? „Ale takové porušení bezpečnostního protokolu by znamenalo zjevné riziko pro –“

„Prostě to udělejte, Knowltone! HNED!“

Kapitola 66

Proboštův kontakt vystupující pod kódovým označením FS-2080 hleděl z okna uhánějícího vlaku Frecciargento a pozoroval ve skle odraz Roberta Langdona. Profesor dosud přicházel s novými a novými možnými řešeními hádanky, kterou na posmrtné masce zkomponoval Bertrand Zobrist.

Bertrande, problesklo hlavou FS-2080, moc mi tu chybíš.

Bolest ztráty byla dosud čerstvá. A ta noc, kdy se spolu setkali, dosud působila jako kouzelný sen.

Chicago. Sněhová bouře.

Leden, před šesti lety… ale pořád mi to připadá jako včera. Plahočím se závějemi po větrem bičované Magnificent Mile, límec zvednutý proti oslepujícím poryvům sněhových vloček. Přestože je taková zima, vím, že mi nic nezabrání dostat se tam, kam mám namířeno. Dnes večer mám šanci poslechnout si slavného Bertranda Zobrista… naživo.

Znám nazpaměť všechno, co ten člověk napsal, a uvědomuju si, jaké mám štěstí, že se mi podařilo sehnat jednu z těch pěti set vstupenek, které pro dnešní večer vytiskli.

Když zkřehle dorazím do sálu, na okamžik zpanikařím při zjištění, že místnost je téměř prázdná. Zrušili snad přednášku? Město je kvůli počasí prakticky mrtvé… že by se Zobrist nakonec rozhodl nepřijet?

Pak se objeví.

Na pódiu zaujme místo impozantní elegán.

Je vysoký, neuvěřitelně vysoký, a má živé zelené oči, v jejichž hlubinách jako by se ukrývala všechna tajemství světa. Rozhlédne se po prázdném sále – jen něco přes deset oddaných příznivců – a mně je trapně, že nedorazilo víc lidí.

Je to přece Bertrand Zobrist!

Následuje okamžik hrozivého ticha, zatímco si nás přísně prohlíží.

Pak se zničehonic rozesměje a v zelených očích mu zajiskří. „Tady je ale vymeteno,“ pronese. „Já bych se tu na to vykašlal a šel do baru, co říkáte? Třeba hned vedle ke mně do hotelu.“

Ozve se jásot a nepočetná skupinka se přesune do baru sousedního hotelu, kde se vtěsnáme do jednoho boxu a objednáme si pití. Zobrist nás zahrnuje historkami o svém výzkumu, o cestě ke slávě, dělí se s námi o své názory na budoucnost genového inženýrství. Popíjíme a téma se postupně stočí k jeho nové vášni, transhumanistické filosofii.

„Věřím, že transhumanismus je jedinou nadějí lidstva na dlouhodobé přežití,“ káže Zobrist, rozepne si košili a všem ukáže vytetované „H+“ na rameni. „Jak vidíte, myslím to hodně vážně.“

Připadám si jako na soukromé audienci u rockové hvězdy. Koho by to napadlo, že velebený „génius genetiky“ bude v soukromí takhle charismatický a šarmantní. Kdykoliv se na mě podívá, jeho zelené oči ve mně zažehnou naprosto nečekané pocity, probouzejí ty nejniternější sexuální pudy.

S postupem večera skupinka řídne, hosté se loučí a vracejí se do reality. O půlnoci už je tu jen Bertrand Zobrist a já.

„Díky moc za dnešní večer,“ řeknu, i když se mi trochu plete jazyk. „Jste skvělý učitel.“

„Lichotky?“ Zobrist se usměje a nakloní se blíž. Naše nohy se dotýkají. „Ty tě dostanou, kamkoliv si budeš přát.“

Flirtování mezi námi dvěma není na místě, ale sedíme v opuštěném hotelu v zasněženém Chicagu a já mám dojem, jako by se celý svět zastavil.

„Co říkáš? Nechceš přespat u mě?“ navrhne Zobrist.

Ztuhnu, nepochybně v tu chvíli vypadám jako srnka lapená ve světle reflektorů.

Zobrist chápavě mrkne. „Budu hádat,“ zašeptá. „Se slavným chlapem půjdeš do postele poprvé, co?“

Cítím, jak se červenám, bojuju s návalem emocí – rozpaky, vzrušení, strach. „Nejen se slavným,“ podotknu. „S chlapem obecně.“

Zobrist se usměje a přisedne si blíž. „To bych sice nečekal, ale každopádně toužím být tvůj první.“

V tom okamžiku ze mě spadne veškerá sexuální nejistota a obavy mého dětství. Vypaří se do noční vánice.

Poprvé v životě cítím touhu neposkvrněnou studem.

Chci ho.

O deset minut později už jsme v Zobristově pokoji, nazí, ve vzájemném objetí. Zobrist nikam nespěchá, trpělivými doteky ve mně zažíhá pocity, jaké moje nezkušené tělo dosud nepoznalo.

Je to moje volba. K ničemu mě nenutil.

V kokonu Zobristova objetí mi připadá, že na světě je všechno v nejlepším pořádku. Jak tam tak ležím a hledím z okna do zasněžené noci, vím, že tohoto člověka budu následovat kamkoliv.

Rychlovlak Frecciargento náhle zpomalil, což FS-2080 probralo z příjemných vzpomínek zpět do skličující přítomnosti.

Bertrande… už se nevrátíš.

Ta první společně strávená noc znamenala začátek neuvěřitelné cesty.

Stali se z nás víc než jen milenci. Stal se z nás učitel a žák.

„Most Svobody,“ oznámil Langdon. „Už jsme skoro tam.“

Ta slova přiměla FS-2080 k truchlivému přikývnutí. Za oknem se vynořila Benátská laguna, která ihned vyvolala vzpomínku na chvíle, kdy tu byli s Bertrandem na plachetnici. Ale tenhle pokojný obraz rázem přešel v noční můru z minulého týdne…

Kdy se Zobrist vrhl z věže Badie.

Přímo před mýma očima.

Kapitola 67

Letoun Citation Excel společnosti NetJets strmě stoupal z tassignanského letiště, otřásal se v silných turbulencích a brzy nastavil kurs na Benátky. Doktorka Elizabeth Sinskeyová na jeho palubě kodrcavý start téměř nevnímala, jen si zamyšleně hladila amulet na krku a hleděla oknem do prázdna.

Konečně jí přestali dávat injekce a ona cítila, jak se jí pomalu pročišťuje myšlení. Na sedadle vedle ní mlčky seděl agent Brüder, dosud evidentně otřesený tím bizarním zvratem událostí, k němuž právě došlo.

Všechno je vzhůru nohama, pomyslela si Sinskeyová. Sama se pořád ještě zdráhala naplno uvěřit tomu, čeho byla před chvílí svědkem.

Před půl hodinou se přiřítili na maličké letiště, aby zadrželi Langdona, který tu měl nastoupit do objednaného soukromého tryskáče. Jenže místo profesora našli jen prázdný Citation Excel připravený k odletu a dva piloty NetJets, jak přecházejí po asfaltu a koukají na hodinky.

Langdon se vůbec neukázal.

A pak ten telefonát.

Když se rozezvonil mobil, byla Sinskeyová stále tam, kde seděla od rána – na zadním sedadle černé dodávky. Vtom do vozu nakoukl ohromený agent Brüder a podal jí telefon.

„Mám pro vás naléhavý hovor.“

„Od koho?“ zeptala se.

„Jen mi řekl, že se s vámi potřebuje podělit o důležité informace o Bertrandu Zobristovi.“

Ihned popadla telefon. „Tady doktorka Elizabeth Sinskeyová.“

„My dva jsme se nikdy nesetkali, paní Sinskeyová, ale moje organizace se během posledního roku starala o to, abyste nevypátrala Bertranda Zobrista.“

Sinskeyová se napřímila. „Nevím, co jste zač, ale pomáháte kriminálníkovi!“

„Neudělal jsem nic nezákonného, ale to momentálně –“

„To si pište, že udělal!“

Muž na opačném konci se dlouze, trpělivě nadechl a velmi klidným hlasem pokračoval. „Na diskusi o etické stránce mých činů budeme mít ještě spoustu času. Chápu, že o mně nic nevíte, ale já toho vím poměrně dost o vás. Pan Zobrist zaplatil nemalou částku za to, abychom vám i dalším znemožnili ho po celý minulý rok vypátrat. Tím, že jsem se s vámi teď spojil, jsem porušil svůj vlastní velmi přísný protokol. Přesto se domnívám, že nemáme na vybranou a musíme se navzájem podělit o informace. Obávám se, že se Bertrand Zobrist možná dopustil něčeho hrozného.“

Sinskeyová si nedokázala představit, kdo by ten muž mohl být. „A to vám došlo až teď?“

„Ano, přesně tak. Právě teď.“ Bylo poznat, že mluví zcela vážně.

Sinskeyová se snažila naplno probrat své zakalené vědomí. „Kdo jste?“

„Člověk, který vám chce pomoct, než bude pozdě. Vlastním videozáznam natočený Bertrandem Zobristem. Požádal mě, abych ho pustil do světa… zítra. Myslím si, že byste se na něj měla co nejdřív podívat.“

„Co na tom videu je?“

„To po telefonu nelze popsat. Musíme se sejít.“

„Proč bych vám měla věřit?“

„Protože se vám chystám prozradit, kde je Robert Langdon… a proč se chová tak divně.“

Sinskeyová sebou při zmínce o Langdonovi trhla a pak si užasle vyslechla to bizarní vysvětlení. Tenhle člověk celý uplynulý rok spolupracoval s jejím nepřítelem, a přece, zatímco vstřebávala podrobnosti o současné situaci, jí její šestý smysl napovídal, že jeho slovům může věřit.

Beztak mu musím vyhovět, nemám na vybranou.

Díky vysoce postaveným známým se jim zakrátko podařilo zrekvírovat „zapomenutý“ letoun Citation Excel. Sinskeyová s vojáky se znovu pustili do stíhání a co nejrychleji zamířili do Benátek, kam, podle informací toho muže, Langdon se svými dvěma společníky právě tou dobou přijížděl vlakem. Na mobilizaci místních úřadů bylo příliš pozdě, ale muž tvrdil, že ví, kam má Langdon namířeno.

Náměstí svatého Marka? Když si Sinskeyová představila davy v nejzalidněnější oblasti Benátek, přeběhl jí mráz po zádech. „Jak to víte?“

„To po telefonu nemůžu říct,“ odmítl muž. „Ale musím vás upozornit, že Robert Langdon nevědomky cestuje s velmi nebezpečným člověkem.“

„S kým?“ naléhala Sinskeyová.

„S jedním ze Zobristových nejbližších důvěrníků.“ Muž si ztěžka povzdechl. „S někým, komu jsem věřil. Což byl zjevně velký omyl. S někým, kdo by teď mohl představovat vážné nebezpečí.“

Zatímco se tryskáč se Sinskeyovou a šesti vojáky blížil k benátskému letišti Marca Pola, Elizabeth se v myšlenkách znovu vrátila k Robertu Langdonovi. Ztratil paměť? Na nic si nevzpomíná? Tato zvláštní zpráva, přestože řadu věcí vysvětlovala, v ní probudila nové výčitky svědomí, že uznávaného akademika do této krize zatáhla.

Nedala jsem mu na vybranou.

Když před necelými dvěma dny přiletěla Langdona naverbovat, nenechala ho ani zajet si domů pro pas. Namísto toho jej přes florentské letiště nenápadně propašovala coby zvláštního spolupracovníka Světové zdravotnické organizace.

Jakmile se letoun C-130 namáhavě zvedl do vzduchu a zamířil na východ přes Atlantik, všimla si, že Langdon na sedačce vedle ní nevypadá ve své kůži. Upřeně zíral na stěnu trupu letadla.

„Uvědomujete si, doufám, že tohle letadlo nemá okna, pane profesore? Donedávna sloužilo vojenské dopravě.“

Langdon k ní obrátil sinalou tvář. „Ano, všiml jsem si toho, sotva jsem vstoupil na palubu. Uzavřené prostory mi nedělají dobře.“

„Proto předstíráte, že hledíte z neexistujícího okna?“

Rozpačitě se usmál. „Ano, něco takového.“

„Zkuste se místo toho podívat na tohle.“ Vyndala fotografii svého vytáhlého, zelenookého nepřítele a položila ji před Langdona. „To je Bertrand Zobrist.“

Už mu stačila povědět o setkání v sídle Rady pro zahraniční vztahy, o Zobristově vášni pro rovnici populační apokalypsy, o jeho často citovaných komentářích ohledně pozitivních globálních dopadů černé smrti a také o tom, že v posledním roce po něm nebylo vidu ani slechu, což jí připadalo ze všeho nejzlověstnější.

„Jak se někdo tak významný může takhle dlouho skrývat?“ zajímal se Langdon.

„Někdo mu pomáhá. Profesionálové. Možná dokonce některá zahraniční vláda.“

„Která vláda by podpořila vývoj umělé pandemie?“

„Jedna z těch, které se na černém trhu snaží získat nukleární hlavice. Nezapomínejte, že účinný mor je dokonalá biologická zbraň a měl by obrovskou cenu. Zobrist klidně mohl svým partnerům lhát a ujistit je, že jeho výtvor bude mít omezený dopad. Jen on sám by měl jasnou představu o tom, co skutečně vytvořil.“

Langdon mlčel.

„A hlavně,“ pokračovala Sinskeyová, „i kdyby Zobrist neměl vliv ani peníze, mohl si zajistit pomoc těch, kteří sdílejí jeho ideologii. Měl celou řadu následovníků, kteří by pro něj udělali cokoliv. Byl opravdová celebrita. Dokonce nedávno přednášel přímo na vaší univerzitě.“

„Na Harvardu?“

Sinskeyová vytáhla pero a napsala na okraj Zobristovy fotografie písmeno H následované znaménkem plus. „Symboly jsou vaše parketa,“ řekla. „Poznáváte tenhle?“

H+

„Há-plus,“ zašeptal Langdon a lehce přikývl. „Jistě, před pár lety to viselo po celém kampusu. Předpokládal jsem, že šlo o nějakou chemickou konferenci.“

Sinskeyová se zasmála. „Ne, šlo o plakáty summitu Světové organizace transhumanistů – jednoho z největších setkání transhumanistů vůbec. H-plus je symbol transhumanistického hnutí.“

Bylo znát, že Langdon hloubá, kam si tento termín zařadit.

„Transhumanismus,“ vysvětlila Sinskeyová, „je intelektuální hnutí, svým způsobem filosofie, a ve vědecké komunitě si rychle nachází spoustu příznivců. V podstatě hlásá, že lidé by měli využívat technologii k tomu, aby překonali vrozené slabosti svého těla. Jinak řečeno, příští krok lidské evoluce by měl být ten, že začneme biologicky upravovat sami sebe.“

„To zní hrozivě,“ podotkl Langdon.

„Jako u všech změn je to otázka míry. Technicky vzato sami sebe upravujeme už celé roky – vyvíjíme vakcíny, díky nimž jsou děti imunní vůči určitým chorobám… obrně, neštovicím, tyfu. Rozdíl je v tom, že díky Zobristovým průlomovým objevům v genovém inženýrství zárodečných buněk se učíme, jak vytvořit imunitu dědičnou, která by očkovaného člověka ovlivnila přímo na úrovni zárodečných buněk – takže by vůči dané chorobě byly imunní i veškeré budoucí generace.“

Langdon se tvářil zmateně. „Takže by lidstvo prakticky prodělalo jakousi rychloevoluci, díky níž by bylo imunní například vůči tyfu?“

„Spíš bychom mluvili o řízené evoluci,“ opravila ho Sinskeyová. „Obyčejně trvá evoluční proces – ať už jde o vývoj nohou u dvojdyšných ryb, nebo o vývoj chápavého palce u primátů – tisíce nebo miliony let. Teď jsme schopní dosáhnout radikálních genetických změn z generace na generaci. Zastánci této technologie ji považují za vrcholný příklad Darwinovy teorie ‚přežití nejsilnějších‘ – lidé se stávají druhem, který se naučil vylepšovat svůj vlastní evoluční proces.“

„Zní to jako hraní si na Boha,“ podotkl Langdon.

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ přikývla Sinskeyová. „Jenže Zobrist, stejně jako mnozí další transhumanisté, zastával názor, že je přímo evoluční povinností lidstva využít k vylepšení našeho druhu všechny prostředky, které jsou nám k dispozici – včetně genové mutace zárodečných buněk. Problém je v tom, že naše genetické složení připomíná domeček z karet – každý kousek je propojený s bezpočtem dalších, často způsoby, kterým vůbec nerozumíme. Když se pokusíme libovolnou lidskou vlastnost odstranit, nevyhnutelně tím ovlivníme stovky dalších, dost možná s katastrofálními následky.“

Langdon přikývl. „Ne nadarmo je evoluce postupný proces.“

„Přesně tak!“ Její obdiv k profesorovi rostl čím dál víc. „Zahráváme si s procesy, které se utvářely celé věky. Žijeme v nebezpečné době. Jsme dnes schopní, a to nepřeháním, aktivovat určité sekvence genů, které mohou vést k tomu, že naši potomci budou nadaní zvýšenou obratností, výdrží, silou, nebo dokonce inteligencí – prakticky můžeme vypěstovat superlidi. Transhumanisté tyto hypotetické ‚vylepšené‘ jedince nazývají post-lidé a někteří věří, že právě tímhle směrem leží budoucnost našeho druhu.“

„Nebezpečně mi to připomíná eugeniku,“ poznamenal Langdon.

Sinskeyové při té zmínce naskočila husí kůže.

Nacističtí vědci ve čtyřicátých letech pracovali na technologii, které říkali eugenika – šlo o snahu využít elementární genové inženýrství k tomu, aby se rodilo víc lidí s jistými „žádoucími“ etnickými znaky a méně lidí s „nežádoucími“ etnickými znaky.

Etnická čistka na úrovni genů.

„Jsou tu jisté paralely,“ připustila, „a přestože osobně si nedokážu představit, jak by tahle nová lidská rasa vypadala, najde se spousta inteligentních lidí, kteří věří, že bez spuštění tohoto procesu lidstvo nepřežije. Jeden z přispěvatelů transhumanistického časopisu H+ popsal genové inženýrství zárodečných buněk jako ‚jasný příští krok‘ a prohlásil, že jde o ‚ztělesnění skutečného potenciálu našeho druhu‘.“ Na okamžik se odmlčela. „Na druhou stranu musím na obranu H+ říct, že otiskli i článek, který původně vyšel v magazínu Discovery a nesl titul ‚Nejnebezpečnější myšlenka na světě‘.“

„Asi bych se přiklonil spíš na tuhle druhou stranu,“ řekl Langdon. „Přinejmenším ze sociokulturního hlediska.“

„Jak to myslíte?“

„Předpokládám, že podobná genetická vylepšení stojí – podobně jako kosmetická chirurgie – spoustu peněz, že?“

„Samozřejmě. Ne každý by si mohl dovolit sebe a svoje děti vylepšit.“

„Což znamená, že legalizované genové inženýrství by okamžitě rozdělilo svět na ty, kteří si ho můžou zaplatit, a ty, kteří si ho zaplatit nemůžou. Už takhle se propast mezi bohatými a chudými neustále zvětšuje, a genové inženýrství by vytvořilo rasu superlidí a… svým způsobem podlidí. A jestli si už dneska děláme starosti s tím, že svět řídí jedno procento superboháčů, zkuste si představit, jak by to vypadalo, kdyby to jedno procento navíc tvořili doslova nadlidé – chytřejší, silnější, zdravější. To by byla situace zralá pro otroctví nebo etnické čistky.“

Sinskeyová se na pohledného akademika vedle sebe usmála. „Obdivuhodně rychle jste dospěl k tomu, co pokládám za nejvážnější skryté nebezpečí genového inženýrství.“

„No, tohle mi možná došlo, ale stejně pořád nechápu Zobrista. Připadá mi, že všechny transhumanistické úvahy směřují k vylepšení lidstva, k tomu, abychom byli zdravější, zbavili se smrtelných chorob, prodloužili si život. Zatímco Zobristovy názory na přelidnění podporují vybíjení lidí. Jeho podpora transhumanismu a jeho řešení přelidněnosti si trochu protiřečí, nebo ne?“

Sinskeyová si nevesele povzdechla. Byla to dobrá otázka a bohužel na ni existovala jasná a znepokojivá odpověď. „Zobrist bezvýhradně věřil v transhumanismus – ve vylepšení druhu pomocí technologie; jenže zároveň byl přesvědčený, že náš druh vyhyne dřív, než bude mít možnost to provést. Jinými slovy, pokud rázně nezakročíme, vzroste počet lidí na Zemi natolik, že se sami vyhubíme dřív, než stačíme příslib genového inženýrství naplnit.“

Langdon na ni zůstal strnule hledět. „Takže Zobrist chtěl ztenčit naše řady, abychom získali víc času?“

Sinskeyová přikývla. „Jednou sám sebe popsal jako člověka uvězněného na lodi, na které se každou hodinou zdvojnásobuje počet cestujících, zatímco on se zoufale snaží postavit záchranný člun, aby unikl dřív, než se loď vlastní vahou potopí.“ Odmlčela se. „Prosazoval názor, že by se polovina lidí měla hodit přes palubu.“

Langdon zamžikal. „Děsivá představa.“

„Rozhodně. Ale abyste tomu správně rozuměl,“ pokračovala, „Zobrist byl neochvějně přesvědčený, že na drastické omezení lidské populace se jednou bude vzpomínat jako na bezpříkladně hrdinský čin, jako na okamžik, kdy se lidská rasa rozhodla přežít.“

„Jak říkám, děsivá představa.“

„O to víc, že Zobrist nebyl v tomto názoru ojedinělý. Když zemřel, stal se pro mnoho lidí mučedníkem. Netuším, na koho bychom po příletu do Florencie mohli narazit, ale rozhodně si musíme dávat velký pozor. Nebudeme jediní, kdo se Zobristův mor snaží najít, a v zájmu vašeho bezpečí se živá duše nesmí dozvědět o tom, že po něm v Itálii pátráte.“

Langdon jí pověděl o svém příteli Ignaziu Busonim, odborníkovi na Danta, který by je snad mohl dostat do Starého paláce po návštěvních hodinách. Mohli by si v klidu prohlédnout malbu se slovy cerca trova, která získali ze Zobristova miniaturního projektoru. Navíc by Busoni mohl Langdonovi pomoci porozumět tomu podivnému citátu o očích smrti.

Sinskeyová si odhrnula dlouhé, stříbrem prokvetlé vlasy a upřeně se na Langdona zadívala. „Hledejte, a naleznete, pane Langdone. Čas se krátí.“

Po těch slovech se odebrala do palubního skladu a přinesla nejbezpečnější schránku pro přepravu biologických materiálů, jakou Světová zdravotnická organizace vlastnila – model s biometrickou pečetí.

„Dejte mi palec,“ řekla a postavila váleček před Langdona.

Profesor se tvářil zmateně, ale poslechl.

Sinskeyová naprogramovala pouzdro tak, aby byl Langdon jediný, kdo ho bude moci otevřít. Pak vzala miniaturní projektor a uložila ho dovnitř.

„Berte to jako přenosný trezor,“ podotkla s úsměvem.

„Se symbolem pro nebezpečný biologický materiál?“ Langdona to znervóznilo.

„Nic jiného tu nemám. Aspoň si můžete být jistý, že se do toho nikdo nebude snažit dostat.“

Langdon se omluvil, aby si protáhl nohy a došel si na záchod. Zatímco byl pryč, pokusila se mu Sinskeyová vložit zapečetěnou schránku do kapsy saka. Bohužel se tam nevešla.

Nemůže ten projektor nosit všem na očích. Chvíli přemýšlela a pak zamířila zpátky do skladu pro skalpel a šicí soupravu. S profesionální přesností rozřízla podšívku saka a pečlivě do ní všila tajnou kapsu přesně takové velikosti, aby se do ní vešla schránka.

Když se Langdon vrátil, právě dokončovala poslední stehy.

Profesor se zarazil a zůstal na ni zírat, jako by počmárala Monu Lisu. „Vy jste rozřízla moje značkové tvídové sako?“

„Uklidněte se, pane Langdone,“ řekla. „Jsem zkušený chirurg. Úhlednější stehy byste si nemohl přát.“

Kapitola 68

Benátské železniční nádraží Santa Lucia je elegantní, nízká budova ze šedého kamene a betonu. Je navržená v moderním, minimalistickém stylu a její fasáda se ladně obejde bez jakéhokoliv značení vyjma jediného symbolu – okřídlených písmen FS, loga státních drah, Ferrovie dello Stato.

Protože se nádraží nachází na nejzápadnějším konci Canalu Grande, stačí cestujícím udělat pár kroků ze stanice, aby je obklopily charakteristické výjevy, pachy a zvuky Benátek.

Langdona vždy ze všeho nejdřív upoutal ten slaný vzduch – čistá mořská bríza ochucená vůní bílé pizzy, kterou prodávají ve stánku naproti nádraží. Dnes vanul vítr od východu a ve vzduchu byl cítit i zápach dieselových motorů z dlouhé fronty vodních taxíků, které se řadily opodál na vodách Canalu Grande. Desítky kapitánů mávaly rukama a pokřikovaly na turisty v naději, že je nalákají do svých taxi, gondol, vaporetti nebo soukromých motorových člunů.

Chaos na vodě, blesklo Langdonovi hlavou při pohledu na tu plovoucí dopravní zácpu. Ale zatímco v Bostonu by takový nával na důležité dopravní tepně doháněl každého k vzteku, v Benátkách působil do jisté míry malebně.

Na opačné straně kanálu, co by kamenem dohodil, se k odpolednímu nebi tyčila ikonická měděnková kupole kostela San Simeone Piccolo. Po architektonické stránce šlo snad o ten nejeklektičtější svatostánek v celé Evropě. Jeho nezvykle strmá klenba a kruhový půdorys byly v byzantském slohu, zatímco mramorový sloupový portál zjevně napodoboval antický vstup do římského Pantheonu. Nad hlavním portálem se nacházel velkolepý fronton s propracovaným mramorovým reliéfem zobrazujícím celou řadu svatých mučedníků.

Benátky jsou muzeum pod širým nebem, pomyslel si Langdon a sklopil zrak k vodě, která olizovala schody kostela. Muzeum, které se pomalu propadá. Případné zaplavení tohoto města však působilo nicotně ve srovnání s hrozbou, která teď podle všeho číhala kdesi pod ním.

A nikdo nic netuší…

Langdon dosud před očima viděl báseň ze zadní strany Dantovy posmrtné masky a přemítal, kam je ty verše nakonec zavedou. Přepis básně si nesl v kapse, ale sádrovou masku – na Siennin návrh – zabalil do novin a nenápadně zamkl do schránky samoobslužné úschovny na nádraží. Přestože pro tak cenný artefakt šlo o úložiště až svatokrádežně nevhodné, byla tam jedinečná sádrová maska rozhodně ve větším bezpečí, než kdyby ji Langdon nosil po městě plném vody u sebe.

„Roberte?“ Sienna kráčela vpředu s Ferrisem a ukazovala k vodním taxíkům. „Nemáme moc času.“

Langdon spěchal za nimi, přestože mu jakožto milovníkovi architektury připadalo téměř nemyslitelné, že by měl po Canalu Grande jen tak profrčet. Máloco mu v Benátkách přinášelo větší požitek, než nastoupit do vaporetta č. 1 – místního otevřeného vodního autobusu –, nejlépe večer, usadit se na přední sedačky a kochat se ubíhajícími katedrálami a paláci zalitými světlem reflektorů.

Dnes tedy bez vaporetta, pomyslel si. Vodní autobusy byly obecně známé tím, jak jsou pomalé, a vodní taxi bude rozhodně rychlejší. Fronta vodních taxíků před nádražím se v tu chvíli bohužel zdála nekonečná.

Ferris zjevně neměl náladu čekat, takže bleskurychle našel řešení. Pořádným balíčkem bankovek bez váhání přivolal vodní limuzínu – nablýskaný benátský kabriolet vyrobený z jihoafrického mahagonu. Přestože takhle elegantní plavidlo rozhodně nepotřebovali, aspoň měli jistotu, že cesta bude nerušená a rychlá – po Canalu Grande to k náměstí svatého Marka trvalo jen patnáct minut.

Řidič byl nápadně pohledný muž v obleku od Armaniho. Vypadal spíš jako nějaká filmová hvězda než jako lodní kapitán, ale nesměli zapomínat, že jsou v Benátkách, v centru italské elegance.

„Maurizio Pimponi,“ představil se, když je vítal na palubě, a mrkl na Siennu. „Prosecco? Limoncello? Champagne?“

„No, grazie,“ odpověděla Sienna a překotnou italštinou ho požádala, ať je co nejrychleji dopraví na náměstí svatého Marka.

„Ma certo!“ opět na ni mrkl Maurizio. „Moje loď je nejrychlejší v celých Benátkách…“

Jakmile se Langdon a ostatní usadili na polstrovaných sedačkách na otevřené zádi, Maurizio přeřadil motor Volvo Penta na zpátečku a zkušeně vycouval od břehu. Pak otočil kormidlo doprava a vyrazil na plný plyn, přestože si s masivním plavidlem musel najít cestu tlačenicí gondol, které se na vlnách za motorovým člunem nebezpečně rozhoupaly a mnozí gondolieri v pruhovaných košilích za ním ze svých štíhlých černých loděk hrozili pěstí.

„Scusate!“ volal Maurizio omluvně. „VIP!“

Během několika vteřin unikli ze zácpy před nádražím Santa Lucia a klouzali na východ po Canalu Grande. Když se hnali pod ladným obloukem Ponte degli Scalzi, Langdon ucítil charakteristicky nasládlou vůni místní delikatesy seppie al nero – sépie ve vlastním inkoustu –, která se šířila z restaurací s plátěnými stříškami rozmístěných podél břehu. Pak propluli zatáčkou a před zraky se jim vynořila kupole kostela San Geremia.

„Svatá Lucie,“ zašeptal Langdon, když si přečetl jméno světice v nápisu na boku kostela. „Slepcovy kosti.“

„Cože?“ obrátila se k němu Sienna v naději, že snad rozluštil další část záhadné básně.

„Ale nic,“ zavrtěl hlavou. „Jen mě něco napadlo. Nejspíš to vůbec nesouvisí.“ Ukázal na kostel. „Vidíš ten nápis? Je tu pohřbená svatá Lucie. Občas dělám přednášky o hagiografickém umění – o dílech zachycujících křesťanské světce –, a právě mě napadlo, že svatá Lucie je patronka slepců.“

„Sì, santa Lucia!“ přitakal Maurizio, který zjevně toužil být nějak nápomocný. „Patronka slepců! Znáte její příběh, ne?“ Ohlížel se na ně a překřikoval řev motorů. „Lucia byla tak krásná, že po ní všichni muži toužili. A tak, aby si zachovala panenství a zůstala neposkvrněná pro Boha, vlastnoručně si vydloubla oči.“

Sienna zasténala. „Tomu říkám oddanost.“

„Bůh ji za její oběť odměnil tím,“ dodal Maurizio, „že jí daroval oči ještě krásnější!“

Sienna pohlédla na Langdona. „To nedává moc smysl, že ne?“

„Cesty Páně jsou nevyzpytatelné,“ podotkl Langdon, jemuž se vybavila zhruba dvacítka obrazů od starých mistrů zachycujících svatou Lucii, jak drží podnos s vlastníma očima.

Přestože příběh svaté Lucie existuje v celé řadě verzí, ve všech si Lucie vydloubne oči, které probouzejí mužskou touhu, a pošle je svému nápadníkovi na podnose se vzpurným vzkazem: „Tady máš, po čem jsi tolik toužil… a nyní už tě snažně prosím, nech mě pokojně žít!“ Lucii k jejímu sebezmrzačení kupodivu inspirovalo Písmo svaté a zůstane navždy spojena s Kristovým slavným napomenutím „Jestliže tě tvé oko svádí k hříchu, vyrvi je a odhoď pryč“.

Vyrvi. Langdon si uvědomil, že totéž slovo se vyskytuje i v básni. Cesta vás za zrádným dóžetem benátským má vésti… který zemi vyrval slepcovy kosti.

Ta shoda ho zmátla a napadlo ho, jestli náhodou nejde o skrytý náznak, že tím slepcem, na nějž báseň odkazuje, je svatá Lucie.

„Maurizio,“ křikl a ukázal ke kostelu San Geremia. „Kosti svaté Lucie jsou v tom kostele, že ano?“

„Ano, některé.“ Maurizio se obrátil ke svým zákazníkům a obratně řídil jednou rukou. Lodím před sebou nevěnoval pozornost. „Ale většina ne. Svatá Lucia je tolik milovaná, že její tělo bylo rozneseno po kostelech celého světa. Benátčané ji samozřejmě milují ze všech nejvíc, proto slavíme –“

„Maurizio!“ vykřikl Ferris. „Vy oči pořád máte, tak koukejte na cestu!“

Maurizio se dobrosrdečně zasmál a obrátil se právě včas, aby se zručně vyhnul srážce s lodí přijíždějící v opačném směru.

Sienna hleděla na Langdona. „O čem přemýšlíš? O zrádném dóžeti, který zemi vyrval slepcovy kosti?“

Langdon našpulil rty. „Nejsem si jistý.“

Ve stručnosti Siennu a Ferrise seznámil s historií ostatků – kostí – svaté Lucie, jejichž příběh je jedním z nejpodivnějších v celé hagiografii. Když krásná Lucie odmítla nabídku vlivného nápadníka, dotyčný ji prý udal a nechal ji upálit na hranici, kde podle legendy její tělo odmítlo vzplát. Protože dokázalo odolat ohni, mělo se za to, že její ostatky mají zvláštní moc, a kdokoliv je vlastní, toho čeká neobyčejně dlouhý život.

„Kouzelné kosti?“ podivila se Sienna.

„Ano, věřilo se tomu, což je také důvod, proč jsou její relikvie po celém světě. Celá dvě tisíciletí se mocní vládci snažili předejít stárnutí a smrti tím, že u sebe přechovávali kosti svaté Lucie. Její kostra byla tolikrát ukradena, přesunuta a rozdělena, že se jí v tomhle ohledu žádný světec nevyrovná. Její kosti byly ve vlastnictví minimálně deseti nejmocnějších vládců dějin.“

„Včetně nějakého zrádného dóžete?“ zajímala se Sienna.

Cesta vás za zrádným dóžetem benátským má vésti, který dal koním setnout hlavy a zemi vyrval slepcovy kosti.

„Je to možné,“ přikývl Langdon a zároveň si v té chvíli vzpomněl, že svatou Lucii výslovně zmiňuje i Dantovo Peklo. Byla jednou ze tří svatých žen – le tre donne benedette –, které přivolaly Vergilia, aby Dantovi pomohl uniknout z podsvětí. Vzhledem k tomu, že ostatní dvě ženy byly Panna Marie a Dantova milovaná Beatrice, zařadil Lucii skutečně do té nejlepší možné společnosti.

„Pokud máš pravdu,“ reagovala Sienna vzrušeně, „pak tentýž zrádný dóže, který dal setnout hlavy koním…“

„… zároveň ukradl kosti svaté Lucie,“ dokončil Langdon.

Sienna přikývla. „Což by nám mělo značně zúžit okruh hledání.“ Obrátila se k Ferrisovi. „Opravdu ten váš mobil nefunguje? Možná by se nám na internetu podařilo najít –“

„Ani ťuk,“ prohlásil Ferris. „Před chvíli jsem se díval. Je mi líto.“

„Brzy tam budeme,“ ozval se Langdon. „A v bazilice svatého Marka určitě nějakou odpověď najdeme.“

Svatý Marek představoval jediný dílek skládanky, kterým si byl Langdon naprosto jistý. Zlatý museion boží moudrosti. Spoléhal na to, že jim bazilika odhalí totožnost záhadného dóžete a následně, s trochou štěstí, i konkrétní palác, který si Zobrist vybral k rozpoutání morové pandemie. Kde v tmách domov chtonické stvůry jest.

Langdon se snažil vypudit z mysli představy moru, ale nedařilo se mu to. Často přemýšlel o tom, jak tohle neuvěřitelné město asi vypadalo v době největšího rozkvětu, než je mor oslabil natolik, že podlehlo Osmanům a později Napoleonovi, zkrátka v době, kdy byly Benátky velkolepým obchodním centrem Evropy. Podle očitých svědků na světě neexistovalo nádhernější město, s bohatstvím a kultivovaností jeho obyvatel se nemohl nikdo měřit.

Jeho záhubu paradoxně způsobila právě záliba obyvatel v exotickém přepychu – smrtící mor přicestoval do Benátek z Číny s krysami schovanými na obchodních lodích. Tentýž mor, který zahubil nepředstavitelné dvě třetiny čínské populace, dorazil do Evropy a velmi rychle tu připravil o život každého třetího člověka – mladé i staré, bohaté i chudé bez rozdílu.

Langdon četl popisy života v Benátkách v době, kdy morová epidemie vypukla. Vzhledem k tomu, že tu nebyla prakticky žádná souš, na níž by se dali spalovat nebožtíci, pohupovaly se na hladině kanálů nafouklé mrtvoly a některá místa jimi byla tak ucpaná, že je dělníci museli odstrkovat jako klády a vytlačovat je na širé moře. Zdálo se, že hněv moru nedokážou oslabit žádné modlitby. Když si městští hodnostáři konečně uvědomili, že nemoc šíří krysy, bylo už příliš pozdě, ale Benátky přesto ihned zavedly nařízení, že všechna připlouvající plavidla musejí zakotvit na moři a celých čtyřicet dní čekat, než dostanou povolení vyložit náklad. Číslo čtyřicet – italsky quaranta – dodnes slouží jako pochmurná připomínka původu slova karanténa.

Když člun projížděl další zatáčkou kanálu, ve větru se zatřepotala slavnostní červená plátěná markýza, která konečně rozptýlila Langdonovy neveselé myšlenky na smrt a přitáhla jeho pozornost k elegantní, trojpatrové budově na levém břehu.

CASINÒ DI VENEZIA: NEKONEČNÉ EMOCE.

Nápis na transparentu kasina Langdon sice příliš nechápal, ale věděl, že tento úchvatný palác v renesančním slohu patří k ozdobám Benátek už od šestnáctého století. Původně šlo o soukromou vilu, dnes se tu však nacházela herna pro lepší společnost a dům proslul také tím, že zde v roce 1883, krátce po dokončení opery Parsifal, zemřel na infarkt Richard Wagner.

Po pravé straně kasina vlál na barokní, rustikované fasádě ještě větší transparent, tentokrát v tmavě modré barvě a s nápisem CA‘ PESARO: GALLERIA INTERNAZIONALE D’ARTE MODERNA. Langdon sem před lety zavítal a měl možnost spatřit mistrovské dílo Gustava Klimta Polibek, tehdy zapůjčené z Vídně. Klimtovo oslnivé zobrazení objímajících se milenců oděných do zlata v něm zažehlo vášeň pro umělcovo dílo a Langdon dodnes připisoval benátské galerii Ca‘ Pesaro zásluhu za to, že v něm probudila neutuchající zájem o moderní umění.

Kanál se rozšířil a Maurizio uháněl ještě rychleji.

Před nimi se tyčil slavný most Rialto – byli v polovině cesty k náměstí svatého Marka. Když se k mostu přiblížili a chystali se ho podjet, Langdon zaklonil hlavu a spatřil u zábradlí nehybnou osamělou postavu, která zasmušile hleděla na ně dolů.

Její tvář mu připadala povědomá… a zároveň děsivá.

Mimoděk se zachvěl.

Tvář byla sinalá a protáhlá, se studenýma mrtvýma očima a dlouhým zobanem místo nosu.

Člun vklouzl pod most s hrozivou postavou a Langdon si v tu chvíli uvědomil, že šlo jen o turistu, který předváděl právě zakoupený suvenýr – na nedalekém tržišti se morových masek prodaly každý den stovky.

Dnes však tento kostým nepůsobil ani trochu zábavně.

Kapitola 69

Náměstí svatého Marka se nachází na jižním konci benátského Canalu Grande, kde budovami lemovaná vodní cesta ústí do moře. Na tuto význačnou křižovatku dohlíží strohá trojúhelníková pevnost Dogana da Mar – Námořní celnice –, jejíž strážní věž kdysi střežila Benátky před invazí z moře. Dnes tuto věž nahradil masivní zlatý glóbus s korouhvičkou v podobě bohyně Štěstěny, jejíž poloha proměňující se podle momentálního směru větru připomíná vyplouvajícím námořníkům vrtkavost osudu.

Když Maurizio stočil štíhlý člun ke konci kanálu, zlověstně se před nimi otevřelo zčeřené moře. Robert Langdon tudy plul už mnohokrát, ale vždy v mnohem větším vaporettu, a sotva se jejich limuzína začala houpat na čím dál vyšších vlnách, přepadla ho silná nervozita.

Aby se dostali k přístavišti u náměstí svatého Marka, musel člun překonat celou otevřenou lagunu, přeplněnou stovkami plavidel – od luxusních jachet přes tankery a soukromé plachetnice až po mohutné zaoceánské výletní lodi. Působilo to stejným dojmem, jako kdyby vjížděli z okresní silnice na osmiproudou superdálnici.

Sienna s podobně úzkostným výrazem sledovala ohromnou desetipatrovou zaoceánskou loď plující jen asi tři sta metrů před nimi. Její paluby se hemžily cestujícími, kteří se tiskli na zábradlí a fotili si náměstí svatého Marka. Ve zčeřené brázdě za touto lodí už byly seřazené další tři a čekaly na příležitost proplout kolem nejznámější památky Benátek. Langdon slyšel, že v posledních letech vzrostl počet zaoceánských lodí natolik, že tudy proplouvaly ve dne v noci prakticky nepřetržitě.

Maurizio u kormidla pozoroval frontu blížících se obřích plavidel, pak pohlédl doleva na zastřešené přístaviště opodál. „Co kdybych zakotvil u Harryho baru?“ Kývl k restauraci, proslulé vynálezem koktejlu Bellini. „Na náměstí svatého Marka je to odtud pěšky jen kousek.“

„Ne, odvezte nás až k náměstí,“ přikázal Ferris a ukázal přes lagunu k přístavišti u nábřeží.

Maurizio dobrosrdečně pokrčil rameny. „Jak myslíte. Držte se!“

Pak vytúroval motory a limuzína si začala razit cestu vysokými vlnami, po trase vyznačené bójemi. Zaoceánské lodě vypadaly jako plující paneláky a menší loďky se v jejich brázdě pohupovaly jako korkové zátky.

K Langdonovu překvapení se na tutéž cestu přes lagunu vydávaly i desítky gondol. Jejich štíhlé trupy – zhruba dvanáct metrů dlouhé a přes šest set kilogramů těžké – působily na zvlněné hladině překvapivě stabilně. Každou loďku naváděl spolehlivý gondoliér, který stál v tradičním černo-bíle pruhovaném tričku na stupínku na levé straně zádi a zabíral jediným veslem upevněným do havlenky na pravoboku gondoly. I na zvlněné hladině bylo vidět, že se všechny gondoly záhadně naklánějí doleva – Langdon věděl, že tuto zvláštnost způsobuje jejich asymetrická konstrukce; všechny mají trup stočený doprava, směrem od gondoliéra, aby se plavidlo při veslování na pravoboku neustále nestáčelo doleva.

Maurizio pyšně ukázal na gondolu, kterou právě míjeli. „Vidíte ten kovový hrot vepředu?“ křikl přes rameno a ukázal na elegantní ornament čnějící z přídě. „To je jediný kus kovu na celé gondole. Říká se mu ferro di prua – železo přídě. Je to obraz Benátek!“

Vysvětlil jim, že touto ozdobou připomínající širokou čepel se honosí všechny gondoly v Benátkách a že má symbolický význam. Zakřivený tvar „železa“ znázorňuje Canal Grande, jeho šest zubů značí šestici sestieri neboli benátských čtvrtí a protáhlá čepel je stylizovanou přílbou benátského dóžete.

Dóže, pomyslel si Langdon a zároveň se v duchu vrátil k úkolu, který ležel před nimi. Cesta vás za zrádným dóžetem benátským má vésti, který dal koním setnout hlavy a zemi vyrval slepcovy kosti.

Zvedl zrak k nábřeží, kde se od vody táhl parčík s několika stromy. Nad jejich korunami se na pozadí bezmračného nebe zvedala zvonice Svatého Marka, věž z červených cihel, z jejíhož vršku v závratné výšce sto metrů shlížel zlatý archanděl Gabriel.

Ve městě, v němž neexistují žádné výškové budovy, protože by se brzy propadly, slouží strmící Campanile di San Marco jako navigační maják pro každého, kdo se zanoří do bludiště benátských kanálů a uliček; zbloudilému turistovi stačí jediný pohled k obloze, aby věděl, kterým směrem najde cestu zpět na náměstí svatého Marka. Langdonovi stále připadalo k neuvěření, že se tato robustní věž v roce 1902 zřítila a zůstala z ní jen hromada kamení na náměstí. Jako zázrakem při tom neštěstí přišla o život jen kočka.

Nenapodobitelnou atmosféru Benátek mohou návštěvníci okusit na mnoha úchvatných místech, Langdonovým nejoblíbenějším však byla vždy Riva degli Schiavoni. Širokou kamennou promenádu podél břehu vybudovali v devátém století z naplavenin a táhne se od staré Zbrojnice až na náměstí svatého Marka.

Riva, lemovaná luxusními kavárnami, elegantními hotely, dokonce i farním kostelem Antonia Vivaldiho, začíná u Zbrojnice, kde se kdysi nacházely také loďařské doky; vzduch tu tehdy prosycovala borová vůně vroucí pryskyřice, kterou loďaři potírali poškozená plavidla, aby utěsnili veškeré otvory. Návštěva těchto doků údajně inspirovala Danta Alighieriho k tomu, aby řeky vroucí smůly zařadil jako jeden z mučicích nástrojů do Pekla.

Langdon pokračoval pohledem doprava podél nábřežní promenády a zarazil se u jejího dramatického konce. Tady, na jižním okraji náměstí svatého Marka hraničila široká promenáda s otevřeným mořem. Během zlatého věku Benátek se tomuto náhlému zakončení hrdě přezdívalo „konec civilizace“.

I dnes, stejně jako jindy, se v kotvištích podél stometrového úseku, na němž se náměstí stýkalo s mořem, pohupovala minimálně stovka černých gondol. Na pozadí bílých mramorových budov na náměstí bylo zřetelně vidět, jak „železa“ na jejich přídích stoupají a klesají.

Langdonovi stále činilo potíže uvěřit, že tohle maličké městečko – velké jen jako dva newyorské Central Parky vedle sebe – bůhvíjak povstalo z moře a stalo se nejmocnější a nejbohatší říší Západu.

Zatímco se člun blížil k nábřeží, Langdon si všiml, že na náměstí je hlava na hlavě. Napoleon kdysi podotkl, že náměstí svatého Marka je „salonem Evropy“, a vypadalo to, že dnes se tu koná slavnost pro příliš mnoho hostů. Zdálo se, že náměstí se pod vahou návštěvníků musí každým okamžikem propadnout.

„Panebože,“ vydechla Sienna při pohledu na ty davy lidí.

Langdon nedokázal posoudit, jestli je zděšená tím, že si Zobrist pro vypuštění své morové nákazy vybral tak zalidněnou oblast… anebo si začíná myslet, že Zobristovy výstrahy ohledně přelidnění možná přece jen mají něco do sebe.

Do Benátek se každoročně sjíždí neuvěřitelné množství turistů – odhadem třetina procenta celosvětové populace, což například v roce 2000 činilo dvacet milionů návštěvníků. Vzhledem k tomu, že od toho roku na Zemi přibyla miliarda lidí, teď město sténalo pod tíhou dodatečných tří milionů turistů ročně. Benátky, stejně jako planeta sama, nejsou nafukovací a jednou musí přijít chvíle, kdy nebudou schopny zajistit dovoz dostatečného množství jídla a následný odvoz odpadu, kdy už nebudou mít dostatek místa pro všechny, kteří je chtějí navštívit.

Ferris, který seděl vedle, nehleděl ke břehu, ale na moře, bedlivě sledoval připlouvající lodě.

„Není vám nic?“ zeptala se ho zvědavě Sienna.

Ferris sebou trhl. „Ne, kdepak… jen jsem se zamyslel.“ Obrátil se k přídi a zavolal na Maurizia: „Zastavte co nejblíž u náměstí.“

„Jistě!“ mávl na něj kormidelník. „Dvě minutky!“

Limuzína už se dostala na úroveň náměstí svatého Marka a po jejich pravici se majestátně zvedal Dóžecí palác, jasná dominanta celého nábřeží.

Šlo o dokonalý příklad benátské gotické architektury, o nedostižnou ukázku zdrženlivé elegance. Postrádal věže a věžičky, jaké obyčejně najdeme na palácích francouzských a anglických – byl pojatý jako jednoduchý masivní hranol s maximem využitelného vnitřního prostoru, aby bylo kam vtěsnat nemalé množství vládních úředníků a pomocného personálu dóžete.

Při pohledu od moře by ohromná plocha bílého vápence nepochybně působila zpupně, její účinky však příhodně tlumila přítomnost sloupořadí, lodžie a otvorů ve tvaru čtyřlístku. Po celé fasádě se táhly vzory z růžového vápence, které Langdonovi připomněly španělskou Alhambru.

Když se člun přiblížil ke kotvištím, Ferrise jako by znepokojilo srocení lidí před palácem. Na mostě se shromáždil početný dav a všichni ukazovali do úzkého kanálu vedle hlavní budovy Dóžecího paláce.

„Co tam vidí?“ zajímal se nervózně Ferris.

„Il Ponte del Sospiri,“ odpověděla Sienna. „Slavný benátský most.“

Langdon nakoukl do těsného vodního kanálu a uviděl tam krásně zdobený uzavřený tunel, který se klenul mezi dvěma budovami. Most vzdechů, pomyslel si a vybavil si oblíbený film svého dětství, Střípky lásky, založený na pověsti, že když se pod tímto mostem dva mladí milenci políbí při západu slunce, přesně ve chvíli, kdy ve Svatém Markovi bijí zvony, budou se milovat až do smrti. Nikdy na tu romantickou pověst nezapomněl. Samozřejmě k tomu přispěla i skutečnost, že ve filmu hrála roztomilá čtrnáctiletá hvězdička Diane Laneová, do níž se jako kluk okamžitě zamiloval… a upřímně řečeno z této lásky nikdy tak docela nevyrostl.

O mnoho let později s hrůzou zjistil, že Most vzdechů nenese jméno po vzdychání milostném, ale po vzdeších utrpení. Uzavřená přístupová cesta totiž spojovala Dóžecí palác s vězením, kde strádali a umírali vězni – jejich zmučené vzdechy unikaly mřížkou v oknech na mostě a rozléhaly se úzkým kanálem.

Langdon jednou navštívil i zmíněné vězení a překvapilo ho, když se dozvěděl, že nejhorší cely nebyly ty na úrovni vodní hladiny, které se často zaplavovaly, ale ty v horním patře sousedního paláce – zvané piombi podle střechy s olověnou krytinou –, v nichž bývalo v létě příšerné horko a v zimě naopak mrazivá zima. Svého času tu byl vězněn i velký milovník Casanova, kterého inkvizice obvinila z cizoložství a z vyzvědačství. Strávil tu za mřížemi patnáct měsíců a unikl jen díky tomu, že se mu podařilo ošálit dozorce.

„Sta‘ attento!“ křikl Maurizio na gondoliéra, jehož loďka právě opouštěla kotviště, které po ní hned zabral jejich člun. Bylo to před hotelem Danieli, pouhých sto metrů od náměstí svatého Marka a Dóžecího paláce.

Maurizio hodil lano kolem uvazovacího sloupku a ladně skočil na břeh, jako by si myslel, že je na konkursu do nějakého dobrodružného filmu o pirátech. Jakmile člun zajistil, obrátil se a natáhl ruku, aby pomohl vystoupit pasažérům.

„Díky,“ řekl Langdon, když ho svalnatý Ital vytáhl na břeh.

Po něm následoval Ferris, který se tvářil trochu nesvůj a znovu se ohlížel na moře.

Sienna šla jako poslední. Když ji pohledný Maurizio zvedl na nábřeží, dlouze, hluboce se jí zahleděl do očí, jako by jí chtěl naznačit, že by si užila mnohem víc zábavy, kdyby se vykašlala na své dva společníky a zůstala na palubě s ním. Sienna se tvářila, že si ničeho nevšimla.

„Grazie, Maurizio,“ pronesla zamyšleně a zahleděla se k nedalekému Dóžecímu paláci.

Pak bez dalšího otálení vykročila před Langdonem a Ferrisem do davu.

Kapitola 70

Mezinárodní letiště, příhodně pojmenované po jednom z nejslavnějších cestovatelů v dějinách Marcu Polovi, se nachází asi šest kilometrů severně od Benátské laguny.

Díky výhodám soukromé letecké dopravy opustila Elizabeth Sinskeyová už před deseti minutami palubu tryskáče a nyní uháněla po vodách laguny ve futuristickém černém motorovém člunu – Dubois SR52 Blackbird –, který pro ni poslal onen neznámý, s nímž prve mluvila po telefonu.

Probošt.

Sinskeyové, která byla celý den zavřená v dodávce a nemohla se ani hnout, se na čerstvém mořském vzduchu rychle vracely síly. Nastavila tvář slanému větru a nechala v něm vlát své stříbrem prokvetlé vlasy. Od poslední injekce uplynuly téměř dvě hodiny a jí se konečně pročistilo myšlení. Poprvé od včerejšího večera byla opět ve své kůži.

Agent Brüder a jeho tým seděli vedle ní. Všichni mlčeli. Pokud jim nadcházející setkání dělalo starosti, dobře věděli, že na jejich názorech nezáleží a že rozhodnutí přísluší jiným.

Zatímco člun uháněl vpřed, vynořil se po pravoboku velký ostrov, jehož pobřeží bylo poseté nízkými cihlovými budovami a továrními komíny. Murano, poznala Elizabeth slavné sklárny.

Nechce se mi věřit, že jsem zpátky, pomyslela si smutně. Zpátky na začátku.

Před mnoha lety, ještě za studií na medicíně, navštívila Benátky společně se svým snoubencem a zastavila se i v muranském muzeu skla. Její snoubenec si tam všiml krásného závěsného mobilu z ručně foukaného skla a nevinně poznamenal, že by něco podobného rád jednou zavěsil nad kolébku jejich dítěte. Elizabeth v tu chvíli přemohl pocit viny, že před ním tak dlouho tají své bolestné tajemství, a konečně mu pověděla o svém dětském astmatu a o tragické léčbě glukokortikoidy, které ji navždy připravily o možnost počít dítě.

Už se nejspíš nikdy nedozví, jestli se mladíkovo srdce proměnilo v kámen kvůli její neupřímnosti, nebo neplodnosti. Každopádně o týden později opouštěla Benátky bez zásnubního prstenu.

Jediným mementem z nešťastného výletu pro ni byl lazuritový amulet. Asklépiova hůl je příhodným symbolem lékařství – třebaže toto lékařství někdy naordinuje hodně hořkou pilulku – a ona od té doby amulet ani na den neodložila.

Můj drahý amulet, pomyslela si. Dárek na rozloučenou od muže, který si přál, abych se stala matkou jeho dětí.

Dnes pro ni benátské ostrovy nenesly nejmenší nádech romantiky, tamní osamělé vesnice v ní probouzely myšlenky nikoliv na lásku, ale na karanténní kolonie, které tu kdysi vznikly ve snaze potlačit řádění černé smrti.

Ve chvíli, kdy se Blackbird hnal kolem ostrova San Pietro, Elizabeth spatřila, že mají namířeno k ohromné šedé jachtě, která kotvila v hlubokém průlivu a zřejmě čekala na jejich příjezd.

Světle šedá loď působila jako z nějakého amerického tajného vojenského programu. Jméno vyvedené na zádi ani v nejmenším nenapovídalo, k čemu by loď mohla sloužit.

Mendacium?

Jachta rostla a rostla a Sinskeyová na zadní palubě brzy rozeznala osamělou postavu – nevelkého opáleného muže, který je pozoroval dalekohledem. Když zásobovací loď přirazila k rozměrné rampě pod zádí, muž sešel po sluncem zalitých schůdcích, aby je pozdravil.

„Vítejte na palubě, doktorko Sinskeyová.“ Zdvořile jí potřásl rukou. Dlaně měl jemné a hladké, rozhodně to nebyly dlaně námořníka. „Těší mě, že jste tu. Pojďte prosím za mnou.“

O několik palub níže Sinskeyová zběžně zahlédla řady rušných pracovních kójí. Tahle zvláštní jachta byla ve skutečnosti plná lidí, ale nikdo tu nebyl na dovolené – všichni pracovali.

Na čem?

Také slyšela, jak se mohutné motory jachty probouzejí k životu a začínají čeřit vodu za lodí, která se zároveň dala do pohybu.

Kam plujeme? blesklo jí znepokojeně hlavou.

„Rád bych s doktorkou Sinskeyovou hovořil o samotě,“ pronesl muž k vojákům a krátce pohlédl na Sinskeyovou. „Pokud souhlasíte.“

Elizabeth přikývla.

„Já bych doporučoval,“ vypravil ze sebe Brüder, „aby doktorku Sinskeyovou nejdřív prohlédl palubní lékař. Podávali jsme jí určité –“

„Už jsem v pořádku,“ zarazila ho Sinskeyová. „Opravdu. Ale díky.“

Probošt si Brüdera dlouho měřil pohledem, pak pokynul ke stolku s občerstvením, který pro ně na palubě připravili. „Posilněte se. Budete to potřebovat. Brzy se vracíte na břeh.“

Bez dalších okolků se k agentovi obrátil zády a odvedl Sinskeyovou do elegantní soukromé kajuty a pracovny. Zavřel za sebou dveře.

„Něco k pití?“ zeptal se a ukázal k baru.

Zavrtěla hlavou, dosud zmatená tím celým bizarním plavidlem. Kdo je ten člověk? Co přesně tu dělá?

Její hostitel teď sepjal prsty pod bradou a prohlížel si ji. „Víte o tom, že můj klient Bertrand Zobrist o vás mluvil jako ‚stříbrovlasé fúrii‘?“

„Já jsem pro něj také měla pár pěkných přezdívek.“

Muž na její slova nereagoval, jen přistoupil ke stolu a ukázal na velkou knihu. „Rád bych, abyste se podívala na tohle.“

Sinskeyová se postavila vedle něj a svazek si prohlédla. Dantovo Peklo? Vybavily se jí děsivé obrazy smrti, které jí Zobrist ukázal při jejich setkání v sídle Rady pro zahraniční vztahy.

„Zobrist mi ji daroval před čtrnácti dny. Je v ní věnování.“

Sinskeyová knihu otevřela na titulní straně. Pod ručně psaným textem byl skutečně Zobristův podpis.

Drahý příteli,

děkuji, že jste mi pomohl nalézt cestu.

Svět vám poděkuje též.

Sinskeyové přeběhl mráz po zádech. „Jakou cestu jste mu pomohl nalézt?“

„Nemám ponětí. Nebo přesněji, ještě před pár hodinami jsem neměl.“

„A teď?“

„Teď jsem učinil vzácnou výjimku z pravidel svého protokolu… a kontaktoval jsem vás.“

Sinskeyová za sebou neměla právě snadný den a rozhodně v tuhle chvíli netoužila po konverzaci v hádankách. „Podívejte, vážený pane, já nevím, kdo jste a co na téhle lodi provádíte, ale dlužíte mi vysvětlení. Řekněte mi, proč jste poskytoval útočiště člověku, po kterém pátrala Světová zdravotnická organizace.“

Navzdory jejímu zlostnému tónu muž odpověděl odměřeným šepotem: „Chápu, že my dva jsme po určitou dobu pracovali proti sobě, ale navrhuji, abychom na minulost zapomněli. Co bylo, bylo. Mám dojem, že musíme bezodkladně věnovat pozornost budoucnosti.“

S těmi slovy vytáhl malý červený flashdisk, připojil ho k počítači a pokynul Sinskeyové, ať se posadí. „Tento videozáznam připravil Bertrand Zobrist. Doufal, že ho zítra vypustím do světa.“

Než stačila Sinskeyová něco říct, monitor počítače potemněl a ona uslyšela tiché šplouchání vody. Z černoty se začínaly vynořovat obrysy… vnitřek jakési sluje zalité vodou… snad nějaká podzemní nádrž. Voda však jako by podivně světélkovala, jako by vydávala vlastní narudlou záři.

Šplouchání pokračovalo, kamera se sklonila a začala klesat do vody, přičemž zaostřila na dno pokryté usazeninami. Byla k němu přišroubovaná lesklá obdélníková destička s nápisem, datem a jménem.

NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN

SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Datum odkazovalo na zítřek. Jméno patřilo Bertrandu Zobristovi.

Elizabeth Sinskeyová se otřásla. „Kde to je?“ vykřikla. „Kde to je?“

Probošt dal poprvé najevo určitou známku emocí – zhluboka, zklamaně a znepokojeně si povzdechl. „Doufal jsem, že mi na tuto otázku odpovíte vy, paní Sinskeyová.“

Něco přes kilometr odtud, na nábřežní promenádě Riva degli Schiavoni, se pro davy turistů pozvolna proměňovala scenerie na moři. Každý, kdo se zahleděl pozorněji, si musel všimnout ohromné jachty, která se právě vynořila zpoza výběžku pevniny na východě. Mířila k náměstí svatého Marka.

Mendacium, blesklo znepokojeně hlavou FS-2080.

Šedý trup jachty se nedal s ničím splést.

Probošt se blíží… a času ubývá.

Kapitola 71

Langdon, Sienna a Ferris se proplétali hustým davem na Riva degli Schiavoni, drželi se co nejblíž u vody a po chvíli dorazili na jižní okraj náměstí svatého Marka, kde se piazza stýká s mořem.

Tady byly zástupy turistů téměř neprostupné. Všichni se snažili najít vhodné místo k vyfocení dvou masivních sloupů, které tu náměstí ohraničují, a vytvářeli tak kolem spěchající trojice klaustrofobickou zeď.

Oficiální vstup do města, pomyslel si Langdon ironicky. Věděl, že na tomtéž místě se až do osmnáctého století konaly veřejné popravy.

Na jednom sloupu vstupní brány viděl bizarní sochu svatého Teodora, jak hrdě pózuje se zabitým legendárním drakem, který mu vždycky připomínal spíš krokodýla.

Na vrcholku druhého sloupu stál všudypřítomný symbol Benátek – okřídlený lev s prackou pyšně položenou na otevřené knize s nápisem Pax tibi Marce, evangelista meus (Mír s tebou, Marku, můj evangelisto). Podle legendy tato slova pronesl anděl při příchodu svatého Marka do Benátek a zároveň předpověděl, že tu jednou bude odpočívat jeho tělo. Později Benátčané tuto smyšlenou legendu využili jako záminku k uloupení světcových ostatků z Alexandrie a jejich uložení v bazilice svatého Marka. Okřídlený lev je symbolem města dodnes a narazíte tu na něj na každém rohu.

Langdon ukázal doprava, za sloupy na druhou stranu náměstí. „Kdybych vás ztratil, sejdeme se před vchodem do baziliky.“

Sienna s Ferrisem přikývli a spěšně si začali hledat cestu po okraji davu podél západní zdi Dóžecího paláce. Slavní benátští holubi se zjevně těšili dobrému zdraví, přestože je tu zákon zakazuje krmit – někteří zobali ze země u nohou turistů, jiní nalétávali do venkovních kaváren, aby ukořistili pečivo z nechráněných ošatek a trýznili číšníky ve smokingu.

Toto rozlehlé náměstí, na rozdíl od většiny ostatních v Evropě, nemá tvar čtverce nebo obdélníku, ale písmene L. Kratší rameno – známé jako piazzetta – tvoří spojnici mezi mořem a bazilikou svatého Marka, kde se pod pravým úhlem stáčí doleva do delšího ramena, které se táhne od baziliky ke Correrovu muzeu. Strany delšího ramena překvapivě nejsou rovnoběžné, ale tvoří různoběžník, který se na jednom konci výrazně zužuje. Díky této lunaparkové optické iluzi vypadá náměstí mnohem delší, než ve skutečnosti je; tento dojem ještě umocňuje uspořádání dlaždic, které naznačuje rozmístění původních stánků pouličních trhovců v patnáctém století.

Zatímco Langdon pokračoval vstříc bazilice, spatřil v dálce přímo před sebou třpytící se modrý skleněný ciferník hodin na věži svatého Marka – tentýž orloj, jímž ve filmuMoonraker prohodí James Bond hlavního padoucha.

Teprve teď, když vstoupili na obestavěné náměstí, si Langdon mohl naplno vychutnat další jedinečnou vlastnost tohoto města.

Zvuk.

Vzhledem k tomu, že tu nenajdete automobily, ba prakticky ani žádné jiné motorové dopravní prostředky, se Benátky těší požehnané nepřítomnosti běžného hluku dopravy, podzemní dráhy či sirén, díky čemuž mohou mnohem víc vyniknout přirozené zvuky lidských hlasů, vrkání holubů či houslí vyhrávajících serenády pro hosty venkovních kaváren. Benátky zkrátka znějí úplně jinak než všechna ostatní větší města na světě.

Langdon zvedl zrak od dlouhých podvečerních stínů na dlažbě a zahleděl se na impozantní věž zvonice, jež se tyčila vysoko nad náměstí a vévodila starému panoramatu Benátek. Na horním ochozu se tísnily stovky lidí. Při pouhém pomyšlení, že by mohl být tam nahoře, přeběhl Langdonovi mráz po zádech, honem sklopil zrak a dál se prodíral mořem lidských těl.

Sienna by s Langdonem snadno udržela krok, ale Ferris zůstával pozadu a ona se rozhodla, že se bude držet zhruba uprostřed, aby neztratila ani jednoho z nich. Teď se však vzdálenost mezi nimi začínala zvětšovat a ona se nervózně ohlédla. Ferris si ukázal na prsa, aby naznačil, že nemůže popadnout dech, a pokynul jí, ať jde napřed.

Sienna mu vyhověla, přidala do kroku a Ferrise zakrátko ztratila z očí. Ale zatímco se prodírala davem, pomalu v ní rostl nepříjemný pocit, neurčité podezření, že Ferris zůstal pozadu záměrně – jako by se snažil získat od nich určitý odstup.

Protože ji zkušenosti naučily, že svým instinktům by měla důvěřovat, odbočila do stínu jednoho výklenku a začala prohlížet dav za sebou, zda Ferrise uvidí.

Kam zmizel?!

Vypadalo to, že už za nimi nejde. Sienna sledovala obličeje v davu a pak ho konečně uviděla. K jejímu překvapení se Ferris zastavil a se skloněnou hlavou psal něco na telefonu.

Na tomtéž telefonu, který měl podle jeho vlastních slov vybitou baterii.

Rázem se v ní probudil niterný strach a opět věděla, že mu nemůže důvěřovat.

Ve vlaku mi lhal.

Dál ho pozorovala a přemýšlela, co tam asi dělá. Píše někomu potají zprávu? Hledá něco za jejími zády na internetu? Snaží se rozluštit tajemství Zobristovy básně dřív, než se to podaří Langdonovi se Siennou?

Ať ho k tomu vedlo cokoliv, bylo jisté, že jí bezostyšně lhal.

Nemůžu mu věřit.

Napadlo ji, jestli by ho neměla překvapit a otevřeně ho ze lži obvinit, ale po chvilce váhání se rozhodla, že se raději znovu ztratí v davu, než si jí všimne. Zamířila k bazilice a začala se rozhlížet po Langdonovi. Musím ho varovat, aby Ferrisovi už nic dalšího neprozrazoval.

K bazilice už jí zbývalo jen padesát metrů, když ucítila, jak ji někdo vší silou tahá vzadu za svetr.

Otočila se a ocitla se tváří v tvář Ferrisovi.

Muž s vyrážkou supěl námahou, jak chvátal davem, aby ji dohonil. Najednou z něj vyzařovala zvláštní zběsilost.

„Omlouvám se,“ lapal po dechu. „Ztratil jsem se v davu.“

Jakmile mu Sienna pohlédla do očí, byla si rázem jistá.

Něco před námi tají.

Když Langdon dorazil před baziliku svatého Marka, překvapeně zjistil, že jeho dva společníci za ním nejsou. A stejně ho zaskočila i skutečnost, že před kostelem nečeká fronta turistů. Pak si ale připomněl, že už je pozdě odpoledne a většina turistů – jimž po těžkých těstovinách s vínem k obědu značně ubylo energie – se touto dobou raději prochází po náměstí nebo popíjí kávu, než aby dál vstřebávala historii.

Předpokládal, že Sienna s Ferrisem dorazí každou chvíli, a tak zatím obrátil zrak ke vchodu do baziliky před sebou. Spodní část fasády, které se někdy vyčítá, že skýtá „nevkusné množství přístupů“, je prakticky beze zbytku rozčleněná do pěti zapuštěných portálů, jejichž natěsnané sloupoví, klenuté stropy a dokořán otevřené bronzové dveře vždy působí přívětivým dojmem.

Svatý Marek byl jednou z prvních evropských budov v byzantském slohu a Langdon ho považoval za velmi příjemnou a rozmarnou stavbu. Ve srovnání s odměřenými šedými věžemi katedrály Notre-Dame nebo katedrály v Chartres vypadá Svatý Marek impozantněji, a přece zároveň tak nějak všedněji. Je širší než vyšší, nahoře zakončený pěticí nabílených kupolí, které mu dodávají slavnostní, až nadpozemské vzezření, díky němuž ho nejeden tištěný průvodce přirovnává ke svatebnímu dortu ozdobenému sněhovými pusinkami.

Z výšky nad středovým štítem baziliky shlíží štíhlá socha svatého Marka na náměstí, které rovněž nese jeho jméno. Trojúhelníkový štít, na němž socha stojí, je natřený půlnoční modří a ozdobený zlatými hvězdami. Na tomto barevném pozadí pak spočívá třpytivý maskot města, zlatý okřídlený lev.

A přímo pod ním se nachází jeden z nejslavnějších pokladů Svatého Marka: čtveřice obřích měděných hřebců, kteří se teď leskli v odpoledním slunci.

Koně svatého Marka.

Tito čtyři hřebci nevyčíslitelné hodnoty, jakoby nachystaní ke skoku dolů na náměstí, byli – stejně jako mnoho dalších benátských pokladů – přivezeni během křižáckých výprav z vydrancované Konstantinopole. Další podobně uloupené umělecké dílo bylo k vidění hned pod koňmi v jihozápadním rohu baziliky: tmavě rudá porfyrová plastika známá jako Tetrarchové. Socha proslula tím, že jedné z postav chybí noha, která se ulomila při rabování Konstantinopole ve třináctém století. Jako zázrakem se v roce 1960 podařilo nohu v Istanbulu najít. Benátky o chybějící část sochy oficiálně požádaly, ale turecké úřady poslaly stručnou odpověď: Sochu jste ukradli – svoji nohu si necháme.

„Kupte, pane,“ ozval se ženský hlas a přitáhl Langdonův pohled k zemi.

Korpulentní cikánka mu ukazovala dlouhou tyč, na které měla pověšenou sbírku benátských masek. Většinou šlo o populární stylizované bílé masky volto intero – tedy zakrývající celý obličej –, které často nosí ženy během karnevalu. Sbírka však obsahovala i několik žertovných poloobličejových kolombín, dvě nebo tři bauty se špičatou bradou a jednu morettu bez řemínku. Navzdory té pestrobarevné nabídce upoutala Langdonovu pozornost jediná šedočerná maska na špici tyče, jejíž hrozivé mrtvé oči nad protáhlým nosem jako by zíraly přímo na něj.

Morový doktor. Langdon odvrátil zrak. Nepotřeboval připomínat, proč tu v Benátkách je.

„Kupte,“ pobízela ho cikánka.

Langdon se vlažně usmál a zavrtěl hlavou. „Sono molto belle, ma no, grazie.“

Když se žena obrátila k odchodu, vyprovodil pohledem zlověstnou morovou masku pohupující se nad hlavami davu. Zhluboka si povzdechl a zvedl zrak zpět ke čtyřem měděným hřebcům na balkoně v prvním patře.

A v té chvíli mu to došlo.

Všechny dílky skládanky naráz zapadly na své místo: koně svatého Marka, benátské masky a uloupené poklady Konstantinopole.

„Panebože,“ zašeptal. „To je ono!“

Kapitola 72

Robert Langdon stál jako přikovaný.

Koně svatého Marka!

Tahle velkolepá čtveřice hřebců – s ušlechtilými šíjemi a zdobenými chomouty – v Langdonovi náhle zažehla nečekanou vzpomínku, která, jak si okamžitě uvědomil, mohla vysvětlit jednu zásadní část tajemné básně vepsané do Dantovy posmrtné masky.

Langdon se kdysi zúčastnil svatby dvou známých osobností, pořádané na novohampshirském historickém statku Runnymede – odkud pocházel dostihový kůň Dancer’s Image, jediný diskvalifikovaný vítěz Kentuckého derby. Součástí bohatého zábavného programu pro hosty bylo také představení prominentního jízdního divadelního spolku Za maskou – úžasná podívaná, při níž jezdci v oslnivých benátských kostýmech skrývali své tváře za maskami volto intero. Langdon snad nikdy neviděl větší koně, než byli smolně černí fríští hřebci tohoto divadelního spolku. Mohutná, nádherná zvířata duněla přes pole v jediné změti vlnících se svalů, míhajících se kopyt a metrových hřív, které jim nespoutaně vlály za dlouhými, ladnými šíjemi.

Krása těchto tvorů zanechala v Langdonovi tak hluboký dojem, že si o nich hned po návratu domů začal hledat další informace a zjistil, že toto plemeno s oblibou využívali v boji středověcí králové a poměrně nedávno se ho podařilo zachránit před vyhynutím. Původně bylo známo jako Equus robustus a moderní označení fríský kůň je holdem jeho domovině, nizozemské provincii Frísko, kde se narodil také brilantní umělec M. C. Escher.

Dozvěděl se také to, že statná těla dávných fríských koní inspirovala robustní estetiku koní svatého Marka v Benátkách. Podle informací na internetu byli koně svatého Marka tak krásní, že se stali „nejvíckrát ukradeným uměleckým dílem dějin“.

Langdon se vždy domníval, že toto pochybné prvenství patří Gentskému oltáři, a tak v rychlosti navštívil webovou stránku ARCA, aby si svou teorii ověřil. Sdružení pro vyšetřování zločinů proti umění žádný konkrétní žebříček neuvádělo, ale našel aspoň stručnou historii pohnutého života soch, které tolikrát padly za oběť drancování a rabování.

Čtyři mědění koně byli odlití ve čtvrtém století neznámým řeckým sochařem na ostrově Chios, kde zůstali až do doby, kdy si je Theodosius II. odvezl do Konstantinopole, aby je vystavil v Hippodromu. Během čtvrté křižácké výpravy, když benátské síly Konstantinopoli vyplenily, nařídil vládnoucí dóže odvézt čtyři vzácné sochy lodí až do Benátek, což byl vzhledem k jejich velikosti a váze téměř nesplnitelný úkol. Koně dorazili do Benátek v roce 1254 a byli umístěni před průčelí baziliky svatého Marka.

O více než půl tisíciletí později, v roce 1797, dobyl Benátky Napoleon a koně zabavil. Dal je odvézt do Paříže a vystavit na prominentním místě na vrcholu Vítězného oblouku. Nakonec, po Napoleonově porážce u Waterloo a odchodu do vyhnanství, byli koně z Vítězného oblouku sejmuti a odesláni zpět do Benátek, kde se vrátili na přední balkon baziliky svatého Marka.

Přestože Langdon historii sousoší poměrně dobře znal, objevil na webové stránce ARCA pasáž, která ho zarazila.

Ozdobné chomouty přidali koním na krk až Benátčané v roce 1204, aby zamaskovali, kde sochám kvůli převozu na lodi z Konstantinopole do Benátek museli dočasně uříznout hlavy.

Dóže přikázal, aby koním svatého Marka uřízli hlavy? Langdonovi to tehdy připadalo nemyslitelné.

„Roberte?!“ uslyšel teď Siennino volání.

Probral se ze vzpomínek a obrátil se k Sienně, která se k němu s Ferrisem po boku prodírala davem.

„Ty koně v básni!“ přivítal je Langdon vzrušeně. „Přišel jsem na to!“

„Na co?“ nechápala v první chvíli Sienna.

„Hledáme zrádného dóžete, který dal setnout hlavy koním!“

„Ano?“

„Ta báseň ve skutečnosti nemluví o živých koních!“ Langdon ukázal na průčelí Svatého Marka, kde sloupec slunečních paprsků ozařoval čtyři měděné koně. „Mluví o těchhle koních!“

Kapitola 73

Doktorka Elizabeth Sinskeyová se na palubě lodi Mendacium celá chvěla. Sledovala v proboštově pracovně videozáznam, a přestože v životě viděla už hezkou řádku děsivých věcí, z bizarního krátkého filmu, který Bertrand Zobrist natočil před svou sebevraždou, jí skutečně tuhla krev v žilách.

Na obrazovce před ní se mihotal stín postavy s dlouhým zobanem, dopadající na vlhkou stěnu jakési podzemní sluje. Silueta pyšně vykládala o svém veledíle – o výtvoru zvaném Inferno –, které zachrání svět tím, že výrazně zredukuje lidskou populaci.

No potěš, pomyslela si Sinskeyová. „Musíme…“ začala, ale selhal jí hlas. „Musíme zjistit, kde se to místo nachází. Možná ještě není pozdě.“

„Dívejte se dál,“ řekl jí probošt. „Bude to ještě podivnější.“

Stín masky na mokré stěně se najednou začal zvětšovat, rostl před ní na obrazovce, až se v záběru vynořila i sama postava.

Panebože.

Sinskeyová před sebou měla morového doktora se vším všudy – v černém plášti a hrůzné masce s dlouhým zobanem. Kráčel přímo ke kameře a maska zakrátko vyplnila celou obrazovku, což samo o sobě působilo značně děsivě.

„‚Nejtemnější místa v pekle,‘“ zašeptal, „‚jsou vyhrazena těm, kdo si v časech mravní krize zachovávají neutralitu.‘“

Sinskeyová cítila, jak jí na krku naskakuje husí kůže. Tentýž citát jí Zobrist nechal na přepážce letecké společnosti, když od něj před rokem utekla ze sídla Rady pro zahraniční vztahy.

„Vím,“ pokračoval morový doktor, „že ve mně někteří vidí netvora.“ Odmlčel se a Sinskeyová vycítila, že tahle slova jsou určena jí. „Vím, že mě někteří pokládají za bezcitnou stvůru, která se schovává za maskou.“ Znovu se odmlčel a přistoupil ještě blíž ke kameře. „Ale já mám tvář. A mám i srdce.“

S těmi slovy si sundal masku a stáhl kápi pláště – nastavil obličej objektivu kamery. Sinskeyová ztuhla, zahleděla se do známých zelených očí, které naposledy viděla v příšeří sídla Rady pro zahraniční vztahy. Na obrazovce planuly stejnou vášní a ohněm, ale bylo v nich i něco dalšího – nespoutané zanícení šílence.

„Jmenuji se Bertrand Zobrist,“ pronesl s pohledem upřeným do objektivu.

„A tohle je moje tvář, bez masky, obnažená před celým světem. Pokud jde o mé srdce… kdybych vám ho mohl ukázat na dlani, jako Bůh předložil Dantovo planoucí srdce Beatrici, viděli byste, že překypuje láskou. Tou nejhlubší láskou. K vám všem. A zejména k jednomu člověku.“

Zobrist se přiblížil ještě víc, upřel zrak do kamery a pokračoval šeptem, jako by mluvil k milence.

„Moje lásko,“ zašeptal, „moje nejdražší lásko. Jsi moje blaženost, zhoubce všech mých neřestí, podpora mých ctností, můj spasitel. Spolu jsme leželi nazí v objetí a jedině díky tobě jsem našel cestu přes propast, jedině díky tobě jsem našel sílu pracovat na díle, které jsem právě dokončil.“

Sinskeyová ho s odporem poslouchala.

„Moje lásko,“ pokračoval Zobrist a jeho smutný šepot se ozvěnou rozléhal tím přízračným podzemním prostorem. „Jsi mou inspirací a mým průvodcem, mým Vergiliem a mou Beatricí v jedné osobě, a na výsledku mé práce máš stejný podíl jako já sám. Kdybychom se my dva, milenci pronásledovaní osudem, už nikdy nesetkali, najdu poslední útěchu v tom, že jsem budoucnost zanechal v tvých něžných rukou. Má práce tady dole je u konce. Nadešel čas, abych vystoupil do světa nahoře a opět spatřil světlo hvězd.“

Zobrist domluvil a slovo hvězd ještě chvíli doznívalo uzavřeným prostorem. Potom zcela nevzrušeně natáhl ruku a dotkl se kamery, čímž ukončil nahrávání.

Obrazovka potemněla.

„Ty podzemní prostory,“ pronesl probošt a vypnul monitor. „My je nepoznáváme. Vy?“

Sinskeyová zavrtěla hlavou. Nic podobného jsem nikdy neviděla. Vzpomněla si na Roberta Langdona a napadlo ji, jestli nějak pokročil s luštěním Zobristových hádanek.

„Pokud by to pomohlo,“ dodal probošt, „myslím si, že vím, kdo byl tou Zobristovou láskou.“ Odmlčel se. „Obyčejně vystupuje pod kódovým označením FS-2080.“

Sinskeyová sebou trhla. „FS-2080?“ Byla zjevně v šoku.

Probošt působil stejně zaskočeně. „Vy to označení znáte?“

Sinskeyová nevěřícně přikývla. „Samozřejmě že ho znám.“

Srdce jí bilo jako splašené. FS-2080. Neznala sice totožnost dotyčného, ale bezpečně věděla, co ten kód znamená. Světová zdravotnická organizace sledovala podobná kódová jména už léta.

„Transhumanistické hnutí,“ podotkla. „Slyšel jste o něm?“

Probošt zavrtěl hlavou.

„V jednoduchosti se dá říct,“ začala vysvětlovat, „že transhumanismus je filosofie, podle níž by lidé měli využívat veškerých dostupných technologií k tomu, aby vylepšili svůj vlastní živočišný druh. Přežití nejschopnějších.“

Probošt pokrčil rameny, jako by to na něj neudělalo výraznější dojem.

„Obecně vzato,“ pokračovala Sinskeyová, „se k transhumanistickému hnutí přidávají hlavně zodpovědní jedinci – etičtí vědci, futuristé, vizionáři –, ale stejně jako v mnoha jiných hnutích existuje i zde nevelká militantní frakce, která má pocit, že hnutí nepostupuje dostatečně rychle. Jsou to apokalyptičtí myslitelé, kteří zastávají názor, že se blíží konec, a pokud má lidský druh přežít, musí se někdo odhodlat k drastickým činům.“

„Předpokládám,“ poznamenal probošt, „že k těmhle lidem patřil i Bertrand Zobrist.“

„Jednoznačně,“ potvrdila Sinskeyová. „Stál v čele této frakce. Kromě toho, že byl velmi inteligentní, byl také nesmírně charismatický a jeho články o blížícím se soudném dni daly vzniknout celému kultu transhumanistických fanatiků. Spousta jeho fanatických učedníků dnes používá přesně taková kódová jména, všechna ve stejné podobě – dvě písmena a čtyřmístné číslo –, například DG-2064, BA-2105 nebo to, které jste zmínil.“

„FS-2080.“

Sinskeyová přikývla. „To nemůže být nic jiného než transhumanistický kód.“

„Znamenají ta písmena a čísla něco?“

Sinskeyová kývla k počítači. „Pusťte prohlížeč. Ukážu vám to.“

Probošt se tvářil nejistě, ale přistoupil k počítači a otevřel okno vyhledávače.

„Zadejte ‚FM-2030’,“ řekla Sinskeyová, která mu zůstala stát za zády.

Probošt vyťukal FM-2030 a objevily se odkazy na tisíce webových stránek.

„Otevřete některou,“ pokračovala Sinskeyová.

Probošt klikl hned na první odkaz, který ho zavedl na stránku Wikipedie s fotografií pohledného Íránce – Fereidouna M. Esfandiaryho –, spisovatele, filosofa, futurologa a praotce transhumanistického hnutí. Narodil se v roce 1930 a je mu připisována zásluha o rozšíření transhumanistické filosofie mezi masy; kromě toho prorocky předpověděl oplodňování ve zkumavce, genové inženýrství a globalizaci civilizace.

Esfandiaryho nejodvážnějším tvrzením podle Wikipedie bylo, že se díky novým technologiím dožije sta let, což bylo v jeho generaci ojedinělé. Na důkaz své pevné víry v budoucí technologie si Fereidoun M. Esfandiary změnil jméno na zkratku FM-2030, do níž zakódoval své první dvě iniciály a rok, v němž měl oslavit sté narozeniny. Bohužel v sedmdesáti letech podlehl rakovině slinivky a svého snu nedosáhl, ale na jeho počest si zanícení vyznavači transhumanismu nadále mění jména podle stejné formule jako FM-2030.

Když probošt dočetl, vstal, došel k oknu a dlouze, zadumaně se zahleděl na moře.

„Takže,“ pronesl nakonec tlumeně, jako by přemýšlel nahlas, „láska Bertranda Zobrista – FS-2080 – je zjevně jedním z těchhle transhumanistů.“

„Nepochybně,“ přisvědčila Sinskeyová. „Mrzí mě, že nevím, kdo přesně FS-2080 je, ale –“

„To je právě ono,“ skočil jí do řeči probošt, dosud zahleděný na moře. „Já to vím. Vím naprosto přesně, kdo to je.“

Kapitola 74

Zlato jako by tu bylo rozptýlené i ve vzduchu.

Robert Langdon v životě navštívil spoustu významných katedrál, ale interiér Svatého Marka, přezdívaného Chiesa d’Oro, mu vždy připadal jedinečný. Celá staletí se tvrdilo, že stačí dýchat vzduch „Zlatého kostela“, a budete bohatší. A nebylo to myšleno jen obrazně, ale také doslovně.

Vnitřní obložení sestává z několika milionů prastarých zlatých dlaždic, proto se tvrdilo, že částečky prachu, které se tu vznášejí ve vzduchu, jsou ve skutečnosti drobounké zlaté vločky. Tento poletující zlatý prach a ostré sluneční světlo, které pronikalo velkým západním oknem, vytvářely mocnou atmosféru, jež napomáhala věřícím nejen k duševnímu obohacení, ale – pokud se zhluboka nadechovali – i k obohacení mnohem světštějšímu v podobě pozlacených plic.

V tuto hodinu se sluneční paprsky pronikající západním oknem rozlévaly Langdonovi nad hlavou jako široký, zářivý vějíř nebo jako markýza z oslnivého hedvábí. Ohromeně zalapal po dechu a vycítil, že Sienna s Ferrisem vedle něj reagují podobně.

„Kudy?“ zašeptala Sienna.

Langdon pokynul ke stoupajícímu schodišti. Muzeum se nacházelo v horní části baziliky a jeho součástí byla i obsáhlá expozice věnovaná koním svatého Marka. Nepochyboval, že se jim tu velmi rychle podaří odhalit totožnost tajemného dóžete, který nechal koním uříznout hlavy.

Cestou po schodišti si všiml, že Ferris opět nemůže popadnout dech, a zároveň se pohledem střetl se Siennou; ta už se jeho pozornost snažila upoutat několik minut. Kývla k Ferrisovi a neslyšně naznačila několik slov, kterým Langdon neporozuměl. Tvářila se ostražitě. Než se jí mohl zeptat, co přesně mu chce říct, zvedl k nim oči Ferris, o zlomek vteřiny pozdě, protože Sienna už odvrátila zrak a dívala se přímo na lékaře.

„Zvládnete to?“ zeptala se ho nevinně.

Ferris přikývl a přidal do kroku.

Nadaná herečka, pomyslel si Langdon, ale co se mi snaží sdělit?

Když vystoupali do patra, měli před sebou celou baziliku jako na dlani. Svatostánek měl čtvercový půdorys řeckého kříže, takže působil robustnějším, masivnějším dojmem než podlouhlé obdélníky chrámů svatého Petra nebo Notre-Dame. Protože vzdálenost od chrámové předsíně k oltáři tu byla mnohem kratší, vznikal zároveň dojem snazší přístupnosti.

Na druhou stranu bazilika netoužila působit až příliš přístupně, proto byl oltář umístěný za sloupovou přepážkou, které vévodil impozantní krucifix. Nad oltářem se klenul elegantní baldachýn a jeho součástí byl i jeden z nejcennějších retáblů na světě – slavný Pala d’Oro. Tento rozměrný oltářní obraz z pozlaceného stříbra si své označení „zlaté sukno“ zaslouží snad jen v tom smyslu, že jde o tapisérii „utkanou“ ze starších děl – zejména byzantských smaltovaných medailonů –, uspořádaných v jediném gotickém rámu. Zdobí ho třináct set perel, čtyři sta granátů, tři sta safírů a množství smaragdů, ametystů a rubínů, pročež je retábl, společně s koňmi svatého Marka, považován za jeden z nejcennějších pokladů Benátek.

Z architektonického hlediska je bazilika označení pro jakýkoliv kostel východního, byzantského slohu postavený v Evropě nebo obecně na Západě. Protože Svatý Marek vznikl jako replika Justiniánovy baziliky Svatých apoštolů v Konstantinopoli, působí natolik „východně“, že si podle některých průvodců jeho návštěva nijak nezadá s návštěvou tureckých mešit: velká část z nich totiž původně bývala byzantskými kostely, teprve později přestavěnými na svatyně muslimské víry.

Přestože Langdon by se Svatého Marka s tureckými mešitami nikdy srovnávat neodvážil, musel připustit, že touhu po byzantském umění lze uspokojit i návštěvou tajných místností hned vedle pravé lodi tohoto kostela, v nichž se nachází klenotnice s takzvaným Pokladem svatého Marka: třpytivou sbírkou 283 vzácných ikon, šperků a pohárů získaných při plenění Konstantinopole.

Potěšilo ho, že bazilika není dnes odpoledne tak nacpaná. Byly tu sice davy lidí, ale přinejmenším se mezi nimi dalo volně manévrovat. Proplétal se mezi skupinkami a vedl Ferrise se Siennou k západnímu oknu, kde mohli návštěvníci vystoupit ven a prohlédnout si koně na balkonu. Sice už nepochyboval, že dokážou odhalit totožnost hledaného dóžete, ale pořád mu dělalo starosti, co podniknou potom – jak dotyčného dóžete najdou. Jeho hrobku? Sochu? Pravděpodobně si budou muset nechat od někoho poradit, protože v bazilice samotné, v dolní kryptě a v klenutých hrobkách podél pravé lodi se nacházejí stovky soch.

Langdon si všiml mladé průvodkyně, která právě cosi vykládala skupince turistů, a zdvořile ji přerušil. „Promiňte,“ řekl. „Je tu dnes odpoledne Ettore Vio?“

„Ettore Vio?“ Žena věnovala Langdonovi překvapený pohled. „Sì, certo, ma –“ Zarazila se a v očích jí blesklo poznání. „Lei è Robert Langdon, vero?“ Vy jste Robert Langdon, viďte?

Langdon se trpělivě usmál. „Sì, sono io. Mohl bych prosím mluvit s Ettorem?“

„Sì, sì!“ Žena naznačila své skupince, ať na ni počkají, a kamsi odspěchala.

Langdon a kurátor muzea, Ettore Vio, kdysi společně účinkovali v krátkém dokumentárním filmu o bazilice a byli od té doby v kontaktu. „Ettore o téhle bazilice napsal knihu,“ vysvětlil Langdon Sienně. „Vlastně dokonce několik knih.“

Sienna dosud vypadala podivně nesvá z přítomnosti Ferrise, který se držel těsně u Langdona a následoval ho přes horní patro k západnímu oknu. Odtud se jim naskytl výhled na svalnaté zadní nohy koní, vyrýsované na pozadí odpoledního slunce. Na balkoně se turisté těšili nejen z bezprostředního kontaktu s koňmi, ale i z velkolepého panoramatu náměstí svatého Marka.

„Tady jsou!“ zvolala Sienna a zamířila ke dveřím na balkon.

„Ne tak docela,“ namítl Langdon. „Koně, které vidíme na balkonu, jsou ve skutečnosti repliky. Pravé koně svatého Marka kvůli bezpečí a ochraně před vlivy počasí přestěhovali dovnitř.“

Odvedl Siennu s Ferrisem chodbou k osvětlenému výklenku, kde identická čtveřice hřebců klusala na pozadí cihlových oblouků.

S neskrývaným obdivem pokynul k sochám. „Tady jsou originály.“

Kdykoliv tyto koně viděl zblízka, musel obdivovat, do jakých podrobností mají propracovanou muskulaturu. Dramatický vzhled jejich napjaté kůže ještě podporovala skvostná zlatozelená měděnka, která pokrývala celý povrch soch.

Při pohledu na tyto čtyři dokonale zachované hřebce, kteří v tak dobrém stavu přečkali všechny nástrahy minulosti, si Langdon pokaždé připomněl, jak je důležité chránit významná umělecká díla.

„Ty chomouty,“ řekla Sienna a ukázala na jediné části postroje, které zvířatům zdobily šíje. „Říkal jsi, že je přidali později? Aby zamaskovali šev?“

Langdon už Sienně s Ferrisem stačil povědět, co se o „uříznutých hlavách“ kdysi dočetl na webové stránce ARCA.

„Podle všeho ano,“ přikývl. Přistoupil k informační tabuli umístěné opodál.

„Roberto!“ zahlaholil za nimi přátelský hlas. „To bys mě naštval!“

Langdon se otočil a spatřil, jak se k nim davem prodírá Ettore Vio, žoviální bělovlasý muž v modrém obleku, s brýlemi na řetízku kolem krku. „Chystáš se do Benátek a ani mi nezavoláš?“

Langdon se usmál a potřásl muži pravicí. „Chtěl jsem tě překvapit, Ettore. Vypadáš dobře. Tohle jsou moji přátelé doktorka Brooksová a doktor Ferris.“

Ettore se s nimi pozdravil a pak o krok poodstoupil, aby si pořádně prohlédl Langdona. „Cestuješ s lékaři? Je ti něco? A co to oblečení? Stává se z tebe Ital?“

„Ani jedno,“ zasmál se Langdon. „Přišel jsem si zjistit něco o koních.“

Ettore nevěřícně nadzdvihl obočí. „Copak ono se najde něco, co by slovutný profesor dávno nevěděl?“

Langdon se znovu zasmál. „Potřebuju se dozvědět něco víc o převozu koní během křižáckých výprav. O tom, jak jim uřízli hlavy.“

Ettore Vio se zatvářil, jako kdyby se Langdon zeptal na královniny hemoroidy. „Prokristapána, Roberte,“ zašeptal, „o tomhle se nemluví. Jestli chceš vidět nějaké usekané hlavy, můžu ti ukázat slavnou uťatou hlavu Francesca Bussoneho nebo –“

„Ettore, potřebuju vědět, který benátský dóže nařídil ty hlavy uříznout.“

„Nikdy k tomu nedošlo,“ opáčil Ettore neprůbojně. „Samozřejmě jsem ty historky slyšel, ale z historického hlediska neexistují prakticky žádné doklady o tom, že by některý dóže –“

„Ettore, prosím, kvůli mně,“ přerušil ho Langdon. „Který dóže to podle těch historek byl?“

Ettore si nasadil brýle a zahleděl se na amerického profesora. „Inu, podle těch nepotvrzených historek dal naše koně převézt ten nejmazanější a nejproradnější dóže, jakého kdy Benátky měly.“

„Nejproradnější?“

„Ano, protože všechny podrazil a vehnal je do křižáckých válek.“ V očekávání upíral zrak na Langdona. „Dóže, který za státní peníze vyplul do Egypta, ale pak změnil směr a místo toho se svými vojsky napadl Konstantinopoli.“

To skutečně zní jako zrada, pomyslel si Langdon. „A jak se jmenoval?“

Ettore se zamračil. „Ale no tak, Roberte, já myslel, že světové dějiny jsi studoval.“

„Ano, ale svět je velký a historie dlouhá. Mohl bys mi trochu pomoct.“

„No dobře, poslední nápověda.“

Langdon chtěl něco namítnout, ale vycítil, že by plýtval dechem.

„Tvůj dóže se dožil bezmála stovky,“ řekl Ettore. „Což byl v jeho době téměř zázrak. Podle pověr vděčil za dlouhověkost tomu, že z Konstantinopole zachránil ostatky svaté Lucie a přivezl je zpět do Benátek. Svatá Lucie přišla o zrak, protože –“

„Vyrval zemi slepcovy kosti!“ vyhrkla Sienna a obrátila se k Langdonovi, kterého právě napadlo totéž.

Ettore jí věnoval udivený pohled. „Ano, i tak by se to dalo říct.“

Ferris najednou celý zbledl, jako by se po té dlouhé chůzi přes náměstí a stoupání do schodů ještě nesebral.

„Měl bych ještě dodat,“ pokračoval Ettore, „že dóže svatou Lucii tolik miloval především proto, že byl sám také slepý. V devadesáti letech stál na tomto náměstí, a přestože vůbec nic neviděl, kázal křižákům.“

„Už vím, kdo to byl,“ ozval se Langdon.

„Aby taky ne!“ reagoval s úsměvem Ettore.

Protože Langdonova eidetická paměť lépe pracovala s obrazy než s informacemi vytrženými z kontextu, dospěl k odpovědi díky uměleckému dílu – slavné ilustraci Gustava Dorého zachycující seschlého, slepého dóžete, jak s rukama zdviženýma nad hlavu vyzývá shromážděný dav, ať se přidá ke křižákům. Jasně si vybavoval, jak Doré tuto ilustraci nazval: Dandolo káže o křižácké výpravě.

„Enrico Dandolo,“ prohlásil Langdon. „Dóže, který žil navěky.“

„Finalmente!“ přikývl Ettore. „Už jsem se bál, že ti stárne paměť, příteli.“

„Stárne stejně jako zbytek těla. Je tu pohřbený?“

„Dandolo?“ Ettore zavrtěl hlavou. „Ne, není.“

„Tak kde?“ zeptala se Sienna. „V Dóžecím paláci?“

Ettore si sundal brýle a zamyslel se. „Okamžik. Dóžat bylo tolik, že si přesně nevzpomínám –“

Než mohl větu dokončit, přiběhla k nim vyplašená průvodkyně, odtáhla ho stranou a začala mu šeptat do ucha. Ettore nejprve ztuhl a pak vylekaně došel k zábradlí, aby se podíval do přízemí baziliky. Po chvíli se otočil k Langdonovi.

„Hned jsem zpátky,“ křikl, načež bez dalšího slova odspěchal.

Langdon zmateně přistoupil k zábradlí a také se podíval dolů. Co se tam děje?

Zprvu neviděl nic nezvyklého, jen rojení turistů. Po chvíli si však všiml, že mnozí návštěvníci hledí týmž směrem, k hlavnímu vchodu, kudy do baziliky právě vstoupila početná skupina vojáků v černém, začala se rozptylovat po předsíni a zajišťovat všechny východy.

Vojáci. Langdon pevně sevřel zábradlí.

„Roberte!“ zavolala za ním Sienna.

Langdon dál hleděl na vojáky. Jak nás našli?

„Roberte,“ ozvala se Sienna naléhavěji. „Něco se děje! Pomoz mi!“

Langdon se odvrátil od zábradlí. Její volání o pomoc ho zmátlo.

Kam zmizela?

Za okamžik je oba uviděl – na zemi před koňmi svatého Marka. Sienna klečela u doktora Ferrise, který se zhroutil na zem a držel se za prsa.

Kapitola 75

„Myslím, že má infarkt!“ vykřikla Sienna.

Langdon spěchal k doktoru Ferrisovi nataženému na podlaze. Muž otevíral pusu a marně lapal po dechu.

Co se mu stalo?! Na Langdona toho bylo nějak moc naráz. Do přízemí pronikali vojáci, Ferris tu ležel zhroucený na podlaze a Langdon najednou zůstal jako paralyzovaný, nevěděl, kam se obrátit dřív.

Sienna se sklonila k Ferrisovi, povolila mu kravatu a rozepnula několik horních knoflíků košile, aby se mu snáze dýchalo. Když mu však rozhrnula košili, hlasitě vyjekla, vyskočila na nohy, přikryla si ústa dlaní a odvrávorala několik kroků dozadu. Upřeně hleděla na mužův odhalený hrudník.

Langdon to spatřil také.

Kůže na Ferrisových prsou měla nezvyklou barvu. Po hrudníku se roztahovala hrozivá modročerná skvrna velikosti grepu. Vypadal, jako by ho do prsou trefila dělová koule.

„To je vnitřní krvácení,“ prohlásila Sienna a šokovaně pohlédla na Langdona. „Už se nedivím, že se mu celý den těžko dýchá.“

Ferris zaklonil hlavu, zjevně se snažil promluvit, ale dokázal jen přidušeně zasípat. Kolem se začínali srocovat turisté a Langdon vycítil, že se mu situace brzy vymkne z rukou.

„Dole jsou vojáci,“ varoval rychle Siennu. „Nevím, jak nás našli.“

Výraz překvapení a obav, který se po těch slovech objevil v Siennině tváři, se rychle proměnil v rozhořčení. Pohlédla dolů na Ferrise. „Vy nám celou dobu lžete, je to tak?“

Ferris se znovu pokusil promluvit, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku. Sienna mu v rychlosti prohledala kapsy, vytáhla mobil a peněženku, obojí si schovala, pak se napřímila a vyčítavě se na něj zahleděla.

V té chvíli se davem prodrala postarší Italka a zlostně se na Siennu rozkřikla. „L’hai colpito al petto!“ Naznačila tlak pěstí proti vlastnímu hrudníku.

„Ne!“ odmítla Sienna. „Resuscitace by ho zabila! Podívejte se, jak vypadá!“ Obrátila se k Langdonovi. „Musíme odsud zmizet, Roberte. Hned.“

Langdon pohlédl na Ferrise, který na něj prosebně upíral zrak, jako by se mu snažil něco sdělit.

„Nemůžeme ho tu jen tak nechat!“ namítl zoufale.

„Věř mi,“ prohlásila Sienna. „Tohle není infarkt. A my jdeme. Okamžitě.“

Kolečko turistů bylo čím dál těsnější a z davu se začaly ozývat výkřiky o pomoc. Sienna překvapivou silou popadla Langdona za paži a odtáhla ho pryč od toho chaosu, na čerstvý vzduch na balkon.

V první chvíli ho oslepilo slunce. Viselo mu přímo před očima, pomalu klesalo k západnímu konci náměstí svatého Marka a zalévalo celý balkon zlatavým světlem. Sienna nasměrovala Langdona doleva a společně se na terase v prvním patře baziliky propletli mezi turisty, kteří se vyšli ven pokochat výhledem na náměstí a na repliky koní svatého Marka.

Zatímco spěchali podél průčelí, měli přímo před sebou výhled na lagunu. Langdonovu pozornost upoutala nezvyklá silueta na hladině – ultramoderní jachta, která vypadala jako nějaká futuristická válečná loď.

Než se nad tím stačil zamyslet, Sienna ho znovu nasměrovala doleva, podél balkonu do jihozápadního rohu baziliky k „Vývěsním dveřím“ – přístavku, který spojuje baziliku s Dóžecím palácem. Jméno si vysloužily tím, že se na ně vyvěšovaly nové dóžecí dekrety, aby si je veřejnost mohla přečíst.

Nebyl to infarkt? Langdon před očima pořád viděl Ferrisův modročerný hrudník a najednou měl strach poslechnout si od Sienny skutečnou diagnózu. Navíc se zdálo, že se mezi nimi cosi změnilo a Sienna už Ferrisovi nedůvěřuje. Proto se předtím snažila upoutat moji pozornost?

Náhle se zarazila a vyklonila se přes elegantní balustrádu, aby se mohla zahledět do odloučeného kouta náměstí hluboko dole.

„Zatraceně,“ vypravila ze sebe. „Jsme výš, než jsem si myslela.“

Zůstal na ni zírat. Chtěla jsi snad seskočit, nebo co?!

Tvářila se vyděšeně. „Nesmíme se nechat chytit, Roberte.“

Langdon se obrátil zpět k bazilice a zadíval se na prosklené těžké dveře z tepaného železa přímo před sebou. Oběma směry tudy proudili turisté, a pokud se Langdon nepletl, vedly tyto dveře do muzea v zadní části baziliky.

„Obsadili všechny východy,“ podotkla Sienna.

Langdon se zamyslel nad možnými únikovými cestami a přišel jen na jednu. „Myslím, že jsem uvnitř zahlédl něco, co by mohlo náš problém vyřešit.“

Zatím sice neměl žádný konkrétní plán, ale odvedl Siennu zpět do baziliky. Postupovali po okraji muzea, aby se drželi z dohledu, mezi hloučky návštěvníků, z nichž mnozí teď obraceli zrak šikmo přes otevřený prostor hlavní chrámové lodě k hloučku kolem Ferrise. Langdon zahlédl tu rozčilenou Italku, jak dvěma vojákům v černém ukazuje na balkon, kudy spolu se Siennou unikli.

Budeme si muset pospíšit, blesklo mu hlavou, pak přelétl zrakem po stěnách a konečně vedle rozsáhlé expozice tapisérií spatřil to, co hledal.

Zařízení na zdi bylo sytě žluté s varovnou červenou nálepkou: ALLARME ANTINCEDIO.

„Požární hlásič?“ podivila se Sienna. „O tom jsi mluvil?“

„Můžeme vyklouznout v davu.“ Langdon natáhl ruku a vzal za páku alarmu. To bude poprask. Nechtěl moc dlouho otálet, aby si to ještě nerozmyslel, proto vší silou zatáhl za páku a zřetelně viděl, jak mechanismus roztříštil skleněný váleček uvnitř.

Sirény a pozdvižení, které očekával, se však nedostavily.

Jen ticho.

Zatáhl znovu.

Nic.

Sienna na něj zírala, jako by se pomátl. „Roberte, jsme v kamenné bazilice nacpané turisty! Vážně si myslíš, že jsou tyhle požární hlásiče aktivní, když tu kdejaký vtipálek může –“

„Samozřejmě! Ve Státech požární zákony jasně říkají –“

„Jsi v Evropě. My nemáme tolik právníků.“ Ukázala přes Langdonovo rameno. „A navíc už nemáme ani čas.“

Langdon se obrátil k proskleným dveřím, kterými sem před okamžikem vešli, a uviděl, jak z balkonu spěšně vstupují dva vojáci a nesmlouvavýma očima prohledávají místnost. V jednom z nich poznal svalnatého muže, který po nich střílel, když na skútru prchali ze Siennina bytu.

Protože neměli mnoho možností, vyklouzli na uzavřené točité schodiště, které vedlo zpět do přízemí. Když seběhli dolů, zastavili se na chvíli ve stínu pod schodištěm. Na protější straně baziliky několik vojáků střežilo východy a soustředěně pročesávalo zrakem okolní davy.

„Jakmile odsud vylezeme, tak nás uvidí,“ podotkl Langdon.

„Ty schody vedou dál dolů,“ zašeptala Sienna a ukázala na šňůru s cedulkou ACCESSO VIETATO, zahrazující vstup na další část schodiště, které v ještě strmější spirále klesalo kamsi do neproniknutelné tmy.

To není dobrý nápad, pomyslel si Langdon. Podzemní krypta bez východu.

Jenže Sienna už byla za šňůrou a tápala točitým tunelem dolů do nicoty.

„Je tu otevřeno,“ zašeptala po chvíli.

To Langdona nepřekvapilo. Hrobka svatého Marka se od jiných odlišovala tím, že fungovala zároveň i jako kaple, v níž se v přítomnosti ostatků svatého Marka pravidelně konaly bohoslužby.

„Myslím, že sem dopadá denní světlo!“ zašeptala Sienna.

Jak je to možné? Langdon si vybavil své předchozí návštěvy v těchto posvátných podzemních prostorech a usoudil, že Sienna nejspíš vidí lux aeterna – elektrické světlo, které zůstává rozsvícené na hrobce svatého Marka uprostřed krypty. Vtom však nad sebou uslyšel kroky a neměl čas na další přemýšlení. Honem překročil šňůru, co nejopatrněji, aby se jí nedotkl, pak položil dlaň na stěnu z hrubě opracovaných kamenů a začal si po hmatu hledat cestu točitým tunelem.

Sienna na něj čekala pod schody. Za ní se dala ve tmě matně rozeznat krypta. Šlo o podzemní místnost se znepokojivě nízkým stropem podepřeným starobylými sloupy a cihlovými klenbami. Na těchhle sloupech spočívá tíha celé baziliky, uvědomil si Langdon, na něhož by i bez téhle informace doléhala klaustrofobická stísněnost okolního prostoru.

„Vidíš?“ zašeptala Sienna, jejíž tvář mdle ozařovalo tlumené denní světlo. Ukázala k několika malým, klenutým světlíkům vysoko ve zdi.

Jistě, světlíky. Langdon na jejich přítomnost úplně zapomněl. Byly zbudovány tak, aby do krypty přiváděly jasné světlo a čerstvý vzduch, a tvořily je hluboké šachty, které sem vedly z náměstí svatého Marka. Sklo v oknech bylo vyztužené pevným kováním ve tvaru patnácti propojených kruhů, a ačkoliv Langdon předpokládal, že se okna dají zevnitř otevřít, nacházela se nad jejich hlavami a byla velmi těsná. A i kdyby se jim nějak podařilo prolézt oknem do šachty, stejně by nedokázali vyšplhat vzhůru, protože šachty byly přes tři metry hluboké a nahoře přikryté těžkými bezpečnostními mřížemi.

V mdlém světle, které sem pronikalo zvenčí, působila krypta svatého Marka jako les za svitu měsíce – hustý porost sloupů připomínajících kmeny stromů, jež vrhaly dlouhé a těžké stíny. Langdon obrátil zrak ke středu krypty, kde na hrobce svatého Marka hořela osamělá svíce. Světec, jehož jméno bazilika nese, odpočíval v kamenném sarkofágu za oltářem, před nímž se nacházely řady lavic pro těch pár šťastlivců, jimž se dostane pozvání k bohoslužbě zde v samém srdci benátského křesťanství.

Zničehonic se vedle Langdona objevilo nevelké světélko a on uviděl, že Sienna drží v ruce zapnutý Ferrisův mobil.

To ho zaskočilo. „Ferris přece říkal, že má vybitou baterii!“

„Lhal,“ odpověděla Sienna a dál ťukala na klávesnici. „O spoustě věcí.“ Zamračila se na telefon a zavrtěla hlavou. „Není tu signál. Myslela jsem si, že třeba dokážu zjistit polohu hrobky Enrica Dandola.“ Popošla k jednomu světlíku a zvedla mobil až k oknu, zda nechytí signál aspoň tam.

Enrico Dandolo, připomněl si Langdon. Kvůli nečekanému útěku zatím neměl čas se nad dóžetem pořádně zamyslet. Navzdory nebezpečné situaci, v níž se teď ocitli, návštěva Svatého Marka skutečně splnila svůj účel – odhalili díky ní totožnost zrádného dóžete, který dal koním setnout hlavy a vyrval zemi kosti slepce.

Bohužel neměl nejmenší tušení, kde by se mohla nacházet Dandolova hrobka, a zřejmě to nevěděl ani Ettore Vio. Zná každou píď téhle baziliky a pravděpodobně i Dóžecího paláce. Skutečnost, že si Ettore na umístění Dandolovy hrobky okamžitě nevzpomněl, naznačovala, že hrobka s největší pravděpodobností v bazilice ani v paláci není.

Tak kde je?

Langdon pohlédl na Siennu, která si mezitím přitáhla pod světlík jednu kostelní lavici a vylezla na ni. Odjistila okno, otevřela ho a držela Ferrisův telefon přímo v šachtě.

Shora teď do krypty začaly pronikat zvuky z náměstí a Langdona najednou napadlo, jestli by se odsud přece jen nemohli dostat. Za lavicemi stála řada skládacích židliček a Langdon měl dojem, že by jednu z nich dokázal zvednout do světlíku. Možná se horní mříže dají také odemknout zevnitř.

Vyrazil přítmím k Sienně. Udělal jen pár kroků, když vtom dostal takovou ránu do čela, že se málem skácel na záda. Zhroutil se na kolena a pár okamžiků čekal na další útok. Pak si uvědomil, že žádný nepřijde, a v duchu si vynadal, jak mohl zapomenout, že jeho metr osmdesát vysoká postava značně přesahuje výšku klenby vybudované před tisícem let pro lidi mnohem menšího průměrného vzrůstu.

Zatímco klečel na tvrdých kamenech a čekal, až mu přestane hučet v hlavě, zjistil, že má přímo před očima nápis na podlaze.

Sanctus Marcus.

Dlouho od něj nemohl odtrhnout oči. Nezaskočilo ho ani tak jméno svatého Marka jako spíš jazyk, v němž bylo napsáno.

Latina.

Poté, co byl celý den obklopený moderní italštinou, ho trochu zmátlo, když spatřil jméno svatého Marka napsané latinsky. Okamžitě mu to připomnělo, že v době Markovy smrti byla společným jazykem římské říše právě dnes už mrtvá latina.

A pak ho napadlo ještě něco.

Na začátku třináctého století – v dobách Enrica Dandola a čtvrté křížové výpravy – byla latina pořád ještě jazykem mocných. Benátský dóže, který přinesl římské říši velkou slávu tím, že dobyl Konstantinopoli, by v žádném případě nebyl pohřben pod jménem Enrico Dandolo, ale pod latinským jménem, které používal.

Henricus Dandolo.

A jakmile si tohle uvědomil, zasáhla ho jako blesk jedna dávno zapomenutá vzpomínka. Přestože v tu chvíli klečel v kapli, byl si jistý, že nejde o boží vnuknutí. To spíš určitý vizuální vjem umožnil, aby se mu v mysli spojily dvě věci dohromady. Obraz, který se vynořil z hlubin Langdonovy paměti, obsahoval Dandolovo latinské jméno, vytesané do staré mramorové desky zasazené do zdobně dlážděné podlahy.

Henricus Dandolo.

Jakmile se mu prostý nápis na hrobce dóžete vybavil, Langdon zatajil dech. Já jsem tam byl. Přesně, jak pravila báseň, byl Enrico Dandolo skutečně pohřbený ve zlatém muzeu – museionu boží moudrosti –, ale nešlo o baziliku svatého Marka.

Když si uvědomil pravdu, pomalu se vyškrábal zpátky na nohy.

„Nemůžu chytit signál,“ informovala ho Sienna, která právě slezla ze světlíku a blížila se k němu.

„Už ho ani nepotřebuješ,“ vypravil ze sebe Langdon. „Ten zlatý museion boží moudrosti…“ Zhluboka se nadechl. „Spletl jsem se.“

Sienna zbledla. „Neříkej mi, že jsme ve špatném muzeu.“

„Kdyby jen to,“ zašeptal Langdon. Pokoušely se o něj závratě. „Jsme ve špatné zemi, Sienno.“

Kapitola 76

Cikánka prodávající benátské masky si na náměstí svatého Marka právě udělala na chvíli přestávku a opřela se o vnější zeď baziliky, aby si trochu odpočinula. Jako vždy obsadila své oblíbené místo – malý výklenek mezi dvěma kovovými rošty v dláždění. Mohla tu v klidu odložit své těžké zboží a sledovat slunce klesající k obzoru.

Za ta léta už na náměstí svatého Marka viděla ledacos, ale bizarní dění, které teď upoutalo její pozornost, se neodehrávalo ani tak na náměstí, jako spíš pod ním. Když ji vylekaly zvuky ozývající se u jejích nohou, nakoukla do úzké, zhruba tři metry hluboké šachty pod mříží. Okno na samém dně bylo otevřené a teď se v něm objevila skládací židle, kterou kdosi vyzvedl do šachty.

K cikánčině překvapení následovala po židli hezká blondýnka s vlasy staženými do culíku, jíž zjevně někdo pomáhal vyšplhat oknem do těsného otvoru.

Blondýna se postavila na židli, a když zvedla hlavu, zjevně ji zaskočilo, že za mříží vidí hlavu cikánky. Položila si prst na rty a nervózně se pousmála. Pak rozložila židli, stoupla si na ni a natáhla ruce k mříži.

Na to jsi moc malá, pomyslela si cikánka. A co to tam dole vůbec vyvádíš?

Blondýna slezla ze židle a dala se do řeči s někým v podzemí budovy. Přestože vedle židle nebylo dost místa téměř ani pro ni samotnou, pokusila se uhnout co nejvíc stranou, aby v těsné šachtě udělala místo pro dalšího člověka – vysokého, tmavovlasého muže v pěkném obleku, který za ní vyšplhal z podzemí baziliky.

Také on hned zvedl hlavu a spatřil za železnou mříží cikánku. Potom si s blondýnou nemotorně vyměnil místo a vylezl na vratkou židli. Byl vyšší, a když se natáhl, dokázal odjistit bezpečnostní zástrčku pod mříží. Vytáhl se na špičky, chytil oběma rukama mříž a zatlačil. Mříž se o pár centimetrů nadzvedla, ale pak ji musel položit zpět.

„Può darci una mano?“ zavolala blondýna na cikánku.

Pomoct vám? podivila se prodavačka masek, která neměla nejmenší chuť se do něčeho zaplést. Co to vůbec provádíte?

Blondýna vytáhla pánskou peněženku, vyndala z ní stoeurovou bankovku a zamávala s ní na cikánku. Tolik si prodavačka nevydělala ani za tři dny. Byla však zvyklá smlouvat, proto zavrtěla hlavou a ukázala dva prsty. Blondýna přidala druhou bankovku.

Cikánce se nechtělo věřit vlastnímu štěstí. Zdráhavě pokrčila rameny na souhlas, pak co nejlhostejněji přidřepla a popadla mříž. Pohlédla muži do očí, aby věděla, kdy má zabrat.

Jakmile muž znovu zatlačil, cikánka napjala paže zocelené léty nošení těžkého zboží a mříž se vyhoupla vzhůru. Ale jen napůl cesty. Ve chvíli, kdy už si cikánka myslela, že se jim to podaří, se pod ní ozvala hlasitá rána a muž zmizel – skládací židle se pod ním propadla a on se zřítil do šachty.

Železná mříž jí rázem ztěžkla v rukou a cikánka už měla dojem, že ji bude muset pustit, ale příslib dvou set euro jí dodal nečekanou sílu, takže se jí přece jen podařilo zvednout mříž až ke zdi baziliky, kde ji s hlasitým rachotem opřela.

Zadýchaně pak nakoukla do šachty na skrumáž dvou propletených těl a rozbité židle. Když se muž vyškrábal na nohy a oprášil se, hned k němu natáhla ruku pro peníze.

Žena s culíkem vděčně přikývla a zvedla bankovky nad hlavu. Jenže cikánka tak daleko nedosáhla.

Dej je tomu chlapovi.

Najednou k ní z šachty dolehl nový hluk – zlostné hlasy z nitra baziliky. Muž se ženou se vyplašeně otočili a odtáhli se od okna.

Potom nabraly události nový spád.

Tmavovlasý muž převzal velení, shrbil se a pevným hlasem přikázal ženě, ať si mu jednou nohou stoupne do spojených dlaní. Když to udělala, vyzdvihl ji vzhůru. Blondýna vzala bankovky do zubů, aby měla volné ruce. Přidržovala se stěn šachty, natahovala ruce vzhůru a muž ji zvedal výš a výš, dokud se nechytila okraje.

S ohromným úsilím se vytáhla na náměstí, jako kdyby lezla z plaveckého bazénu. Strčila peníze do ruky cikánce a hned poklekla u šachty a natáhla se pro muže.

Příliš pozdě.

Do šachty jako zmítající se chapadla nějaké hladové příšery pronikly dva páry svalnatých paží v dlouhých černých rukávech, sevřely mužovy nohy a stáhly ho do okna.

„Uteč, Sienno!“ vykřikl vzpouzející se muž. „Běž!“

Cikánka si všimla, jak si ještě na okamžik vyměnili zmučený, lítostivý pohled. A pak bylo po všem.

Muže hrubě stáhli oknem a zmizel v přízemí baziliky.

Blondýna šokovaně hleděla dolů, do očí se jí draly slzy. „Moc mě to mrzí, Roberte,“ zašeptala. Pak, po krátké odmlce, dodala: „Všechno.“

V následujícím okamžiku se otočila a vrhla se do davu. Rozeběhla se úzkou uličkou Merceria dell’Orologio a během chvilky se poskakující culík blonďatých vlasů ztratil kdesi v centru Benátek.

Kapitola 77

Roberta Langdona přivedlo zpátky k vědomí tiché šplouchání vody. Ucítil ostrý pach dezinfekce smíšený se slaným mořským vzduchem a měl dojem, že se s ním celý svět houpe.

Kde to jsem?

Připadalo mu, že teprve před pár okamžiky zoufale bojoval o život proti silným pažím, které ho stáhly ze světlíku zpět do krypty. Teď pod sebou překvapivě necítil studenou dlažbu Svatého Marka, ale jakousi měkkou matraci.

Otevřel oči a rozhlédl se – malá, hygienicky čistá místnost s jediným oknem. Houpání nezmizelo.

Jsem na lodi?

V posledních okamžicích, které se Langdonovi vybavovaly, ležel přimáčknutý na podlaze krypty a voják v černém, který mu klečel na hrudníku, na něj zasyčel: „Přestaňte se bránit!“

Langdon z plných plic zařval o pomoc, ale vojáci mu hned zacpali ústa.

„Musíme ho odsud dostat,“ prohlásil jeden z nich.

Druhý zdráhavě přikývl. „Udělej to.“

Langdon ucítil, jak mu silné prsty zkušeně prohmatávají tepny a žíly na krku. Když našly konkrétní místo na krkavici, soustředěně, mocně na ně zatlačily. Langdonovi se během několika vteřin zakalil zrak a cítil, že následkem nedostatku kyslíku v mozku omdlévá.

Oni mě zabijí, blesklo mu ještě hlavou. Přímo tady vedle hrobky svatého Marka.

Pohltila ho tma, ale nebyla úplná, spíš jen záplava šedi protkaná nejasnými tvary a zvuky.

Neměl ponětí, kolik času od té chvíle uplynulo, ale svět pomalu začínal znovu dostávat jasné obrysy. Zdálo se, že je v jakési lodní nemocnici. Sterilní prostředí a pach izopropylalkoholu v něm vyvolávaly zvláštní pocit déjà vu – jako by se vrátil na samý začátek, kdy se včera večer probral na nemocničním lůžku s pouhými útržky vzpomínek.

Okamžitě si začal dělat starosti o Siennu a její bezpečí. Dosud před sebou viděl její světle hnědé oči vyplněné výčitkami a úzkostí. Doufal, že se jí podařilo utéct a bezpečně se dostane z Benátek.

Jsme ve špatné zemi, řekl jí, když si šokovaně uvědomil, kde se nachází hrobka Enrica Dandola. Záhadný museion boží moudrosti z básně vůbec nebyl v Benátkách, ale daleko odtud. Přesně, jak Dantův text varoval, význam byl skrytý „pod závojem veršů divné básně“.

Langdon chtěl Sienně všechno vysvětlit, jakmile uniknou z krypty, jenže k tomu nedostal příležitost.

Ví jen to, že jsem selhal.

Cítil, jak se mu svírá žaludek.

A Zobristovu pandemii jsme nezastavili. Pořád čeká… v takové dálce.

Z chodby vedoucí k jeho nemocničnímu pokoji zaslechl těžké kroky, a když se otočil, uviděl, že k jeho lůžku přichází muž v černém. Byl to tentýž svalnatý voják, který ho v kryptě přimáčkl k zemi. Měl chladný pohled. Instinkty Langdonovi napovídaly, že by se měl pokusit tomu muži uniknout, ale nebylo kam. Můžou si se mnou dělat, co se jim zlíbí.

„Kde to jsem?“ zeptal se co nejvzdornějším hlasem.

„Na jachtě kotvící u Benátek.“

Všiml si odznaku na vojákově uniformě – glóbus obkroužený písmeny ECDC. Nikdy dřív tenhle symbol ani tu zkratku neviděl.

„Potřebujeme od vás jisté informace,“ pronesl voják, „a nemáme moc času.“

„Proč bych vám měl něco říkat?“ opáčil Langdon. „Málem jste mě zabil.“

„To ani zdaleka. Použil jsem znehybňovací techniku z džuda, zvanou šime waza. Neměl jsem v úmyslu vám ublížit.“

„Ráno jste po mně střílel!“ nedal se Langdon, jemuž se jasně vybavilo, jak se od Siennina uhánějícího skútru odrazila kulka. „Jen o fous jste minul moje záda!“

Muž přimhouřil oči. „Kdybych vás skutečně chtěl trefit do zad, tak jsem vás trefil. Jedinkrát jsem vystřelil, abych se pokusil prorazit zadní pneumatiku vašeho skútru a zabránit vám v útěku. Dostal jsem rozkaz navázat s vámi kontakt a zjistit, proč jste se pro všechno na světě najednou začal chovat tak nevypočitatelně.“

Než si Langdon mohl jeho vysvětlení pořádně přebrat, vešli do místnosti další dva vojáci a přistoupili k lůžku.

Mezi nimi kráčela žena.

Zjevení.

Éterická a nadpřirozená.

Langdon v ní okamžitě poznal postavu ze svých halucinací. Žena před ním byla krásná, měla dlouhé stříbrné vlasy a lazuritový amulet. Protože si ji dosud pamatoval jen na děsivém pozadí umírajících lidských těl, chvíli mu trvalo, než uvěřil, že tu před ním stojí skutečná, z masa a kostí.

„Pane profesore Langdone,“ pronesla s unaveným úsměvem, když došla k jeho lůžku. „Jsem ráda, že se vám nic nestalo.“ Posadila se a změřila mu puls. „Slyšela jsem, že trpíte amnézií. Pamatujete si mě?“

Chvíli si ji prohlížel. „Viděl jsem vás ve snech, ale nevzpomínám si, že bychom se někdy setkali.“

Žena se k němu s chápavým výrazem sklonila. „Jmenuji se Elizabeth Sinskeyová. Jsem ředitelkou Světové zdravotnické organizace a najala jsem vás, abyste mi pomohl najít –“

„Mor,“ vypravil ze sebe Langdon. „Stvořený Bertrandem Zobristem.“

Sinskeyová přikývla a hned působila o něco optimističtěji. „Takže si vzpomínáte?“

„Ne, probudil jsem se v nemocnici s takovým zvláštním malým projektorem a od té chvíle mě pronásledovaly vize, ve kterých jste mi říkala, ať hledám a naleznu. Což jsem se také snažil dělat, zrovna když se mě tihle muži pokusili zabít.“ Langdon kývl k vojákům.

Ten svalnatý se naježil a chystal se odpovědět, ale Elizabeth Sinskeyová ho zdviženou rukou umlčela.

„Nepochybuji, že jste velmi zmatený, pane Langdone,“ pokračovala vlídně. A protože jsem vás do toho sama zatáhla, mám teď hrozné výčitky. Jsem neuvěřitelně vděčná, že jste v bezpečí.“

„V bezpečí?“ opáčil Langdon. „Jsem vězněm na nějaké lodi!“ A vy zrovna tak!

Stříbrovlasá žena chápavě pokývala hlavou. „Obávám se, že následkem amnézie pro vás bude řada věcí, které se vám chystám říct, značně matoucí. Ale čas se bohužel krátí a spousta lidí potřebuje vaši pomoc.“

Zaváhala, jako by si nebyla jistá, zda má pokračovat. „Ze všeho nejdřív,“ pronesla, „se prosím snažte pochopit, že agent Brüder a jeho oddíl se vám nikdy nesnažili ublížit. Měli přísný rozkaz obnovit s vámi kontakt – za každou cenu a všemi dostupnými prostředky.“

„Obnovit? Já si nevzpomínám –“

„Prosím, pane Langdone, jen poslouchejte. Všechno vám objasním. Slibuji.“

Langdon se položil na nemocniční lůžko a nechal doktorku Sinskeyovou mluvit, přestože měl hlavu plnou zmateně vířících myšlenek.

„Agent Brüder a jeho muži tvoří pozorovací a zásahový oddíl. Fungují pod záštitou Evropského střediska pro prevenci a kontrolu nemocí.“

Langdon pohlédl na odznaky ECDC na jejich uniformách. Středisko pro prevenci a kontrolu nemocí?

„Jeho skupina,“ pokračovala Sinskeyová, „se specializuje na odhalování a zneškodňování nakažlivých nemocí. V podstatě je to taková jednotka rychlého nasazení pro zmírnění akutních zdravotních rizik velkého rozsahu. Největší nadějí na odhalení Zobristovy nákazy jste pro nás vy, a tak když jste se ztratil, požádala jsem zásahový oddíl, aby vás znovu našli. Do Florencie jsem je povolala já.“

Langdon byl v šoku. „Tihle vojáci pracují pro vás?“

Přikývla. „Půjčila jsem si je od ECDC. Když jste včera v noci zmizel a přestal jste komunikovat, mysleli jsme, že se vám něco stalo. Nevěděli jsme, jestli jste naživu – až do rána, kdy si naši technici všimli, že jste si prohlížel svoji poštu na Harvardu. V té době jsme si vaše chování nedovedli vysvětlit jinak, než že jste přešel na druhou stranu, že jste se nejspíš nechal zlákat vysokou finanční odměnou, abyste nákazu našel pro někoho jiného.“

Langdon zavrtěl hlavou. „To je absurdní!“

„Ano, připadalo nám to jako nepravděpodobný scénář, ale bylo to jediné logické vysvětlení – a protože je v sázce tolik, nehodlali jsme nic riskovat. Pochopitelně nás ani ve snu nenapadlo, že jste ztratil paměť. Když jsme zjistili, že jste se přihlásil na svůj harvardský e-mailový účet, vystopovali jsme IP daného počítače až do jistého bytu ve Florencii a vyrazili jsme tam. Jenže vy jste unikl na skútru – s nějakou ženou, což ještě zvýšilo naše podezření, že pracujete pro někoho jiného.“

„Projeli jsme přímo kolem vás!“ vypravil ze sebe přiškrceně Langdon. „Seděla jste vzadu v černé dodávce, obklopená vojáky. Myslel jsem, že vás zajali! A připadalo mi, že nejste při smyslech, jako kdyby vám něco píchli.“

„Vy jste nás viděl?“ Doktorku Sinskeyovou to zjevně zaskočilo. „Překvapivě máte pravdu, opravdu mi něco píchli.“ Odmlčela se. „Ale jen proto, že jsem je o to sama požádala.“

Langdon ničemu nerozuměl. Sama je požádala, aby ji zdrogovali?

„Nejspíš si na to nevzpomenete,“ pokračovala Sinskeyová, „ale když jsme přistáli ve Florencii, změnil se tlak a já jsem dostala poziční závrať – jde o postižení středního ucha, které u mě někdy bývá tak silné, že se dá přirovnat k záchvatu. Jde o krátkodobý stav a není nijak vážný, ale člověku se tak točí hlava a trpí tak silnou nevolností, že se nedokáže ani sám postavit. Obyčejně si jdu lehnout a přečkám závrať v posteli, což samozřejmě v této krizové situaci nešlo, tak jsem si sama naordinovala pravidelné injekce metoklopramidu, abych nezvracela. Vedlejším účinkem tohoto léku je výrazná mátožnost, ale přinejmenším jsem mohla řídit celou operaci po telefonu z dodávky. Chtěli mě odvézt do nemocnice, ale já jim řekla, že to dovolím teprve tehdy, až vás znovu získají na naši stranu. Naštěstí mě závrať během letu do Benátek konečně přešla.“

Langdon ležel celý zdrcený na lůžku. Celý den prchám před Světovou zdravotnickou organizací – před lidmi, kteří mě na tenhle úkol najali!

„Teď se musíme soustředit, pane Langdone,“ navázala naléhavě Sinskeyová. „Zobristův mor… máte ponětí, kde je?“ S napjatým očekáváním se na něj zahleděla. „Nezbývá moc času.“

Je daleko, chtěl říct Langdon, ale bůhvíproč se zarazil. Vzhlédl k Brüderovi, který po něm ráno vystřelil a před chvílí ho málem uškrtil. Situace se měnila tak rychle, že už nevěděl, komu může věřit.

Sinskeyová se k němu naléhavě naklonila. „Domníváme se, že nákaza je někde tady v Benátkách. Je to tak? Povězte nám kde a já vyšlu na břeh oddíl.“

Langdon zaváhal.

„Pane Langdone!“ štěkl na něj netrpělivě Brüder. „Něco evidentně víte! Tak nám to proboha řekněte! Vy nechápete, co se jinak stane?“

„Agente Brüdere!“ otočila se k němu zlostně Sinskeyová. „To by stačilo,“ usadila ho, obrátila se zpátky k Langdonovi a klidnějším hlasem pokračovala. „Vzhledem k tomu, čím jste si prošel, je naprosto pochopitelné, že jste dezorientovaný a nevíte, komu můžete věřit.“ Odmlčela se a upřeně se mu zahleděla do očí. „Jenže náš čas se krátí a já vás prosím, abyste věřil mně.“

„Může Langdon vstát?“ zeptal se nový hlas.

Ve dveřích se objevil drobný, upravený snědý muž. Zkušeně a nevzrušeně si Langdona prohlížel, ale z jeho očí vyzařovalo nebezpečí.

Sinskeyová Langdonovi pokynula, ať vstane. „Tohle je člověk, se kterým bych raději neměla nic společného, ale situace je tak vážná, že nemám na vybranou.“

Langdon nejistě přehodil nohy přes okraj postele a postavil se. Pár okamžiků mu trvalo, než získal rovnováhu.

„Pojďte za mnou,“ řekl muž a vykročil ke dveřím. „Musím vám něco ukázat.“

Langdon se nehnul z místa. „Kdo jste?“

Muž se zastavil a sepjal dlaně. „Na jménech tolik nezáleží. Můžete mi říkat probošt. Řídím organizaci, která bohužel pomáhala Bertrandu Zobristovi dosáhnout jeho cíle. Teď se tuto chybu snažíme napravit dřív, než bude pozdě.“

„Co mi chcete ukázat?“ zeptal se Langdon.

Muž na něj upřel nehybný pohled. „Něco, co vás jednoznačně přesvědčí, že jsme na vaší straně.“

Kapitola 78

Langdon následoval opáleného muže bludištěm klaustrofobických podpalubních chodeb; doktorka Sinskeyová a vojáci ECDC kráčející v řadě za sebou se mu drželi v patách. Když dorazili ke schodišti, Langdon doufal, že půjdou nahoru na denní světlo, ale místo toho zamířili ještě hlouběji do útrob lodi.

Jejich průvodce je vedl mezi řadami zvukotěsných prosklených kójí – některé měly zdi průhledné, jiné neprůhledné –, v nichž pilně pracovalo množství zaměstnanců: ťukali něco do počítačů nebo telefonovali. Na každém, kdo zvedl hlavu a spatřil procházející skupinku, bylo znát silné znepokojení z toho, že v této části lodi vidí cizí lidi. Probošt na své podřízené konejšivě kýval hlavou a bez zastávky pokračoval.

Co je tohle za loď? přemítal Langdon, zatímco postupovali mezi řadami dalších a dalších úsporně zařízených pracovních kójí.

Konečně jejich hostitel vešel do rozměrné zasedací místnosti a oni vstoupili za ním. Když se všichni usadili, muž stiskl tlačítko, zdi náhle zasyčely, ztmavly a odřízly je od okolního světa. Langdon nikdy nic podobného neviděl.

Už se nedokázal udržet. „Kde to jsme?“

„Na mé lodi. Jmenuje se Mendacium.“

„Mendacium?“ zopakoval Langdon. „Latinský výraz pro božstvo klamu, které se v řečtině nazývá Pseudologos?“

Na muže to zjevně udělalo dojem. „Tohle moc lidí neví.“

A nejde o nijak zvlášť ušlechtilé pojmenování, pomyslel si Langdon. Nepostižitelné božstvo Mendacium sestávalo z démonů falše, lží a výmyslů.

Muž vyndal malý červený flashdisk a připojil ho k jednomu z elektronických zařízení v zadní části místnosti. Vpředu ihned ožila velká LCD obrazovka a ztlumila se stropní světla.

V napjatém tichu bylo slyšet tlumené šplouchání vody. Langdon si v první chvíli myslel, že sem doléhá zvenku, ale pak si uvědomil, že se ozývá z reproduktorů. Na obrazovce se pomalu objevil obraz: vlhká zeď jakési sluje, ozářená mihotavým červeným světlem.

„Autorem tohoto videozáznamu je Bertrand Zobrist,“ pronesl jejich hostitel. „Požádal mě, abych ho zítra pustil do světa.“

Langdon v mlčenlivém úžasu sledoval Zobristovo bizarní domácí video… jakýsi podzemní prostor se zčeřenou lagunou, do níž se kamera po chvíli zanořila a zabrala dlážděnou podlahu pokrytou usazeninami, k níž byla přišroubovaná destička s nápisem NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Pod tím podpis: BERTRAND ZOBRIST.

Datum odkazovalo na zítřek.

Panebože! Langdon se v šeru obrátil k Sinskeyové, ale ta upírala zrak k podlaze. Patrně už video viděla a neměla sílu dívat se na ně znovu.

Kamera se pomalu obrátila doleva a Langdon s údivem spatřil, že se tam pod vodou vznáší bublina průhledného igelitu s jakousi rosolovitou, žlutohnědou tekutinou. Křehká koule byla zřejmě přivázaná k podlaze a nemohla vystoupat na hladinu.

Co to má být? Prohlížel si nafouklý igelitový pytlík. Jeho vazký obsah jako by pomalu vířil, ba téměř vřel.

Když mu došlo, na co se dívá, málem mu to vyrazilo dech. Zobristův mor.

„Stopněte to,“ ozvala se z šera Sinskeyová.

Obraz zamrzl – uvázaný igelitový pytlík vznášející se pod vodou, uzavřená koule tekutiny zavěšená v prostoru.

„Nejspíš sám uhodnete, co to je,“ pronesla Sinskeyová. „Otázkou zůstává, jak dlouho to ještě zůstane v tom pytlíku.“ Došla k obrazovce a ukázala na malou značku na průhledném igelitu. „Tohle nám bohužel říká, z čeho je vyrobený. Přečtete to?“

Langdon se zrychleným pulsem zamžoural na text, zřejmě ochrannou známku výrobce: Solublon®.

„Největší světový výrobce plastů rozpustných ve vodě,“ vysvětlila Sinskeyová.

Langdonovi se sevřel žaludek. „Takže podle vás se ten pytlík pomalu rozpouští?“

Zasmušile přikývla. „Kontaktovali jsme výrobce a dozvěděli se, že vyrábí igelity s různou rozpustností. Záleží na využití: některé se rozpustí za deset minut, některé za deset týdnů. Také záleží na typu vody a teplotě, ale nepochybujeme, že Zobrist tyto faktory pečlivě zakalkuloval.“ Odmlčela se. „Domníváme se, že tenhle pytlík se rozpustí –“

„Zítra,“ skočil jí do řeči probošt. „Zobrist mi zítřejší datum zakroužkoval v kalendáři. A je to i datum uvedené na destičce.“

Langdon seděl mlčky v šeru.

„Pusťte mu ten zbytek,“ vybídla Sinskeyová probošta.

Záznam na obrazovce se dal znovu do pohybu, kamera teď klouzala podzemní temnotou nad rudě prosvícenou vodou. Langdon vůbec nepochyboval, že jde o místo, o němž se zmiňuje báseň. Laguna, kam nikdy nepadá světlo hvězd.

Vybavily se mu obrazy Dantova pekla, řeka Kokytos protékající jeskyněmi podsvětí.

Ať se tahle laguna nacházela kdekoliv, obklopovaly ji strmé, mechem porostlé stěny, které Langdonovi na první pohled připadaly umělé, vyrobené člověkem. Rovněž měl pocit, že kamera zabírá jen růžek ohromného podzemního prostoru, a správnosti jeho domněnky nasvědčovaly i matné svislé stíny na zdi. Byly široké a pravidelně rozmístěné.

Sloupy, poznal Langdon.

Strop té podzemní sluje podpíraly sloupy.

Vlastně nešlo o žádnou sluj, laguna se nacházela v ohromné místnosti.

Tam v hloubi zříte palác zatopený…

Než mohl něco říct, jeho pozornost upoutal nový stín na zdi – lidská postava s dlouhým zobanem.

Proboha…

Stín začal hovořit tlumeným hlasem, spíš jen šeptem, který se v tajemně poetickém rytmu nesl nad hladinou.

„Jsem vaše spása. Jsem Stín.“

V následujících minutách Langdon sledoval nejděsivější krátký film, jaký kdy viděl. Šlo zjevně o blábol pomateného génia, monolog Bertranda Zobrista – přednesený v kostýmu morového doktora a protkaný mnohými narážkami na Dantovo Peklo. Jeho poselství bylo zřejmé: růst lidské populace se vymkl kontrole a osud lidstva závisí na tom, zda se podaří znovu nastolit rovnováhu.

Hlas na obrazovce kázal:

„Nedělat nic znamená přivítat Dantovo peklo, přelidněné, hladovějící, zmítající se v Hříchu. A tak jsem se odvážně rozhodl jednat. Někteří se nepochybně zhrozí, ale každá spása něco stojí. Jednou svět krásu mé oběti pochopí.“

Langdon sebou cukl, protože na obrazovce se najednou objevil sám Zobrist, převlečený za morového doktora, a stáhl si masku. Langdon se zadíval na ten vychrtlý obličej a šílené zelené oči a uvědomil si, že konečně vidí tvář člověka, který celou tuto krizi vyvolal. Zobrist se začal vyznávat z lásky k někomu, koho označoval za svou inspiraci.

„Budoucnost jsem zanechal v tvých něžných rukou. Má práce tady dole je u konce. Nadešel čas, abych vystoupil do světa nahoře a opět spatřil světlo hvězd.“

V Zobristových závěrečných slovech Langdon poznal téměř doslovný citát závěrečných slov Dantova Pekla.

A v přítmí zasedací místnosti mu došlo, že veškeré obavy, které ho během dnešního dne pronásledovaly, právě vykrystalizovaly v děsivou realitu.

Bertrand Zobrist teď měl tvář a hlas.

V zasedací místnosti se rozsvítilo a Langdon spatřil, jak se všechny oči dychtivě upírají na něj.

Elizabeth Sinskeyová s nehybným výrazem vstala a nervózně si pohladila amulet. „Jak vidíte sám, pane profesore, nemáme času nazbyt. Jediná dobrá zpráva je, že se zatím nikde neobjevily žádné patogeny a nemáme hlášeny žádné nové nemoci, tudíž předpokládáme, že solublonový sáček je stále neporušený. Jenže nevíme, kde ho máme hledat. Chceme tuhle hrozbu zneškodnit hned u zdroje, zlikvidovat sáček dřív, než praskne. Což pochopitelně nemůžeme udělat, pokud se co nejdřív nedozvíme, kde přesně je.“

Vstal také agent Brüder a upřeně se zahleděl na Langdona. „Předpokládáme, že jste přijel do Benátek, protože jste zjistil, že Zobrist svou nákazu ukryl právě tady.“

Langdon si prohlédl shromáždění před sebou: tváře napjaté obavami. Všichni zjevně doufali v zázrak a on upřímně litoval, že pro ně nemá lepší zprávy.

„Jsme ve špatné zemi,“ oznámil jim. „Hledané místo se nachází bezmála patnáct set kilometrů odsud.“

Celé Langdonovo tělo se chvělo hlubokým hučením motorů jachty Mendacium, která se širokým obloukem otáčela a nabírala směr zpět k benátskému letišti. Na palubě propukl chaos. Probošt vyběhl z místnosti a začal křičet povely na posádku. Elizabeth Sinskeyová popadla telefon a spojila se s piloty dopravního letounu C-130, aby jim sdělila, že se mají co nejrychleji připravit k odletu. A agent Brüder se vrhl k notebooku, aby zjistil, jestli by se mu nepodařilo sehnat nějaký tým, který by se na místo určení dokázal dostat dřív a mohl by fungovat jako určitý předvoj.

Taková dálka.

Teď se do zasedací místnosti vrátil probošt a naléhavě oslovil Brüdera. „Máte nějaké zprávy od benátské policie?“

„Ani ťuk. Hledají, ale Sienna Brooksová jako by se vypařila.“

Langdon sebou trhl. Hledají Siennu?

Sinskeyová dotelefonovala a otočila se k nim. „Zatím ji nenašli?“

Probošt zavrtěl hlavou. „Pokud nemáte nic proti, navrhoval bych, aby WHO dala souhlas k použití veškerých prostředků nutných k jejímu zadržení.“

Langdon vyskočil na nohy. „Proč? Sienna Brooksová s tímhle vším nemá nic společného!“

Probošt na něj upřel své tmavé oči. „Pane profesore, budu vám o slečně Brooksové muset ještě ledacos povědět.“

Kapitola 79

Sienna Brooksová se propletla hloučkem turistů na mostě Rialto a dala se znovu do běhu, na západ podél kanálu po Fondamenta Vin Castello.

Dostali Roberta.

Dosud před očima viděla jeho zoufalý pohled, když ho vojáci stahovali ze světlíku zpátky dolů do krypty. Nepochybovala, že únosci brzy najdou způsob, jak ho přimět k tomu, aby jim prozradil všechno, na co přišel.

Jsme ve špatné zemi.

Mnohem horší však bylo vědomí, že mu únosci bez otálení prozradí skutečnou povahu současné situace.

Moc mě to mrzí, Roberte.

Všechno.

Prosím, pochop, že jsem neměla na vybranou.

Překvapivě se jí po něm už teď stýskalo. I tady, uprostřed benátských zástupů, se v ní začínala probouzet důvěrně známá osamělost.

Skutečně nic nového: Sienna Brooksová se cítila osamělá už od dětství.

Protože do vínku dostala výjimečnou inteligenci, strávila většinu dětství zcela odcizená svému okolí, uzavřená ve světě samoty. Snažila se získat kamarády, ale její vrstevníci se zabývali samými banalitami, které ji nezajímaly. Chtěla mít úctu ke starším, ale většina dospělých jí připadala jen jako přestárlé děti – nerozuměli ani těm nejzákladnějším jevům ve svém okolí, a co bylo ještě horší, ani se o ně nijak zvlášť nezajímali.

Připadalo mi, že nikam nepatřím.

A tak se naučila žít jako duch. Neviditelná. Naučila se žít jako chameleon, jako herečka, která si nasazuje masku anonymního člověka z davu. Její dětská vášeň pro divadlo se nepochybně zrodila z týchž podnětů, z nichž vzešel její celoživotní sen být někým jiným.

Někým normálním.

Role v představení Shakespearova Snu noci svatojánské jí dala pocit, že konečně někam patří, a dospělí herci ji podporovali bez zbytečné povýšenosti. Její radost však neměla dlouhého trvání: vypařila se v okamžiku, kdy po premiéře opustila jeviště a v zákulisí na ni čekaly davy senzacechtivých reportérů, zatímco její herečtí kolegové se tiše a nepovšimnuti vytráceli zadním vchodem.

Teď mě nenávidí i oni.

V sedmi letech už byla Sienna tak sečtělá, že u sebe dokázala sama diagnostikovat hlubokou depresi. Když o tom pověděla rodičům, tvářili se zaraženě, jako ostatně ve většině případů, kdy se projevila dceřina výjimečnost. Přesto ji poslali k psychiatrovi. Ten se jí vyptával na spoustu věcí, na které už si odpověděla sama, a pak jí předepsal amitriptylin a chlordiazepoxyd.

Sienna vztekle vyskočila z gauče. „Amitriptylin?“ vykřikla. „Já chci být šťastnější – nechci být zombie!“

Psychiatrovi nutno přičíst k dobru, že se jejím výbuchem nenechal ani v nejmenším vyvést z míry a navrhl jí jiné řešení. „Když nechceš brát léky, Sienno, můžeme se na to podívat z holistického hlediska.“ Odmlčel se. „Připadá mi, že máš nutkavou potřebu neustále přemýšlet sama o sobě a řešit, kam na tomhle světě patříš.“

„To je pravda,“ přisvědčila Sienna. „Snažím se s tím přestat, ale nejde to!“

Laskavě se na ni usmál. „Samozřejmě že to nejde. Lidský mozek nedokáže jen tak vypnout a o ničem nepřemýšlet. Je to proti naší přirozenosti. Lidská duše touží po citech a neustále pátrá po něčem, čím by je mohla přiživovat – ať už ty pozitivní, nebo negativní. Tvůj problém spočívá v tom, že jí neposkytuješ správné palivo.“

Sienna ještě nikoho neslyšela používat při popisu lidské duše tak technické termíny; hned ji to zaujalo. „A jak jí mám poskytnout to správné palivo?“

„Musíš změnit úhel pohledu,“ vysvětlil jí. „Momentálně přemýšlíš hlavně sama o sobě. Hloubáš o tom, proč nezapadáš mezi ostatní, a o tom, co je s tebou špatně.“

„To je pravda,“ znovu přisvědčila Sienna, „ale zároveň se snažím najít řešení. Snažím se zapadnout. Když o tom problému nebudu přemýšlet, nikdy ho nevyřeším.“

Zasmál se. „Podle mě tkví tvůj hlavní problém v tom, že o všem tolik přemýšlíš.“ Psychiatr jí navrhl, ať se zkusí přestat soustředit na sebe a na své vlastní problémy a zaměří se místo toho na okolní svět.

Tehdy se všechno změnilo.

Přestala plýtvat energií na sebelítost a místo toho začala litovat ostatní. Zapojila se do dobročinných iniciativ, nalévala polévku v centrech pro bezdomovce a předčítala knihy slepcům. Nikdo z těchto lidí si kupodivu nevšiml, že je jiná než ostatní. Byli jen vděční, že na nich někomu záleží.

Týden po týdnu pracovala usilovněji, téměř nespala, protože najednou zjistila, že tolik lidí potřebuje její pomoc.

„Sienno, uber trochu!“ varovali ji mnozí. „Svět nezachráníš!“

Ale to je přece hrozné.

Díky práci ve veřejných službách se seznámila s několika členy místního humanitárního hnutí. Když ji pozvali na měsíční cestu na Filipíny, okamžitě po té příležitosti skočila.

Představovala si, že budou krmit chudé rybáře nebo rolníky někde na venkově. Četla, že Filipíny jsou hotovým rájem přírodních krás: samé korálové útesy plné podmořského života a úchvatné ostrovní pláně. A tak když se skupina usadila mezi davy v Manile – městě s největší hustotou obyvatelstva na světě –, zůstala jen zděšeně zírat. S chudobou takových rozměrů se nikdy dřív nesetkala.

Jak by tady jeden člověk mohl něco změnit?

Na každého nakrmeného jedince připadaly stovky dalších, kteří na Siennu jen hleděli zoufalýma očima. V Manile panovaly šestihodinové dopravní zácpy a nedýchatelný smog a čile se tu obchodovalo s lidmi, ve velké míře s dětmi, které pasákům prodávali sami rodiče v naději, že jejich potomci takhle aspoň budou mít co jíst.

V tomto chaosu dětské prostituce, žebráků, kapsářů a ještě horších existencí si Sienna najednou připadala dočista paralyzovaná. Všude kolem sebe měla lidstvo ovládané primitivními pudy, čirou snahou o přežití. V tak zoufalé situaci se z lidí stávají zvířata.

Sienně se rázem začaly vracet temné deprese. Najednou viděla skutečný stav lidstva, viděla, že člověk je živočišný druh na pokraji vyhynutí.

Mýlila jsem se, pochopila. Svět opravdu zachránit nemůžu.

Přemohl ji nečekaný manický záchvat a ona se sprintem rozeběhla ulicemi města, prodírala se masami lidí, porážela je na zem, tlačila se kupředu, pátrala po troše volného prostoru.

Utopím se v moři lidí!

A cítila na sobě jejich pohledy. Už zase nezapadala. Byla vysoká, měla světlou pleť a blond vlasy, stažené do poskakujícího culíku. Muži na ni zírali, jako kdyby byla nahá.

Když jí nakonec nohy vypověděly službu, neměla ponětí, jak daleko uběhla ani kam se dostala. Otřela si slzy a špínu z očí a zjistila, že se ocitla v nějaké chudinské čtvrti – v městečku z vlnitého plechu a lepenky. Odevšad se ozývalo kvílení nemluvňat a ve vzduchu se vznášel pach lidských výkalů.

Proběhla jsem bránou pekel.

„Turista,“ uchechtl se za ní hluboký hlas. „Magkano?“ Kolik?

Sienna se otočila a spatřila, jak se k ní blíží tři mladíci, kterým tečou sliny jako hladovým vlkům. Okamžitě poznala, že jí hrozí nebezpečí, a pokusila se vycouvat, jenže oni ji obstoupili jako smečka predátorů.

Sienna zakřičela o pomoc, ale jejímu volání nikdo nevěnoval pozornost. Jen pět metrů opodál viděla stařenu usazenou na pneumatice, jak zrezlým nožem okrajuje plíseň z cibule. Při Sienniných výkřicích ani nezvedla hlavu.

Když ji mladíci popadli a odtáhli do malé chatrče, neměla Sienna žádné iluze o tom, co bude následovat. Žaludek se jí sevřel hrůzou. Bránila se, jak mohla, ale byli mnohem silnější a brzy ji přimáčkli na starou, špinavou matraci.

Roztrhli jí tričko, drápali její hebkou pleť. Protože nepřestávala křičet, nacpali jí roztržené tričko tak hluboko do pusy, že se málem zadusila. Pak ji převrátili na břicho a zabořili jí obličej do zahnívající matrace.

Sienna odjakživa litovala nevzdělané nebožáky, kteří ve světě plném takového utrpení věří v Boha, přesto se teď sama začala modlit. A modlila se z celého srdce.

Otče náš, zbav mě všeho zlého.

I v modlitbách slyšela, jak se mladíci smějí, jak si z ní dělají legraci. Špinavýma rukama jí stahovali džíny ze zmítajících se nohou a jeden se jí posadil na záda, byl těžký a zpocený – cítila, jak jí na kůži dopadají kapky jeho potu.

Jsem panna, běželo jí hlavou. A takhle mám o panenství přijít.

Najednou mladík seskočil a místo posměšků se ozval rozhořčený, vyděšený křik. Kapky teplého potu dopadající na Siennina záda se náhle řinuly proudem, dopadaly na matraci a barvily ji dočervena.

Když se obrátila, aby zjistila, co se děje, spatřila tu stařenu s napůl oloupanou cibulí a zrezivělým nožem, jak stojí nad jedním z mladíků, který silně krvácel ze zad.

Stařena výhružně pohlédla na zbylé dva a mávala zakrváceným nožem ve vzduchu, dokud všichni neutekli.

Beze slova pak pomohla Sienně posbírat její věci a obléknout se.

„Salamat,“ zašeptala Sienna plačtivě. „Díky.“

Stařena si poklepala na ucho, aby naznačila, že je hluchá.

Sienna sepjala dlaně, zavřela oči a na znamení úcty se poklonila. Když oči znovu otevřela, stařena byla pryč.

Sienna okamžitě odjela z Filipín, dokonce se ani nerozloučila s ostatními členy skupiny. Nikdy nikomu neřekla, co se jí ten den přihodilo. Doufala, že když se bude chovat, jako by k ničemu nedošlo, časem na všechno zapomene, ale zdálo se, že ji vzpomínky naopak tíží o to víc. Ještě o řadu měsíců později ji pronásledovaly noční můry a už se nikde necítila v bezpečí. Začala se učit bojová umění a poměrně rychle si osvojila smrticí techniku tien-maj. Přesto si připadala v ohrožení, kamkoliv šla.

Vrátily se jí deprese desetkrát silnější než dřív, a nakonec úplně přestala spát. Kdykoliv si česala vlasy, všimla si, že jí v ohromných chomáčích vypadávají, každý den víc a víc. Ke svému zděšení byla během několika týdnů napůl plešatá. Jasnější příznaky by nenašla ani v televizním seriálu, proto si snadno dokázala sama stanovit diagnózu: padání vlasů měl na svědomí stres a zastavit ho mohla jen tím, že se stresu zbaví. Jenže kdykoliv se podívala do zrcadla, uviděla svou plešatící hlavu a srdce se jí rozbušilo jako o závod.

Vypadám jako stará bába!

Nakonec neměla na vybranou a musela si hlavu oholit. Přinejmenším potom nevypadala tak staře. Jen nemocně. Jenže nechtěla, aby se zdálo, že má rakovinu, proto si koupila blond paruku a nosila ji staženou do culíku, takže aspoň navenek působila jako dřív.

Uvnitř už to však nebyla tatáž Sienna Brooksová.

Jsem navždy postižená.

V zoufalé snaze udělat tlustou čáru za dosavadním životem odjela do Ameriky a zapsala se ke studiu medicíny. Lékařství ji odjakživa lákalo a doufala, že když ho vystuduje, bude si připadat užitečnější, bude mít pocit, že dělá aspoň něco málo k ulehčení bolesti tohoto ztrápeného světa.

Přestože měla spoustu přednášek, učení jí šlo samo, a zatímco její spolužáci trávili čas nad knihami, ona začala na poloviční úvazek hrát v divadle, aby si něco přivydělala. Nebyl to sice žádný Shakespeare, ale díky svému jazykovému nadání a brilantní paměti si tam vůbec nepřipadala jako v práci, divadlo pro ni představovalo útočiště, kde mohla zapomenout na to, kým je, a být někým jiným.

Kýmkoliv.

Vlastní totožnosti se snažila uniknout už od chvíle, kdy poprvé promluvila. Jako malá odmítala své křestní jméno Felicity a dávala přednost prostřednímu jménu Sienna.Felicity znamená „šťastná“ a ona věděla, že to se k ní vůbec nehodí.

Přestaň se soustředit na své vlastní problémy, připomínala si. Soustřeď se na problémy světa.

Záchvat paniky, který ji postihl v zalidněných ulicích Manily, v ní zažehl hluboké obavy z přelidnění a z nekontrolovatelného růstu světové populace. Právě tehdy objevila spisy Bertranda Zobrista, genového inženýra, který přišel s řadou velmi pokrokových teorií ohledně lidského druhu.

Je to génius, uvědomila si při četbě jeho děl. Takhle zatím o žádném člověku nesmýšlela, a čím víc toho od Zobrista věděla, tím silnější měla pocit, že našla spřízněnou duši. Jeho článek „Svět nezachráníte“ jí připomněl, co jí všichni říkali, když byla mladší. Zobrist přesto zjevně věřil v pravý opak.

Svět samozřejmě zachránit můžete, psal. Kdo, když ne vy? A kdy, když ne teď?

Sienna pečlivě studovala jeho matematické rovnice, vzdělávala se studiem jeho článků o malthusiánské katastrofě a hrozícím kolapsu lidského druhu. Po intelektuální stránce tyto komplikované spekulace zbožňovala, ale když před sebou viděla celou budoucnost lidstva zaručenou matematickými výpočty, tak zjevnou a nevyhnutelnou, cítila, jak hladina jejího stresu ještě roste.

Proč nikdo jiný nevidí, co se blíží?

Přestože ji Zobristovy myšlenky děsily, začala jím být přímo posedlá, pouštěla si záznamy z jeho přednášek, četla všechno, co napsal. Když se doslechla, že má přijet promluvit ve Spojených státech, věděla, že ho musí za každou cenu vidět. A tu noc se pro ni změnil svět.

Obličej se jí rozzářil úsměvem – vzácný okamžik štěstí, když si vybavila onen kouzelný večer… večer, na který naposledy vzpomínala sotva před pár hodinami, zatímco s Langdonem a Ferrisem seděli ve vlaku.

Chicago. Sněhová bouře.

Leden, před šesti lety… ale pořád mi to připadá jako včera. Plahočím se závějemi po větrem bičované Magnificent Mile, límec zvednutý proti oslepujícím poryvům sněhových vloček. Přestože je taková zima, vím, že mi nic nezabrání dostat se tam, kam mám namířeno. Dnes večer mám šanci poslechnout si slavného Bertranda Zobrista… naživo.

Když se objeví na pódiu, je sál skoro prázdný. Bertrand je vysoký, neuvěřitelně vysoký, a má živé zelené oči, v jejichž hlubinách jako by se ukrývala všechna tajemství světa.

„Tady je ale vymeteno,“ pronese. „Já bych se tu na to vykašlal a šel do baru, co říkáte?“

A tak se usadíme do zastrčeného boxu, je nás jen hrstka, a posloucháme, jak vykládá o genovém inženýrství, o lidské populaci a o své nové vášni, transhumanistické filosofii.

Popíjíme a já si připadám jako na soukromé audienci u rockové hvězdy. Kdykoliv se na mě Zobrist podívá, jeho zelené oči ve mně zažehnou naprosto nečekané pocity, probouzejí ty nejniternější sexuální pudy.

Věc pro mě dosud neznámá.

A pak jsme sami.

„Díky moc za dnešní večer,“ řeknu, i když se mi trochu plete jazyk. „Jste skvělý učitel.“

„Lichotky?“ Zobrist se usměje a nakloní se blíž. Naše nohy se dotýkají. „Ty tě dostanou, kamkoliv si budeš přát.“

Flirtování mezi námi dvěma není na místě, ale sedíme v opuštěném hotelu v zasněženém Chicagu a já mám dojem, jako by se celý svět zastavil.

„Co říkáš? Nechceš přespat u mě?“ navrhne Zobrist.

Ztuhnu, nepochybně v tu chvíli vypadám jako srnka lapená ve světle reflektorů. V tomhle vůbec neumím chodit!

Zobrist chápavě mrkne. „Budu hádat,“ zašeptá. „Se slavným chlapem půjdeš do postele poprvé, co?“

Cítím, jak se červenám, bojuju s návalem emocí – rozpaky, vzrušení, strach. „Nejen se slavným,“ podotknu. „S chlapem obecně.“

Zobrist se usměje a přisedne si blíž. „To bych sice nečekal, ale každopádně toužím být tvůj první.“

V tom okamžiku ze mě spadne veškerá sexuální nejistota a obavy mého dětství. Vypaří se do noční vánice.

Pak spolu ležíme nazí ve vzájemném objetí.

„Uvolni se, Sienno,“ zašeptá mi a pak ve mně trpělivými doteky zažíhá pocity, jaké moje nezkušené tělo dosud nepoznalo.

V kokonu Zobristova objetí mi konečně připadá, že na světě je všechno v nejlepším pořádku a že znám smysl svého života.

Probudil ve mně lásku.

A já ji budu následovat kamkoliv.

Kapitola 80

Langdon se držel naleštěného týkového zábradlí, aby zklidnil roztřesená kolena, a snažil se popadnout dech. Na palubě Mendacia se ochladilo a řev nízko přelétajících komerčních tryskových letadel napovídal, že se blíží k benátskému letišti.

Budu vám o slečně Brooksové muset ještě ledacos povědět.

Vedle něj stáli u zábradlí probošt s doktorkou Sinskeyovou a mlčky, ale napjatě očekávali, až se trochu vzpamatuje. Informace, které Langdonovi v podpalubí sdělili, ho zmátly a rozrušily natolik, že ho doktorka Sinskeyová raději odvedla na vzduch.

Mořská bríza byla sice osvěžující, ale hlavu Langdonovi pročistit nepomohla. Dokázal jen nepřítomně zírat do zpěněné brázdy za lodí a tápat v těch nečekaných novinkách po sebemenším střípku logiky.

Podle probošta byla Sienna Brooksová milenkou Bertranda Zobrista. Společně patřili k jakémusi ilegálnímu transhumanistickému hnutí. Ve skutečnosti se jmenovala Felicity Sienna Brooksová, ale používala také kódové označení FS-2080, které souviselo s jejími iniciálami a rokem, v němž by oslavila sté narozeniny.

Vůbec to nedává smysl!

„Poznal jsem Siennu Brooksovou prostřednictvím společného známého,“ vysvětlil probošt Langdonovi, „a důvěřoval jsem jí. Takže když se na mě loni obrátila s prosbou, abych se setkal s bohatým potenciálním zákazníkem, vyhověl jsem jí. Ukázalo se, že je jím Bertrand Zobrist. Najal mě, abych mu zajistil bezpečné útočiště, kde bude moci v utajení pracovat na svém ‚veledíle‘. Předpokládal jsem, že jde o nějakou novou technologii a že se bojí, aby mu ji někdo neukradl, nebo že provádí převratný genetický výzkum, který je v rozporu s etickými normami Světové zdravotnické organizace. Na nic jsem se neptal, ale věřte mi, ani ve snu by mě nenapadlo, že pracuje na… rozpoutání pandemie.“

Langdon jen užasle přikyvoval, na víc se nezmohl.

„Zobrist byl blázen do Danta,“ pokračoval probošt, „proto si jako místo svého úkrytu vybral Florencii. Zařídili jsme mu všechno, co potřeboval – tajnou laboratoř s obytnými prostory, několik falešných totožností a zabezpečené komunikační kanály. Neustále mu byl k dispozici asistent, který dohlížel na všechno od jeho osobní bezpečnosti až po nákup potravin a dalších zásob. Zobrist nikdy nepoužíval vlastní kreditní kartu ani se neukazoval na veřejnosti, takže nebylo možné ho vystopovat. Dokonce jsme mu zajistili převleky a falešné doklady, aby mohl v utajení cestovat.“ Odmlčel se. „Čehož zjevně využil, aby dojel nainstalovat ten solublonový pytlík.“

Sinskeyová si odfrkla. Nijak se nesnažila skrývat své rozhořčení. „Světová zdravotnická organizace po něm celý loňský rok pátrala, ale vypadalo to, jako by se vypařil.“

„Ukrýval se dokonce i před Siennou,“ dodal probošt.

„Prosím?“ Langdon vzhlédl a odkašlal si, aby si pročistil stažené hrdlo. „Neříkal jste, že byli milenci?“

„Byli, ale když se stáhl do ústraní, zničehonic s ní přerušil styky. Přestože ho k nám přivedla právě ona, smlouvu jsem uzavřel s ním a nesměl jsem nikomu na světě, Siennu nevyjímaje, prozradit, kde se Zobrist ukrývá. Když zmizel, poslal jí údajně dopis, ve kterém jí sdělil, že trpí nevyléčitelnou chorobou, přibližně do roka zemře a nepřeje si, aby viděla, jak se jeho stav zhoršuje.“

Zobrist Siennu opustil?

„Snažila se ze mě dostat nějaké informace,“ pokračoval probošt, „ale přestal jsem přijímat její hovory. Musel jsem se řídit přáním klienta.“

„Před čtrnácti dny,“ ujala se slova Sinskeyová, „si Zobrist v jedné florentské bance anonymně pronajal bezpečnostní schránku. Když odešel, dostali jsme z banky zprávu, že jejich nový software na rozpoznávání lidských tváří identifikoval zamaskovaného muže jako Bertranda Zobrista. Můj tým se okamžitě přesunul do Florencie a za týden se nám podařilo objevit, kde se Zobrist ukrývá. Dům už byl sice prázdný, ale našli jsme tam důkazy, že vytvořil vysoce nakažlivý patogen a někde ho schoval.“

Odmlčela se. „Zoufale jsme se ho snažili najít. Druhý den ráno, ještě před úsvitem, jsme ho uviděli, jak jde podél řeky, a okamžitě jsme se pustili za ním. Tehdy před námi utekl na věž Badie a skočil.“

„Možná si plánoval vzít život tak jako tak,“ dodal probošt. „Byl přesvědčený, že už tu dlouho nebude.“

„Jak se ukázalo,“ navázala Sinskeyová, „Sienna ho hledala také. Bůhvíjak se jí podařilo zjistit, že jste vyslali speciální jednotku do Florencie, hned ji napadlo, že jsme ho možná objevili, a začala nás sledovat. Bohužel stačila dorazit k Badii právě ve chvíli, kdy se Zobrist chystal skočit z věže.“ Povzdechla si. „Musel to pro ni byl dost traumatický zážitek – vidět svého milence a učitele, jak se vrhá vstříc smrti.“

Langdonovi se točila hlava, nechápal, co se mu to ti dva snaží namluvit. Siennu dosud pokládal za jediného člověka, kterému se tady dá skutečně věřit, a oni mu budou tvrdit, že ho celou dobu vodila za nos? Bylo mu ukradené, co říkají, odmítal uvěřit, že Sienna schvaluje Zobristovu touhu po vyvolání pandemie.

Nebo snad ano?

Zabil bys polovinu lidstva, zeptala se ho při jisté příležitosti, abys celý druh zachránil před vymřením?

Langdonovi přeběhl mráz po zádech.

„Po Zobristově smrti,“ vysvětlila Sinskeyová, „jsem využila svého vlivu a přinutila banku, aby mi umožnila přístup k jeho bezpečnostní schránce, která paradoxně obsahovala dopis adresovaný právě mně… a k tomu jistý podivný malý přístroj.“

„Projektor,“ tipl si Langdon.

„Správně. V dopise mi psal, že si přeje, abych byla první, kdo odhalí polohu epicentra. Bez jeho Mapy pekla se prý nedá vypátrat.“

Langdon si vybavil upravenou Botticelliho malbu, kterou maličký projektor promítal.

„Zobrist mě instruoval,“ dodal probošt, „abych doktorce Sinskeyové obsah bezpečnostní schránky předal, ale nejdřív zítra ráno. Když se k němu dostala předčasně, zpanikařili jsme a začali usilovat o to, abychom obsah schránky získali zpět a aby vše proběhlo podle klientova přání.“

Sinskeyová se zahleděla na Langdona. „Tušila jsem, že sama Mapu včas rozluštit nedokážu, proto jsem požádala vás, abyste mi pomohl. Už si na něco z toho vzpomínáte?“

Langdon zavrtěl hlavou.

„Potají jsme vás dopravili do Florencie, kde jste si dohodl schůzku s někým, kdo nám podle vašeho názoru mohl pomoci.“

Ignazio Busoni.

„Včera večer jste se s ním sešel,“ pokračovala Sinskeyová, „a pak jste zmizel. Mysleli jsme si, že se vám něco stalo.“

„A koneckonců jsme měli pravdu,“ ozval se probošt. „Nasadili jsme na vás agentku Vayenthu, která vás měla sledovat z letiště a pokusit se získat projektor. Někde kolem Piazza della Signoria vás bohužel ztratila.“ Zamračil se. „Což byla fatální chyba. A ona se to ještě drze snažila svést na nějakého ptáka.“

„Prosím?“

„Na vrkajícího holuba. Tvrdila, že zaujala dokonalou pozici, sledovala vás z nějakého tmavého výklenku. A právě když kolem procházela skupinka turistů, zavrkal z okenního truhlíku nad její hlavou holub, takže se turisti zastavili a zablokovali ji uvnitř. Než se jí podařilo vyklouznout do uličky, byl jste pryč.“ Znechuceně zavrtěl hlavou. „Trvalo jí několik hodin, než vás znovu vystopovala. Když vás konečně našla, byl s vámi nějaký muž.“

Ignazio, pomyslel si Langdon. Nejspíš jsme právě vyšli s maskou ze Starého paláce.

„Úspěšně vás následovala na Piazza della Signoria, ale vy jste si jí zřejmě všimli a rozhodli jste se dát na útěk, každý jiným směrem.“

To by dávalo smysl, usoudil Langdon. Ignazio prchl s maskou, ukryl ji v baptisteriu a pak dostal infarkt.

„Tehdy se Vayentha dopustila hrozné chyby,“ pokračoval probošt.

„Střelila mě do hlavy?“

„Ne, prozradila se příliš brzy. Začala vás vyslýchat ve chvíli, kdy jste ještě sám nic nevěděl. Potřebovali jsme zjistit, jestli už jste mapu rozluštil nebo sdělil doktorce Sinskeyové, co od vás chtěla vědět. Vy jste odmítl odpovědět. Prohlásil jste, že jí nic neřeknete, ani kdyby vás chtěla zabít.“

Pátral jsem po smrtícím moru! Nejspíš jsem vás měl za žoldáky, kteří se snaží získat biologickou zbraň!

Masivní motory jachty náhle přeřadily na zpětný chod, aby plavidlo zpomalilo před nakládacím molem u letiště. V dálce Langdon rozeznal nevýraznou siluetu dopravního letounu C-130. Na trupu se skvěl nápis SVĚTOVÁ ZDRAVOTNICKÁ ORGANIZACE.

V tom okamžiku se objevil Brüder, celý zachmuřený. „Právě jsem se dozvěděl, že jediný kvalifikovaný tým, který je schopný dostat se na místo během pěti hodin, je ten náš, což znamená, že jsme na to sami.“

Sinskeyovou to zjevně nepotěšilo. „Požádáme o spolupráci místní úřady?“

Brüder se zatvářil ostražitě. „To bych zatím nedoporučoval. Stejně ještě neznáme konkrétní polohu, takže by nemohly nic dělat. Navíc tahle operace značně přesahuje rámec jejich způsobilosti, tudíž by hrozilo, že nadělají víc škody než užitku.“

„Primum non nocere,“ zašeptala Sinskeyová a přikývla. Připomněla si jednu z hlavních zásad lékařské etiky, která říká: Především neškodit.

„Kromě toho,“ pokračoval Brüder, „stále nemáme žádné zprávy o Sienně Brooksové.“ Pohlédl na probošta. „Nevíte, jestli Sienna zná v Benátkách někoho, na koho by se mohla obrátit o pomoc?“

„Nepřekvapilo by mě to,“ odpověděl probošt. „Zobrist měl stoupence všude, a jak znám Siennu, využije všechny dostupné prostředky k tomu, aby dosáhla svého cíle.“

„Nesmíte ji nechat uniknout z Benátek,“ prohlásila Sinskeyová. „Nemáme tušení, v jakém stavu už může být ten rozpustný igelitový pytlík. Pokud ho někdo objeví, mohlo by stačit, aby se ho zlehka dotkl, igelit praskne a nákaza unikne do vody.“

Na okamžik se všichni odmlčeli, jak na ně znovu dolehla vážnost situace.

„Obávám se, že mám další špatnou zprávu,“ ozval se Langdon. „Ten zlatý museion boží moudrosti…“ Odmlčel se. „Sienna ví, kde je. Ví, kam máme namířeno.“

„Cože?“ zvolala Sinskeyová vyděšeně. „Vždyť jste říkal, že už jste jí nestihl povědět, na co jste přišel! Že neví nic víc, než že je ve špatné zemi!“

„To je pravda,“ přisvědčil Langdon, „ale také ví, že hledáme hrobku Enrica Dandola. Na internetu může během chvilky zjistit, kde se nachází. A jakmile se dostane k Dandolově hrobce, nemůže být ten rozpustný pytlík moc daleko. Podle básně se máme vydat po zvuku zurčící vody, který nás dovede k zatopenému paláci.“

„Do háje!“ ulevil si Brüder a odspěchal.

„Nemůže nás předehnat,“ prohlásil probošt. „Máme náskok.“

Sinskeyová si zhluboka povzdechla. „Tím si nejsem tak jistá. Naše letadlo je pomalé a zdá se, že slečna Brooksová nemá o nápady nouzi.“

Zatímco jachta Mendacium přirážela k molu, Langdon se nervózně zahleděl na nemotorný letoun C-130 na ranveji. V duchu se podivil, že se tahle věc vůbec dokáže odlepit od země. Navíc neměla okna. Tímhle že už jsem jednou letěl? Vůbec si na to nevzpomínal.

Najednou pocítil vlnu nevolnosti – sám netušil, jestli ji vyvolalo manévrování lodi, nebo sílící obavy z klaustrofobického letadla.

Obrátil se k Sinskeyové. „Necítím se dobře. Nejsem si jistý, jestli v tomhle stavu budu schopný letět.“

„Nebojte, nic vám není,“ uklidnila ho. „Jen jste dneska dostal pořádně zabrat, a navíc máte plné tělo toxinů.“

„Toxinů?“ Langdon zavrávoral. „O čem to mluvíte?“

Sinskeyová sklopila zrak. Zjevně toho řekla víc, než zamýšlela.

„Promiňte, pane Langdone. Bohužel jsem právě zjistila, že váš zdravotní stav nezkomplikovalo jen to poranění hlavy.“

Langdon si vybavil zčernalou tkáň na Ferrisově hrudníku, když se muž zhroutil v bazilice, a okamžitě se mu stáhlo hrdlo strachy.

„Co se mnou je?“ zeptal se.

Sinskeyová zaváhala, jako by si nebyla jistá, jestli má pokračovat. „Pojďme nejdřív do letadla.“

Kapitola 81

Atelier Pietro Longhi, který se nachází jen kousek východně od úchvatného kostela Frari, odjakživa patřil k hlavním benátským půjčovnám historických kostýmů, paruk a doplňků. Mezi jeho klienty byste našli filmové společnosti, divadelní spolky i vlivné osoby společenského života, které si od zdejších odborníků nechávaly radit s výběrem oděvů na ty nejextravagantnější bály benátského karnevalu.

Prodavač se právě chystal jít zamknout, když se hlasitě rozcinkal zvonek nade dveřmi. Zvedl se a spatřil vcházet přitažlivou ženu s blond culíkem. Sotva popadala dech, jako by právě uběhla bůhvíkolik kilometrů. Se zoufalým pohledem v hnědých očích spěchala k jeho pultíku.

„Přála bych si mluvit s Giorgiem Vencim,“ vypravila ze sebe.

To by si přál každý, pomyslel si prodavač. Jenže k mágovi nikdo nesmí.

Giorgio Venci – hlavní návrhář studia – provozoval své čáry výhradně v soukromí a se zákazníky mluvil jen velmi zřídka, navíc pouze tehdy, pokud měli předem domluvenou schůzku. Když je člověk bohatý a vlivný jako Giorgo, svět mu musí tolerovat jisté výstřednosti, včetně vášně pro samotu. Obědval sám, létal sám a v jednom kuse si stěžoval na rostoucí počty turistů v Benátkách. Nepatřil k lidem, kteří vyhledávají společnost.

„Je mi líto,“ pronesl prodavač s nacvičeným úsměvem. „Signor Venci tu bohužel není. Co byste potřebovala?“

„Ale je tu,“ nedala se odbýt. „Bydlí nahoře. Viděla jsem, že se u něj svítí. Jsem jeho známá. Je to naléhavé.“

Skutečně z ní vyzařovala palčivá naléhavost. Prý známá… „Smím Giorgiovi sdělit vaše jméno?“

Vzala z pultu lístek a naškrábala na něj několik písmen a číslic.

„Stačí, když mu dáte tohle,“ podala lístek prodavači. „A pospěšte si prosím. Nemám moc času.“

Prodavač lístek váhavě odnesl do prvního patra a položil ho na podlouhlý krejčovský stůl, kde se Giorgio soustředěně hrbil u šicího stroje.

„Signore,“ zašeptal, „je tu za vámi nějaká dáma. Povídala, že je to naléhavé.“

Giorgio nepřerušil práci, dokonce ani nezvedl hlavu od stroje, jen natáhl ruku, vzal lístek a přečetl si, co je na něm napsáno.

Šicí stroj dorachotil.

„Okamžitě ji pošlete nahoru,“ přikázal slavný návrhář a roztrhal lístek na kousky.

Kapitola 82

Mohutný dopravní letoun C-130 ještě ani nevystoupal na letovou hladinu, a už se stáčel k jihovýchodu a s hřměním mířil přes Jadran. Robert Langdon se cítil na jednu stranu stísněný a na druhou stranu ztracený v nekonečném prostoru – doléhala na něj nepřítomnost oken v letadle a zároveň zmatek vyvolaný všemi těmi nezodpovězenými otázkami, které mu vířily hlavou.

Váš zdravotní stav, řekla mu Sinskeyová, nezkomplikovalo jen to poranění hlavy.

Sotva pomyslel na to, co by mu snad lékařka mohla sdělit, hned se mu zrychlil puls. Jenže ona teď rozebírala strategii se zásahovým oddílem a na nic jiného neměla čas. Brüder vedle telefonoval, hovořil s vládními orgány o Sienně Brooksové a zjišťoval, jestli už se jí někdo nedostal na stopu.

Sienna…

Langdonovi se pořád nechtělo věřit, že je do všeho zapletená mnohem víc, než se původně zdálo. Když letoun dokončil stoupání a vyrovnal se, přešel přes kabinu drobný muž, který si říkal probošt, a posadil se naproti Langdonovi. Spojil si prsty pod bradou a našpulil rty. „Doktorka Sinskeyová mě požádala, abych vás informoval… abych se vám pokusil osvětlit vaši situaci.“

Langdon byl upřímně zvědavý, jestli tenhle člověk skutečně dokáže aspoň částečně rozptýlit jeho zmatek.

„Jak už jsem zmínil prve,“ pokračoval probošt, „většina problémů začala, když vás moje agentka Vayentha konfrontovala předčasně. Neměli jsme představu o tom, jak daleko už jste v plnění úkolu doktorky Sinskeyové dospěl a o kolika věcech už jste ji stačil informovat. Obávali jsme se, že kdyby odhalila umístění předmětu, na jehož ochranu si nás klient najal, rozhodla by se ho zkonfiskovat nebo zničit. Museli jsme se k němu dostat dřív než ona, a proto jsme potřebovali, abyste pracoval pro nás, a ne pro ni.“ Probošt se odmlčel a zabubnoval konečky prstů. „Bohužel už jsme vám ukázali svoje karty a vy jste nám zjevně nedůvěřoval.“

„Tak jste mě střelili do hlavy?“ obořil se na něj rozhořčeně Langdon.

„Připravili jsme plán, s jehož pomocí jsme měli získat vaši důvěru.“

Langdon už se opět ztrácel. „Jak můžete někoho přimět, aby vám věřil, když jste ho předtím unesli a vyslýchali?“

Muž se neklidně zavrtěl. „Slyšel jste někdy o látkách zvaných benzodiazepiny, pane profesore?“

Langdon zavrtěl hlavou.

„Jde o skupinu chemikálií využívaných mimo jiné při léčení posttraumatického stresu. Jak asi víte, když člověk prožije nějakou děsivou událost, například autohavárii nebo znásilnění, mohou se mu vracet otřesné vzpomínky a prakticky mu zničit celý zbytek života. Neurologové jsou dnes díky benzodiazepinům schopní léčit posttraumatický stres víceméně ještě předtím, než má vůbec šanci se projevit.“

Langdon mlčky poslouchal a napjatě vyčkával, kam tenhle rozhovor povede.

„Když se tvoří nové vzpomínky,“ pokračoval probošt, „ukládá se záznam o událostech nejprve do krátkodobé paměti, kde zůstane zhruba osmačtyřicet hodin, a teprve pak se uloží do paměti dlouhodobé. Pomocí nových směsí benzodiazepinů můžeme krátkodobou paměť velmi snadno vymazat – v podstatě vygumovat její obsah, dá-li se to tak říct –, ještě předtím, než se ty čerstvé vzpomínky uloží do paměti dlouhodobé. Pokud například oběť přepadení dostane benzodiazepin během několika hodin po útoku, lze vzpomínky na událost navždy odstranit, a předejít tak vzniku traumatu. Jediná nevýhoda je ta, že oběť zároveň ztratí i všechny ostatní vzpomínky z několika posledních dnů života.“

Langdon na něj nevěřícně zíral. „Takže vy jste mi tu amnézii naočkovali!“

Probošt si omluvně povzdechl. „Bohužel je to tak. Navodili jsme vám ji chemickými prostředky. Je to naprosto bezpečné, jen jste přišel o veškeré vzpomínky v krátkodobé paměti.“ Odmlčel se. „Když jste byl mimo, mumlal jste něco o moru, jenže my měli za to, že to nějak souvisí s tím obrazem z mikroprojektoru. Ani ve snu by nás nenapadlo, že Zobrist stvořil skutečný mor.“ Opět se odmlčel. „Taky jste pořád opakoval něco jako ‚Verry sorry. Verry sorry‘.“

Vasari. Tou dobou zřejmě při luštění zprávy z projektoru dospěl právě k Vasarimu. Cerca trova. „Ale… já myslel, že za moji amnézii může to poranění. Někdo mě postřelil.“

Probošt zavrtěl hlavou. „Nikdo vás nepostřelil, pane Langdone. K žádnému poranění nedošlo.“

„Cože?!“ Langdon okamžitě nahmatal stehy a oteklinu na týlu. „A co je sakra tohle!“ Rozhrnul si vlasy, aby ukázal vyholené místo.

„Součást iluze. Nepatrně jsme vám nařízli kůži a hned ji znovu sešili. Bylo třeba, abyste uvěřil, že vás někdo napadl.“

To není zranění po kulce?

„Chtěli jsme,“ pokračoval probošt, „abyste po procitnutí uvěřil, že vám někdo usiluje o život… že jste v ohrožení.“

„Ale mě se doopravdy někdo snažil zabít!“ vykřikl Langdon tak hlasitě, že se k němu několik lidí v letadle otočilo. „Viděl jsem, jak jednoho nemocničního lékaře, doktora Marconiho, chladnokrevně zastřelili!“

„Ano, to jste viděl,“ přikývl nevzrušeně probošt, „což ovšem neznamená, že se to skutečně stalo. Vayentha pracovala pro mě. Měla v tomhle směru výjimečný talent.“

„K zabíjení lidí?“ utrhl se na něj Langdon.

„Ano,“ odpověděl klidně probošt. „Ale ne skutečnému, jen hranému.“

Langdon na něj dlouho upřeně hleděl a v hlavě si přehrával, jak se ten vousatý lékař s huňatým obočím hroutí na podlahu a z prsou mu tryská krev.

„Vayentha měla v pistoli jen slepé náboje,“ vysvětlil probošt. „Při výstřelu se aktivovala rádiem ovládaná roznětka, která doktoru Marconimu na hrudi odpálila pytlík krve. Doktor je mimochodem naprosto v pořádku.“

Langdon zavřel oči. Pořád tomu nemohl uvěřit. „A ten nemocniční pokoj?“

„Narychlo postavené kulisy,“ odpověděl probošt. „Vím, že je těžké si to všechno přebrat, pane Langdone. Pracovali jsme rychle a vy jste byl pořád ještě napůl omámený, takže to nemuselo být dokonalé. Když jste se probral, viděl jste přesně to, co jsme chtěli, abyste viděl – nemocniční rekvizity, pár herců a zinscenovaný útok.“

Langdon zavrávoral.

„Přesně na tohle se moje společnost specializuje,“ dodal probošt. „Jsme velmi dobří ve vytváření iluzí.“

„A co Sienna?“ zeptal se Langdon a promnul si oči.

„V tom ohledu jsem se musel spolehnout na svůj úsudek a rozhodl jsem se s ní pracovat. V prvé řadě mi šlo o to, abych klientův projekt ochránil před doktorkou Sinskeyovou, o což usilovala i Sienna. Aby získala vaši důvěru, zachránila vás před najatou vražedkyní a pomohla vám utéct zadní uličkou. Čekající taxík byl také náš a další rádiem ovládaná roznětka na zadním okně pomohla navodit kýžený efekt při vašem útěku. Taxík vás odvezl do bytu, který jsme také narychlo připravili.“

Siennino skrovné ubytování, pomyslel si Langdon. Konečně mu bylo jasné, proč celý byt vypadal, jako by ho zařídila věcmi z vetešnictví. Rovněž se tím vysvětlovala ta příhodná náhoda, že měl její „soused“ oblečení, které mu dokonale padlo.

Všechno to bylo nahrané.

I ten zoufalý telefonát od Sienniny přítelkyně z nemocnice byl falešný. Sienno, tady Danikovová!

„Když jste volal na americký konzulát,“ pokračoval probošt, „volal jste na číslo, které vám dala Sienna. Ve skutečnosti jste se dovolal na Mendacium.“

„Takže jsem s nikým z konzulátu nemluvil…“

„Ne, nemluvil.“

Nikam nechoďte, nařídil mu falešný zaměstnanec konzulátu. Hned pro vás někdo přijede. A když se pak ukázala Vayentha, Sienna ji samozřejmě na protější straně ulice zpozorovala a okamžitě měla připravené vysvětlení. Roberte, americká vláda na tebe právě poslala vraha! Nesmíš se spojit s žádnými úřady! Máš teď jedinou naději, musíš zjistit, co ten projektor znamená.

Proboštovi a jeho tajemné organizaci se v podstatě podařilo Langdona přimět, aby přestal pracovat pro Sinskeyovou a začal na tomtéž úkolu pracovat pro ně. Iluze byla dokonalá.

Sienna mě celou dobu vodila za nos, uvědomil si. Cítil spíš smutek než zlost. Za ten krátký čas, který spolu strávili, mu nečekaně přirostla k srdci. Ze všeho nejvíc ho ale trápila otázka, jak mohl tak inteligentní a laskavý člověk jako ona přistoupit na Zobristovo maniakální řešení problému přelidnění.

Můžu ti bez jakýchkoliv pochyb říct, potvrdila Langdonovi, že pokud nedojde k nějaké drastické změně, lidstvo je jako druh vyřízené… To jsou čísla, s těmi nic nenaděláš.

„A ty články o Sienně?“ zeptal se Langdon, jemuž se v tu chvíli vybavil program k shakespearovskému představení a články o jejím závratně vysokém IQ.

„Autentické,“ řekl probošt. „Ty nejlepší iluze vždy obsahují maximum pravdy. Neměli jsme moc času na přípravu, takže jsme museli využít Siennin počítač a věci z její osobní složky, protože to bylo prakticky to jediné, co jsme měli k dispozici. Navíc jste nic z toho vlastně ani neměl vidět, jedině pokud byste začal pochybovat o její totožnosti.“

„Stejně tak jste nečekali, že použiju její počítač,“ podotkl Langdon.

„Ano, tam se nám to vymklo z rukou. Siennu by nikdy nenapadlo, že byt objeví Pozorovací a zásahový oddíl doktorky Sinskeyové, takže když dorazili vojáci, zpanikařila a musela improvizovat. Utekla s vámi na mopedu a snažila se dál přiživovat iluzi. V průběhu mise jsem bohužel musel propustit Vayenthu, ale ona se rozhodla porušit předpisy a pronásledovala vás.“

„Málem mě zabila,“ podotkl Langdon a vylíčil proboštovi, co se odehrálo na půdě Starého paláce, kdy proti němu Vayentha zvedla pistoli a namířila mu ji přímo na hrudník.Trochu to zabolí… ale nemám na vybranou. Pak se k nim vrhla Sienna a strčila ji přes zábradlí, takže se Vayentha zřítila k zemi.

Když Langdon domluvil, probošt si slyšitelně povzdechl. „Pochybuji, že vás Vayentha chtěla zabít. V pistoli byly jen slepé náboje. V tu chvíli měla jedinou naději na záchranu – získat nad vámi kontrolu. Možná si říkala, že když na vás vystřelí slepým nábojem, přesvědčí vás tím, že ve skutečnosti není žádná vražedkyně a že jste se nechal zmást iluzí.“

Probošt se odmlčel, na chvíli se zamyslel a pak pokračoval. „Netroufám si odhadnout, jestli Sienna skutečně chtěla Vayenthu zabít, nebo se jí jen snažila zabránit ve výstřelu. Začínám si uvědomovat, že Siennu Brooksovou neznám zdaleka tak dobře, jak jsem si myslel.“

To jsme dva, napadlo Langdona, ale když si vybavil výraz zděšení a lítosti v její tváři, nepochyboval, že své kolegyni s natuženými vlasy s největší pravděpodobností ublížila nechtíc.

Najednou si připadal hrozně sám… bez jakýchkoliv záchytných bodů. Zatoužil prohlédnout si svět pod letadlem a obrátil se k oknu, ale spatřil jen jednolitou stěnu trupu.

Musím se odsud dostat.

„Jste v pořádku?“ ustaraně si ho prohlížel probošt.

„Ne,“ odpověděl Langdon. „Ani omylem.“

Dostane se z toho, pomyslel si probošt. Jen se snaží vstřebat novou realitu.

Americký profesor se tvářil, jako by ho zničehonic uchvátilo tornádo, roztočilo ho a pak ho celého zmateného a dezorientovaného vyklopilo v cizí zemi.

Jedinci, na které se Konsorcium zaměřilo, jen zřídka odhalili pravdu skrývající se za zinscenovanými událostmi, jichž byli svědky, a pokud se jim to přece jen podařilo, rozhodně u toho nikdy nebyl probošt. Pohled na Langdonův zmatek v něm probouzel výčitky svědomí, ale ani ty nemohly překonat hlodavý pocit zodpovědnosti za současnou krizi.

Přijal jsem špatného klienta. Bertranda Zobrista.

Důvěřoval jsem špatnému člověku. Sienně Brooksové.

Teď se probošt blížil k oku hurikánu – k místu, které se mělo stát epicentrem smrtící pandemie, jež podle všeho mohla zdecimovat populaci na celém světě. Předpokládal, že i pokud on sám všechno přežije, pro Konsorcium se tahle zakázka pravděpodobně stane osudnou. Bude následovat lavina obvinění a vyšetřování.

Skutečně to má celé skončit takhle?

Kapitola 83

Potřebuju na vzduch, blesklo hlavou Robertu Langdonovi. Nebo aspoň někam, kde je vidět ven.

Trup bez oken jako by se stahoval čím dál těsněji kolem něj. A ta prapodivná historka o tom, co se kolem něj v posledních čtyřiadvaceti hodinách doopravdy dělo, mu na klidu také nepřidala. Hlavou mu vířily nezodpovězené otázky… většinou nějak spjaté se Siennou.

Překvapivě se mu po ní stýskalo.

Celou dobu předstírala, přesvědčoval se v duchu. Využívala mě.

Beze slova opustil probošta a přešel do přední části letadla. Dveře do pilotní kabiny byly otevřené a denní světlo, které odtud zářilo, ho přitahovalo jako maják. Postavil se za záda pilotů a nechal si tvář zalít teplými slunečními paprsky. Otevřený prostor před letadlem mu připadal jako ráj. Čisté modré nebe působilo úžasně poklidně a věčně.

Nic není věčné, připomněl si, přestože si pořád dost dobře nedokázal představit možný rozsah katastrofy, které právě čelili.

„Pane profesore?“ promluvil za ním tichý hlas a on se otočil.

Rázem vyděšeně zavrávoral. Stál před ním totiž doktor Ferris. Když ho Langdon viděl naposledy, svíjel se Ferris na podlaze baziliky svatého Marka a marně lapal po dechu. Teď se v letadle opíral o stěnu, měl nasazenou kšiltovku a obličej pokrytý růžovým kalamínovým práškem. Hrudník omotaný obvazy téměř nedával znát, zda Ferris dýchá. Ale pokud byl nakažený morem, zjevně si tu nikdo nedělal hlavu s tím, jestli ho rozšíří mezi ostatní.

„Vy jste naživu?“ vypravil ze sebe Langdon nevěřícně.

Ferris unaveně přikývl. „Víceméně.“ Jeho chování se dramaticky proměnilo, působil teď mnohem klidněji.

„Ale já měl za to –“ Langdon se zarazil. „Vlastně už sám nevím, co si mám myslet.“

Ferris se chápavě usmál. „Vyslechl jste si dneska spoustu lží. Říkal jsem si, že bych se vám měl omluvit. Jak už jste nejspíš uhodl, nepracuju pro Světovou zdravotnickou organizaci a nepřiletěl jsem vás vyzvednout na Harvard.“

Langdon pokýval hlavou. Už ani neměl sílu se něčemu divit. „Pracujete pro probošta.“

„Správně. Vyslal mě, abych vám a Sienně poskytl podporu v terénu a abych vám pomohl uniknout zásahovému oddílu.“

„V tom případě jste odvedl skvělou práci,“ podotkl Langdon, jemuž se v tu chvíli vybavilo, jak se Ferris objevil v baptisteriu, přesvědčil ho, že je zaměstnancem WHO, a pak jim se Siennou zajistil dopravu z Florencie, z dosahu Sinskeyové a jejích mužů. „Předpokládám, že lékař taky nejste.“

Ferris zavrtěl hlavou. „Ne, jen jsem dnes hrál tu roli. Měl jsem za úkol pomoct Sienně udržovat iluzi, abyste mohl rozluštit, kam ten projektor ukazuje. Probošt potřeboval najít Zobristovo dílo, aby ho mohl chránit před Sinskeyovou.“

„Vy jste netušili, že jde o morovou pandemii?“ zeptal se Langdon, jemuž pořád nešla z hlavy Ferrisova podivná vyrážka a vnitřní krvácení.

„Samozřejmě že ne! Když jste se zmínil o moru, myslel jsem, že jde o nějakou historku, kterou si vymyslela Sienna, aby vás motivovala. Tak jsem jí hrál do karet. Jenže pak jsem vás dostal do vlaku do Benátek a tam se všechno změnilo.“

„Jak to?“

„Probošt si pustil to Zobristovo bizarní video.“

Ano, to skutečně mohlo leccos změnit. „Pochopil, že Zobrist byl šílenec.“

„Přesně tak. Najednou mu došlo, do čeho se Konsorcium zapletlo, a zděsil se. Okamžitě si chtěl promluvit s člověkem, který znal Zobrista nejlépe – tedy s FS-2080 –, aby zjistil, jestli ví, co Zobrist vytvořil.“

„S FS-2080?“

„Promiňte, se Siennou Brooksovou. Tohle kódové označení si sama zvolila. Souvisí to s tím jejich transhumanismem. A probošt se s ní nemohl spojit jinak než mým prostřednictvím.“

„Ten telefonát ve vlaku,“ podotkl Langdon. „Od ‚nemocné matky‘.“

„Samozřejmě jsem telefonát od probošta nemohl přijmout před vámi, proto jsem vyšel ven. Pověděl mi o tom videu a já se zhrozil. Probošt doufal, že Zobrist všechno zatajil i před Siennou, ale když jsem mu sdělil, že se spolu bavíte o moru, rázem mu došlo, že Sienna v tom jede se Zobristem. Sienna se okamžitě proměnila v nepřítele. Řekl mi, ať ho průběžně informuju o naší pozici v Benátkách… a že posílá tým, který má Siennu zadržet. Agent Brüder ji v bazilice svatého Marka skutečně málem dostal, ale podařilo se jí uniknout.“

Langdon nepřítomně zíral na podlahu. Dosud před sebou viděl Sienniny hezké hnědé oči, jak na něj hledí do šachty, než se dala na útěk.

Moc mě to mrzí, Roberte. Všechno.

„Nebere si servítky,“ pokračoval Ferris. „Patrně jste neviděl, jak na mě zaútočila v bazilice.“

„Zaútočila?“

„Ano, když vešli vojáci, chtěl jsem na ně křiknout, aby věděli, kde Sienna je, ale ona zřejmě vytušila, co se blíží. Dala mi ránu přímo do hrudníku.“

„Cože?!“

„Sám jsem v první chvíli netušil, odkud to přišlo. Nejspíš umí bojová umění. Protože jsem měl na hrudníku pohmožděninu, byla to příšerná bolest. Trvalo mi pět minut, než jsem znovu popadl dech. Sienna mě stačila odtáhnout na balkon dřív, než někdo zpozoroval, co se stalo.“

Langdon si ohromeně vybavil tu postarší Italku, která na Siennu zakřičela – „L’hai colpito al petto!“ – a naznačila pohyb pěstí proti hrudníku.

Ne! odpověděla Sienna. Resuscitace by ho zabila! Podívejte se na jeho hrudník!

Když si Langdon v duchu celý ten výjev přehrál, uvědomil si, jak je Sienna Brooksová duchapřítomná. Velmi mazaně slova staré Italky chybně přeložila. L’hai colpito al petto vůbec nebyl návrh, ať se Sienna pokusí o resuscitaci, bylo to zlostné obvinění: Ty jsi ho praštila do hrudníku!

Langdonovi to v tom zmatku vůbec nedošlo.

Ferris se na něj unaveně usmál. „Jak se vám možná doneslo, Sienna Brooksová je nebezpečně inteligentní.“

Langdon přikývl. Doneslo se mi to.

„Muži z oddílu doktorky Sinskeyové mě odvezli zpátky na Mendacium a ošetřili mě. Probošt mě požádal, ať ho doprovodím, protože jsem kromě vás jediný, kdo se dnes se Siennou setkal.“

Langdon pokýval hlavou. Znovu ho upoutala mužova vyrážka. „A váš obličej?“ zeptal se. „A ta modřina na prsou? Není to…“

„Mor?“ Ferris se zasmál a zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli už vám to někdo řekl, ale dnes jsem vlastně hrál hned dva doktory.“

„Prosím?“

„Když jsem se objevil v baptisteriu, zmínil jste se, že jsem vám povědomý.“

„To je pravda. Matně. Nejspíš ty oči. Vysvětlil jste mi to tím, že jste pro mě byl na Harvardu…“ Langdon se zarazil. „Což, jak teď vím, není pravda, takže…“

„Připadal jsem vám povědomý, protože už jsme se setkali. Ale ne na Harvardu.“ Muž zapátral v Langdonových očích, zda se v nich neobjeví jiskra poznání. „Byl jsem dokonce první člověk, kterého jste po probuzení v nemocnici viděl.“

Langdon si představil nevelký setmělý nemocniční pokoj. Byl tehdy omámený a špatně viděl, ale přesto mohl poměrně jistě říct, že první člověk, kterého po procitnutí viděl, byl bledý postarší lékař s huňatým obočím a rozcuchaným prošedlým plnovousem, hovořící pouze italsky.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „První, koho jsem viděl, byl doktor Marconi –“

„Scusi, professore,“ přerušil ho muž bezvadnou italštinou. „Ma non si ricorda di me?“ Předklonil se jako pod tíhou let a uhladil si imaginární hustá obočí a fiktivní prošedlý plnovous. „Sono il dottore Marconi.“

Langdonovi spadla brada. „Doktor Marconi… jste byl vy?“

„Proto vám moje oči připadaly povědomé. Nikdy dřív jsem falešný plnovous ani falešná obočí nenosil, proto jsem bohužel nemohl tušit, že jsem silně alergický na latexové lepidlo, po kterém mi okamžitě naskočila svědivá vyrážka. Muselo vás to dost vyděsit, když jste mě v baptisteriu uviděl… vzhledem k tomu, že jste měl plnou hlavu morové hrozby.“

Langdon jen zíral, ale zároveň si vzpomněl, že než na doktora Marconiho zaútočila Vayentha a on zůstal s krvácejícím hrudníkem ležet na podlaze, několikrát se škrábal na bradě.

„A aby toho nebylo málo,“ pokračoval muž a ukázal si na obvazy na prsou, „uprostřed akce se mi posunula roznětka. Nestačil jsem si ji včas upravit, takže explodovala pod špatným úhlem. Přerazila mi žebro a značně mi pohmoždila hrudník. Celý den mám potíže s dýcháním.“

A já si myslel, že máte mor.

Muž se zhluboka nadechl a zamžikal. „Asi bych se měl radši posadit.“ Když odcházel, pokynul Langdonovi. „Beztak to vypadá, že budete mít společnost.“

Když se Langdon otočil, zjistil, že k němu kráčí doktorka Sinskeyová s rozpuštěnými stříbrnými vlasy. „Tady jste, pane Langdone!“

Ředitelka Světové zdravotnické organizace působila vyčerpaně, ale v očích jí překvapivě svítila jiskra naděje. Něco objevila.

„Promiňte, že jsem vás opustila,“ omluvila se, když došla až k němu. „Potřebovali jsme něco zorganizovat a získat jisté informace.“ Ukázala k otevřeným dveřím do kokpitu. „Vidím, že jste přišel za sluníčkem.“

Langdon pokrčil rameny. „Vašemu letadlu by neškodilo pár oken.“

Chápavě se usmála. „Když je řeč o oknech, doufám, že už vám probošt vysvětlil, proč jste měl takové okno vy.“

„Ano, ale nemůžu říct, že bych z toho byl nějak zvlášť nadšený.“

„To já taky ne,“ přikývla a rozhlédla se, jestli jsou sami. „Věřte mi,“ zašeptala, „tohle si on i ta jeho organizace pěkně odskáčou. O to se postarám. Teď se ale musíme soustředit na ten igelitový pytlík a najít ho dřív, než se stačí rozpustit a uvolnit nákazu.“

Nebo než se k němu dostane Sienna a s rozpouštěním mu pomůže.

„Musím si s vámi promluvit o té budově, ve které se nachází Dandolova hrobka.“

Langdon si tu úchvatnou stavbu představoval už od chvíle, kdy zjistil, že cíl jejich hledání leží právě tam. Museion boží moudrosti.

„Právě jsem se dozvěděla něco moc zajímavého,“ pokračovala Sinskeyová. „Spojili jsme se s jedním místním historikem. Samozřejmě nemá ponětí, o co ve skutečnosti jde, ale zeptala jsem se ho, jestli netuší, co by se mohlo nacházet pod Dandolovou hrobkou, a víte, co mi odpověděl?“ Usmála se. „Voda.“

To Langdona překvapilo. „Vážně?“

„Ano, podle všeho jsou spodní patra budovy zaplavená. Hladina podzemní vody během staletí stoupla a přinejmenším dvě spodní podlaží jsou teď zatopená. Tvrdil, že se tam rozhodně nachází spousta vzduchových kapes a částečně zaplavených prostorů.“

Panebože. Langdon si vybavil Zobristovo video a tu zvláštně osvětlenou podzemní sluj, na jejíž mechem porostlé stěny dopadaly nezřetelné svislé stíny sloupů. „Je to zatopená místnost.“

„Přesně tak.“

„Ale jak se tam Zobrist dostal?“

Sinskeyové se zaleskly oči. „To je na tom to nejúžasnější. Nebudete věřit, co jsme právě zjistili.“

V tu samou dobu se necelé dva kilometry od břehů Benátek, na protáhlém ostrově známém jako Lido, zvedla z asfaltu Nicelliho letiště štíhlá Cessna Citation Mustang a zamířila k temnícímu podvečernímu nebi.

Majitel tryskového letadla, věhlasný návrhář Giorgio Venci, na palubě nebyl, ale nařídil pilotům, ať přitažlivou mladou pasažérku dopraví, kam bude potřebovat.

Kapitola 84

Na hlavní město starověké Byzance padla noc.

Podél břehů Marmarského moře se probouzely k životu reflektory, které ozařovaly panorama blyštících se mešit a štíhlých minaretů. Nastala hodina akşam a tlampače po celém městě se rozezněly neodbytnými tóny adhanu, svolávání k modlitbě.

La-ilaha-illa-Allah.

Není boha kromě Boha.

Zatímco věřící spěchali do mešit, zbytek města se bez povšimnutí věnoval vlastním záležitostem; univerzitní studenti halasně popíjeli pivo, podnikatelé domlouvali obchody, prodejci lákali na své koření a koberce a turisté tomu všemu užasle přihlíželi.

Tohle byl rozdělený svět, město plné protikladných sil – náboženských a světských, starověkých a moderních, východních a západních. Věčné město, usazené na zeměpisné hranici mezi Evropou a Asií, skutečně tvořilo most mezi Starým světem… a světem ještě starším.

Istanbul.

Přestože už není hlavním městem Turecka, má za sebou celá staletí v roli epicentra tří různých říší: byzantské, římské a osmanské. Z tohoto důvodu se dá považovat za jedno z historicky nejrozmanitějších míst na Zemi. Od paláce Topkapi přes Modrou mešitu až po pevnost Sedmi věží je to město po okraj plné příběhů o bitvách, slávě a porážkách.

Dnes v noci se na zamračeném nebi nad hemžícími se masami pomalu snášel dopravní letoun C-130: klesal k přistání na Atatürkově letišti. V kokpitu seděl na sklápěcím sedadle za piloty Robert Langdon a díval se čelním oknem, spokojený, že mu tohle místo s výhledem nabídli.

Když se najedl a na hodinku si v zadní části letadla zdříml, cítil se rázem o něco svěžejší.

Napravo viděl světla Istanbulu, zářící poloostrov ve tvaru zahnutého rohu vybíhající do černoty Marmarského moře. Tohle byla evropská strana, oddělená od své asijské sestry klikatou stužkou tmy.

Bospor.

Na první pohled vypadal Bospor jako široký šrám, který rozsekl Istanbul vedví. Langdon však věděl, že mořská úžina je ve skutečnosti životní mízou istanbulského obchodu. Kromě toho, že díky ní má město hned dvě pobřeží místo jednoho, umožňuje Bospor lodím proplouvat ze Středozemního do Černého moře, díky čemuž může Istanbul fungovat jako odpočívadlo mezi dvěma světy.

Zatímco letadlo klesalo vrstvou řídkých mraků, Langdon pohledem napjatě prohledával vzdálenou metropoli. Doufal, že spatří onu mohutnou budovu, kvůli které sem přiletěli.

Místo, kde se nachází hrobka Enrica Dandola.

Jak se ukázalo, Enrico Dandolo – zrádný benátský dóže – nebyl pohřbený v Benátkách; jeho ostatky odpočívaly v samém srdci pevnosti, kterou sám v roce 1202 dobyl, v srdci toho rozlehlého města pod nimi. Velmi příhodně jej pochovali v té nejvelkolepější svatyni, jaká se v přemoženém sídle nacházela – v budově, která se dodnes považuje za klenot celé oblasti.

Hagia Sofia.

Byla postavena v roce 360 našeho letopočtu a sloužila jako katedrála pravoslavné církve až do roku 1204, kdy město dobyl Enrico Dandolo se čtvrtou křižáckou výpravou a přeměnil ji na katolický kostel. V patnáctém století, po dobytí Konstantinopole sultánem Mehmedem II., se stala mešitou a muslimským svatostánkem zůstala až do roku 1935, kdy z ní udělali muzeum.

Zlatý museion boží moudrosti, pomyslel si Langdon.

Nejenže katedrálu Hagia Sofia zdobí ještě víc zlata než Svatého Marka, ale její jméno doslova znamená „Boží moudrost“.

Langdon si tu ohromnou budovu vybavil a zkusil si představit, že někde pod ní, v setmělé laguně, se pod vodou vznáší uvázaný solublonový pytlík, který se pomalu rozpouští a chystá se vypustit svůj obsah.

Modlil se, aby ještě nebylo pozdě.

„Spodní patra budovy jsou zaplavená,“ sdělila mu před chvílí Sinskeyová a vzrušeně mu pokynula, ať ji následuje k jejímu pracovnímu stolku. „Nebudete věřit, co jsme právě zjistili. Slyšel jste někdy o dokumentaristovi jménem Göksel Gülensoy?“

Langdon zavrtěl hlavou.

„Když jsem hledala informace o chrámu Boží Moudrosti,“ vysvětlila Sinskeyová, „narazila jsem na film, který před pár lety natočil právě Gülensoy.“

„O tomhle chrámu vznikly desítky filmů.“

„Jistě,“ přikývla, „ale tenhle je jedinečný.“ Jakmile dospěli k jejímu stolku, otočila notebook tak, aby na něj Langdon viděl. „Přečtěte si tohle.“

Langdon se posadil a začetl se do článku – souhrnu z několika různých novinových zdrojů, včetně deníku Hürriyet Daily News – o Gülensoyově nejnovějším filmu: V hlubinách Hagie Sofie.

Okamžitě pochopil, proč je Sinskeyová tak nadšená. Už po prvním slovu překvapeně vzhlédl. Potápění?

„Já vím,“ usmála se. „Jen pokračujte.“

Langdon četl dál.

POTÁPĚNÍ POD CHRÁMEM BOŽÍ MOUDROSTI: Dokumentarista Göksel Gülensoy a jeho tým průzkumných potápěčů objevili odlehlé zaplavené místnosti ležící desítky metrů pod jednou z nejnavštěvovanějších náboženských staveb v Istanbulu.

Během průzkumu rovněž odhalili řadu architektonických divů, včetně osm set let starých hrobů dětských mučedníků, mytických podzemních prostorů věznice Anemas či zaplavených tunelů, které chrám Boží Moudrosti spojují s palácem Topkapi i palácem Tekfur.

„Podle mě je podzemní část chrámu ještě mnohem zajímavější než část nadzemní,“ nechal se slyšet Gülensoy a vysvětlil, že k natočení filmu ho inspirovala stará fotografie průzkumníků, kteří se na loďce plaví ohromným, částečně zatopeným sálem kdesi v základech Hagie Sofie.

„Vypadá to, že jste se trefil do černého!“ zvolala Sinskeyová. „Pod chrámem jsou zřejmě ohromné, částečně zaplavené prostory a mnohé z nich jsou přístupné bez potápěčského vybavení… což by přesně odpovídalo tomu, co jsme viděli v Zobristově videu.“

Za zády jim stál agent Brüder a hleděl na monitor notebooku. „Jenže to vypadá, že tyhle prostory jsou propojené s řadou dalších zatopených oblastí. Pokud se ten pytlík rozpustí dřív, než se tam dostaneme, tak už jeho obsah nezastavíme.“

„Jeho obsah…“ zopakoval Langdon. „Máte tušení, co v tom pytlíku vlastně je? Konkrétně? Vím, že jde o nějaký patogen, ale –“

„Z analýzy záběrů,“ přerušil ho Brüder, „vyplývá, že je to spíš biologické než chemické povahy. Jinými slovy, že je to něco živého. Vzhledem k tomu, jak je pytlík malý, odhadujeme, že to bude silně nakažlivé a bude se to velmi rychle množit. Nejsme si jistí, jestli je nákaza vázaná na vodní prostředí jako bakterie nebo jestli se může šířit i vzduchem jako virus, ale možné je obojí.“

„Shromažďujeme informace o teplotě podzemní vody v dané oblasti,“ doplnila Sinskeyová, „a snažíme se odhadnout, jakému typu nakažlivé látky by se v těch podzemních prostorech mohlo dobře dařit, ale Zobrist byl neobyčejně nadaný a snadno mohl svůj výtvor obdařit jedinečnými vlastnostmi. Navíc mám pořád pocit, že k volbě tohoto místa musel mít konkrétní důvod.“

Brüder odevzdaně pokýval hlavou a stručně vysvětlil, proč se podle jeho názoru Zobrist rozhodl právě pro tenhle nezvyklý rozptylový mechanismus – ponořený solublonový pytlík –, jehož prostá genialita jim začínala teprve teď docházet. Díky tomu, že pytlík umístil pod zem a pod vodu, zajistil mu mimořádně stabilní inkubační prostředí: s neměnnou teplotou vody, bez slunečního záření, bez kinetických otřesů a v dokonalém soukromí. Volba igelitu s vhodnou trvanlivostí mu umožnila ponechat nákazu bez dozoru přesně tak dlouho, jak bude pro její dozrání třeba, a zároveň měl jistotu, že bude ve stanovenou dobu bez zásahu zvenčí vypuštěna.

I kdyby se on sám na to místo už nikdy nevrátil.

Náhlý náraz, jak letadlo dosedlo na ranvej, pobídl Langdona k návratu na sklápěcí sedadlo v kokpitu. Mohutný letoun urputně brzdil, načež ho piloti navedli k odlehlému hangáru a zastavili.

Langdon napůl očekával, že tu na ně bude čekat jednotka zaměstnanců Světové zdravotnické organizace v ochranných oblecích. Oknem v pilotní kabině však překvapivě viděl jen řidiče velké bílé dodávky, na jejímž boku se skvěl sytě rudý rovnoramenný kříž.

Posílají pro nás řidiče od Červeného kříže? podivil se v duchu, ale hned mu došlo, že znak červeného kříže používá ještě někdo další. Švýcarská ambasáda.

Odpoutal se a vyhledal Sinskeyovou, která se společně s ostatními chystala k opuštění letadla. „Kde jsou všichni?“ zajímal se. „Tým Světové zdravotnické organizace? Turecká policie? Poslali jste je napřed? Už jsou v chrámu?“

Sinskeyová na něj nervózně pohlédla. „Nakonec jsme se rozhodli, že místní policii o ničem informovat nebudeme,“ vysvětlila. „Máme k dispozici nejlepší zásahový oddílECDC a domníváme se, že nám spíš prospěje, když operace proběhne potají, než kdybychom rozpoutali davovou paniku.“

Opodál Brüder a jeho muži právě zapínali velké černé cestovní tašky plné všemožného ochranného vybavení – speciálních obleků, respirátorů a elektronických detekčních přístrojů.

Brüder si hodil tašku přes rameno a přistoupil k Langdonovi se Sinskeyovou. „Můžeme jít. Vstoupíme do chrámu, najdeme Dandolovu hrobku, zjistíme, odkud je slyšet zurčení vody, jak se píše v té básni, a pak zhodnotíme situaci a rozhodneme se, jestli budeme potřebovat podporu místních úřadů.“

Langdon předem viděl, že tenhle plán má značné trhliny. „Hagia Sofia zavírá za soumraku, takže bez místních úřadů se ani nedostaneme dovnitř.“

„Nebojte,“ uklidnila ho Sinskeyová. „Mám známého na švýcarské ambasádě. Spojil se s kurátorem muzea Hagie Sofie a požádal pro nás o soukromou VIP prohlídku. Kurátor mu ji slíbil.“

Langdon se stěží ubránil smíchu. „VIP prohlídku pro ředitelku Světové zdravotnické organizace? A jednotku vojáků v ochranných oblecích? Myslíte, že to nikomu nebude připadat podezřelé?“

„Zásahový oddíl a vybavení zůstanou v autě, zatímco Brüder, vy a já půjdeme zhodnotit situaci,“ vysvětlila mu Sinskeyová. „A mimochodem, ta VIP prohlídka není pro mě. Je pro vás.“

„Prosím?“

„Sdělili jsme muzeu, že jistý slavný americký profesor přiletěl se svým týmem badatelů napsat článek o symbolech chrámu Boží Moudrosti, ale jejich let měl velké zpoždění, takže zmeškali návštěvní hodiny. A protože zítra ráno musejí zase odletět, doufali jsme, že –“

„Jistě,“ přerušil ji Langdon. „Už chápu.“

„Muzeum pošle jednoho ze zaměstnanců, aby nás osobně přivítal. Je to prý shodou okolností velký fanoušek vašich pojednání o islámském umění.“ Sinskeyová se na něj unaveně usmála, zřejmě ve snaze působit optimisticky. „Dostalo se mi ujištění, že budete mít přístup do každého kouta budovy.“

„A co víc,“ dodal Brüder, „budeme mít celý chrám jen pro sebe.“

Kapitola 85

Robert Langdon hleděl nepřítomně z okna dodávky, která ujížděla po nábřežní dálnici spojující Atatürkovo letiště s centrem Istanbulu. Švýcarským úředníkům se bůhvíjak podařilo zařídit jim urychlený průchod celnicí a Langdon, Sinskeyová a ostatní členové jejich skupiny byli během několika minut z letiště pryč.

Sinskeyová nařídila proboštovi s Ferrisem, ať zůstanou na palubě C-130 a společně s několika zaměstnanci Světové zdravotnické organizace se dál snaží vystopovat Siennu Brooksovou.

Ačkoliv nikdo nevěřil, že by se mohla dostat do Istanbulu včas, panovaly obavy, že by se mohla telefonicky spojit s některým ze Zobristových stoupenců v Turecku a požádat ho, aby pomohl naplnit Zobristův vyšinutý plán dřív, než tomu Sinskeyová se svým týmem stačí zabránit.

Vážně by Sienna spáchala masovou vraždu? Langdon se stále snažil srovnat se vším, co se dnes stalo. Nutil se přijmout pravdu, jakkoliv trýznivá mu připadala. Vůbec ji neznáš, Roberte. Vodila tě za nos.

Začalo mrholit a monotónní svist stěračů po skle v něm najednou probudil ohromnou únavu. Po pravé ruce, na Marmarském moři, viděl světla luxusních jachet a mohutných tankerů plujících k městskému přístavu. Všude na nábřeží se nad kupolemi mešit zdvíhaly osvětlené štíhlé, elegantní minarety, tichá připomínka skutečnosti, že jádrem Istanbulu, dnes moderního, sekulárního města, bylo odjakživa náboženství.

Langdon tenhle patnáctikilometrový úsek dálnice vždy považoval za jednu z nejhezčích cest v Evropě. Představovala dokonalý příklad střetu starého s novým, například v tom, že se táhla podél části Konstantinových hradeb, zbudovaných více než šestnáct staletí před narozením člověka, jehož jméno dálnice nesla – Johna F. Kennedyho. Americký prezident byl velkým obdivovatelem Atatürkovy vize turecké republiky, povstalé z popela padlé říše.

Kennedyho třída nabízela jedinečné výhledy na moře, proplétala se úchvatnými háji a historickými parky, kolem přístavu v Yenikapi, až nakonec dospěla k mořské úžině a pokračovala podél Zlatého rohu na sever. Tady vysoko nad městem čněla k nebi osmanská pevnost známá jako palác Topkapi. Díky strategickému výhledu na Bospor si palác velmi oblíbili turisté; chodili se sem kochat nejen panoramatem, ale také ohromující sbírkou osmanských pokladů, včetně pláště a meče, které údajně patřily samotnému proroku Mohamedovi.

Až tak daleko ale nepojedeme, věděl Langdon. Hagia Sofia, tyčící se ze středu města, už byla na dohled.

Když sjeli z Kennedyho třídy a začali se prodírat hustě zalidněnou čtvrtí, hleděl na davy lidí na ulicích a na chodnících a rázem se mu vybavily rozhovory, které v průběhu dne vedl.

Přelidnění.

Mor.

Zobristovy zvrácené touhy.

Přestože celou dobu věděl, kam mise zásahového oddílu míří, dosud neměl čas se nad tím pořádně zamyslet. Jedeme do epicentra. Představil si pomalu se rozpouštějící pytlík se žlutohnědou tekutinou a v duchu se divil, jak se do téhle situace vlastně dostal.

Ta podivná báseň, kterou se Siennou objevili na zadní straně Dantovy posmrtné masky, ho nakonec dovedla až sem, do Istanbulu. Nasměroval zásahový oddíl do chrámu Boží Moudrosti a věděl, že až tam dorazí, čeká ho pokračování.

Pak v boží moudrosti zlatém museionu

poklekněte, k zemi ucho dejte

a po zurčivém jděte vody tónu.

Tam v hloubi zříte palác zatopený,

kde v tmách domov chtonické stvůry jest,

v laguny vodách krvavě rudých,

kam nepadá nikdy světlo hvězd.

Znepokojovalo ho vědomí, že poslední zpěv Dantova Pekla končí bezmála identickou scénou: po dlouhém sestupu podsvětím dosáhnou Dante s Vergiliem nejhlubšího bodu pekla. Tady, když už nemají kam dál pokračovat, zaslechnou zurčení vody pod kameny a říčka protékající puklinami a prasklinami je nakonec dovede do bezpečí.

Dante napsal: „Je místo dole… to místo zvukem, ne však zrakem znajíc říčka sem dolů stéká přes peřeje otvorem, který vyryla si ve skále… Vůdce a já jsme tou dírou dále zpět na svět jasný šli.“

Dantův výjev zjevně posloužil jako inspirace pro Zobristovu báseň, přestože se zdálo, že v tomhle případě Zobrist obrátil všechno naruby. Langdon a jeho společníci budou sice následovat zurčící vodu, jenže na rozdíl od Danta nebudou směřovat z pekla… ale přímo do něj.

Jak dodávka manévrovala čím dál užšími ulicemi a zalidněnějšími čtvrtěmi, začínal Langdon chápat zvrácenou logiku, která Zobrista dovedla k tomu, že pro epicentrum pandemie vybral střed Istanbulu.

Východ se setkává se Západem.

Křižovatka světa.

Mnohokrát v dějinách zachvátila Istanbul smrtící epidemie, která zahubila velkou část jeho obyvatel. V posledním stadiu Černé smrti se městu dokonce říkalo „morové centrum“ říše a nákaza tu údajně zabíjela přes deset tisíc obyvatel denně. Několik slavných osmanských maleb zachycuje měšťany zoufale hloubící morové jámy, aby pohřbili hromady mrtvol, které se vrší na nedalekých polích Taksimu.

Langdon jen doufal, že se Karl Marx pletl, když pravil: „Historie se opakuje.“

Po večerních, deštěm zkrápěných ulicích se hemžily nic netušící osoby. Pohledná Turkyně svolávala děti k večeři; pěkně oblečený pár kráčel ruku v ruce pod deštníkem; z autobusu vyskočil muž ve smokingu a shrbený nad houslovým pouzdrem se rozeběhl ulicí – možná měl zpoždění na koncert.

Langdon si prohlížel okolní tváře a zkoušel si představovat složité osudy každého lidského života.

Masy jsou vždy tvořeny jednotlivci.

Zavřel oči, odvrátil se od okna a pokusil se zahnat morbidní myšlenky, které ho přepadaly. Ale nedokázal se jim ubránit. V hlubinách jeho vědomí se zhmotnil nechtěný obraz – zdevastovaná krajina Bruegelova Triumfu smrti –, děsivé panorama morové nákazy, utrpení a muk pustošících přímořské město.

Dodávka odbočila doprava na Torunskou třídu a Langdon už si v první chvíli myslel, že jsou u cíle. Po levé straně se z oparu vynořila ohromná mešita.

Ale nebyla to Hagia Sofia.

Modrá mešita, uvědomil si záhy, když si všiml šesti rýhovaných tenkých minaretů se špičatými věžičkami a sadami balkonů zvaných şerefe. Kdysi četl, že exotické, pohádkové vzezření minaretů Modré mešity inspirovalo podobu ikonického Popelčina zámku v zábavních parcích Disney World. Označení Modrá mešita pocházelo z oslnivé záplavy modrých dlaždic, které zdobily vnější zdi budovy.

Už jsme skoro tam, blesklo Langdonovi hlavou, zatímco dodávka odbočila na Kabasakalskou třídu a uháněla podél rozlehlého konstantinopolského hipodromu, který se nachází v polovině cesty mezi Modrou mešitou a chrámem Boží Moudrosti a je známý tím, že poskytuje výhled na obě stavby.

Langdon mžoural přes mokré přední okno a pátral na obzoru po obrysu Hagie Sofie, ale déšť a rozsvícené reflektory výrazně zhoršovaly viditelnost. A co hůř, doprava na hlavní tepně se nehýbala z místa.

Vpředu bylo vidět jen nekonečnou linii zářících zadních světel.

„Nejspíš nějaká společenská událost,“ podotkl řidič. „Možná koncert. Asi bude rychlejší, když půjdete pěšky.“

„Jak je to daleko?“ chtěla vědět Sinskeyová.

„Jen tady přes park. Tři minuty. Je to bezpečné.“

Sinskeyová kývla na Brüdera a pak se obrátila k zásahovému oddílu. „Zůstaňte v dodávce. Pokuste se dojet co nejblíž k budově. Agent Brüder se s vámi brzy spojí.“

Po těch slovech ona, Brüder a Langdon vystoupili z dodávky na ulici a zamířili přes park.

Širokolisté stromy tu skýtaly ochranu před zhoršujícím se počasím a skupinka mohla pod jejich baldachýnem spěchat o to rychleji. Každou chvíli uviděli vedle pěšiny směrovky lákající návštěvníky k mnohým atrakcím parku – k egyptskému obelisku z Luxoru, k Hadímu sloupu z Apollónova chrámu v Delfách a k Milionu, což je sloup, který kdysi sloužil za „počátek“, od něhož se měřily všechny vzdálenosti v Byzantské říši.

Nakonec se zpod stromů vynořili u kruhového jezírka, jež označovalo střed parku. Langdon vyšel do deště a obrátil zrak k východu.

Hagia Sofia.

Ani ne tak budova jako spíš hora.

Ohromná silueta chrámu Boží Moudrosti, lesknoucí se kapkami deště, působila téměř jako město ve městě. Její hlavní kupole – stříbřitě šedá a neuvěřitelně široká – jako by spočívala na shluku dalších klenutých budov, které se hromadily kolem ní. Kolem se zvedaly čtyři strmící minarety – všechny s jediným balkonem a stříbrošedou špicí –, v rozích tak vzdálených od ústřední kupole, až se zdálo, že vůbec nepatří k téže stavbě.

Sinskeyová s Brüderem, kteří se do té chvíle plně soustředili na spěšnou chůzi, se náhle zarazili a nechali svůj zrak stoupat výš a výš… a zároveň se zoufale snažili vstřebat tu nesmírnou výšku a rozlohu budovy před sebou.

„Panebože,“ vydechl Brüder nevěřícně. „A tohle máme prohledat?“

Kapitola 86

Drží mě v zajetí, uvědomil si probošt, zatímco rázoval na palubě zaparkovaného dopravního letounu C-130. Souhlasil, že se cesty do Istanbulu zúčastní také, aby Sinskeyové pomohl tuhle krizi zažehnat dřív, než se nadobro vymkne z rukou.

Pochopitelně si dobře uvědomoval, že spolupráce s ředitelkou Světové zdravotnické organizace by mohla zmírnit veškeré tresty, které ho možná čekají za to, že současnou krizi nevědomky pomohl vyvolat. Jenže teď mě Sinskeyová drží pod zámkem.

Jakmile C-130 zajel do vládního hangáru na Atatürkově letišti, Sinskeyová se svým týmem letoun opustila a proboštovi s Ferrisem a několika zaměstnanci WHO nařídila zůstat na palubě.

Když se probošt pokusil vyjít na čerstvý vzduch, zastoupili mu cestu piloti s nehybnými tvářemi a připomněli mu, že podle instrukcí šéfky Světové zdravotnické organizace nesmí nikdo letadlo opustit.

To nevypadá dobře, pomyslel si probošt. Usadil se a začal přemítat o své nejisté budoucnosti.

Byl už poměrně dlouho zvyklý na roli skrytého vládce, který ze zákulisí tahá za nitky, a najednou o všechnu svou moc přišel.

Zobrist, Sienna, Sinskeyová.

Všichni se mu vzepřeli, ba přímo ho zneužili.

Teď byl uvězněný v nezvyklé cele bez oken, v trupu dopravního letounu Světové zdravotnické organizace, a začínal se obávat, že ho opustilo štěstí, že by mohlo jít o jakousi karmickou odplatu za jeho celoživotní nepoctivost.

Živí mě lži.

Jsem dodavatelem dezinformací.

Přestože nebyl jediným prodejcem lží na světě, rozhodně se etabloval jako jeden z největších. Ty menší ryby patřily k úplně jiné sortě a probošt si nepřál, aby si ho s nimi kdokoliv spojoval.

Firmy jako Alibi Company nebo Alibi Network si po celém světě slušně vydělávaly tím, že nevěrným manželům a manželkám umožňovaly podvádět bez rizika odhalení. Slibovaly, že na určitou dobu „zastaví čas“, aby jejich klienti mohli vyklouznout od manželky, manžela nebo dětí. Byly skutečnými mistry ve vytváření iluzí – předstíraná pracovní jednání, předstírané návštěvy u lékaře, dokonce předstírané svatby, to vše včetně falešných pozvánek, brožurek, letenek, hotelových rezervací, a dokonce speciálních telefonních čísel na ústřednu Alibi Company, kde se zkušení profesionálové vydávali za recepční či kohokoliv jiného, koho bylo k dotvoření iluze třeba.

S podobně banálními triky však probošt neztrácel čas. Zaměřoval se čistě na iluze velkých rozměrů a své služby nabízel těm, kteří si mohli dovolit vynaložit miliony dolarů, aby dostali jen to nejlepší.

Vládám.

Velkým korporacím.

Občas nějakému vlivnému boháči.

Těmto klientům a jejich záměrům byl k dispozici veškerý personál Konsorcia, veškeré jeho prostředky, zkušenosti i tvůrčí potenciál. Především však získali stoprocentní záruku, že původ iluzí, které bude třeba v zájmu dosažení jejich cíle vytvořit, nikdo nedokáže vystopovat až k nim.

Ať už světové mocnosti touží podpořit burzu, ospravedlnit válku, vyhrát volby, nebo vylákat z úkrytu teroristu, k formování názoru veřejnosti vždy využívají prostředky masivní dezinformace.

Je tomu tak odjakživa.

V šedesátých letech vybudovali Rusové celou falešnou špionážní síť a řadu let do ní vypouštěli mylné informace, které zadržovala britská kontrarozvědka. V roce 1947 stvořilo americké letectvo promyšlenou fámu o UFO, aby odvrátilo pozornost od tajně testovaného letadla, které se zřítilo u Rosswellu v Novém Mexiku. A v nedávné době bylo světu naočkováno přesvědčení, že v Iráku existují zbraně hromadného ničení.

Bezmála tři desetiletí pomáhal probošt mocným chránit, znovu získávat či rozšiřovat moc. Přestože si velmi pečlivě vybíral, které zakázky přijme, celou dobu se bál, že se jednoho dne v některém ze svých klientů zmýlí.

A ten den přišel.

Probošt věřil, že příčiny každého fatálního kolapsu lze vysledovat k jedinému osudovému okamžiku – náhodnému setkání, chybnému rozhodnutí, indiskrétnímu pohledu.

Věděl, že v tomto případě k tomuto osudovému okamžiku došlo před více než deseti lety, kdy se rozhodl zaměstnat mladou studentku medicíny, která si potřebovala přivydělat. Byla velmi inteligentní, ovládala úžasné množství jazyků a měla cit pro improvizaci, díky čemuž v Konsorciu od začátku vynikala.

Sienna Brooksová měla pro tuhle práci vrozený talent.

Okamžitě pochopila, jak tahle firma funguje, a probošt vycítil, že ji život už v tak raném věku naučil zachovávat tajemství. Pracovala pro něj dva roky, vydělala si slušnou částku, kterou použila na zaplacení studií, a pak mu bez varování oznámila, že odchází. Toužila zachránit svět a řekla mu, že tady by to nedokázala.

Probošta by tehdy ani ve snu nenapadlo, že se s ní bezmála o deset let později setká znovu a že mu Sienna přinese dárek – velmi bohatého potenciálního klienta.

Bertranda Zobrista.

Při té vzpomínce se otřásl.

Je to její vina.

Od začátku se na Zobristově plánu podílela.

Od provizorního konferenčního stolku opodál k němu doléhala vzrušená konverzace pracovníků Světové zdravotnické organizace, kteří tu telefonovali a dohadovali se navzájem.

„Sienna Brooksová?!“ křikl právě jeden z nich do mobilu. „Jste si jistá?“ Zamračeně se zaposlouchal. „Dobře, sežeňte mi podrobnosti. Počkám na telefonu.“

Přikryl dlaní mikrofon a obrátil se ke kolegům. „Vypadá to, že Sienna Brooksová opustila Itálii krátce po nás.“

Všichni u stolu ztuhli.

„Jak to?“ nechápala jedna žena. „Máme hlídky na letišti, na mostech, na železničním nádraží…“

„Odletěla z Nicelliho letiště na Lidu,“ odpověděl.

„Tomu nevěřím,“ namítla žena a zavrtěla hlavou. „Nicelliho letiště je mrňavé. Nic odtud nelítá. Slouží jen místním vrtulníkům a –“

„Nějak se jí podařilo získat přístup k soukromému tryskáči, který tam byl v hangáru. Teprve mi zjišťují podrobnosti.“ Znovu si zvedl telefon k uchu. „Ano, jsem tu. Co jste se dozvěděla?“ Zatímco poslouchal novinky, postupně mu klesala ramena, až se nakonec musel posadit. „Rozumím. Díky.“ A hovor ukončil.

Všichni kolegové na něj v očekávání hleděli.

„Siennin tryskáč mířil do Turecka,“ oznámil jim muž a promnul si oči.

„Tak se spojte s Evropským velitelstvím vojenského letového provozu!“ zvolal kdosi. „Ať ten tryskáč přinutí k návratu!“

„Na to je pozdě,“ pronesl muž. „Před dvanácti minutami přistál na Hezarfenově soukromém letišti, jen pětadvacet kilometrů odsud. Sienna Brooksová už letiště opustila.“

Kapitola 87

Do starověké kupole Hagie Sofie bubnoval déšť.

Bezmála tisíc let si držela prvenství mezi největšími kostely světa a ani dnes nebylo snadné představit si něco většího. Langdonovi se při pohledu na ni vybavila slova císaře Justiniána, který po dokončení této stavby údajně pyšně zvolal: „Překonal jsem tě, Šalomoune!“

Sinskeyová s Brüderem čím dál odhodlaněji spěchali k monumentální budově, která jako by před nimi s každým krokem ještě narůstala.

Chodníky tu byly lemované starodávnými dělovými koulemi užívanými vojskem Mehmeda Dobyvatele – dekorativní připomínka skutečnosti, že historie téhle budovy je plná násilí, neboť byla několikrát dobyta a následně upravena tak, aby mohla sloužit náboženským potřebám vítězné mocnosti.

Když se přiblížili k jižnímu průčelí, Langdon pohlédl doprava na tři přístavky vybíhající z hlavní budovy. Všechny měly vlastní kupoli a vzdáleně připomínaly obilná sila. Šlo o mauzolea tří sultánů, z nichž jeden – Murad III. – údajně zplodil přes stovku potomků.

Večerní vzduch proťalo zvonění mobilu. Brüder ho ihned vylovil, podíval se na jméno volajícího a úsečně se zeptal: „Tak co?“

Jakmile si vyslechl hlášení, nevěřícně zavrtěl hlavou. „Jak je to možné?“ Opět chvíli poslouchal a povzdechl si. „Dobře, hlaste mi všechny novinky. Už jsme skoro tam.“ Zavěsil.

„Stalo se něco?“ zeptala se Sinskeyová.

„Mějte oči na stopkách,“ prohlásil Brüder a rozhlédl se po okolí. „Možná budeme mít společnost.“ Pak se obrátil k Sinskeyové. „Sienna Brooksová je podle všeho v Istanbulu.“

Langdon na něj zůstal zírat. Nechtělo se mu věřit, že se Sienně podařilo dostat do Turecka, a hlavně, že se po úspěšném útěku z Benátek rozhodla riskovat svobodu a možná i život, aby se pokusila dovést plán Bertranda Zobrista ke konci.

Sinskeyová se zatvářila stejně zaskočeně a nabrala dech, jako by se chystala požádat Brüdera o podrobnosti. Pak si to ale rozmyslela a obrátila se místo toho k Langdonovi. „Kudy?“

Ukázal doleva k jihozápadnímu rohu budovy. „Fontána je tamhle,“ řekl.

Schůzku se zaměstnancem muzea měli domluvenou u fontány, která kdysi sloužila k rituální očistě před muslimskými modlitbami.

„Pane profesore Langdone!“ ozval se mužský hlas, když se přiblížili.

Zpod osmiúhelníkové kupole, která fontánu obehnanou zdobným mřížovím zastřešovala, se vynořil usměvavý Turek. Vzrušeně na ně mával. „Pane profesore, tady!“

Langdon a jeho společníci k němu spěšně zamířili.

„Dobrý večer, já jsem Mirsat,“ představil se anglicky s citelným přízvukem. Hlas mu přetékal nadšením. Byl to štíhlý muž s řídnoucími vlasy, měl šedý oblek a seriózní brýle. „Je to pro mě ohromná čest.“

„Naopak, je to čest pro nás,“ odpověděl Langdon a potřásl si s Mirsatem rukou. „Díky, že jste si na nás tak narychlo udělal čas.“

„Jistě, jistě!“

„Já jsem Elizabeth Sinskeyová,“ představila se šéfka Světové zdravotnické organizace, také ona si s Mirsatem potřásla rukou a pokynula k Brüderovi. „A tohle je Christoph Brüder. Pomáháme panu profesoru Langdonovi. Moc mě mrzí, že naše letadlo mělo takové zpoždění. Je od vás nesmírně laskavé, že jste nám vyhověl.“

„Ale prosím vás! To nic není!“ rozplýval se Mirsat. „Pro pana Langdona bych uspořádal soukromou prohlídku kdykoliv. Jeho kniha Křesťanské symboly v muslimském světě patří k nejúspěšnějším titulům našeho muzejního obchodu se suvenýry.“

Vážně? podivil se Langdon. Konečně znám aspoň jedno místo na světě, kde ji prodávají.

„Půjdeme?“ vybídl je Mirsat a pokynul jim, ať ho následují.

Skupinka spěšně přešla přes nevelké prostranství, minula obvyklý vstup pro turisty a pokračovala k původnímu hlavnímu vchodu do budovy – ke třem hlubokým klenutým portálům s masivními bronzovými dveřmi.

Tam na ně čekali dva ozbrojení členové ostrahy. Jakmile uviděli Mirsata, odemkli jim jedny dveře a vpustili je dovnitř.

„Sağ olun,“ pronesl Mirsat. Šlo o jednu z hrstky tureckých frází, které Langdon znal – obzvláště zdvořilou formu poděkování.

Všichni prošli dovnitř a strážní za nimi těžké dveře zavřeli. Zadunění se rozlehlo celým kamenným interiérem. Stáli teď v nartexu – úzké předsíni, která se vyskytuje ve většině křesťanských kostelů a slouží jako jakýsi architektonický nárazník mezi světským a božským.

Náboženský vodní příkop, říkal často Langdon.

Skupinka prošla k další řadě dveří a Mirsat jedny z nich otevřel. Za nimi se namísto svatyně, kterou Langdon očekával, nacházela druhá předsíň, o něco větší než ta první.

Vnitřní nartex, uvědomil si Langdon. Už zapomněl, že svatyně chrámu Boží Moudrosti se těší dvojité ochraně před vnějším světem.

Vnitřní předsíň, jako by měla připravit návštěvníka na to, co leží před ním, byla výrazně zdobnější než předsíň vnější. Zdi z vyleštěného kamene se blyštěly ve světle elegantních lustrů a na protější straně absolutně tichého prostoru, nad čtveřicí dalších dveří, se rozpínaly úchvatné mozaiky, které Langdona okamžitě naplnily hlubokým obdivem.

Mirsat přešel k největším dveřím – ohromnému portálu částečně pokrytému bronzovými deskami. „Císařská brána,“ zašeptal celý bez sebe nadšením. „V byzantských dobách tudy směl vcházet jen císař. Ani turisty tudy obyčejně nepouštíme, ale tohle je zvláštní příležitost.“

Přistoupil ke dveřím, ale zarazil se. „Než vstoupíme,“ zašeptal, „rád bych se zeptal, jestli vás uvnitř zajímá něco konkrétního.“

Langdon, Sinskeyová a Brüder na sebe pohlédli.

„Ano,“ řekl Langdon. „Je toho tu samozřejmě tolik, že je těžké si vybrat, ale rádi bychom začali hrobkou Enrica Dandola.“

Mirsat naklonil hlavu, jako by se přeslechl. „Promiňte? Vy chcete vidět… Dandolovu hrobku?“

„Ano.“

Mirsat působil zaraženě. „Ale pane Langdone, Dandolova hrobka je úplně obyčejná. Nejsou na ní vůbec žádné symboly. Máme tu mnohem zajímavější věci.“

„Toho jsem si vědom,“ přisvědčil zdvořile Langdon. „Přesto bychom vám byli velmi vděční, kdybyste nás k ní zavedl.“

Mirsat se na Langdona dlouze zahleděl a pak zvedl zrak k mozaice nade dveřmi, kterou profesor před chvílí obdivoval. Mozaika pocházela z devátého století a byl na ní Pantokrator – ikonické zpodobnění Krista, který drží v levé ruce Nový zákon a pravou rukou žehná.

Vtom jako by jejich průvodce náhle prozřel, vědoucně se usmál a v žertu zahrozil prstem. „To je mazané! Velice mazané!“

Langdon na něj nechápavě zíral. „Prosím?“

„Nebojte, pane profesore,“ uklidnil ho spiklenecky Mirsat. „Já nikomu neprozradím, proč tu doopravdy jste.“

Sinskeyová s Brüderem věnovali Langdonovi zmatený pohled.

Langdon jen pokrčil rameny a vydal se za Mirsatem, který už otevíral těžké dveře, aby je pustil dovnitř.

Kapitola 88

Mnozí o této budově mluví jako o osmém divu světa, a když tu teď Langdon stál, dával jim v duchu za pravdu.

Sotva skupinka překročila práh obřího svatostánku, Langdon si připomněl, že chrám Boží Moudrosti každému návštěvníkovi okamžitě vyrazí dech svými neuvěřitelnými proporcemi.

Tenhle sál byl tak obrovský, že vedle něj i ty největší evropské katedrály působily jako trpaslíci. Langdon věděl, že dojem závratné rozlohy je částečně iluzorní a vzniká díky působivému byzantskému půdorysu – centrální naos soustředí veškerý vnitřní prostor chrámu do jediné čtvercové místnosti namísto toho, aby jej rozdělil mezi čtyři ramena kříže, jak je tomu zvykem v pozdějších katedrálách.

Tahle budova je o sedm set let starší než Notre-Dame, blesklo Langdonovi hlavou.

Když trochu vstřebal vnitřní rozměry chrámu, zaklonil hlavu a nechal svůj zrak vystoupat přes pětapadesát metrů vysoko k rozložité zlaté kupoli, která svatyni zastřešuje. Z jejího středu vybíhají žebra připomínající sluneční paprsky a táhnou se až ke kruhové arkádě se čtyřiceti klenutými okny. Sluneční paprsky, které jimi za dne pronikají, se odrážejí od skleněných střepů zasazených do zlatých dlaždic, a výsledkem je ono „mystické světlo“, jímž je Hagia Sofia proslulá.

Langdon si vybavoval jen jediný obraz, na němž se podařilo tenhle zlatem prosycený sál věrně zachytit. John Singer Sargent. Je příznačné, že při tvorbě slavné malby omezil americký umělec svoji paletu z velké části jen na odstíny jediné barvy.

Zlaté.

Blyštící se zlaté kupoli se často přezdívá „nebeská“ a nesou ji čtyři mohutné pilíře, které jsou samy podepřeny řadou půlkruhových kleneb a tympanonů. Tyto podpěry jsou naopak neseny další vrstvou menších půlkruhových kleneb a arkád, čímž vzniká dojem jakési kaskády architektonických útvarů rozprostírající se od nebes až k zemi.

Mnohem přímější cestou klesají od nebes k zemi dlouhé kabely upevněné přímo na kupoli. Drží záplavu lesknoucích se lustrů – zdánlivě tak nízko nad podlahou, až se zdá, že o ně vyšší návštěvníci každou chvíli zavadí hlavou. Ve skutečnosti jde o další iluzi, kterou mají na svědomí nesmírné rozměry tohoto sálu, protože lustry visí přes tři a půl metru nad zemí.

Ohromná velikost Hagie Sofie sloužila, stejně jako u všech ostatních obřích svatostánků, především dvěma účelům. Za prvé jako důkaz Bohu, kolik úsilí je člověk ochotný vynaložit na to, aby mu sklonil poklonu. A za druhé jako určitá šoková terapie pro věřící – v tak nezměrném prostoru si každý, kdo do něj vstoupil, připadal neuvěřitelně malý, ztratil veškeré ego, na vlastní kůži pocítil svou bezvýznamnost a poznal, že tváří v tvář Bohu je pouhým smítkem prachu, že je pouhým atomem v rukou Stvořitele.

Dokud se člověk nestane ničím, nemůže z něj Bůh nic vytvořit. Tato slova pronesl Martin Luther v šestnáctém století, ale stejně uvažovali už stavitelé prvních budov náboženské architektury.

Langdon se obrátil k Sinskeyové s Brüderem, kteří doposud zírali ke stropu a teď sklonili oči k zemi.

„Prokrista,“ vydechl Brüder.

„Správně!“ zvolal nadšeně Mirsat. „A taky pro Alláha a pro Mohameda!“

Langdon se zasmál a sledoval, jak jejich průvodce navádí Brüderův zrak k hlavnímu oltáři: tyčila se tam ohromná mozaika Ježíše, po jehož stranách se nacházely veliké kotouče se zdobně vyvedenými arabskými jmény Mohameda a Alláha.

„Naše muzeum,“ vysvětlil Mirsat, „se návštěvníkům snaží připomínat, že tento posvátný chrám sloužil mnoha účelům, proto vystavujeme zároveň křesťanskou ikonografii z dob, kdy byla Hagia Sofia bazilikou, i islámskou ikonografii z dob, kdy byla mešitou.“ Hrdě se usmál. „Navzdory třenicím mezi těmito náboženstvími v dnešním světě se domníváme, že jejich symboly se celkem pěkně doplňují. Jistě mi dáte za pravdu, pane profesore.“

Langdon upřímně přikývl. Připomněl si, že když se z chrámu stala mešita, byla veškerá křesťanská ikonografie zabílena vápnem. Restaurované křesťanské symboly v těsném sousedství symbolů islámských měly fascinující účinek, zčásti proto, že styl obou ikonografií stojí v přímém protikladu.

Zatímco křesťanská tradice upřednostňuje doslovná vyobrazení Boha a svatých, islám se soustředí na kaligrafii a geometrické vzory, jejichž prostřednictvím vyjadřuje krásu božského vesmíru. Podle islámské tradice náleží právo na stvoření života jen Bohu, proto člověku nepřísluší, aby život – Boha, lidi či zvířata – zachycoval obrazem.

Langdon si vzpomínal, jak se tuto koncepci jednou pokoušel vysvětlit studentům: „Například muslimský Michelangelo by na strop Sixtinské kaple nikdy nenamaloval Boží tvář; namísto toho by tam napsal Boží jméno. Zobrazení Boží tváře by se považovalo za rouhání.“

A samozřejmě jim vyložil i důvod, proč tomu tak je.

„Křesťanství i islám jsou logocentrická náboženství,“ řekl studentům, „což znamená, že se soustředí na Slovo. V křesťanské tradici se Slovo stane tělem, jak stojí v Janově evangeliu: ‚A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi.‘ Proto je přípustné zobrazovat Slovo v lidské podobě. V islámské tradici se však Slovo tělem nestane, proto musí zůstat skutečně jen v podobě slova – většinou jde o kaligrafická provedení jmen svatých postav islámu.“

Jeden ze studentů shrnul složitou historii vtipnou a trefnou poznámkou: „Křesťané si potrpí na ksichty, muslimové na klikyháky.“

„Tady,“ pokračoval Mirsat a ukázal přes rozlehlý sál, „před sebou vidíte jedinečné spojení křesťanství s islámem.“

Upozornil je na směs symbolů v masivní apsidě, zejména na Pannu Marii s děťátkem, jak hledí dolů na mihráb – polokruhový výklenek, který v mešitě označuje směr k Mekce. Vedle se zvedalo schodiště k řečnickému pultíku, který připomínal kazatelnu, ale ve skutečnosti šlo o minbar, posvátný stupínek, z něhož imám vede páteční bohoslužby. Stejně tak nevelký ohraničený prostor opodál připomínal křesťanský kůr, ale jednalo se o müezzin mahfili, oddělené a mírně vyvýšené pódium, na němž klečí muezzin a doprovází zpěvem imámovy modlitby.

„Mešity a katedrály jsou si překvapivě podobné,“ podotkl Mirsat. „Východní a západní tradice mají společného mnohem víc, než si obvykle myslíme!“

„Mirsate?“ oslovil ho netrpělivě Brüder. „Mohli bychom se jít podívat na tu Dandolovu hrobku?“

Mirsat se zatvářil poněkud dotčeně, jako by Brüder svým spěchem tuhle budovu urážel.

„Ano,“ přidal se Langdon. „Nerad spěchám, ale bohužel nemáme moc času.“

„No dobrá,“ přikývl Mirsat a ukázal k vysokému balkonu po jejich pravici. „Pojďme se tedy nahoru podívat na hrobku.“

„Nahoru?“ zarazil se Langdon. „Copak Enrico Dandolo není pohřbený dole v kryptě?“ Vybavovala se mu sice podoba hrobky, ale ne její přesné umístění v chrámu. Představoval si ji spíš někde v temném podzemí.

Mirsata jeho otázka zjevně zmátla. „Nikoli, pane profesore, hrobka Enrica Dandola se skutečně nachází nahoře.“

Co se to tu sakra děje? přemýšlel Mirsat.

Když ho Langdon požádal, ať je dovede k Dandolově hrobce, vytušil, že jde o lest. Dandolovu hrobku nikdo vidět nechce. Předpokládal, že Langdon ve skutečnosti touží spatřit záhadný poklad, který se nachází hned vedle ní – prastarou mozaiku Deesis, jež bezesporu patří k nejtajemnějším uměleckým dílům v budově.

Langdon by si rád prohlédl mozaiku, ale chce to uchovat v tajnosti, pomyslel si Mirsat. Předpokládal, že profesor pravděpodobně potají píše o Deesis nějaké pojednání.

Jenže teď byl Mirsat zmatený. Langdon určitě ví, že mozaika Deesis se nachází v prvním patře, tak proč se tváří tak překvapeně?

Ledaže by skutečně hledal Dandolovu hrobku.

Mirsat je v rozpacích odvedl ke schodišti. Cestou minuli jednu ze dvou proslulých uren, které jsou v chrámu ke zhlédnutí – více než dvanáctisetlitrovou nádobu vytesanou v helénském období z jediného kusu mramoru.

Zatímco mlčky stoupali do prvního patra, pocítil Mirsat rostoucí znepokojení. Langdonovi kolegové vůbec nevypadali jako akademici. Ten chlap působil spíš jako nějaký voják, byl svalnatý a strnulý, celý v černém. A ta žena se stříbrnými vlasy… Mirsat měl pocit, že ji už někde viděl. Možná v televizi?

Začínal mít podezření, že účelem této návštěvy je něco úplně jiného, než se původně zdálo. Proč tu doopravdy jsou?

„Ještě jedno schodiště,“ oznámil zvesela Mirsat, když dospěli na podestu. „Nahoře už na nás čeká hrobka Enrica Dandola a samozřejmě,“ odmlčel se a pohlédl na Langdona, „také slavná mozaika Deesis.“

Langdon nehnul brvou.

Zřejmě opravdu nepřišel kvůli mozaice. On i jeho hosté byli bůhvíproč posedlí Dandolovou hrobkou.

Kapitola 89

Langdon cestou vzhůru po schodech jasně vycítil, že Brüder se Sinskeyovou začínají mít obavy. Výstup do prvního patra skutečně nedával smysl. Langdon si stále připomínal Zobristovo podzemní video a dokumentární film o zaplavených prostorech pod chrámem.

Potřebujeme dolů!

Jenže pokud se Dandolova hrobka skutečně nacházela v prvním patře, neměli na vybranou, museli se držet Zobristových instrukcí. Pak v boží moudrosti zlatém museionu poklekněte, k zemi ucho dejte a po zurčivém jděte vody tónu.

Když konečně vystoupali do prvního patra, Mirsat je odvedl doprava podél ochozu, který skýtal dechberoucí výhled na svatyni dole. Langdon však upíral zrak před sebe a nenechával se rozptylovat.

Mirsat se znovu vášnivě rozhovořil o mozaice Deesis, ale Langdonovi šla jeho slova jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Už viděl cíl jejich cesty.

Dandolovu hrobku.

Vypadala přesně tak, jak si ji pamatoval – bílý mramorový obdélník zasazený do ohlazené kamenné podlahy a ohrazený sloupky s řetězy.

Přispěchal k hrobce a prohlédl si vytesaný nápis.

HENRICUS DANDOLO

Když se přiblížili i ostatní, Langdon začal jednat: překročil ochranný řetěz a postavil se těsně před náhrobní kámen.

Mirsat ho hlasitě napomenul, ale Langdon mu nevěnoval pozornost a spěšně poklekl, jako by se u nohou zrádného dóžete chystal pomodlit.

Následně položil dlaně přímo na hrobku, a přestože Mirsat vyjekl zděšením, sklonil se těsně k bílému mramoru. Jak se tváří blížil k zemi, uvědomil si, že to musí vypadat, jako by se klaněl k Mekce. Mirsata jeho počínání ohromilo natolik, že zmlkl a celou budovu najednou pohltilo ticho.

Langdon se zhluboka nadechl, obrátil hlavu doprava a zlehka přiložil levé ucho k hrobce. Chladný kámen ho zastudil.

Zvuk, který ozvěnou pronikal přes náhrobní kámen, byl naprosto jasný a nezaměnitelný.

Panebože.

Jako by zespoda slyšel vyvrcholení Dantova Pekla.

Pomalu obrátil hlavu a vzhlédl k Brüderovi a Sinskeyové.

„Slyším to,“ zašeptal. „Zurčení vody.“

Brüder přeskočil řetěz a přikrčil se vedle Langdona. Po chvíli rezolutně přikývl.

Když teď skutečně slyšeli vodu tekoucí kamsi dolů, zbývala poslední nezodpovězená otázka. Kam ta voda teče?

Langdonovu mysl náhle zahltily obrazy napůl zatopeného podzemního prostoru zalitého přízračným červeným světlem… kdesi pod jejich nohama.

Tam v hloubi zříte palác zatopený,

kde v tmách domov chtonické stvůry jest,

v laguny vodách krvavě rudých,

kam nepadá nikdy světlo hvězd.

Když vstal a přelezl řetěz zpět, Mirsat se mu vyplašeně a zrazeně zahleděl do tváře. Langdon byl dobře o dvacet centimetrů vyšší než turecký průvodce.

„Mirsate,“ začal. „Omlouvám se. Jak vidíte, jsme ve velmi nezvyklé situaci. Nemám čas všechno vám vysvětlovat, ale rád bych vám položil jednu velice důležitou otázku týkající se této budovy.“

Mirsat sotva znatelně přikývl. „Dobře.“

„Tady u Dandolovy hrobky je slyšet, že někde pod kameny proudí voda. Potřebujeme vědět, kam přesně ta voda teče.“

Mirsat zavrtěl hlavou. „Nerozumím. Voda je slyšet pod všemi podlahami Hagie Sofie.“

Všichni ztuhli.

„Ano,“ pokračoval Mirsat, „obzvlášť, když prší. Hagia Sofia má necelých deset tisíc čtverečných metrů střech, z kterých je třeba odvést vodu, a někdy to trvá celé dny. Vlastně se to většinou ani nepovede, protože mezitím začne pršet znovu. Zvuk tekoucí vody je tu poměrně normální. Možná jste slyšeli, že Hagia Sofia stojí nad ohromnými zatopenými prostory. Dokonce o tom natočili dokumentární film, který –“

„Ano, ano,“ přikyvoval Langdon, „ale víte, jestli voda, kterou slyšíme tady u Dandolovy hrobky, odtéká na nějaké konkrétní místo?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Mirsat. „Na totéž místo, kam odtéká všechna voda z Hagie Sofie. Do městského vodojemu.“

„Ne,“ prohlásil Brüder a také přelezl přes řetěz zpět. „My nehledáme vodojem. Měl by to být nějaký ohromný podzemní sál, pravděpodobně se sloupy.“

„Jistě,“ přisvědčil Mirsat. „Přesně tak starověký městský vodojem vypadá – je to ohromný podzemní prostor se sloupy. Skutečně impozantní stavba. Vybudovali ho v šestém století, aby město zásoboval vodou. Dnes už jí tam není tolik, jen něco přes metr, ale –“

„Kde je?“ rozkřikl se Brüder a jeho hlas se ozvěnou rozlehl prázdným sálem.

„Vo-vodojem?“ Mirsat vypadal vyděšeně. „Jen jeden blok odsud, na východ od chrámu.“ Ukázal ven. „Říká se mu Yerebatan Sarayi.“

Sarayi? podivil se Langdon. Stejně jako Topkapi Sarayi? Směrovky k paláci Topkapi potkávali cestou přes celé město. „Ale… neznamená sarayi ‚palác‘?“

Mirsat přikývl. „Ano. Náš nejstarší vodojem se jmenuje Yerebatan Sarayi. Což znamená ‚zatopený palác‘.“

Kapitola 90

Když doktorka Elizabeth Sinskeyová vyběhla z chrámu Boží Moudrosti, následována Langdonem, Brüderem a jejich zmateným průvodcem Mirsatem, z nebe už se řinuly provazy vody.

Tam v hloubi zříte palác zatopený, problesklo jí hlavou.

Městský vodojem – Yerebatan Sarayi – se podle všeho nacházel směrem zpátky k Modré mešitě a kousek na sever.

Mirsat jim ukazoval cestu.

Protože Sinskeyová neviděla jiné řešení, nakonec mu prozradila, kdo doopravdy jsou a že spěchají zneškodnit nebezpečí, které by mohlo způsobit dalekosáhlou zdravotní krizi a mělo by se nacházet v zatopeném paláci.

„Tudy!“ zavolal Mirsat a nasměroval je přes setmělý park. Hora Hagie Sofie se jim teď vypínala za zády a před nimi se blyštěly pohádkové věžičky Modré mešity.

Agend Brüder uhánějící vedle Sinskeyové křičel do telefonu, informoval zásahový oddíl o nové situaci a domlouval si s ním sraz před vchodem do vodojemu. „Vypadá to, že Zobrist cílí na městskou zásobárnu vody,“ vysvětloval zadýchaně. „Budu potřebovat plán všech potrubí vedoucích dovnitř i ven. Budeme to muset kompletně uzavřít a zapečetit. Budeme potřebovat fyzické i chemické bariéry a taky vakuové –“

„Počkejte,“ zavolal na něj Mirsat. „Vy jste mě špatně pochopil. Dnes už vodojem město nezásobuje. To bylo dřív!“

Brüder sklonil telefon a zahleděl se na průvodce. „Cože?“

„Za starých časů vodojem zásoboval město vodou,“ vysvětlil Mirsat. „Ale dnes už ne. Modernizovali jsme.“

Brüder se zastavil pod stromem a všichni se shromáždili kolem něj.

„Mirsate,“ oslovila průvodce Sinskeyová, „jste si jistý, že vodu z vodojemu dnes už nikdo nepije?“

„Kdepak, v žádném případě,“ prohlásil Mirsat. „Voda tam prakticky jen stojí a pomalu se vsakuje do země.“

Sinskeyová, Langdon a Brüder se na sebe nejistě podívali. Sinskeyová nevěděla, jestli to brát jako dobrou zprávu, nebo špatnou. Pokud s vodou obvykle nikdo nepřijde do styku, proč by ji Zobrist kontaminoval?

„Když jsme před několika desetiletími modernizovali přísun vody do města,“ vysvětloval Mirsat, „přestal se vodojem používat a staly se z něj jen obyčejné zatopené podzemní prostory.“ Pokrčil rameny. „Dneska už je to jen turistická atrakce.“

Sinskeyová se k němu hned otočila. Turistická atrakce? „Počkejte… oni tam dolů pouštějí lidi? Do vodojemu?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Každý den jich tam chodí tisíce. Palác je vážně impozantní. Jsou tam lávky přes vodu, a dokonce malá kavárna. Těžko se tam větrá, takže vzduch je dost zatuchlý a vlhký, ale jinak je to velice populární místo.“

Sinskeyová upřela zrak na Brüdera a bylo jí jasné, že zkušenému agentovi PZO běží hlavou tytéž obrazy jako jí – temné, vlhké podzemní prostory zalité nehybnou vodou, v níž dozrává patogen. Stačí doplnit lávky těsně nad hladinou, po kterých celý den přecházejí turisté, a výjev jako z nejhorší noční můry je dokonalý.

„Vytvořil bioaerosol,“ pronesl Brüder.

Sinskeyová zdrceně přikývla.

„Což znamená?“ otázal se Langdon.

„Což znamená,“ odpověděl Brüder, „že se to může šířit vzduchem.“

Langdon ztichl a Sinskeyová na něm viděla, že mu konečně docházejí skutečné rozměry téhle krize.

O patogenu, který by se mohl šířit vzduchem, uvažovala Sinskeyová už nějakou dobu, přesto v ní zpráva, že voda z Hagie Sofie teče do městského vodojemu, probudila naději, že se Zobrist rozhodl pro nákazu vázanou na vodní prostředí. Bakterie žijící ve vodě bývají odolné a nemá na ně takový vliv počasí, ale na druhou stranu se pomalu šíří.

Vzduchem se patogeny šíří rychleji.

Mnohem rychleji.

„Pokud je to bioaerosol,“ podotkl Brüder, „pak jde nejspíš o virus.“

Ano, virus, souhlasila s ním Sinskeyová. Ten nejrychleji se šířící patogen, jaký si Zobrist mohl vybrat.

Bylo sice nezvyklé vypustit takový virus pod vodou, ale najde se celá řada organismů, jejichž zárodky se vyvíjejí v tekutém prostředí, posléze však žijí na vzduchu – komáři, plísně, bakterie vyvolávající legionářskou nemoc, vlastně i sám člověk. Sinskeyová si s hrůzou představovala, jak se virus šíří lagunou vodojemu… a kapénky s nákazou pak stoupají do vlhkého vzduchu.

Mirsat teď upíral zrak přes ucpanou ulici a ve tváři se mu zračilo zlé tušení. Sinskeyová se otočila a spatřila, že hledí na nízkou, červenobílou cihlovou budovu, jejíž jediné dveře zely dokořán a odhalovaly schodiště vedoucí kamsi pod zem. Venku pod deštníky postávaly skupinky lidí ve večerních šatech a vrátný je postupně pouštěl dovnitř.

Nějaký podzemní klub?

Potom si všimla zlatého nápisu na budově a rázem se jí sevřelo hrdlo. Pokud se ten klub nejmenoval Vodojem a nebyl postavený v roce 523 po Kristu, bylo jí jasné, proč se Mirsat tváří tak znepokojeně.

„Zatopený palác,“ vypravil ze sebe průvodce. „Vypadá to… že je tam dneska koncert.“

To se Sinskeyové moc nezdálo. „Koncert ve vodojemu?“

„Je to ohromný prostor,“ vysvětlil. „Často se využívá ke kulturním akcím.“

Brüder zjevně slyšel dost. Vyrazil k budově a propletl se nehybnou dopravou na Alemdarově třídě. Sinskeyová s ostatními se také rozeběhli a drželi se agentovi v patách.

Když dorazili ke vchodu do vodojemu, blokovala ho právě hrstka návštěvníků, kteří čekali, až budou vpuštěni dovnitř – trojice žen v burkách, páreček turistů držící se za ruce a muž ve smokingu. Všichni se těsnali ke dveřím, aby nebyli na dešti.

Sinskeyová slyšela, jak se zdola linou melodické tóny klasické hudby. Berlioz, tipla si podle charakteristické orchestrace, ale zároveň ji napadlo, že taková skladba se na ulice Istanbulu vůbec nehodí.

Když došli blíž, ucítila ze schodiště závan teplého vzduchu, který stoupal z hlubin země a tímto otvorem unikal z jinak uzavřených podzemních prostor. Nesl s sebou nejen tóny houslí, ale také nezaměnitelný pach vlhka a lidských mas.

Sinskeyová se okamžitě začala obávat nejhoršího.

Když se na schodech vynořila skupinka turistů a v rozjařené diskusi opustila budovu, nechal vrátný vstoupit další hosty.

Brüder je chtěl ihned následovat, ale vrátný ho přátelským gestem zastavil. „Okamžik, prosím. Vodojem je plný. Během chvilky jistě odejdou další hosté. Děkuji za strpení.“

Vypadalo to, že se Brüder chystá vymoci si přístup silou, ale Sinskeyová mu položila ruku na rameno a odtáhla ho stranou.

„Počkejte,“ přikázala mu. „Váš oddíl je na cestě a sám to tam stejně neprohledáte.“ Ukázala na tabulku na zdi vedle dveří. „Ten vodojem je obrovský.“

Informační tabulka popisovala podzemní místnost velikosti katedrály – bezmála jako dvě fotbalová hřiště –, se stropem o rozloze téměř deset tisíc čtverečných metrů, jejž podpírá les 336 mramorových sloupů.

„Podívejte se na tohle,“ vyzval je Langdon stojící pár metrů opodál. „Tomu neuvěříte.“

Sinskeyová se otočila. Langdon pokynul k plakátu na zdi.

Proboha.

Ředitelka světové zdravotnické organizace správně poznala, že hudba pochází z éry romantismu, ale autorem dnešního koncertního díla nebyl Berlioz. Šlo o jiného romantického skladatele: Ference Liszta.

Dnes večer hrál v hlubinách země Istanbulský státní symfonický orchestr jednu z nejznámějších Lisztových skladeb – Dantovskou symfonii, k níž ho inspirovala Dantova cesta peklem.

„Hrají ji tu celý týden,“ podotkl Langdon, když si přečetl i drobné písmo na plakátu. „Vstupné zdarma. Všechno hradí anonymní sponzor.“

Sinskeyová nepochybovala, že by totožnost anonymního sponzora dokázala uhodnout. Zobristovo nadání pro dramatično mělo zjevně i svou čistě praktickou stránku. Týden koncertů zdarma přiláká dolů do vodojemu tisíce turistů navíc. Natěsnají se do uzavřeného prostoru, kde budou vdechovat zamořený vzduch, a pak se vrátí do svých domovů jak tady v Istanbulu, tak v zahraničí.

„Pane?“ zavolal vrátný na Brüdera. „Máme místo pro několik dalších.“

Brüder se obrátil k Sinskeyové. „Zavolejte místní policii. Bez ohledu na to, co tam dole najdeme, budeme potřebovat asistenci. Až dorazí můj tým, řekněte jim, ať mi zavolají, a já jim povím, jaká je situace. Půjdu dolů a zkusím si udělat aspoň hrubou představu o tom, kde to Zobrist mohl schovat.“

„Bez respirátoru?“ zeptala se Sinskeyová. „Nemáme jistotu, že se ten pytlík už nerozpustil.“

Brüder se zamračil a zvedl ruku do teplého vzduchu vanoucího ze dveří. „Nerad to říkám, ale jestli už ta nákaza unikla, je s největší pravděpodobností infikované celé tohle město.“

Sinskeyová byla stejného názoru, ale nechtěla to říkat nahlas před Langdonem a Mirsatem.

„Kromě toho,“ dodal Brüder, „vím, jak to vypadá, když moji lidé někam napochodují v ochranných oblecích. Rozpoutá se davová panika a všichni se dají na úprk.“

Sinskeyová usoudila, že by měla Brüderův názor respektovat; byl to koneckonců odborník a měl s podobnými situacemi zkušenosti.

„Pokud k tomu chceme přistupovat realisticky, máme jedinou možnost,“ prohlásil Brüder. „Předpokládat, že je tam dole zatím bezpečno, a pokusit se tu nákazu včas zajistit.“

„Dobře,“ přikývla Sinskeyová. „Udělejte to.“

„Je tu ještě jeden problém,“ ozval se Langdon. „Co Sienna?“

„Co je s ní?“ obrátil se k němu Brüder.

„Netuším, co tady v Istanbulu chystá, ale každopádně má velký talent na jazyky a pravděpodobně mluví aspoň trochu turecky.“

„A?“

„Sienna ví, že báseň odkazuje k ‚zatopenému paláci‘,“ vysvětlil Langdon. „Pokud si to přeloží do turečtiny, dovede ji to přímo…“ ukázal k ceduli „Yerebatan Sarayi“ nade dveřmi, „… sem.“

„To je pravda,“ dala mu unaveně za pravdu Sinskeyová. „Mohla na to přijít a vůbec kvůli tomu nemusela do chrámu Boží Moudrosti.“

Brüder pohlédl na prázdný vchod a tiše zaklel. „Dobře, i kdyby tam dole byla a měla v úmyslu ten pytlík roztrhnout dřív, než ho zajistíme, přinejmenším tam zatím není moc dlouho. Je to ohromný prostor a ona nejspíš netuší, kde hledat. Navíc je tam spousta lidí, takže nemůže jen tak někde skočit do vody.“

„Pane?“ zavolal na Brüdera znovu vrátný. „Přál jste si jít dovnitř?“

Brüder viděl, že se po chodníku blíží další skupinka návštěvníků, a kývl na vrátného, že tam hned bude.

„Půjdu s vámi,“ rozhodl se Langdon a vydal se za ním.

Brüder se k němu otočil. „Ani náhodou.“

Langdon reagoval velmi nesmlouvavě. „Agente Brüdere, do téhle situace jsme se dostali mimo jiné proto, že mě Sienna Brooksová celý den vodila za nos. A jak říkáte, možná už jsme beztak všichni nakažení. Jdu vám pomoct, ať se vám to líbí, nebo ne.“

Brüder na něj chvíli hleděl a pak si dal říct.

Když prošli dveřmi a začali sestupovat po strmém schodišti, Langdon cítil, jak kolem něj proudí teplý vzduch z útrob vodojemu. Vlhký průvan s sebou nesl tóny LisztovyDantovské symfonie a také důvěrně známý pach… pach ohromného množství lidí shromážděných v uzavřeném prostoru.

Langdon měl najednou pocit, že ho obepíná přízračná atmosféra, jako by se po něm z nitra země natahovala neviditelná ruka s dlouhými prsty a zatínala mu drápy do těla.

Ta hudba.

Pěvecký sbor – dobře stovka hlasů – teď přednášel známou pasáž, slabiku po slabice deklamoval Dantův ponurý text.

„Lasciate ogne speranza,“ rozléhalo se schodištěm, „voi ch’entrate.“

Těchto šest slov – nejslavnější verš z celého Dantova Pekla – stoupalo od paty schodiště jako zlověstný pach smrti.

A pak, za doprovodu trubek a lesních rohů, sbor varování ještě jednou zopakoval. „Lasciate ogne speranza voi ch’entrate!“

Naděje zanech, kdo mnou ubírá se!

Kapitola 91

V podzemním sále, zalitém rudým světlem, se rozléhaly tóny hudby inspirované peklem – kvílení hlasů, disonantní sténání smyčců a temné dunění tympánů, které tuto umělou jeskyni rozechvívalo jako zemětřesení.

Kam až Langdon dohlédl, tvořila podlahu tohoto podzemního světa skelná pokrývka vody – tmavá, nehybná a hladká jako ledová krusta na zamrzlém rybníce.

Laguna, kam nepadá nikdy světlo hvězd.

Z vody se zvedaly stovky a stovky tlustých, devět metrů vysokých dórských sloupů, pečlivě vyrovnaných do zdánlivě nekonečných řad a podpírajících klenutý strop. Sloupy byly zespoda osvícené řadou červených reflektorů, takže vytvářely surreálný les ozářených kmenů, jež se jako nějaká znásobená iluze táhly kamsi do tmy.

Langdon s Brüderem dospěli pod schody a na okamžik se na prahu té přízračné podzemní dutiny zastavili. Místnost sama jako by narudle zářila, a zatímco si ji Langdon prohlížel, snažil se nedýchat příliš zhluboka.

Panovalo tu ještě větší dusno, než si představoval.

Po levici viděl v dálce dav lidí. Koncert probíhal hluboko v nitru podzemního sálu, hudebníci byli zády k protější zdi a diváci seděli na širokých plošinách uspořádaných do soustředných půlkruhů. Přímo kolem orchestru jich bylo usazených několik set a podél okraje plošin postávala ještě zhruba stovka. Další diváci zaujali místa na okolních lávkách, opírali se o zábradlí a s pohledem upřeným do vody poslouchali hudbu.

Langdon přejížděl pohledem po zástupu amorfních siluet a pátral po Sienně. Nikde ji neviděl. Zato viděl postavy ve smokinzích, večerních šatech, bištách, burkách, a dokonce turisty v kraťasech a tílkách. Tenhle vzorek lidské populace, který se tu shromáždil v rudém příšeří, na něj působil jako celebranti při nějaké okultní mši.

Jestli už je Sienna tady dole, napadlo ho, bude prakticky nemožné ji najít.

V tom okamžiku kolem nich prošel podsaditý muž a s kašláním zamířil po schodišti ven. Brüder se za ním ihned otočil a bedlivě si ho prohlédl. Langdon sám pocítil nezvyklé škrábání v krku, ale uklidňoval se, že se mu to jen zdá.

Brüder teď opatrně vykročil po lávce a prohlížel si četné cesty, kterými se mohli dát. Široká lávka od schodiště vypadala jako vstup do Mínotaurova labyrintu. Po několika metrech se rozdělovala do tří menších lávek a každá z nich se o kus dál rozdělovala znovu, čímž vznikalo dokonalé bludiště cest upevněných nad vodní hladinou a proplétajících se mezi sloupy kamsi do tmy.

Mně bylo procházet tak temným lesem, vybavil si Langdon zlověstný první zpěv Dantova mistrovského díla, že nemohl jsem cestu uhodnouti.

Zahleděl se přes zábradlí do vody. Byla něco přes metr hluboká a překvapivě čistá. Zřetelně viděl kamennou podlahu potaženou tenkou vrstvou usazenin.

Brüder se také krátce podíval, nevýrazně zamručel a pak zvedl oči zpět do místnosti. „Vidíte někde místo, které by se podobalo tomu ze Zobristova videa?“

Všude, pomyslel si Langdon, když se zahleděl na strmé, vlhké zdi kolem sebe. Ukázal do nejvzdálenějšího kouta sálu, napravo od davu kolem orchestru. „Nejspíš někde tamhle.“

Brüder přikývl. „Taky bych hádal tam.“

Spěšně vykročili po lávce a na první křižovatce odbočili doprava, pryč od lidí, do nejzazších koutů zatopeného paláce.

Cestou Langdona napadlo, jak by bylo snadné se tu nepozorovaně ukrýt přes noc. Právě tak nejspíš Zobrist natočil své video. Pokud ale nabídl, že bude sponzorovat celý týden koncertů, nejspíš mohl jednoduše požádat, ať ho ve vodojemu nechají nějakou dobu o samotě, a bylo mu vyhověno.

Ne že by na tom teď záleželo.

Brüder mezitím přidal do kroku, jako by se podvědomě snažil následovat tempo symfonie, která teď zrychlila do sledu klesajících půltónů.

Dante s Vergiliem sestupují do pekla.

Langdon si soustředěně prohlížel strmé, mechem porostlé zdi v dálce po své pravici a snažil se je porovnávat s tím, co viděl ve videu. Na každé další křižovatce zvolili cestu doprava, aby se dostali co nejdál od davu, do nejodlehlejšího kouta paláce. Když se Langdon ohlédl, užasl, jakou vzdálenost už urazili.

Teď už téměř klusali, míjeli hrstky toulajících se návštěvníků, ale když dospěli do nejhlubší části vodojemu, nezůstal kolem nikdo.

Brüder s Langdonem osaměli.

„Mně to připadá všude stejné,“ zoufal si agent. „Kde začneme?“

Langdona přemáhal podobný pocit marnosti. Obrazy z videa si živě vybavoval, jenže tady dole zkrátka nebylo čeho se držet.

Četl si tlumeně nasvícené informační cedulky, které cestou po lávce míjeli. Na jedné stálo, že místnost má objem osmdesát milionů litrů. Jiná upozorňovala na sloup, který se nepodobal ostatním – údajně byl při stavbě uloupen z nějaké budovy opodál. Další nabízela náčrtek starověké rytiny, nyní už dočista ohlazené vodou; šlo o symbol plačícího slepičího oka, jež údajně prolévalo slzy za všechny otroky, kteří při stavbě vodojemu zahynuli.

Vtom však Langdon spatřil cedulku s jediným slovem a ihned se zarazil.

Brüder se zastavil také a otočil se. „Co se děje?“

Langdon ukázal.

Na cedulce byla směrová šipka a u ní jméno děsivé Gorgony – nechvalně proslulé mytické příšery.

MEDÚSA –>

Brüder si nápis přečetl a pokrčil rameny. „A co?“

Langdonovi bilo srdce jako splašené. Věděl, že Medúsa byla nejen stvůra s hady místo vlasů, tak hrůzná, že každý, kdo na ni pohlédl, na místě zkameněl, ale že navíc zaujímala význačné místo v řeckém panteonu podzemních běsů, ve specifické kategorii známé jako chtonické stvůry.

Tam v hloubi zříte palác zatopený,

kde v tmách domov chtonické stvůry jest…

Ukazuje nám cestu, uvědomil si Langdon a dal se po lávce do běhu, proplétal se přítmím mezi sloupy a následoval směrovky k Medúse. Brüder mu sotva stačil. Konečně dospěli na malou vyhlídkovou plošinu až u pravé zdi vodojemu.

Tady spatřili něco neuvěřitelného.

Z vody tu čněl ohromný kus mramoru otesaný do tvaru Medúsiny hlavy se svíjejícími se hady místo vlasů. A ještě podivnější než sama její přítomnost na tomto místě byla skutečnost, že hlava byla převrácená krkem vzhůru.

Stejně jako zatracenci, uvědomil si Langdon a představil si Botticelliho Mapu pekla s převrácenými hříšníky ve Zlých žlebech.

Brüder se bez dechu postavil vedle něj k zábradlí a užasle se zahleděl na obrácenou Medúsu.

Langdon předpokládal, že hlava, která teď sloužila jako podstavec pro jeden ze sloupů, byla nejspíš ukradena z jiné budovy a použita jako laciný stavební materiál. A převrátili ji nepochybně na základě pověry, že ji tím mohou připravit o zlou moc. Přesto se Langdon nedokázal ubránit náporu děsivých myšlenek, které se mu hrnuly do hlavy.

Dantovo Peklo. Závěr. Střed země. Kde se převrací gravitace. Kde se z nahoře stává dole.

Naskočila mu husí kůže a s nepříjemným tušením zamžoural načervenalým přítmím, jež hlavu obklopovalo. Většina jejích hadích vlasů byla ponořená pod vodou, ale oči měla Medúsa nad hladinou a upírala je doleva přes lagunu.

Langdon se s obavami vyklonil přes zábradlí, naklonil hlavu a zadíval se stejným směrem, kterým hleděla socha, do povědomého prázdného kouta zatopeného paláce.

Rázem si byl jistý.

Tohle je ono.

Zobristovo epicentrum.

Kapitola 92

Agent Brüder se nenápadně přikrčil, protáhl se pod zábradlím a vklouzl do vody. Sahala mu po prsa. Jakmile mu studená tekutina pronikla šatstvem, ztuhly mu tím chladem svaly. Podlaha vodojemu pod podrážkami byla kluzká, ale pevná. Chvíli jen stál, zvažoval své možnosti a sledoval soustředné kruhy vlnek, které se rozbíhaly od jeho těla přes lagunu.

Na okamžik zadržel dech. Pohybuj se pomalu, napomenul se v duchu. Nesmíš to tu moc rozvířit.

Na lávce nad ním se Langdon opíral o zábradlí a sledoval okolí.

„V pořádku,“ zašeptal po chvíli. „Nikdo vás nevidí.“

Brüder se otočil a stanul přímo proti obří převrácené tváři Medúsy, jasně osvětlené červeným reflektorem. Když se teď dostal na její úroveň, vypadala převrácená stvůra ještě větší než předtím.

„Postupujte přes lagunu směrem, kterým se dívá Medúsa,“ zašeptal Langdon. „Zobrist si potrpěl na symboliku, rád dramatizoval. Nedivil bych se, kdyby svůj výtvor umístil přímo před smrtící pohled Medúsy.“

Velké mozky myslí stejně. Brüder byl vděčný, že se americký profesor nedal odbýt a vypravil se dolů s ním; díky Langdonovým znalostem prakticky okamžitě našli ten správný kout vodojemu.

Za doprovodu vzdálených tónů Dantovské symfonie Brüder vytáhl vodotěsnou baterku Tovatec, ponořil ji pod hladinu a rozsvítil. Vodu proťal ostrý halogenový paprsek a ozářil dno nádrže před ním.

Jen klid, napomenul se znovu Brüder. Hlavně to moc nerozvířit.

Bez dalšího slova začal opatrně postupovat lagunou, brodit se pomaličku vodou a metodicky přejíždět kuželem světla po dně jako nějaká podvodní minolovka.

Langdon u zábradlí začínal cítit, jak se mu znepokojivě stahuje hrdlo. Vzduch ve vodojemu byl vlhký a zatuchle páchl, jako by postrádal dostatek kyslíku. Profesor sledoval, jak se Brüder opatrně brodí lagunou, a v duchu se přesvědčoval, že bude všechno v pořádku.

Dorazili jsme včas.

Nikdo se tu ničeho nedotkl.

Brüderův tým dokáže nákazu zneškodnit.

Přesto byl jako na trní. Protože od mládí trpěl klaustrofobií, cítil by se tu nesvůj za každých okolností. Ty tisíce tun země, které mám nad hlavou… a drží je jen tyhle chátrající sloupy.

Vyhnal tu myšlenku z hlavy a znovu se ohlédl, jestli náhodou neupoutal pozornost některého z návštěvníků.

Nic.

Všichni lidé, které v okolí viděl, stáli na lávkách a hleděli přesně opačným směrem, k orchestru. Brüdera, jenž se pomalu brodil vodou v zapadlém koutě nádrže, si zřejmě nikdo nevšiml.

Langdon obrátil zrak zpět k veliteli zásahového oddílu, před nímž se tajuplně pohyboval paprsek halogenové baterky a ozařoval mu cestu.

Zničehonic Langdon koutkem oka zaznamenal nalevo jakýsi pohyb – z vody před Brüderem se tam zvedala jakási zlověstná černá postava. Langdon se otočil a zahleděl se do tmy, napůl v očekávání, že se tam zpod hladiny náhle vztyčí nějaká vodní příšera.

Brüder se zarazil, protože to zřejmě zpozoroval také.

U zdi v zadním koutě se zhruba do výšky deseti metrů zvedala nejasná černá silueta. Vypadala skoro stejně jako morový doktor ze Zobristova videa.

Je to stín, uvědomil si Langdon a zhluboka si vydechl. Brüderův stín.

Objevil se na zdi, protože Brüder právě minul reflektor připevněný na dno laguny. Přesně na tom místě tedy musel stát Zobrist, když natáčel své video.

„To je ono,“ zavolal Langdon na Brüdera. „Jste blízko.“

Brüder přikývl a pomaličku pokračoval lagunou. Langdon ho následoval podél zábradlí, aby mu zůstal co nejblíž. Zatímco se agent pozvolna vzdaloval, Langdon se znovu ohlédl k orchestru, aby se ujistil, že si Brüdera nikdo nevšiml.

Nic.

Když se pak obracel zpět k laguně, upoutal jeho pozornost záblesk odraženého světla u nohou.

Sklopil zrak a spatřil loužičku rudé tekutiny.

Krev.

Langdon stál přímo v ní.

Já krvácím?

Necítil žádnou bolest, přesto se začal zběsile prohlížet, jestli není zraněný nebo jestli nejde o nějakou nečekanou reakci na neviditelný toxin ve vzduchu. Zkontroloval si nos, nehty i uši.

Protože zdroj krvácení neobjevil, rozhlédl se, aby se znovu přesvědčil, že je na opuštěné plošině sám.

Pak se opět zahleděl na louži a tentokrát si povšiml, že rudá tekutina v tenounkém proužku stéká po lávce a hromadí se mu u nohou. Vypadalo to, že její zdroj se nachází někde opodál a tekutina si jen našla cestu do prohlubně na plošině.

Je tam někdo zraněný, vycítil Langdon. Krátce se ohlédl na Brüdera, který se teď blížil do středu laguny.

Pak se spěšně vydal po lávce podél tekutiny. U konce plošiny už tvořila malý potůček. Co to má znamenat? Viděl, že tekutina proudí odněkud vpředu. Rozběhl se a dospěl podél potůčku až ke zdi, kde lávka končila.

Slepá ulička.

V přítmí spatřil velikou, rudě se lesknoucí kaluž, jako by tam právě někoho popravili.

Ale v okamžiku, kdy uviděl, jak červená tekutina kape z lávky do vodojemu, pochopil, že se ve svém původním odhadu zmýlil.

Není to krev.

Červené reflektory ozařující okolní prostor vytvořily ve spojení s tmavým odstínem lávky iluzi, že čirá tekutina je zabarvená doruda.

Je to jen voda.

Tohle zjištění ho však vůbec neuklidnilo, naopak jím projel osten strachu. Zahleděl se ke kaluži vody. Rozeznal cákance na zábradlí… a otisky nohou.

Někdo tudy vylezl z nádrže.

Hned se otočil, aby zavolal na Brüdera, jenže ten byl příliš daleko a hudba teď navíc dospěla k ohlušujícímu fortissimu žesťů a tympánů. Langdon najednou vycítil, že má někoho za zády.

Nejsem tu sám.

Pomalu se otočil ke zdi, kde lávka končila. Asi tři metry daleko, v hlubokém stínu, rozeznal zaoblený tvar, jako veliký kámen přikrytý černým suknem, z něhož kape voda. Předmět se nehýbal.

A pak se pohnul.

Najednou se protáhl, hlava bez obličeje se z přikrčení zvedla vzhůru.

Člověk schoulený v černé burce, pochopil Langdon.

Tradiční islámský oděv neodhaloval ani kousek kůže, ale když se zahalená hlava obrátila k Langdonovi, úzkým průzorem v nikábu se na Langdona pevně upřely dvě oči.

Rázem mu bylo všechno jasné.

Sienna Brooksová vyrazila ze svého úkrytu. Vmžiku zrychlila do sprintu, ramenem nabrala Langdona, srazila ho na zem a po lávce zmizela pryč.

Kapitola 93

Agent Brüder se v laguně zarazil na místě. Halogenový paprsek baterky právě na dně vodojemu zaznamenal ostrý záblesk nějakého kovu.

Brüder zatajil dech a opatrně přistoupil blíž. Dával si pozor, aby příliš nezvířil vodu. Pod křišťálově čistou hladinou rozeznal hladký titanový obdélník přišroubovaný k podlaze.

Zobristova destička.

Voda byla tak čistá, že téměř rozeznával zítřejší datum a doprovodný text:

NA TOMTO MÍSTĚ A V TENTO DEN

SE SVĚT ZMĚNIL NAVŽDY.

Vida, pomyslel si Brüder a pocítil novou naději. Do zítřka zbývá několik hodin, takže to pořád ještě můžeme zastavit.

Vybavil si Zobristovo video, pomalu obrátil paprsek baterky nalevo od destičky a zapátral po uvázaném solublonovém pytlíku. Paprsek prosvěcoval narudlou vodu a Brüder zmateně napínal zrak.

Pytlík nikde.

Zamířil dál doleva, přesně na místo, kde se pytlík objevil na videu.

Pořád nic.

Ale vždyť byl přímo tady!

Brüder zaťal zuby, opatrně postoupil o další krok a pomalu pročesal paprskem baterky celé okolí.

Nikde žádný pytlík. Jen destička.

Na kratičký okamžik ho napadlo, jestli i tahle hrozba, stejně jako tolik dalších věcí, které se v posledních čtyřiadvaceti hodinách udály, nebyla jen přelud.

Bylo to celé podvod?

Chtěl nás Zobrist jen vyděsit?

Pak to uviděl.

Nalevo od destičky ležel na dně laguny sotva zřetelný ochablý provázek. Připomínal dlouhého mrtvého červa. Na jeho konci se nacházela maličká umělohmotná svorka, z níž viselo pár cárů rozpustného igelitu.

Brüder zíral na roztřepené pozůstatky průhledného pytlíku. Zůstaly na konci provázku jako potrhané zbytky prasklého pouťového balonku.

Pomalu mu docházela pravda.

Jdeme pozdě.

Představil si, jak se ponořený pytlík rozpouští a trhá, jak jeho smrtonosný obsah uniká do vody a bublá k hladině laguny.

Rozechvělým prstem zhasl baterku, stál ve tmě a chvíli přemýšlel.

Jeho myšlenky však záhy přešly v modlitbu.

Bůh s námi.

„Zopakujte to, agente Brüdere!“ křičela Sinskeyová do vysílačky a zároveň sestupovala po schodišti hlouběji do vodojemu, aby měla lepší příjem. „Nerozuměla jsem!“

Cítila teplý průvan směřující k otevřeným dveřím nad schodištěm. Před okamžikem dorazil zásahový oddíl a jeho členové se připravovali vzadu za vchodem, aby návštěvníci neviděli jejich ochranné obleky. Všichni čekali na zprávu od Brüdera.

„… pytlík roztržený…“ zaskřehotal Brüderův hlas ve vysílačce. „… a… unikla.“

Cože?! Sinskeyová spěchala dolů po schodech a v duchu se modlila, ať to není pravda. „Zopakujte to ještě jednou!“ přikázala. To už byla téměř pod schody, kde orchestrální hudba zněla hlasitěji.

Brüderův hlas se tentokrát ozval jasněji. „… a opakuji… nákaza unikla!“

Sinskeyová se vrhla kupředu a prořítila se vchodem do vodojemu pod schodištěm. Jak je to možné?!

„Pytlík se rozpustil,“ zazněl hlasitě Brüderův hlas. „Nákaza je ve vodě!“

Doktorku Sinskeyovou polil studený pot. Zvedla oči a pokusila se zorientovat v rozlehlém podzemním světě, který se před ní rozkládal. V narudlém šeru viděla ohromnou vodní plochu, z níž stoupaly stovky sloupů. Především však viděla lidi.

Stovky lidí.

Zahleděla se na početný dav, který nevědomky padl do Zobristovy smrtící podzemní pasti. Zareagovala čistě instinktivně. „Agente Brüdere, pojďte hned sem. Okamžitě začneme s evakuací.“

Brüder o jejích slovech nepotřeboval dlouho přemýšlet. „V žádném případě! Uzavřete východ! Nikdo odsud nesmí!“

Elizabeth Sinskeyová byla jakožto ředitelka Světové zdravotnické organizace zvyklá na to, že její příkazy všichni bez námitek poslouchají. Na okamžik měla dojem, že slovům velitele zásahového oddílu zřejmě špatně rozuměla. Uzavřete východ?

„Doktorko Sinskeyová!“ snažil se Brüder překřičet hudbu. „Slyšíte mě? Zavřete sakra ty dveře!“

Potom příkaz ještě jednou zopakoval, ale nebylo to třeba. Sinskeyová věděla, že má pravdu. Vzhledem k tomu, že hrozilo vypuknutí pandemie, neměli jinou možnost než místo okamžitě zapečetit.

Podvědomě se dotkla svého lazuritového amuletu. Obětovat hrstku, abychom zachránili většinu. S rostoucím odhodláním zvedla k ústům vysílačku. „Potvrzuji, agente Brüdere. Dám dveře okamžitě zavřít.“

Právě se chtěla odvrátit od hrůzy ve vodojemu a vydat rozkaz mužům nahoře, když vtom zaregistrovala rozruch v davu.

Nedaleko se po přecpané lávce řítila žena v černé burce a porážela lidi, kteří jí stáli v cestě. Podle všeho měla namířeno přímo k Sinskeyové a k východu.

Někdo ji pronásleduje, uvědomila si ředitelka, když spatřila, že za zahalenou ženou běží jakýsi muž.

Rázem ztuhla. To je přece Langdon!

Znovu pohlédla na ženu v burce. Rychle se blížila; teď navíc začala na všechny lidi na lávce křičet něco turecky. Sinskeyová sice turecky nerozuměla, ale podle reakce okolních návštěvníků dokázala odhadnout, že ta slova vyzněla podobně, jako když v plném divadle zavoláte „Hoří!“

Davem proběhla vlna paniky a najednou se ke schodišti neřítila jen zahalená žena a Langdon. Řítili se k němu všichni.

Sinskeyová se k tomu hromadnému úprku otočila zády a začala zoufale křičet na svůj tým nahoře na schodišti.

„Zamkněte dveře! Uzavřete vodojem! Okamžitě!“

Ve chvíli, kdy Langdon zatočil za roh na schodiště, byla Sinskeyová už v polovině cesty na povrch, šplhala po schodech a z plných plic ječela, ať zavřou dveře. Sienna Brooksová jí byla v patách, lopotila se vzhůru v těžké, mokré burce.

Langdon cítil, že těsně za ním se hrne přílivová volna zděšených návštěvníků.

„Uzavřete východ!“ vykřikla znovu Sinskeyová.

Langdon měl dlouhé nohy a mohl brát schody po třech, proto rychle zkracoval Siennin náskok. Zahlédl, jak se dvojité dveře nahoře začínají zavírat.

Příliš pomalu.

Sienna právě předběhla Sinskeyovou – když byla vedle ní, popadla ji za rameno a odpíchla se od ní, aby získala rychlost. Zoufale se hnala k východu. Sinskeyová klopýtla a spadla na kolena, její milovaný amulet narazil do betonového schodu a zlomil se vejpůl.

Langdon přemohl nutkání zastavit a pomoci zhroucené ženě na nohy, namísto toho se protáhl kolem ní a hnal se k vršku schodiště.

Siennu už měl jen něco přes metr před sebou, téměř na dosah, jenže mezitím dospěla ke dveřím a ty se nezavíraly dostatečně rychle. Ani na okamžik nezaváhala, natočila své štíhlé tělo a bokem se vrhla do úzkého otvoru.

Už byla téměř na druhé straně, když se jí burka zachytila za závoru a strhla ji zpět, takže Sienna zůstala zaklíněná ve dveřích, pouhý krok od svobody. Zatímco se snažila uvolnit, Langdon vymrštil ruku a popadl ji za burku. Pevně ji sevřel a trhl k sobě, aby ji vtáhl zpět do dveří, jenže Sienna sebou zběsile cukla a Langdon najednou držel jen kus mokré látky.

Vtom dveře zapadly, divže Langdonovi nepřiskříply prsty. Zmuchlaná látka zůstala uvězněná v nich a bránila tomu, aby je muži venku mohli dovřít nadoraz.

Langdon úzkou štěrbinou viděl, jak Sienna Brooksová sprintuje po rušné ulici a její lysá hlava se leskne ve světle pouličních lamp. Měla na sobě stále tentýž svetr a modré džíny jako celý den a v Langdonovi se najednou vzedmul mocný pocit zrady.

Ten však trval jen okamžik. Najednou mu totiž něco narazilo do zad a přimáčklo ho to ke dveřím.

Prchající dav dospěl na vrchol schodiště.

Kolem se rozléhal vyděšený křik a zvuk orchestru nadobro zanikl ve zmatené kakofonii dole. Langdon cítil, že tlak na jeho záda stále roste, jak se čím dál víc lidí hrnulo k zavřenému východu. Začínali mu drtit hrudní koš.

Vtom se dveře rozlétly a Langdon byl vymrštěn do noci jako korek z láhve šampaňského. Odklopýtal přes chodník a málem se zhroutil na ulici. Za ním se z podzemí hrnul proud lidí připomínající mravence, kteří prchají z otráveného mraveniště.

Zpoza vchodu se teď vynořili agenti PZO, přivábení tím lomozem a zmatkem. Pohled na jejich ochranné obleky a respirátory všeobecnou paniku ještě prohloubil.

Langdon se odvrátil a zadíval se přes ulici za Siennou, ale viděl jen stojící auta, světla a chaos.

Pak na kratičký okamžik spatřil, jak se v dáli po jeho levici zaleskla pleš. Sienna si proklestila cestu po ucpaném chodníku a v příští chvíli zmizela za rohem.

Langdon se zoufale rozhlédl, jestli neuvidí Sinskeyovou, nějakého policistu nebo příslušníka zásahového oddílu bez ochranného obleku.

Nic.

Věděl, že si musí poradit sám.

Bez váhání se rozběhl za Siennou.

Hluboko dole, na nejvzdálenějším konci vodojemu, stál agent Brüder úplně sám po pás ve vodě. Příšeřím se rozléhala ozvěna děsivé vřavy, jak se vyděšení turisté i hudebníci snažili protlačit k východu a uniknout po schodech.

Dveře zůstaly otevřené, uvědomil si s hrůzou Brüder. Nákazu se nepodařilo izolovat.

Kapitola 94

Robert Langdon nebyl nijak zvlášť zdatný běžec, ale za ta léta plavání si vytrénoval silné nohy a měl dlouhý krok. Během několika vteřin byl na rohu, zatočil a ocitl se na širší třídě. Spěšně zapátral očima na chodnících.

Někde tu musí být!

Déšť mezitím ustal a Langdon z nároží zřetelně viděl celou jasně osvětlenou třídu. Nebylo se tu kam schovat.

Sienna přesto jako by se vypařila.

Langdon se zastavil, dal ruce v bok, oddechoval a pátral pohledem po mokré ulici před sebou. Viděl jediný pohyblivý předmět – moderní istanbulský otobüs, který asi padesát metrů před ním právě odrážel od obrubníku a rozjížděl se pryč.

Naskočila Sienna na městskou?

Připadalo mu to příliš riskantní. Copak by se dobrovolně nechala uvěznit v autobusu, když věděla, že ji budou všichni hledat? Na druhou stranu, pokud si myslela, že ji nikdo nezahlédl zatáčet za roh, a pokud se autobus shodou okolností právě chystal k odjezdu a poskytl jí tím dokonale načasovanou příležitost k úniku…

Možná.

Na střeše autobusu svítila cedule s programovatelnou sadou žárovek a ukazovala název konečné stanice: GALATA.

Langdon se rozběhl ulicí k postaršímu muži, který postával pod markýzou jakési restaurace. Měl na sobě pěknou vyšívanou tuniku a bílý turban.

„Promiňte,“ oslovil ho Langdon zadýchaně, sotva před ním zastavil. „Mluvíte anglicky?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil muž, trochu zaskočený naléhavostí v Langdonově hlase.

„Galata! Co je Galata?“

„Galata?“ opakoval po něm muž. „Galata je čtvrť. Kam potřebujete? Ke Galatskému mostu, ke Galatské věži, nebo do Galatského přístavu?“

Langdon ukázal na odjíždějící otobüs. „Galata! Kam jede ten autobus?“

Muž v turbanu se zahleděl za odjíždějícím vozem hromadné dopravy a na chvíli se zamyslel. „Ke Galatskému mostu,“ řekl pak. „Opouští staré město a jede přes úžinu.“

Langdon zasténal a znovu se zoufale rozhlédl ulicí, jestli někde neuvidí Siennu. Všude kolem teď kvílely sirény, jak se k vodojemu sjížděla vozidla přivolaných zásahových jednotek.

„Co se děje?“ zeptal se vyplašeně muž. „Stalo se něco?“

Langdon se ještě jednou podíval za odjíždějícím autobusem. Věděl, že je to sázka na jednu kartu, ale neměl na vybranou.

„Ano, stalo,“ odpověděl. „Potřebuju vaši pomoc, je to naléhavé.“ Ukázal k obrubníku, kam zaměstnanec restaurace právě přistavil nablýskaného stříbrného bentleye. „To je vaše auto?“

„Ano, ale –“

„Potřebuju svézt,“ skočil mu do řeči Langdon. „Vím, že se vůbec neznáme, ale stalo se něco hrozného. Je to otázka života a smrti.“

Muž v turbanu se profesorovi dlouze zahleděl do očí, jako by zkoumal jeho nejniternější úmysly. Nakonec přikývl. „Tak si nastupte.“

Bentley se s řevem odpíchl od obrubníku a Langdon zaryl prsty do sedačky. Turek byl zjevně zkušený řidič a zdálo se, že honičku s autobusem na ulici ucpané dopravou pokládá za výborné povyražení.

Necelé tři bloky od restaurace už byl bentley přímo za otobüsem. Langdon se na sedadle předklonil a zamžoural do zadního okna. Uvnitř autobusu bylo šero, takže rozeznal jen nezřetelné siluety několika cestujících.

„Držte se prosím toho autobusu,“ požádal. „A nemáte u sebe telefon?“

Muž vytáhl z kapsy mobil a podal ho svému spolujezdci, který nejdřív srdečně poděkoval, ale vzápětí si uvědomil, že vlastně neví, komu by měl zavolat. Neznal číslo Sinskeyové ani Brüdera, a než by se spojil s ústředím Světové zdravotnické organizace ve Švýcarsku, trvalo by to věčnost.

„Jak se dovolám na místní policii?“ zeptal se.

„Jedna-pět-pět,“ odpověděl muž. „Kdekoliv v Istanbulu.“

Langdon to číslo vytočil a čekal. Vyzvánění nebralo konec. Pak se přece jen ozval nahraný hlas a nejprve turecky a pak anglicky mu sdělil, že kvůli vysokému počtu hovorů bude muset počkat na lince. Langdonovi blesklo hlavou, jestli vysoký počet hovorů nesouvisí s popraskem u vodojemu.

V zatopeném paláci pravděpodobně panoval naprostý chaos. Představil si Brüdera, jak se brodí lagunou, a napadlo ho, co tam asi objevil. Měl nepříjemný pocit, že to dokáže uhodnout.

Sienna se dostala do vody před ním.

Autobus před nimi rozsvítil brzdová světla a zajel k obrubníku na zastávku. Řidič bentleye zastavil také, zhruba patnáct metrů za vozem hromadné dopravy, takže Langdon měl dokonalý výhled na vystupující a nastupující pasažéry. Z autobusu se vynořili jen tři lidé – samí muži –, ale Langdon si je přesto pečlivě prohlédl, protože věděl, že Sienna je mistryní převleků.

Znovu se zadíval do zadního okna. Bylo sice tónované, ale uvnitř se teď svítilo, takže cestující viděl mnohem zřetelněji. Předklonil se, natáhl krk a bezmála přitiskl nos na přední sklo bentleye, jak se úporně snažil rozeznat Siennu.

Panebože, snad jsem nevsadil na špatnou kartu!

Pak ji uviděl.

V zadní části vozu. Štíhlá ramena a nad nimi zátylek holé hlavy.

To musí být ona.

Jakmile se autobus rozjel, uvnitř se opět zhaslo. Na prchavý okamžik, těsně předtím, než se všechno ponořilo do šera, se holá hlava otočila a vyhlédla zadním oknem.

Langdon se honem zaklonil a ukryl se ve stínu bentleye. Viděla mě? Řidič v turbanu už opět šlapal na plyn a držel se za autobusem.

Silnice se začala svažovat k vodě a Langdon vpředu spatřil světla nízkého mostu přes úžinu. Vypadal nadobro ucpaný dopravou. Vlastně už kus před ním všechny vozy stály.

„Egyptský bazar,“ vysvětlil muž. „Za deštivých večerů tu bývá rušno.“

Ukázal k nábřeží, kde se táhla neuvěřitelně dlouhá budova, částečně skrytá ve stínu velmi působivé mešity – podle výšky dvou minaretů Langdon odhadoval, že jde o Novou mešitu. Egyptský bazar předčil rozlohou i americká nákupní střediska a Langdon viděl, že ohromným klenutým vchodem proudí davy lidí.

„Alo?!“ ozval se kdesi v autě tenký hlásek. „Acil durum! Alo?!“

Langdon pohlédl na telefon ve své ruce. Policie.

„Ano!“ vyhrkl honem do mikrofonu. „Tady Robert Langdon. Pracuju pro Světovou zdravotnickou organizaci. Máte krizovou situaci v městském vodojemu a já pronásleduju pachatele. Je v autobuse nedaleko Egyptského bazaru, míří k –“

„Okamžik, prosím,“ přerušila ho operátorka. „Přepojím vás na dispečink.“

„Ne, počkejte!“ Ale hlas už se ztratil.

Řidič bentleye se k němu vyplašeně otočil. „Krize ve vodojemu?“

Langdon se mu to chtěl pokusit vysvětlit, jenže řidičův obličej se náhle rudě rozzářil jako tvář démona.

Brzdová světla!

Řidič trhl hlavou a bentley se skřípěním pneumatik zastavil těsně za autobusem. Uvnitř vozu se opět rozsvítilo a Langdon viděl Siennu jako za bílého dne. Stála u zadních dveří, tahala za záchrannou brzdu a snažila se dostat ven.

Viděla mě, pochopil. Kromě toho určitě viděla i zácpu na Galatském mostě a uvědomila si, že si nemůže dovolit v ní uvíznout.

Langdon okamžitě otevřel dveře, ale Sienna už vyrazila z autobusu a rozeběhla se do noci. Langdon hodil telefon zpátky jeho majiteli. „Řekněte policii, co se stalo! Řekněte jim, ať celou tuhle oblast obklíčí!“

Muž v turbanu vystrašeně přikývl.

„A díky!“ křikl ještě Langdon. „Tesekkürler!“

Potom vyrazil z kopce za Siennou, která uháněla přímo k davům kolem Egyptského bazaru.

Kapitola 95

Tři sta let starý Egyptský bazar v Istanbulu patří mezi největší krytá tržiště na světě. Jde o rozlehlý komplex osmaosmdesáti klenutých sálů uspořádaných do tvaru písmene L a rozdělených na stovky stánků, v nichž místní obchodníci horlivě nabízejí nepřeberné množství laskomin z celého světa – koření, ovoce, byliny i všudypřítomné turecké cukrovinky zvané lokum.

Vchod bazaru – masivní kamenný portál s gotickým obloukem – se nachází na rohu Çiçek Pazari a Tahmis Sokak a říká se, že jím projde přes tři sta tisíc návštěvníků denně.

Když se Langdon k této zahlcené bráně blížil, měl pocit, že těch tři sta tisíc návštěvníků se tam sešlo právě teď. Pořád běžel ze všech sil a nespouštěl zrak ze Sienny. Byla už jen asi dvacet metrů před ním, uháněla přímo ke vchodu do bazaru a nezdálo se, že by se chystala zastavit.

Když dorazila ke klenutému portálu, bez zpomalení se vrhla do davu. Proplétala se mezi lidmi a razila si cestu dovnitř. Na samém prahu bazaru se krátce ohlédla. Langdon spatřil oči vyplašené malé holčičky, vyděšené, zoufalé a ztracené.

„Sienno!“ zavolal.

Ale ona se zanořila do moře lidských těl a zmizela.

Langdon se vrhl za ní, narážel do kolemjdoucích, odstrkoval je a natahoval krk, dokud ji neuviděl, jak se prodírá západní chodbou po jeho levici.

Cestu lemovaly vrchovaté soudky s exotickým kořením – indické karí, íránský šafrán, čínské čajové květy –, jehož oslnivé barvy vytvářely jakýsi tunel z odstínů žluté, hnědé a zlaté. Na každém kroku Langdon ucítil nový pach – čpavé houby, trpké kořeny, pižmové oleje; všechny prosycovaly vzduch, jímž se nesl ohlušující sbor jazyků z celého světa. Výsledkem bylo naprosté zahlcení smyslů… a do toho nepolevující záplava lidí.

Byly jich tisíce.

Na Langdona dolehl svíravý klaustrofobický tlak a málem se musel zastavit, ale včas znovu sebral síly a začal si razit cestu hlouběji do tržiště. Siennu viděl kus před sebou, jak se urputně prodírá davy. Zjevně byla připravená dotáhnout to až do konce, ať už pro ni bude jakýkoli.

Langdon se na okamžik zamyslel, proč ji vlastně pronásleduje.

Kvůli spravedlnosti? Vzhledem k tomu, co spáchala, si dost dobře nedokázal představit, jaký trest ji čeká, pokud ji dopadnou.

Abych zabránil pandemii? Co se stalo, už se nedalo vzít zpátky.

A pak si, uprostřed oceánu neznámých lidí, uvědomil, že Siennu Brooksovou musí dostihnout kvůli něčemu jinému.

Potřebuju odpovědi.

Už byla jen deset metrů před ním a mířila k východu na konci západního křídla bazaru. Znovu se spěšně ohlédla a zjevně ji vyplašilo, že je Langdon tak blízko.

A když se pak otočila zpět, klopýtla a upadla.

Hlavou narazila do ramene člověka před sebou, a zatímco se hroutila k zemi, zvedla pravou ruku a zapátrala ve vzduchu po něčem, co by jí pomohlo pád zastavit. Nahmátla jen okraj sudu se sušenými jedlými kaštany, kterého se zoufale chytila a strhla ho s sebou, takže lavina kaštanů rázem zaplavila podlahu.

Langdonovi stačily tři kroky a byl na místě, kde upadla. Sklopil zrak, ale viděl jen převržený sud a rozsypané kaštany. Sienna nikde.

Obchodník ječel, jako když ho na nože bere.

Kam zmizela?

Langdon se rozhlížel kolem dokola, ale Sienna se někam ztratila. Vtom mu padl zrak na západní východ vzdálený pouhých patnáct metrů, a rázem mu bylo jasné, že k jejímu dramatickému pádu v žádném případě nedošlo nešťastnou náhodou.

Rozběhl se k východu a vyrazil ven na ohromné prostranství, rovněž plné lidí. Hned po ní začal pátrat pohledem, ale marně.

Přímo před ním, za několikaproudou dálnicí, se přes širokou zátoku zvanou Zlatý roh táhl Galatský most. Po Langdonově pravici se nad náměstím tyčily dva jasně osvětlené minarety Nové mešity. A po levici měl jen otevřené prostranství, kde byla hlava na hlavě.

Troubení klaksonů ho přimělo obrátit pohled před sebe, k dálnici, která oddělovala náměstí od vody. Spatřil Siennu, dobře sto metrů daleko, jak se vrhá mezi uhánějící vozidla. Jen těsně se vyhnula dvěma kamionům. Mířila k moři.

Nalevo se na břehu Zlatého rohu nacházelo rušné přístaviště hemžící se dopravními prostředky – trajekty, otobüsy, taxíky, výletními loděmi.

Ze všech sil se rozběhl přes náměstí k dálnici. Když dospěl ke svodidlům, načasoval si skok podle blížících se předních reflektorů a bezpečně překonal první z dvouproudých silnic. V následujících patnácti vteřinách postupoval od jednoho dělicího pásu k druhému – zastavoval se před útoky oslepujících reflektorů a rozlíceného troubení, znovu se rozbíhal, proplétal se mezi vozy, až konečně přeskočil poslední svodidla na travnatý mořský břeh.

Siennu měl pořád na dohled, ale byla daleko před ním. Vyhnula se stanovišti taxíků i čekajícím autobusům a zamířila nejkratší cestou k přístavišti, kde Langdon viděl v pohybu všechny možné druhy plavidel – turistické lodě, vodní taxi, soukromé rybářské loďky, motorové čluny. U protějšího břehu, na západní straně Zlatého rohu, se hladina třpytila odrazem městských světel a Langdon nepochyboval, že pokud se tam Sienna dostane, už ji nejspíš nikdy nenajde.

Když konečně doběhl k vodě, dal se doleva po dřevěné lávce a vyplašil zástup turistů, kteří se tu řadili k nalodění na flotilu kýčovitě nazdobených výletních lodí s večerními restauracemi – byly na nich k vidění kupole napodobující mešity, přehršle ozdůbek z falešného zlata a blikající neony.

Las Vegas na Bosporu, zasténal Langdon v duchu, když je míjel.

Sienna byla daleko před ním a už neběžela. Zastavila se v přístavišti plném soukromých motorových člunů a naléhavě prosila jednoho z majitelů.

Nepouštějte ji na palubu!

Jak se vzdálenost mezi nimi zmenšovala, viděl, že Sienna přemlouvá mladíka u kormidla štíhlého motorového člunu, který se právě chystal odrazit od mola. Muž se usmíval, ale zdvořile vrtěl hlavou. Sienna dál gestikulovala, majitel člunu však definitivně odmítl a obrátil se k řízení lodi.

Langdon byl čím dál tím blíž. Sienna na něj zoufale pohlédla. Motory člunu před ní se rozvrčely, začaly čeřit vodu a plavidlo se dalo do pohybu.

Najednou byla Sienna ve vzduchu, odrazila se od mola a letěla přes vodu. Se zaduněním dopadla na laminátovou záď. Kormidelník ucítil náraz a nevěřícně se otočil. Asi dvacet metrů od mola zastavil a nechal motory běžet naprázdno. S rozčíleným křikem zamířil k nechtěné pasažérce.

Když se k ní přiblížil, Sienna ladně ukročila stranou, chytila ho za zápěstí a využila jeho vlastní setrvačnosti k tomu, aby ho poslala přes okrajník na zádi. Muž vletěl po hlavě do vody. O chvíli později se vynořil na hladině, prskal, zběsile sebou házel a zahrnul útočnici pěknou řádkou tureckých nadávek.

Sienna mu nezaujatě hodila záchranný kruh, přešla na příď a chopila se řízení.

Motory se rozeřvaly a člun vyrazil přes zátoku.

Langdon stál na molu, lapal po dechu a sledoval, jak štíhlý bílý trup plavidla klouže po hladině a pomalu se ztrácí ve tmě. Zvedl oči k obzoru a věděl, že Sienna se teď může dostat nejen k protějšímu břehu, ale také k bezmála nekonečné síti kanálů, jež se táhly mezi Černým a Středozemním mořem.

Unikla mi.

Opodál se vyškrábal z vody majitel člunu a odběhl zavolat policii.

Langdon nespouštěl oči z mizejících světel ukradeného plavidla a najednou si připadal hrozně sám. Vytí motorů pomalu sláblo.

Jenže vtom motory naráz ztichly úplně.

Langdon se zahleděl do dáli. Ona zastavila?

Přiložil si dlaně k uším a poslouchal. Rozeznal, že motory pořád předou naprázdno.

Benzin jí nedošel, tak co tam vyvádí?

Čekal.

Deset vteřin. Patnáct vteřin. Půl minuty.

Pak motory zničehonic znovu ožily, nejdřív neochotně, ale posléze s větší rozhodností. K Langdonovu úžasu začala světla člunu opisovat široký oblouk a plavidlo se obrátilo přídí k němu.

Ona se vrací.

Jak se člun blížil, rozeznal Siennu u kormidla, s pohledem nehybně upřeným dopředu. Třicet metrů od břehu ubrala motorům výkon a bezpečně zajela přesně na totéž místo u mola, které člun před chvílí opustil. Vypnula motory.

Ticho.

Langdon na ni nechápavě zíral.

Sienna k němu vůbec nezvedla zrak.

Místo toho zabořila obličej do dlaní. Nahrbila ramena a celá se rozechvěla. Když konečně pohlédla na Langdona, měla oči plné slz.

„Roberte,“ vzlykla, „už nemůžu utíkat. Nemám kam jít.“

Kapitola 96

Je to venku.

Elizabeth Sinskeyová stála pod schodištěm vodojemu a hleděla do prázdného, vylidněného prostoru. Měla nasazený respirátor a obtížně se jí dýchalo. Pokud tu nějaký patogen skutečně byl, už se jím pravděpodobně nakazila, přesto se cítila mnohem lépe, když se do prázdného vodojemu vrátila v ochranném obleku. Všichni členové zásahového oddílu na sobě měli nafouklé bílé kombinézy, které dokonale přiléhaly ke vzduchotěsným helmám, takže celá skupina vypadala jako tým kosmonautů pronikajících do mimozemské vesmírné lodi.

Sinskeyová věděla, že nahoře na ulici se zmateně těsnají stovky vyděšených návštěvníků a hudebníků, z nichž mnohým právě ošetřují zranění utrpěná při úprku. Někteří utekli úplně. Sama měla štěstí, že se ven dostala jen s naraženým kolenem a rozbitým amuletem.

Jen jeden druh nákazy se šíří rychleji než virus, pomyslela si. A to strach.

Horní dveře teď byly zamčené, hermeticky uzavřené a střežené místní policií. Sinskeyová předpokládala, že turecká policie bude chtít zásah řídit, protože vodojem spadal do její jurisdikce, ale jakmile policisté uviděli zásahový oddíl v ochranných oděvech a vyslechli si varování Sinskeyové ohledně možné nákazy, velmi ochotně vše nechali v rukou odborníků.

Je to jen na nás, pomyslela si ředitelka Světové zdravotnické organizace s pohledem upřeným na les sloupů zrcadlící se v laguně. Nikdo sem dolů nechce.

Za jejími zády dva agenti natahovali přes vchod na schodiště velkou polyuretanovou plachtu a horkovzdušnou pistolí ji upevňovali ke zdi. Další dva si zabrali kus dřevěné lávky a začali na ni rozmisťovat elektronické vybavení, jako by se chystali zkoumat místo činu.

Jinak se to vlastně ani nazvat nedá, napadlo Sinskeyovou. Místo činu.

Vybavila si ženu v mokré burce, která prchla z vodojemu. Sienna Brooksová zřejmě nasadila vlastní život, aby zabránila WHO izolovat nákazu a dovedla Zobristovy zvrácené plány do konce. Přišla sem dolů a roztrhla ten igelitový pytlík…

Langdon ji vyrazil pronásledovat kamsi do noci a Sinskeyová zatím neměla žádné zprávy o tom, co se s nimi stalo.

Doufám, že je profesor v pořádku, pomyslela si.

Agent Brüder stál celý zmáčený na lávce, nepřítomně zíral na převrácenou hlavu Medúsy a přemítal, co teď.

Byl vycvičený k tomu, aby přemýšlel v makrokosmickém měřítku, aby nebral zřetel na bezprostřední etické nebo osobní problémy a soustředil se na záchranu maximálního počtu životů v dlouhém časovém horizontu. Ohrožení vlastního zdraví v tuto chvíli prakticky nevnímal. Brodil jsem se tím, pomyslel si a v duchu si to riskantní chování vyčetl, přestože zároveň věděl, že neměl na vybranou. Potřebovali jsme co nejdřív zjistit, jaká je situace.

Upřel myšlenky k tomu, čím museli pokračovat – provést plán B. Bohužel v krizových situacích, kdy bylo třeba izolovat nákazu, zněl plán B vždy stejně: rozšířit rádius. Boj proti přenosným nemocem se často podobal boji proti lesnímu požáru: občas bylo třeba vzdát bitvu a doufat, že vyhrajete válku.

Brüder zatím neztrácel naději, že je nákazu skutečně možné kompletně izolovat. Sienna Brooksová pravděpodobně roztrhla pytlík pouhých pár minut před vypuknutím davové hysterie a hromadným útěkem. V takovém případě, přestože odsud utekly stovky lidí, nejspíš nebyl nakažený nikdo, kdo se nenacházel přímo u zdroje nákazy.

To znamená nikdo kromě Langdona a Sienny, pomyslel si Brüder. Ti byli oba tady v epicentru a teď jsou bůhvíkde venku ve městě.

Starosti mu dělala ještě jedna věc – logický rozpor, který nedokázal vyhnat z hlavy. Když pátral ve vodě, nikde nenašel ten zničený igelitový pytlík. Předpokládal, že pokud ho Sienna roztrhla – nohou, rukama, to je jedno jak –, měl by cáry rozpustného igelitu objevit někde v okolí.

Ale nenašel nic. Zbytky pytlíku se někam ztratily. Silně pochyboval, že je Sienna odnesla s sebou, protože v tuhle chvíli už z pytlíku musela zůstat jen slizká, pozvolna se rozkládající hmota.

Tak kde je?

Měl nepříjemný pocit, že mu něco uniká. Přesto se soustředil na novou strategii izolace nákazy, kvůli níž potřeboval znát odpověď na jednu zásadní otázku.

Jak daleko se nákaza stačila rozptýlit?

Věděl, že odpověď dostane během několika minut. Jeho tým rozmístil na lávkách mezi lagunou a východem z vodojemu několik přenosných zařízení na detekci virů. Tyto přístroje – známé jako PCR – dokázaly díky takzvané polymerázové řetězové reakci odhalit přítomnost virové nákazy.

Brüder se nevzdával optimismu. Vzhledem k tomu, že voda z laguny nikam neodtékala a že neuběhlo mnoho času, si byl poměrně jistý, že zamořené území, které přístroje vymezí, bude poměrně malé a oni nákazu dokážou pomocí chemikálií a sacích mechanismů zlikvidovat.

„Připraveni?“ zavolal jeden z techniků megafonem.

Agenti rozmístění po vodojemu ukázali zdvižený palec.

„Otestujte vzorky,“ zaburácel megafon.

Analytici po celém podzemním sále se přikrčili k přístrojům a spustili je. Každý přístroj analyzoval vzorek z předem stanoveného místa na lávce a spojnice těchto míst tvořily několik oblouků v čím dál větší vzdálenosti od epicentra Zobristovy nákazy.

Celý vodojem ztichl, všichni čekali a modlili se, ať se všude rozsvítí jen zelené žárovky.

A pak se to stalo.

Na přístroji nejblíž k Brüderovi začala blikat červená potvrzující přítomnost viru. Brüder ztuhl a pohlédl na vzdálenější přístroj.

I tam se rozblikalo červené světélko.

Ne.

Celým prostorem se neslo ohromené mumlání. Brüder zděšeně sledoval, jak jedna po druhé začínají blikat červené žárovky na všech přístrojích až k východu z vodojemu.

Panebože… blesklo mu hlavou. Blikající červená světélka přinášela jednoznačnou odpověď.

Rádius zamoření byl obrovský.

Celý vodojem se jen hemžil viry.

Kapitola 97

Robert Langdon hleděl na Siennu Brooksovou, která se krčila u kormidla ukradeného motorového člunu, a snažil se pochopit, čeho je právě svědkem.

„Určitě mě nenávidíš,“ vzlykla a zvedla k němu uslzené oči.

„Nenávidím?“ rozkřikl se Langdon. „Vždyť já ani pořádně nevím, kdo vlastně jsi! Celou dobu jsi mi jen lhala!“

„Já vím,“ přisvědčila tiše. „Mrzí mě to. Snažila jsem se zachovat správně.“

„To znamená rozpoutat pandemii?“

„Ne, Roberte, ty tomu nerozumíš.“

„Rozumím tomu!“ vykřikl Langdon. „Vlezla jsi do vody, abys našla ten solublonový pytlík a roztrhla ho! Chtěla jsi Zobristův virus vypustit dřív, než ho stihneme izolovat!“

„Solublonový?“ Sienna se zatvářila zmateně. „Teď nevím, o čem to mluvíš. Roberte, já jsem do vodojemu šla Bertrandův virus zneškodnit… ukrást ho a zničit, aby ho nikdo, včetně doktorky Sinskeyové a Světové zdravotnické organizace, nemohl studovat.“

„Ukrást ho? Proč bys ho měla před WHO schovávat?“

Sienna se dlouze nadechla. „Tolik toho ještě nevíš, ale teď už je to stejně jedno. Přišli jsme pozdě, Roberte. Od začátku jsme neměli šanci.“

„Samozřejmě že jsme měli šanci! Virus se měl dostat ven teprve zítra! To datum si zvolil sám Zobrist, a kdybys nelezla do vody –“

„Já jsem ten virus nevypustila, Roberte!“ zaječela na něj. „Když jsem vlezla do vody, snažila jsem se ho najít, ale už bylo pozdě. Nic jsem tam nenašla.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Langdon.

„Já vím. A nevyčítám ti to.“ Sáhla do kapsy a vytáhla promáčený leták. „Ale třeba tě přesvědčí tohle.“ Hodila papír Langdonovi. „Objevila jsem to, než jsem vlezla do vody.“

Langdon papír chytil a rozevřel. Byl to koncertní program oznamující sedm představení Dantovské symfonie ve vodojemu.

„Podívej se na data,“ dodala.

Langdon si data přečetl a pak ještě jednou, protože mu nedávala smysl. Bůhvíproč si dosud myslel, že představení má dnes večer premiéru a bude se hrát celý příští týden, aby do zamořeného vodojemu přilákalo co nejvíc lidí. Jenže podle letáku tomu bylo jinak.

„Dnes hráli naposledy?“ podivil se a zvedl oči od papíru. „Dantovská symfonie byla na pořadu celý minulý týden?“

Sienna přikývla. „Překvapilo mě to stejně jako tebe.“ Odmlčela se a zasmušile se na něj zadívala. „Virus dávno unikl, Roberte. Už před celým týdnem.“

„To není možné,“ namítl Langdon. „Datum odkazuje na zítřek. Zobrist dokonce vyrobil titanovou destičku a zítřejší datum na ni vyryl.“

„Ano, viděla jsem ji v laguně.“

„Takže sama víš, že byl přímo posedlý zítřkem.“

Sienna si povzdechla. „Znala jsem Bertranda velice dobře, Roberte, líp, než jsem ti přiznala. Byl to vědec, člověk zaměřený na výsledky. Teprve teď mi došlo, že datum na destičce neznačí, kdy dojde k uvolnění viru. Značí něco jiného, něco, co bylo pro dosažení jeho cíle mnohem důležitější.“

„To jest…?“

Střízlivě na něj hleděla z lodi. „Je to datum globálního nasycení – matematická předpověď chvíle, do níž se virus stačí rozšířit po celém světě a nakazit všechny jedince.“

Z té představy přeběhl Langdonovi mráz po zádech, přesto se neubránil podezření, že Sienna lže. Její vysvětlení mělo zásadní trhlinu a už předvedla, že lhát dokáže o čemkoliv.

„Je tu jeden problém, Sienno,“ upřel na ni zrak do člunu. „Jestli se ten mor už rozšířil po celém světě, jak to, že lidi nezačínají být nemocní?“

Sienna odvrátila zrak, najednou mu nebyla schopná pohlédnout do očí.

„Jestli ten mor unikl už před týdnem,“ zopakoval Langdon, „jak to, že lidi neumírají?“

Pomalu se obrátila zpátky k němu. „Protože…“ začala, ale slova se jí zadrhla v hrdle. „Bertrand nevytvořil mor.“ Oči se jí zalily slzami. „Vytvořil něco mnohem nebezpečnějšího.“

Kapitola 98

Navzdory přísunu kyslíku, který proudil do respirátoru, se Elizabeth Sinskeyové zatočila hlava. Od chvíle, kdy Brüderovy přístroje odhalily děsivou pravdu, uplynulo pět minut.

O šanci izolovat nákazu jsme přišli už dávno.

Igelitový pytlík se zřejmě rozpustil už někdy minulý týden, nejspíš během premiéry Dantovské symfonie, kterou, jak se Sinskeyová dozvěděla, tu hráli posledních sedm dní. Ty zbylé kousky igelitu na provázku se nerozpustily jen proto, že byly pokryté lepidlem – zřejmě aby provázek pevněji držel.

Nákaza unikla už před celým týdnem.

Když tedy ztratili naději, že se patogen podaří izolovat, pustili se agenti zásahového oddílu ve své provizorní laboratoři ve vodojemu do práce se vzorky – přesně podle standardního nouzového scénáře: rozbor, zařazení a zhodnocení rizik. Zatím se jim podařilo získat jen jediný jistý údaj a ten nikoho nepřekvapil.

Virus je teď ve vzduchu.

Obsah igelitového pytlíku zřejmě vybublal na hladinu a virus se v kapičkách aerosolu dostal do vzduchu. Nemuselo jich být moc, věděla Sinskeyová. Obzvlášť v takhle uzavřeném prostoru.

Virus – na rozdíl bakterie nebo chemického patogenu – se může populací šířit neuvěřitelnou rychlostí. Viry se chovají jako paraziti, proniknou do organismu a procesem zvaným adsorpce se navážou na hostitelskou buňku. Do ní pak přenesou svou vlastní DNA či RNA, tím buňku uchvátí a přinutí ji vytvářet replikací kopie původního viru. Jakmile jich existuje dostatečné množství, nové viry buňku zabijí, prorazí buněčnou stěnu a začnou se šířit, aby našly nové hostitelské buňky, napadly je a celý proces se mohl opakovat.

Nakažený jedinec pak vydechne nebo kýchne a z úst mu uniknou drobné kapičky s virem, které zůstanou ve vzduchu, dokud je nevdechne další hostitel a celý proces nezačne nanovo.

Exponenciální růst, pomyslela si Sinskeyová a připomněla si Zobristovy grafy ilustrující lidskou populační explozi. Zobrist využívá exponenciální růst virů k boji proti exponenciálnímu růstu lidstva.

Nejpalčivější otázka teď zněla: Jak se bude tenhle virus chovat?

Zkrátka: Jak ovlivní organismus hostitele?

Virus Ebola připravuje krev o schopnost srážlivosti, což vede k nezastavitelnému krvácení. Hantavirus přivodí selhání plic. Celá skupina virů známých jako onkoviry způsobuje rakovinu. A virus HIV napadá imunitní systém a vyvolává nemoc AIDS. V lékařské komunitě nebylo žádným tajemstvím, že kdyby se virus HIV začal šířit vzduchem, pravděpodobně by lidstvo vyhubil.

Tak co sakra dělá ten Zobristův virus?

Ať dělal cokoli, účinky se zjevně měly projevit až časem. Okolní nemocnice nehlásily žádné pacienty s nezvyklými symptomy.

Sinskeyová už se nemohla dočkat odpovědí, proto zamířila k laboratoři. Viděla, že Brüder stojí pod schodištěm, kde měl jeho mobil aspoň slabý signál. Tlumeně s někým hovořil.

Přispěchala k němu právě ve chvíli, kdy hovor ukončoval.

„Dobře, rozumím,“ pronesl Brüder. Ve tváři měl výraz kdesi na pomezí nevěřícnosti a hrůzy. „A ještě jednou bych chtěl zdůraznit, že je to naprosto důvěrná informace. Nesmí se o tom dozvědět nikdo kromě tebe. Až něco zjistíš, zavolej mi. Díky.“ Zavěsil.

„O co jde?“ chtěla hned vědět Sinskeyová.

Brüder pomalu vydechl. „Právě jsem mluvil s jedním starým známým, který pracuje jako jeden z hlavních virologů u CDC v Atlantě.“

Sinskeyová se naježila. „Vy jste se bez mého svolení spojil s CDC?“

„Ano, je to na moji zodpovědnost,“ odpověděl. „Můj známý nic neprozradí a potřebujeme mnohem lepší data, než získáme z téhle provizorní laboratoře.“

Sinskeyová pohlédla na hrstku agentů PZO, kteří odebírali vzorky vody a hrbili se nad přenosnou elektronikou. Má pravdu.

„Můj známý u CDC,“ pokračoval Brüder, „má k dispozici plně vybavenou mikrobiologickou laboratoř a už mi potvrdil existenci zcela nového a extrémně nakažlivého virového patogenu.“

„Moment!“ zarazila ho Sinskeyová. „Jak jste mu tak rychle stačil doručit vzorek?“

„Nic jsem mu nedoručil,“ odpověděl Brüder úsečně. „Použil vlastní krev.“

Sinskeyové chvíli trvalo, než jí došel význam jeho slov.

Už je to po celém světě.

Kapitola 99

Langdon kráčel pomalu a připadal si podivně nehmotně, jako by se nacházel v nezvykle živém zlém snu. Co může být nebezpečnějšího než mor?

Sienna před chvílí vylezla z člunu a pokynula Langdonovi, ať ji následuje od přístaviště, ale neřekla už ani slovo. Šli po tiché štěrkové pěšině, pryč od vody a od lidí.

Přestože přestala plakat, Langdon cítil, že se v ní dál hromadí emoce. V dálce slyšel vytí sirén, ale Sienna jako by si toho nevšímala. Upřeně hleděla do země, zdánlivě hypnotizovaná rytmickým křupáním štěrku pod nohama.

Vešli do nevelkého parku a ona ho zavedla do hustého stromoví, kde byli schovaní před světem. Usadili se na lavičku s výhledem na vodu. Na protějším břehu se nad tichými rezidencemi roztroušenými na svahu blyštěla starověká Galatská věž. Svět odsud působil nezvykle poklidně, jako pravý opak toho, co se nejspíš právě odehrávalo ve vodojemu. Langdon předpokládal, že Sinskeyová se zásahovým oddílem touhle dobou už nepochybně přišli na to, že dorazili pozdě a pandemii nemůžou zastavit.

Sienna vedle něj hleděla na moře. „Nemám moc času, Roberte,“ pronesla. „Policie nakonec zjistí, kde mě hledat. Ale než se sem dostanou, chci ti povědět pravdu… celou pravdu.“

Langdon mlčky přikývl.

Sienna si otřela oči a přesedla si na lavičce tak, aby mu hleděla do tváře. „Bertrand Zobrist…“ začala. „Byl moje první láska. Stal se mým učitelem.“

„To už vím, Sienno,“ podotkl Langdon.

Viditelně ji to zaskočilo, ale pokračovala, jako by se bála, že když se teď zastaví, už nikdy neřekne, co říct chce. „Seznámila jsem se s ním v citlivém věku a jeho myšlenky a inteligence mě okouzlily. Bertrand věřil – stejně jako já –, že náš živočišný druh stojí na pokraji kolapsu a čeká nás děsivý konec, který se blíží mnohem rychleji, než si kdokoliv dokáže představit.“

Langdon nereagoval.

„Celé dětství jsem toužila zachránit svět. A ode všech jsem vždycky slyšela jen jedno: ‚Svět stejně nezachráníš, takže nemá smysl, abys tomu obětovala vlastní štěstí.‘“ Odmlčela se a bylo vidět, že se brání dalším slzám. „Pak jsem poznala Bertranda – pohledného, inteligentního muže, který mi řekl, že zachránit svět je nejen možné, ale že je to přímo naše povinnost. Představil mě celému okruhu podobně smýšlejících lidí – lidí obdařených úžasnými schopnostmi a intelektem, lidí, kteří doopravdy mohli změnit budoucnost. Poprvé v životě jsem se necítila sama, Roberte.“

Langdon se vstřícně pousmál, protože z jejích slov cítil velkou bolest.

„Přetrpěla jsem v životě tolik hrůz,“ pokračovala Sienna a hlas se jí znovu roztřásl. „Tolik věcí, přes které bylo těžké se přenést…“ Odvrátila se od něj, nervózně si přejela dlaní po holé hlavě a chvíli jí trvalo, než se trochu sebrala a mohla se k němu obrátit zpět. „Snad právě proto mě drží při životě jen moje víra, že dokážeme být lepší, než jsme… že se dokážeme odhodlat k činu a odvrátit tu katastrofickou budoucnost.“

„Tomu věřil i Bertrand?“ zeptal se Langdon.

„Jednoznačně. Bertrandova víra v lidstvo byla nekonečná. Byl to transhumanista a byl nezvratně přesvědčený, že žijeme na prahu zářného ‚postlidského‘ věku – na prahu skutečné proměny. Byl to pravý futurolog, viděl daleko dopředu a dokázal předpovědět věci, které si ostatní vůbec neuměli představit. Chápal úžasnou moc moderních technologií a věřil, že v průběhu několika příštích generací se náš živočišný druh naprosto promění – geneticky se vylepší, aby byl zdravější, chytřejší, silnější, a dokonce soucitnější.“ Odmlčela se. „Až na jeden problém. Byl přesvědčený, že lidstvo nepřežije dostatečně dlouho, aby tyto možnosti dokázalo naplnit.“

„Kvůli přelidnění…“ podotkl Langdon.

Přikývla. „Malthusiánská katastrofa. Bertrand mi říkal, že si připadá jako svatý Jiří, který se snaží zabít chtonickou stvůru.“

Langdon nechápal, jak to myslí. „Medúsu?“

„Ano, metaforicky řečeno. Medúsa a vůbec všechny chtonické bytosti žijí v podsvětí, protože jsou přímo spojovány s Matkou Zemí. V alegorických příbězích byla chtonická božstva vždycky symbolem –“

„Plodnosti,“ doplnil Langdon, sám překvapený, že mu ta paralela nedošla dřív. Plodnost. Populace.

„Ano, plodnosti,“ přisvědčila Sienna. „Spojením ‚chtonická stvůra‘ Bertrand obyčejně odkazoval na neblahou hrozbu naší vlastní plodnosti. Naši nadprodukci potomstva přirovnával ke stvůře číhající na obzoru, stvůře, které se musíme okamžitě postavit, než nás všechny pohltí.“

Naše vlastní potence náš žene do záhuby, uvědomil si Langdon. Chtonická stvůra. „A jak přesně chtěl s tou stvůrou bojovat?“

„Pochop, prosím, že tyhle problémy nemají jednoduché řešení. Vždycky je těžké rozhodnout, co by mělo dostat přednost. Člověk, který uřízne nohu tříletému dítěti, je zrůdný kriminálník… pokud to není lékař, který ho tím zachránil před gangrénou. Někdy ti prostě nezbývá než zvolit to menší zlo.“ Znovu se jí začaly hrnout slzy z očí. „Věřím, že Bertrand měl ušlechtilý cíl, ale jeho metody…“ Odvrátila se, zjevně na pokraji nervového zhroucení.

„Sienno,“ zašeptal laskavě Langdon. „Musím to celé pochopit. Potřebuju, abys mi vysvětlila, co přesně Bertrand udělal. Co přesně vypustil do světa?“

Opět mu pohlédla do tváře. Z hnědých očí jí teď vyzařoval o něco temnější strach. „Vypustil virus,“ zašeptala. „Velmi specifický druh viru.“

Langdon zadržel dech. „Pověz mi to.“

„Bertrand vytvořil takzvaný vektorový virus. To je virus cíleně naprogramovaný tak, aby do buňky, kterou napadne, vložil konkrétní genetickou informaci.“ Odmlčela se, aby měl čas to vstřebat. „Vektorový virus hostitelskou buňku nezabije, jen do ní vloží kousek předem připravené DNA a v podstatě tím upraví její genom.“

Langdon se snažil pochopit, co to znamená. Ten virus dokáže změnit naši DNA?

„Záludnost takového viru,“ pokračovala Sienna, „spočívá v tom, že si nikdo z nás vůbec neuvědomí, že nás napadl. Nikdo neonemocní. Nevyskytnou se žádné příznaky, které by naznačovaly, že naše geny prodělaly změnu.“

Langdon rázem ucítil, jak mu žilami pulsuje krev. „A jakou změnu přesně způsobí?“

Sienna na okamžik zavřela oči. „Roberte,“ zašeptala, „jakmile ten virus unikl do laguny ve vodojemu, spustila se řetězová reakce. Každý člověk, který do toho podzemního paláce vstoupil a nadechl se tam, se automaticky nakazil. Z každého návštěvníka se stal hostitel viru… nic netušící spolupachatel, který virus přenesl na ostatní a přispěl k exponenciálnímu šíření nemoci, která už se do dnešního dne jako lesní požár přehnala přes celou planetu. Do téhle chvíle stačil virus nakazit celosvětovou populaci. Tebe, mě… každého.“

Langdon vstal z lavičky a začal netrpělivě rázovat sem a tam. „Ale co přesně s námi udělá?“ zeptal se znovu.

Sienna se na dlouho odmlčela. „Dokáže lidskému tělu přivodit… neplodnost.“ Celá nesvá si poposedla. „Bertrand stvořil pandemii sterility.“

Její slova Langdona tvrdě zasáhla. Virus zbavující plodnosti? Věděl, že viry, které můžou přivodit neplodnost, skutečně existují, ale vysoce nakažlivý, vzduchem se šířící patogen, jenž by toho dosáhl změnou genetického kódu… to mu připadalo jako z jiného světa, z nějaké orwellovské dystopie v budoucnosti.

„Bertrand o podobném viru často teoretizoval,“ řekla Sienna tiše, „ale nikdy mě nenapadlo, že by se ho skutečně pokusil vytvořit… natož že by se mu to mohlo povést. Když jsem dostala jeho dopis a dozvěděla jsem se, co udělal, byla jsem v šoku. Zoufale jsem se ho snažila najít, požádat ho, ať svůj výtvor zničí. Ale přišla jsem příliš pozdě.“

„Počkej,“ zarazil ji Langdon, kterému se konečně vrátil hlas. „Jestliže jen virus přivodí neplodnost všem lidem na Zemi, nenarodí se žádná nová generace a lidstvo začne prakticky okamžitě vymírat.“

„Správně,“ přitakala Sienna tenkým hlasem. „Jenže o vyhubení lidstva Bertrandovi nešlo – vlastně mu šlo o přesný opak –, proto vytvořil virus, který se aktivuje zcela náhodně. Přestože Inferno je teď endemicky začleněno do veškeré lidské DNA a automaticky ho zdědí všechny budoucí generace, bude se ‚aktivovat‘ jen u určitého procenta lidí. Jinými slovy, virus teď v sobě mají všichni lidé na Zemi, ale sterilitu přivodí jen náhodně vybrané části populace.“

„Jak velké části?“ hlesl Langdon. Nechtělo se mu věřit, že je vůbec schopný takovou otázku položit.

„Jak víš, Bertrand byl dost fixovaný na Černou smrt – mor, který nevybíravě zabil třetinu evropské populace. Věřil, že příroda ví, jak se sama uzdravit. Když se pustil do výpočtů ohledně neplodnosti, naprosto ho nadchl objev, že třetinová úmrtnost, jako tomu bylo u moru, je přesně poměr nutný ke snížení lidské populace na udržitelnou míru.“

To je zrůdné, pomyslel si Langdon.

„Černá smrt pročistila lidské řady a připravila půdu pro renesanci,“ pokračovala. „A Bertrand stvořil Inferno – transhumanistickou Černou smrt – jako určitý moderní katalyzátor pro globální obrodu. Jediný rozdíl je v tom, že ti, kteří se nakazí, nezemřou, jen zůstanou neplodní. Pokud budeme předpokládat, že Bertrandův virus už se rozšířil, je v tuhle chvíli třetina pozemské populace sterilní. A jedna třetina zůstane sterilní navždy. Je to podobné jako u recesivních genů, které se předávají všem potomkům, ale vliv mají jen na malé procento z nich.“

Sienně se chvěly ruce. „V tom dopise mi Bertrand hrdě napsal, že považuje Inferno za velmi elegantní a humánní řešení tohoto problému.“ Do očí se jí nahrnuly nové slzy, které rychle otřela. „Uznávám, že ve srovnání se zhoubností Černé smrti je jeho přístup soucitnější. Nečekají nás nemocnice plné nemocných a umírajících, tlející těla na ulicích a zmučení přeživší oplakávající mrtvé příbuzné. Lidi prostě přestanou mít tolik dětí. Postupně se začne snižovat celosvětový přírůstek obyvatelstva, až se křivka celkové populace obrátí dolů a počet lidí na světě začne klesat.“ Odmlčela se. „Výsledek bude nakonec ještě účinnější než mor, protože ten snížil počet lidí jen na krátkou dobu, udělal v grafu lidské populace jen takový dočasný zub. Díky Infernu vytvořil Bertrand dlouhodobé, trvalé řešení… transhumanistické řešení. Byl specialista na genové inženýrství zárodečných buněk. Vyřešil problém přímo u zdroje.“

„Tohle je genetický terorismus…“ zašeptal Langdon. „Na té nejelementárnější úrovni to mění naši podstatu, to, kým jsme odjakživa byli.“

„Bertrand to takhle neviděl. Snil o tom, že napraví osudný nedostatek v lidské evoluci… skutečnost, že náš druh je prostě příliš plodný. Jsme organismus, který navzdory své nesrovnatelné inteligenci není schopný regulovat počet jedinců svého druhu. Nic nezabírá, antikoncepce zdarma, vzdělání ani vládní programy. Pořád máme příliš mnoho dětí, ať chceme, nebo ne. Slyšel jsi, že podle CDC je téměř polovina těhotenství v USA neplánovaná? A v rozvojových zemích to může být dokonce přes sedmdesát procent!“

Langdon podobné statistiky už viděl, ale teprve teď mu začínalo docházet, co z nich vyplývá. Člověk jako živočišný druh se podobá králíkům, které vysadili na jistý ostrov v Tichém oceánu a oni se tam bez přirozených predátorů množili a množili, až úplně zničili místní ekosystém a vyhynuli.

Bertrand Zobrist upravil lidský druh, protože nás chtěl zachránit… ubrat lidstvu na plodnosti.

Langdon se zhluboka nadechl a zahleděl se na Bospor. Připadal si najednou stejně neukotvený jako plachetnice v dáli. Vytí sirén znělo stále hlasitěji, přicházelo od mola a Langdon vycítil, že jim nezbývá mnoho času.

„Ze všeho nejděsivější,“ pokračovala Sienna, „není to, že Inferno způsobuje sterilitu, ale to, že něco takového vůbec lze vytvořit. Vektorový virus, který se šíří vzduchem, znamená obrovský skok – předběhl dobu o mnoho let. Genové inženýrství se díky Bertrandovi najednou posunulo z doby temna do daleké budoucnosti. Rozluštil mechaniku evolučního procesu a dal lidstvu schopnost od základu předefinovat vlastní živočišný druh. Otevřel Pandořinu skříňku a už ji nelze znovu zavřít. Bertrand vytvořil klíč k úpravám lidského druhu, a kdyby tenhle klíč padl do špatných rukou, potom Bůh s námi. Tahle technologie nikdy neměla spatřit světlo světa. Jakmile jsem dočetla jeho dopis, ve kterém mi vysvětlil, jak dosáhl svého cíle, okamžitě jsem ho spálila. Pak jsem v duchu přísahala, že virus najdu a beze stopy ho zničím.“

„Tomu nerozumím,“ prohlásil Langdon a z hlasu mu zazněla zlost. „Pokud jsi chtěla virus zničit, proč jsi nespolupracovala s doktorkou Sinskeyovou a Světovou zdravotnickou organizací? Měla jsi zavolat CDC!“

„To nemyslíš vážně! Vládní organizace jsou ti poslední, komu bych takovou technologii svěřila! Zamysli se nad tím, Roberte. Z každé přelomové technologie, kterou věda v průběhu dějin přinesla, se stala zbraň – od obyčejného ohně až po jadernou energii –, a to prakticky vždycky v rukou nějaké mocné vlády. Odkud myslíš, že pocházejí naše biologické zbraně? Z výzkumů, které původně probíhaly na půdě organizací jako WHO a CDC. Bertrandova technologie – pandemický virus použitý jako genový vektor – je ta nejmocnější zbraň, jakou kdy kdo vytvořil. Dláždí cestu hrůzám, jaké si vůbec nedovedeme představit, včetně biologických zbraní účinkujících jen na přesně dané cíle. Představ si patogen, který napadá jen lidi, jejichž genetický kód obsahuje určité etnické znaky. Bylo by možné provést etnickou čistku na úrovni genů!“

„Já tvoje obavy chápu, Sienno, opravdu, ale ta technologie by se dala použít i k dobrým věcem, nebo ne? Není to pro genetické lékařství hotový dar z nebes? Nový způsob, jak provádět například globální očkování?“

„Možná, ale já se bohužel naučila očekávat od lidí u moci to nejhorší.“

Z dálky bylo slyšet blížící se bzučení vrtulníku. Langdon se zahleděl mezi stromy k Egyptskému bazaru a uviděl tam ve vzduchu světla, která se právě vyhoupla nad kopec a zamířila k přístavišti.

Sienna ztuhla. „Musím jít,“ řekla. Vstala a pohlédla na západ k Atatürkovu mostu. „Myslím, že pěšky se přes ten most dostanu, a odtud –“

„Nikam nejdeš, Sienno,“ prohlásil Langdon pevně.

„Roberte, vrátila jsem se jen proto, že jsem ti dlužila vysvětlení. To už jsi dostal.“

„Ne, Sienno,“ namítl on. „Vrátila ses, protože jsi celý život na útěku a teď sis konečně uvědomila, že už dál utíkat nemůžeš.“

Sienna jako by se před ním scvrkla. „Copak mám na vybranou?“ zadívala se na vrtulník prohledávající vodní hladinu. „Jakmile mě najdou, pošlou mě za mříže.“

„Neudělala jsi nic špatného, Sienno. Ty jsi ten virus nevytvořila… ani jsi ho nevypustila.“

„To je pravda, ale udělala jsem hodně pro to, abych Světové zdravotnické organizaci zabránila ho najít. Pokud neskončím v tureckém vězení, postaví mě před nějaký mezinárodní tribunál a obviní mě z biologického terorismu.“

Když dunění rotorů zesílilo, Langdon pohlédl ke vzdálenému přístavišti. Stroj se vznášel na místě, vrtule čeřily vodu a reflektor prohledával kotvící plavidla.

Sienna byla zjevně připravená dát se každým okamžikem na útěk.

„Prosím tě, poslouchej,“ vyzval ji Langdon mírnějším tónem. „Vím, že toho máš hodně za sebou, a vím, že jsi vyděšená, ale musíš se na to dívat realisticky. Ten virus vytvořil Bertrand. Ty ses ho snažila zastavit.“

„Ale selhala jsem.“

„Ano, a když se teď virus dostal ven, budou mu vědci a lékaři potřebovat plně porozumět. Jsi jediný člověk, který o něm aspoň něco ví. Možná existuje způsob, jak ho zneškodnit nebo jak se před ním chránit.“ Langdon ji probodával pohledem. „Svět se potřebuje dozvědět všechno, co víš, Sienno. Nemůžeš jen tak zmizet.“

Její štíhlé tělo se teď celé třáslo, jako by se stavidla zármutku a nejistoty měla každým okamžikem protrhnout. „Já… já nevím, co mám dělat, Roberte. Už ani nevím, kdo vlastně jsem. Podívej se na mě.“ Položila si dlaň na holou hlavu. „Je ze mě zrůda. Jak bych se mohla postavit –“

Langdon k ní přistoupil a objal ji. Cítil, jak se mu v náruči chvěje, cítil, jak je neuvěřitelně křehká.

„Já vím, že chceš utéct, Sienno, ale nepustím tě,“ zašeptal jí něžně do ucha. „Dříve nebo později zkrátka budeš muset začít někomu důvěřovat.“

„Já nemůžu…“ vzlykla. „Já to asi ani neumím.“

Langdon ji k sobě přitiskl pevněji. „Nemusíš nikam chvátat. Hezky krok za krokem. Pro začátek zkus důvěřovat mně.“

Kapitola 100

Jednolitým trupem dopravního letounu C-130 se rozlehlo ostré zadunění kovu o kov a probošt sebou trhl. Venku někdo bušil pažbou pistole na dveře a domáhal se vstupu.

„Všichni zůstaňte na místech,“ zavelel pilot a zamířil ke dveřím. „To je turecká policie. Právě dorazili k letadlu.“

Probošt s Ferrisem na sebe krátce pohlédli.

Podle množství zděšených telefonátů mezi zaměstnanci Světové zdravotnické organizace, kteří zůstali na palubě, si probošt domyslel, že snaha o izolaci viru selhala. Zobrist dotáhl svůj plán do konce, pochopil. A moje firma mu k tomu pomohla.

Za dveřmi se ozval křik rozkazovačných hlasů v turečtině.

Probošt vyskočil na nohy. „Neotevírejte ty dveře!“ přikázal pilotovi.

Pilot se zarazil a pohlédl na probošta. „A proč bych je neměl otevřít?“

„WHO je mezinárodní organizace,“ odpověděl probošt, „a tohle letadlo je svrchovaným územím!“

Pilot zavrtěl hlavou. „Tohle letadlo stojí na tureckém letišti, a dokud neopustí turecký vzdušný prostor, podléhá zákonům téhle země.“ Po těch slovech došel k východu a otevřel dveře.

Dovnitř nakoukli dva muži v uniformách. Jejich vážné oči naznačovaly, že od nich se shovívavosti nikdo nedočká. „Kdo je kapitánem tohoto letadla?“ zeptal se jeden z nich s výrazným přízvukem.

„Já,“ odpověděl pilot.

Policista mu předal dva papíry. „Zatykače. Tito dva cestující musejí s námi.“

Pilot si papíry prohlédl a obrátil se k proboštovi s Ferrisem.

„Zavolejte doktorce Sinskeyové,“ přikázal mu probošt. „Účastníme se mezinárodní záchranné mise.“

Jeden z policistů se na něj pobaveně ušklíbl. „Mluvíte o doktorce Elizabeth Sinskeyové? Ředitelce Světové zdravotnické organizace? Právě ona vás nařídila zatknout.“

„Tomu nevěřím,“ opáčil probošt. „Přiletěli jsme s panem Ferrisem do Turecka, abychom doktorce Sinskeyové pomohli.“

„Tak asi neodvádíte moc dobrou práci,“ podotkl druhý policista. „Doktorka Sinskeyová se s námi spojila a označila vás oba za napomahače bioteroristického spiknutí na turecké půdě.“ Vytáhl pouta. „Oba půjdete s námi na ústředí k výslechu.“

„Žádám právníka!“ vykřikl probošt.

O půl minuty později už byl on i Ferris v poutech, policisté je odvedli po schůdcích a nevybíravě je strčili na zadní sedadlo černého sedanu. Vůz okamžitě vyrazil přes asfaltovou letištní plochu do odlehlého kouta letiště, kde zastavil u drátěného plotu. V pletivu byl vystřižený otvor, aby auto mohlo projet. Jakmile překonali hranici letiště, vůz se rozjel hrbolatou prašnou pustinou posetou kusy vyřazených letadel a nakonec zastavil u staré servisní budovy.

Oba uniformovaní muži vystoupili a rozhlédli se po okolí. Když se ujistili, že je nikdo nenásleduje, svlékli si policejní úbory a odhodili je. Potom pomohli z auta Ferrisovi s proboštem a sundali jim pouta.

Probošt si hned začal masírovat zápěstí. Skutečnou vazbu by asi nesl těžce.

„Klíčky od auta jsou pod rohožkou,“ řekl jeden z agentů a ukázal k bílé dodávce zaparkované opodál. „Vzadu je cestovní taška se vším, o co jste žádal – cestovní doklady, hotovost, telefony s předplaceným voláním, oblečení a ještě pár drobností, které byste mohli ocenit.“

„Díky,“ přikývl probošt. „Zvládli jste to výborně.“

„Jsme výborně vycvičení.“

S tím oba Turci nasedli zpět do černého sedanu a odjeli.

Sinskeyová by mě nikdy nepustila, připomněl si v duchu probošt. Vycítil to už během letu do Istanbulu, proto emailem upozornil tureckou pobočku Konsorcia, že on a Ferris možná budou potřebovat pomoci na svobodu.

„Myslíte, že po nás půjde?“ zeptal se Ferris.

„Sinskeyová?“ Probošt přikývl. „Rozhodně. I když v tuhle chvíli má nejspíš úplně jiné starosti.“

Oba nastoupili do bílé dodávky, probošt prohrábl obsah cestovní tašky a vytáhl doklady. Vyndal i kšiltovku, a než si ji nasadil, vybalil z ní lahvičku jednosladové whisky Highland Park.

Ti hoši vážně mysleli na všechno.

Zadíval se na jantarovou tekutinu a přemítal, že by měl počkat do zítřka. Pak si ale představil Zobristův solublonový sáček a napadlo ho, jak ten zítřek asi bude vypadat.

Porušil jsem jedno ze svých zásadních pravidel, pomyslel si. Zradil jsem klienta.

Cítil se podivně nesvůj. Věděl, že v příštích dnech zaplaví svět zprávy o katastrofě, v níž sehrál velmi důležitou roli. Beze mě by to takhle daleko nikdy nedošlo.

Poprvé v životě neměl dojem, že mu nevědomost poskytuje morální převahu. Vzal láhev skotské a otevřel ji.

Užij si, řekl si v duchu. Tak jako tak to máš spočítané.

Pořádně si přihnul a vychutnal si to teplo, které se mu rozlilo hrdlem.

Najednou se ve tmě objevily reflektory a blikající modré majáčky policejních aut, která je začala obklopovat ze všech stran.

Probošt se zoufale rozhlédl a pak zůstal sedět jako přikovaný.

Není kudy utéct.

Když se příslušníci turecké policie s puškami v rukou přiblížili k dodávce, probošt si naposledy lokl whisky a bez odporu zvedl ruce nad hlavu.

Věděl, že tentokrát jsou policisté praví.

Kapitola 101

Švýcarský konzulát v Istanbulu se nachází ve štíhlém, ultramoderním mrakodrapu známém jako Levent Plaza. Konkávní fasáda z modrého skla působí v panoramatu starověké metropole jako nějaký futuristický monolit.

Od chvíle, kdy Sinskeyová opustila vodojem a vypravila se vybudovat dočasné řídicí středisko do kanceláří konzulátu, uplynula zhruba hodina. Místní zpravodajské stanice byly plné reportáží o zděšeném útěku hostů během posledního představení Lisztovy Dantovské symfonie ve vodojemu. Konkrétní informace zatím nikdo nezveřejnil, ale přítomnost mezinárodní lékařské jednotky v ochranných oděvech podnítila divoké spekulace.

Sinskeyová hleděla z okna na osvětlené město a připadala si děsivě osamělá. Mimoděk si sáhla na krk, ale nic nenahmatala. Rozbitý talisman teď ležel na jejím stole, rozlomený na dvě poloviny.

Ředitelka WHO právě dojednala celou řadu krizových setkání, k nimž mělo za několik hodin dojít v Ženevě. Odborníci z mnoha vládních organizací už byli na cestě a Sinskeyová se pomalu začínala chystat k odletu, aby je mohla se situací seznámit osobně. Někoho z nočního personálu díkybohu napadlo přinést jí šálek bezmála vařící pravé turecké kávy a ona ji lačně vypila.

Do dveří nakoukl jeden z mladých zaměstnanců konzulátu. „Paní doktorko? Přišel za vámi Robert Langdon.“

„Díky,“ odpověděla. „Pošlete ho dál.“

Před dvaceti minutami se s ní Langdon spojil po telefonu a vysvětlil jí, že Siennu Brooksovou nedopadl, protože ukradla motorový člun a unikla na moře. Sinskeyová už tytéž zprávy slyšela od policie, která celou oblast prohledávala, ale zatím nic nenašla.

Když se teď ve dveřích zhmotnila Langdonova vysoká postava, Sinskeyová ho málem nepoznala. Oblek měl špinavý, vlasy pocuchané a oči unavené a zapadlé.

„Jste v pořádku, pane profesore?“ Vstala od stolu.

Langdon se unaveně usmál. „Už jsem zažil poklidnější večery.“

„Prosím,“ pokynula k židli. „Posaďte se.“

„Ta Zobristova nákaza,“ spustil Langdon bez zbytečných průtahů, jakmile se usadil. „Myslím, že unikla už před týdnem.“

Sinskeyová trpělivě přikývla. „Ano, dospěli jsme ke stejnému závěru. Zatím nemáme zprávy o žádných příznacích, ale izolovali jsme vzorky a právě se připravujeme na jejich komplexní analýzu. Bohužel bude trvat dny, možná týdny, než skutečně zjistíme, co je ten virus zač a co je schopný napáchat.“

„Je to vektorový virus,“ pronesl Langdon.

Sinskeyová překvapeně naklonila hlavu, zaskočilo ji, že Langdon tenhle termín vůbec zná. „Prosím?“

„Zobrist vytvořil vektorový virus, který se šíří vzduchem a je schopný pozměnit lidskou DNA.“

Ředitelka WHO vstala tak prudce, že převrhla židli. To je přece nemožné! „Jak jste na něco takového přišel?“

„Vím to od Sienny,“ odpověděl Langdon tiše. „Řekla mi to. Před půl hodinou.“

Sinskeyová se oběma rukama opřela o stůl a s náhlou podezřívavostí se zadívala na profesora. „Ona neutekla?“

„Ale ano, utekla,“ přisvědčil. „Byla volná, mířila v člunu na moře, snadno mohla zmizet navždy. Ale rozmyslela si to. Z vlastní vůle se vrátila. Chce nějak přispět k řešení téhle krize.“

Sinskeyová se nevlídně zasmála. „Promiňte, ale poněkud se zdráhám slečně Brooksové uvěřit. Obzvlášť když přijde s tvrzením, které je na první pohled pořádně přitažené za vlasy.“

„Já jí věřím,“ prohlásil nezlomně Langdon. „A jestli tvrdí, že je to vektorový virus, myslím, že byste ji radši měla brát vážně.“

Sinskeyová si najednou připadala příšerně unavená. Už ani nedokázala analyzovat význam Langdonových slov. Přešla k oknu a zadívala se ven. Vektorový virus, který může měnit DNA? Jakkoliv děsivá a nepravděpodobná jí ta představa připadala, musela uznat, že nepostrádá určitou logiku. Koneckonců Zobrist byl genový inženýr a z vlastní zkušenosti věděl, že i nepatrná mutace jediného genu může mít fatální následky pro celé tělo – může vyvolat rakovinu, selhání orgánů nebo krevní onemocnění. I chorobu tak odpudivou, jako je cystická fibróza – při níž se oběť utopí ve vlastních hlenech –, vyvolává jen nepatrný zádrhel v regulačním genu na sedmém chromozomu.

Odborníci v poslední době začali podobné genetické vady léčit primitivními vektorovými viry, které se injekcí podají přímo pacientovi. Tyto nenakažlivé viry jsou naprogramovány tak, aby si našly cestu pacientovým tělem a vložily do DNA informaci, která nahradí poškozenou část. I tahle nová věda, jak už to bývá, má samozřejmě svoji temnou stránku. Účinek vektorového viru může být pozitivní, nebo negativní… záleží na záměrech jeho stvořitele. Pokud se virus zákeřně naprogramuje tak, aby vkládal do zdravých buněk poškozenou DNA, může to mít děsivé následky. A kdyby byl takový virus navíc vysoce nakažlivý a šířil se vzduchem…

Sinskeyová se otřásla hrůzou. Jaký genetický děs si Zobrist vysnil? Jakým způsobem plánuje snížit lidskou populaci?

Věděla, že hledání odpovědi může trvat týdny. Lidský genetický kód obsahuje zdánlivě nekonečný labyrint chemických permutací. Pátrat v něm po jediné Zobristově úpravě bude jako hledat jehlu v kupce sena… a nemít ani tušení, na které planetě se ta kupka nachází.

„Elizabeth?“ ozval se jí za zády Langdonův hluboký hlas.

Odvrátila se od okna a pohlédla na něj.

„Slyšela jste mě?“ zeptal se poklidně. „Sienna chtěla virus zničit stejně jako vy.“

„O tom silně pochybuji.“

Langdon si povzdechl a vstal. „Myslím, že byste mi měla věnovat pozornost. Zobrist krátce před smrtí napsal Sienně dopis, ve kterém jí sdělil, co udělal. Vysvětlil jí, co přesně ten virus udělá, jak nás napadne, jak jeho prostřednictvím dosáhne svých cílů.“

Sinskeyová ztuhla. Zobrist napsal dopis?

„Když si Sienna přečetla, co Zobrist vytvořil, zděsila se. Chtěla ho zastavit. Pokládala ten virus za tak nebezpečný, že se chtěla postarat, aby nepadl do rukou vůbec nikomu, ani Světové zdravotnické organizaci. Rozumíte? Snažila se ten virus zničit, ne ho vypustit na svět.“

„Zobrist napsal dopis?“ ozvala se Sinskeyová, která se teď nedokázala soustředit na nic jiného. „A v něm ten virus podrobně popsal?“

„Ano, přesně tak mi to Sienna řekla.“

„Musím ho vidět! Konkrétní údaje by nám mohly ušetřit měsíce práce. Mnohem snáz pochopíme, co je ten virus zač a jak funguje.“

Langdon zavrtěl hlavou. „Vy mi nerozumíte. Když si Sienna Zobristův dopis přečetla, byla zděšená. Okamžitě ho spálila. Chtěla se ujistit, že nikdo –“

Sinskeyová plácla dlaní do stolu. „Zničila jedinou věc, která nám mohla pomoct se na tuhle krizi připravit? A vy chcete, abych jí důvěřovala?“

„Já vím, že žádám hodně – vzhledem k tomu, jak se zachovala. Ale než ji začnete kritizovat, možná byste si měla připomenout, že Sienna je nadaná výjimečným intelektem, s nímž se pojí i jedinečná paměť.“ Langdon se odmlčel. „Co kdyby si dokázala vybavit tak velkou část Zobristova dopisu, že by vám to pomohlo?“

Sinskeyová přimhouřila oči a nepatrně přikývla. „No dobře, co v tom případě navrhujete?“

Langdon pokynul k prázdnému hrnku od kávy. „Navrhuji, abyste si objednala další kafe a poslechla si jedinou podmínku, kterou Sienna má.“

Sinskeyové se zrychlil puls. Krátce pohlédla na telefon. „Vy víte, jak se s ní spojit?“

„Vím.“

„Povězte mi, co požaduje.“

Langdon jí to pověděl. Sinskeyová zmlkla a zamyslela se nad nabídkou.

„Myslím, že byste to měla udělat,“ dodal Langdon. „Co můžete ztratit?“

„Pokud je všechno, co jste mi řekl, pravda, tak máte moje slovo.“ Přistrčila před něj telefon. „Zavolejte jí, prosím.“

K jejímu překvapení Langdon telefon ignoroval. Místo toho vstal a s poznámkou, že bude za vteřinku zpátky, opustil místnost. Sinskeyová za ním zmateně vyšla na chodbu a sledovala, jak prochází čekárnou konzulátu, otevírá si prosklené dveře a pokračuje do prostoru s výtahy. Už si myslela, že se chystá sjet do přízemí, ale on si výtah nepřivolal. Místo toho nenápadně vklouzl na dámské toalety.

O chvíli později se vynořil se zhruba třicetiletou ženou. Sinskeyové poměrně dlouho trvalo, než přistoupila na skutečnost, že je to opravdu Sienna Brooksová. Hezká blondýnka s culíkem, kterou viděla v průběhu dne, se úplně proměnila. Byla plešatá, jako by si kompletně oholila hlavu.

Oba vešli do kanceláře a mlčky se posadili ke stolu.

„Promiňte,“ pronesla Sienna spěšně. „Vím, že toho musíme hodně probrat, ale nejdřív bych chtěla poprosit, abyste mi dovolila říct něco, co moc říct potřebuju.“

Sinskeyové neunikl smutek v jejím hlase. „Samozřejmě.“

„Paní Sinskeyová,“ začala tiše, „jste ředitelkou Světové zdravotnické organizace. Víte lépe než kdokoliv jiný, že člověk je živočišný druh na pokraji zkázy. Růst naší populace se vymkl kontrole. Bertrand Zobrist se celá léta snažil oslovovat vlivné lidi, jako jste vy, a diskutovat s nimi o řešení blížící se krize. Navštívil bezpočet organizací, které podle jeho mínění mohly přispět ke změně – Worldwatch Institute, Římský klub, Population Matters, Radu pro zahraniční vztahy –, ale nikde nenašel nikoho, kdo by si troufl zahájit smysluplnou debatu o skutečném řešení. Všichni jste se oháněli plány na zlepšení informovanosti ohledně antikoncepce, na daňové úlevy menším rodinám, někteří dokonce začali mluvit o kolonizaci Měsíce! Není divu, že Bertrand přišel o rozum.“

Sinskeyová na ni jen hleděla a nijak nereagovala.

Sienna se zhluboka nadechla. „Paní Sinskeyová, Bertrand byl i za vámi. Prosil vás, ať připustíte, že stojíme na pokraji propasti, prosil vás, ať se přidáte k diskusi. Ale vy jste ho nevyslechla: místo toho jste ho označila za šílence, dala jste ho sledovat a zahnala jste ho do ústraní.“ Siennin hlas byl plný emocí. „Bertrand zemřel v osamění, protože lidi jako vy odmítli jednat zodpovědně, odmítli si přiznat, že naše vyhrocená situace možná skutečně vyžaduje nepříjemné řešení. Bertrand se nedopustil ničeho špatného – jen mluvil pravdu, a za to byl vyloučen ze společnosti.“ Sienna si otřela oči a zahleděla se přes stůl na Sinskeyovou. „Věřte mi, vím, jaké to je, když je člověk sám. A ten nejhorší druh osamělosti na světě pochází z nepochopení. Dožene lidi k tomu, že ztratí kontakt s realitou.“

Sienna se odmlčela a rozhostilo se tíživé ticho.

„To je všechno, co jsem chtěla na úvod říct,“ zašeptala.

Sinskeyová si ji dlouho prohlížela a pak se posadila. „Slečno Brooksová,“ pronesla co nejklidněji, „máte pravdu. Dřív jsem nejspíš skutečně neposlouchala…“ Položila ruce na stůl a zadívala se přímo na Siennu. „Ale teď poslouchám.“

Kapitola 102

Hodiny ve foyer švýcarského konzulátu dávno odbily jednu hodinu po půlnoci.

Zápisník na stole před Elizabeth Sinskeyovou byl plný ručně psaného textu, otázek a náčrtků. Ředitelka Světové zdravotnické organizace už se více než pět minut nepohnula ani nepromluvila. Stála u okna a hleděla do noci.

Langdon a Sienna za jejími zády mlčky seděli a čekali. V dlaních svírali hrnky se zbytky turecké kávy; v místnosti viselo těžké aroma jemně mletých kávových zrn a pistácií.

Ozývalo se jen bzučení stropní zářivky.

Sienna slyšela tlukot vlastního srdce a napadlo ji, o čem asi Sinskeyová přemýšlí, když teď zná krutou pravdu do nejmenších podrobností. Bertrandův virus je pandemie sterility. Třetina lidské populace bude neplodná.

Sienna v průběhu svého výkladu sledovala celou škálu neskrývaných emocí, které se Sinskeyové vystřídaly v tváři. Nejprve ohromené přijetí informace, že Zobrist skutečně vytvořil vektorový virus, který se šíří vzduchem. Pak prchavá naděje, když se dozvěděla, že účelem viru není zabíjet lidi. Následně pozvolna se stupňující hrůza, když jí docházela pravda a ona si uvědomila, že ohromná část lidské populace zůstane sterilní. Bylo vidět, že útok na lidskou plodnost ji zasáhl na hluboce osobní úrovni.

Sienna naopak prožívala obrovskou úlevu. Svěřila ředitelce WHO celý obsah Bertrandova dopisu. Už nemám žádná tajemství.

„Elizabeth?“ ozval se Langdon.

Sinskeyová se pomalu probrala ze zamyšlení. Když se k nim obrátila, vypadala nadobro zdrceně. „Sienno,“ pronesla bezvýrazně, „informace, které jste mi poskytla, budou nesmírně užitečné při přípravě strategie na zvládnutí této krize. Cením si vaší upřímnosti. Jak jistě víte, o pandemických vektorových virech už se nějakou dobu v teoretické rovině hovoří jako o možném prostředku k imunizaci rozsáhlých populací, ale všichni měli za to, že si na takovou technologii ještě mnoho let počkáme.“

Vrátila se ke stolu a posadila se.

„Promiňte,“ potřásla hlavou. „Momentálně mi to celé pořád připadá jako science fiction.“

To mě nepřekvapuje, pomyslela si Sienna. Všechny velké pokroky v medicíně působily podobně – penicilin, narkóza, rentgen, okamžik, kdy člověk v mikroskopu poprvé spatřil dělení buněk.

Sinskeyová hleděla do zápisníku. „Za několik hodin dorazím do Ženevy a budu čelit záplavě otázek. Nepochybuji, že ze všeho nejdřív budou všichni chtít vědět, jestli se tomu viru dá nějak bránit.“

Sienna cítila, že v tom má nejspíš pravdu.

„Předpokládám,“ pokračovala Sinskeyová, „že se ihned objeví návrh, abychom Bertrandův virus prozkoumali, co nejlépe pochopili, jak funguje, a potom se pokusili vytvořit nový kmen, který bychom přeprogramovali tak, aby naši DNA vrátil do původní podoby.“ Bez velkého optimismu se obrátila k Sienně. „Netuším, jestli je vůbec technicky možné takový kontravirus vytvořit, ale čistě hypoteticky – co si o takovém přístupu myslíte vy?“

Co si myslím já? Sienna reflexivně pohlédla na Langdona. Profesor jí přikývnutím dal jasně najevo svůj názor: Už jsi došla až sem. Neboj se promluvit. Řekni, co si doopravdy myslíš.

Sienna si odkašlala, otočila se k Sinskeyové a zřetelným, pevným hlasem pronesla: „Ve světě genového inženýrství jsem se společně s Bertrandem pohybovala řadu let. Jak víte, lidský genom je neuvěřitelně choulostivý… je to domeček z karet. Čím víc se ho budeme pokoušet měnit, tím víc poroste riziko, že omylem upravíme chybnou kartu a všechno se naráz sesype. Osobně si myslím, že je nesmírně nebezpečné snažit se vrátit něco, co už se stalo. Bertrand byl genový inženýr výjimečných schopností a vizí. Dalece předčil všechny své kolegy. Nejsem si jistá, jestli se momentálně najde někdo další, komu bych důvěřovala natolik, abych ho nechala šťourat se v lidském genomu a doufala, že se nikde nesplete. I kdybyste vytvořila něco, co by mohlo fungovat, musela byste znovu infikovat celou populaci, abyste ten nový virus vyzkoušela.“

„To máte pravdu,“ přikývla Sinskeyová. Siennina slova ji zjevně nijak nepřekvapila. „A samozřejmě je tu ještě důležitější otázka. Možná ani není v našem zájmu vracet se k původnímu stavu.“

Tohle Sienna rozhodně nečekala. „Prosím?“

„Slečno Brooksová, možná nesouhlasím s Bertrandovými metodami, ale jeho názory na současný stav světa jsou velmi přesné. Naše planeta čelí vážné hrozbě přelidnění. Pokud se nám podaří neutralizovat Bertrandův virus a nebudeme mít připravené jiné řešení, prostě se vrátíme zpátky na start.“

Siennin šok byl zřejmě dobře patrný, protože Sinskeyová se unaveně zasmála a dodala: „Takový přístup jste ode mě nejspíš nečekala, že ne?“

Sienna zavrtěla hlavou. „Já už sama nevím, co mám čekat.“

„V tom případě vás možná překvapím ještě jednou,“ pokračovala Sinskeyová. „Jak už jsem se zmínila, za několik hodin se v Ženevě sejdou čelní představitelé všech hlavních zdravotnických organizací, aby o této krizi diskutovali a naplánovali další kroky. Nevzpomínám si, že bych za léta svého působení u WHO zažila důležitější setkání.“ Zpříma pohlédla na mladou lékařku. „Ráda bych, abyste s námi u stolu zasedla i vy, Sienno.“

„Já?“ lekla se Sienna. „Já nejsem genový inženýr. Řekla jsem vám všechno, co vím.“ Ukázala na zápisník. „Všechno, co jsem vám mohla nabídnout, už máte napsané.“

„Ani zdaleka,“ vložil se do rozhovoru Langdon. „Sienno, každá smysluplná debata o tom viru bude vyžadovat kontext. Doktorka Sinskeyová a její tým budou muset vytvořit morální rámec, v němž budou na krizi reagovat. Zjevně věří, že pro tento dialog můžeš být jedinečným přínosem.“

„Obávám se, že můj morální rámec by Světovou zdravotnickou organizaci příliš nepotěšil.“

„Nejspíš ne,“ přisvědčil Langdon. „O důvod víc, abys u toho byla. Patříš k myslitelům zcela nového druhu. Budeš fungovat jako protiváha. Pomůžeš jim pochopit, jak vizionáři jako Bertrand uvažují, co se odehrává v myslích géniů, jejichž přesvědčení je tak silné, že se rozhodnou vzít věci do vlastních rukou.“

„Bertrand nebyl zdaleka první takový.“

„To nebyl,“ dala jí za pravdu Sinskeyová, „a jistě nebude ani poslední. Každý měsíc objeví WHO nějakou laboratoř, kde se provádějí výzkumy ve sporných oblastech vědy, ať už jde o manipulace s lidskými kmenovými buňkami, nebo pěstování chimér – smíšených živočišných druhů, které v přírodě neexistují. Ten pokrok je znepokojivý. Věda postupuje tak rychle, že už nikdo nedokáže stanovit, kde jsou její hranice.“

V tom s ní Sienna souhlasila. Zrovna nedávno dva velmi respektovaní virologové – Fouchier a Kawaoka – vytvořili silně nakažlivou zmutovanou verzi viru H5N1. Navzdory jejich čistě akademickým zájmům měl nově vytvořený virus vlastnosti, které silně zneklidnily odborníky na biologická nebezpečí a vyvolaly vášnivé polemiky na internetu.

„A obávám se, že ty hranice budou časem ještě nezřetelnější,“ dodala Sinskeyová. „Stojíme na prahu nových technologií, jaké si ani nedokážeme představit.“

„A také nových filosofií,“ podotkla Sienna. „Transhumanistické hnutí se každou chvíli vynoří ze stínů a pronikne mezi běžnou populaci. Jeden z jeho základních principů říká, že jako lidé máme přímo morální povinnost podílet se na svém vlastním evolučním procesu, využívat technologie k tomu, abychom svůj živočišný druh vylepšili, vytvořili lepší lidi – zdravější, silnější, s výkonnějším mozkem. Brzy bude tohle všechno možné.“

„A nepřipadá vám, že taková víra je spíš v rozporu s evolučním procesem?“

„Ne,“ odpověděla bez váhání Sienna. „Lidé se kousek po kousku vyvíjeli celá tisíciletí a postupně vynalézali nové technologie – třeli klacíky, aby vytvořili teplo, rozvíjeli zemědělství, aby měli co jíst, vynalézali vakcíny proti nemocem a teď vytvořili genetické nástroje, s jejichž pomocí můžou opravovat vlastní tělo tak, aby přežili v neustále se proměňujícím světě.“ Odmlčela se. „Věřím, že genové inženýrství je jen další stupínek v dlouhé historii lidského pokroku.“

Sinskeyová chvíli v hlubokém zamyšlení mlčela. „Takže podle vás bychom ty nástroje měli přivítat s otevřenou náručí.“

„Pokud je nepřivítáme,“ odvětila Sienna, „pak si nezasloužíme žít o nic víc než pračlověk, který umrzl, protože se bál rozdělat oheň.“

Její slova dlouho visela ve vzduchu, než se někdo rozhodl znovu promluvit.

Nakonec se toho ujal Langdon. „Nechci působit staromódně,“ spustil, „ale vyrostl jsem na Darwinově teorii a nutně proto musím vznést pochybnost, jestli je opravdu moudré snažit se proces přirozené evoluce urychlit.“

„Roberte,“ obrátila se k němu energicky Sienna, „genové inženýrství není žádné urychlování evoluce. Je to její přirozené pokračování! Zapomínáš, že Bertranda Zobrista také přivedla na svět evoluce. Jeho genialita byla výsledkem téhož procesu, který popsal Darwin, procesu postupné evoluce. Bertrandovo jedinečné chápání genetiky se nezrodilo v záblesku nějakého božského prozření, bylo výsledkem mnoha let vývoje lidského intelektu.“

Langdon ztichl, aby se nad tímto pohledem na věc zamyslel.

„A jako zastánce darwinismu,“ pokračovala Sienna, „jistě víš, že příroda si vždycky našla způsob, jak lidskou populaci kontrolovat – epidemie, hladomory, záplavy. Řekni sám, není prostě možné, že příroda tentokrát zvolila jinou cestu? Místo toho, aby na nás seslala nějakou děsivou pohromu a nechala mnohé z nás trpět, zkrátka prostřednictvím evoluce přivedla na svět vědce, který vynalezl jiný způsob, jak postupem času omezit množství lidí na planetě. Žádné pandemie. Žádné umírání. Jen živočišný druh lépe adaptovaný na prostředí, v němž žije –“

„Sienno,“ přerušila ji Sinskeyová. „Je pozdě. Musíme jít. Ale než půjdeme, potřebujeme si ujasnit jednu věc. Během dnešního večera jste mi několikrát zopakovala, že Bertrand nebyl zlý člověk, že miloval lidstvo a že tak mocně toužil zachránit náš živočišný druh, až se rozhodl pro toto drastické řešení.“

Sienna přikývla. „Účel světí prostředky,“ ocitovala slavného florentského politického teoretika Machiavelliho.

„Povězte mi,“ pokračovala Sinskeyová, „věříte tomu i vy? Že účel světí prostředky? Věříte, že Bertrandova snaha zachránit svět byla tak ušlechtilá, že ho ospravedlňovala k vypuštění tohoto viru?“

V místnosti zavládlo napjaté ticho.

Sienna se s přesvědčivým výrazem sklonila ke stolu. „Jak už jsem vám řekla, doktorko Sinskeyová, pokládám Bertrandův čin za bezohledný a extrémně nebezpečný. Kdybych ho mohla zastavit, bez meškání bych to udělala. Tohle mi musíte věřit.“

Elizabeth Sinskeyová se natáhla přes stůl a něžně vzala Siennu za obě ruce. „Věřím vám, Sienno. Věřím vám do posledního slova.“

Kapitola 103

Předjitřní vzduch na Atatürkově letišti byl studený a obtěžkaný mlhou, která se snášela k zemi a válela se po asfaltu kolem soukromého terminálu.

Langdon, Sienna a Sinskeyová dorazili osobním automobilem. Čekal tu na ně zaměstnanec WHO, který jim pomohl z vozu.

„Můžeme vyrazit, kdykoliv si budete přát,“ ujistil je muž, zatímco trojici vedl ke skromné budově terminálu.

„A pan Langdon?“ zeptala se Sinskeyová.

„Soukromým letadlem do Florencie. Dočasné cestovní doklady už má na palubě.“

Sinskeyová spokojeně přikývla. „Co ta druhá záležitost, o které jsme hovořili?“

„Pracujeme na tom. Zásilku odešleme co nejdřív.“

Sinskeyová mu poděkovala, a jen co muž zamířil přes asfalt k letadlu, obrátila se k Langdonovi. „Opravdu se k nám nechcete přidat?“ Unaveně se usmála a upravila si dlouhé stříbrné vlasy.

„Vzhledem k situaci,“ podotkl žertem Langdon, „by profesor umění k diskusi zřejmě příliš nepřispěl.“

„Už jste přispěl ohromně,“ namítla Sinskeyová. „Víc, než si nejspíš sám uvědomujete. Ani nemluvě o…“ Pokynula vedle k Sienně, ale mladá žena po jejím boku nebyla. Zdržela se asi o dvacet metrů zpět: zastavila se u velikého okna, kterým v hlubokém zamyšlení hleděla na čekající C-130.

„Díky, že jste se jí rozhodla důvěřovat,“ pronesl Langdon tiše. „Mám pocit, že důvěry v životě moc nepoznala.“

„Myslím, že se slečnou Brooksovou se toho můžeme navzájem hodně naučit.“ Natáhla ruku. „Šťastnou cestu, pane profesore.“

„I vám,“ řekl Langdon a potřásl si s ní pravicí. „Hodně štěstí v Ženevě.“

„Budeme ho potřebovat,“ podotkla a kývla na Siennu. „Nechám vás dva chvíli o samotě. Jen ji pak pošlete za mnou.“

Když Sinskeyová zamířila přes terminál, mimoděk sáhla do kapsy, vytáhla rozlomený amulet a pevně ho stiskla v dlani.

„Nevzdávejte se té Asklépiovy hole,“ zavolal za ní Langdon. „Dá se spravit.“

„Díky,“ zamávala mu Sinskeyová. „Doufám, že půjde spravit všechno.“

Sienna Brooksová stála osaměle u okna a hleděla ven na ranvej, která díky nízké mlze a hromadícím se mrakům působila tak trochu přízračně. Na kontrolní věži v dálce se hrdě třepotala turecká vlajka: červené pole ozdobené prastarými symboly půlměsíce a hvězdy, pozůstatky Osmanské říše, které nadále vlají i v moderním světě.

„Na co myslíš?“ pronesl za ní hluboký hlas.

Sienna se neotočila. „Blíží se bouřka.“

„Já vím,“ odpověděl Langdon tiše.

Teprve po dlouhé chvíli se k němu Sienna obrátila. „Mrzí mě, že s námi neletíš do Ženevy.“

„To je od tebe hezké. Ale budeš mít plné ruce práce s plánováním budoucnosti. Rozhodně nebudeš potřebovat, aby tě zpomaloval nějaký staromódní vysokoškolský profesor.“

Nejistě se na něj zadívala. „Nemyslíš si doufám, že jsi pro mě moc starý?“

Langdon se nahlas zasmál. „Jsem pro tebe stoprocentně moc starý, Sienno!“

Nervózně se ošila. Zjevně se z toho cítila nesvá. „No dobře… ale aspoň víš, kde mě najdeš.“ Dětinsky pokrčila rameny. „Tedy… pokud mě ještě někdy budeš chtít vidět.“

Usmál se na ni. „To bych moc rád.“

Trochu se jí zvedla nálada, ale i tak mezi nimi zavládlo dlouhé ticho. Ani jeden si nebyl jistý, jak by se měli rozloučit.

Když Sienna k americkému profesorovi znovu zvedla oči, ucítila nával emocí, na jaké nebyla zvyklá. Zničehonic si stoupla na špičky a políbila ho na rty. Když se odtáhla, měla oči vlhké slzami. „Budeš mi chybět,“ zašeptala.

Langdon se procítěně usmál a objal ji. „Ty mně taky.“

Dlouho stáli ve vzájemném objetí a zdálo se, že ani jeden nechce, aby skončilo. Nakonec Langdon promluvil. „Je jedno staré rčení, které se často připisuje samotnému Dantovi.“ Odmlčel se. „‚Nezapomeň dnešní noc… protože je to začátek věčnosti.‘“

„Díky, Roberte,“ pronesla a už se nebránila slzám. „Konečně mám pocit, že jsem našla smysl života.“

Langdon ji k sobě přitiskl ještě pevněji. „Vždycky jsi říkala, že chceš zachránit svět, Sienno. Tohle by mohla být tvoje šance.“

Sienna se usmála a odvrátila se. Cestou k čekajícímu letounu C-130 přemýšlela o všem, co se odehrálo… o všem, co se ještě odehrát může… a o všech možných podobách budoucnosti.

Nezapomeň dnešní noc, zopakovala si v duchu, protože je to začátek věčnosti.

Když nastupovala do letadla, v duchu se modlila, ať má Dante pravdu.

Kapitola 104

Nad Piazza del Duomo se snášelo k obzoru bledé odpolední slunce, jeho paprsky se odrážely od bílých obkladů Giottovy zvonice a po velkolepé florentské katedrále Santa Maria del Fiore pomalu šplhaly dlouhé stíny protějších budov.

Když Robert Langdon vklouzl do katedrály a našel si místo k sezení, pohřeb Ignazia Busoniho právě začínal. Roberta těšilo, že si Ignaziův život připomenou právě zde, ve věčné bazilice, o kterou se sám tolik let staral.

Navzdory živé fasádě byl interiér florentské katedrály střízlivý, strohý a prázdný. Dnes však tuto asketickou svatyni přesto naplnila sváteční atmosféra. Z celé Itálie se sem sjeli vládní úředníci, přátelé a kolegové ze světa umění a zalidnili tento kostel, aby si připomněli život žoviálního tlouštíka, jemuž s láskou přezdívali il Duomino.

V médiích se objevila zpráva, že Busoni zemřel během své nejoblíbenější činnosti – na pozdní noční procházce kolem Dómu.

Nálada pohřbu byla překvapivě optimistická, přátelé a rodinní příslušníci nešetřili humornými komentáři a jeden kolega poznamenal, že Busoni podle svých vlastních slov miloval renesanční umění jako nic jiného, snad s výjimkou boloňských špaget a karamelového pudinku.

Po bohoslužbě, když se truchlící začali zdravit navzájem a s láskou si vyprávět příhody z Ignaziova života, se Langdon vypravil na obchůzku interiéru katedrály, aby si připomněl umělecká díla, která Ignazio tolik zbožňoval – Vasariho Poslední soud pod kupolí, Donatellova a Ghibertiho barevná okna, Uccellovy hodiny a často přehlíženou mozaiku, jež zdobila podlahu.

V jednu chvíli se ocitl před důvěrně známým obličejem – Dantem Alighierim. Na fresce, na níž ho zpodobnil Michelino, stál velký básník před horou Očistec a ve zdvižených rukou, jako skromnou oběť, nabízel své mistrovské dílo, Božskou komedii.

Langdon se neubránil pomyšlení, co by na to Dante asi říkal, kdyby věděl, do jaké míry jeho epická báseň o mnoho staletí později ovlivní svět; v budoucnosti, jakou si ani florentský básník sám nedokázal představit.

Dočkal se věčného života, pomyslel si Langdon. Připomněl si, co o slávě říkali staří řečtí filosofové: Dokud nezapomenou tvé jméno, nikdy nezemřeš.

Časně zvečera Langdon přešel přes Piazza Sant’Elisabetta a vrátil se do florentského hotelu Brunelleschi. Ve svém pokoji v prvním patře si pak oddychl, když zjistil, že tu na něj čeká velký balík.

Zásilka konečně dorazila.

Přesně jak jsem o to Sinskeyovou požádal.

Honem přetrhl pásku, kterou byla krabice zapečetěná, a vyndal veškerý její drahocenný obsah. K jeho spokojenosti bylo všechno zabaleno velmi pečlivě a chráněno bublinkovou fólií.

Překvapivě se však v krabici nacházelo několik předmětů navíc. Elizabeth Sinskeyová zřejmě využila svého značného vlivu k tomu, aby pro něj získala víc, než sám žádal. Krabice obsahovala Langdonovo původní oblečení – košili na knoflíky, khaki kalhoty a odřené tvídové sako –, vše bezvadně vyprané a vyžehlené. Byly tu dokonce i jeho kožené mokasíny, a to čerstvě naleštěné. A potěšilo ho, že tu našel i svou peněženku.

Nad posledním předmětem se musel zasmát. Na jednu stranu se mu ulevilo, že má tuhle věc znovu u sebe, na druhou stranu mu bylo trochu trapně, že kolem ní tolik nadělal.

Hodinky s Mikymausem.

Okamžitě si ten vzácný kousek ze sběratelské edice připevnil na zápěstí. Dotek onošeného koženého řemínku na kůži mu dodával zvláštní pocit sebejistoty. Když se převlékl do vlastních šatů a vklouzl do mokasínů, začal se znovu cítit téměř ve své kůži.

Opustil hotel a vzácný balíček s sebou nesl v cestovní tašce s logem hotelu Brunelleschi, kterou si vypůjčil od recepčního. Byl nezvykle teplý večer, díky čemuž mu cesta po Via dei Claziuoli k osamělé vížce Starého paláce připadala skoro jako sen.

Když dorazil, přihlásil se na vrátnici, kde už ho měli předem zapsaného jako hosta Marty Alvarezové. Poslali ho do Sálu pěti set, který byl dosud plný turistů. Langdon dorazil přesně v domluvený čas a čekal, že ho Marta uvítá hned ve dveřích, ale nikde ji neviděl.

Zastavil kolemjdoucího průvodce.

„Scusi?“ oslovil ho. „Dove passo trovare Marta Alvarez?“

Průvodce se radostně usmál. „Signora Alvarez? Ona nebyla tady! Ona měla dítě! Catalina! Molto bella!“

Langdona potěšilo, že slyší tak dobré zprávy. „Ahh… che bello,“ odpověděl. „Stupendo!“

Když průvodce odspěchal, Langdon se zamyslel, co si teď počne s tím balíčkem, který přinesl.

Dlouho neotálel, zamířil přes Sál pěti set, prošel kolem Vasariho fresky a opatrně, aby ho neviděli hlídači, pokračoval vzhůru k palácovému muzeu.

Konečně dorazil k úzkému anditu. Chodbička byla setmělá, přehrazená sloupky, šňůrou a cedulkou CHIUSO/ZAVŘENO.

Langdon se opatrně rozhlédl a pak proklouzl pod šňůrou do tmavého prostoru. Sáhl do cestovní tašky, obezřetně vytáhl cenný balíček a vysvobodil jeho obsah z bublinkové fólie.

Sotva se fólie odloupla, ocitl se opět tváří v tvář Dantově posmrtné masce. Křehká sádra byla dosud v původním pytlíku, jak ji na Langdonovu žádost vyzvedli z úschovny na benátském železničním nádraží. Maska byla ve stejně bezvadném stavu, v jakém muzeum opustila, jen s jednou nepatrnou změnou – na zadní straně měla v elegantní spirále vepsanou báseň.

Langdon se zahleděl na starožitnou vitrínu. Dantova posmrtná maska je vystavená tváří ven. Nikdo si ničeho nevšimne.

Opatrně ji vyndal z pytlíku a zlehka ji umístil zpátky na hřebíček uvnitř vitríny. Maska zapadla přesně na své místo na důvěrně známém rudém sametu.

Langdon zavřel vitrínu, pak zůstal chvíli stát a hleděl na Dantovu bledou tvář, která v setmělé místnosti působila jako obličej ducha. Konečně doma.

Než odešel, nenápadně odstranil sloupky, šňůru i cedulku. Cestou přes galerii se zastavil u mladé průvodkyně.

„Signorina?“ oslovil ji. „Měli byste rozsvítit ta světla nad Dantovou posmrtnou maskou. V té tmě ji není pořádně vidět.“

„Promiňte,“ opáčila mladá žena, „ale tahle část expozice je uzavřená. Dantova posmrtná maska už tu není.“

„To je divné.“ Langdon předstíral překvapení. „Právě jsem si ji tam prohlížel.“

Žena se zatvářila zmateně.

Jakmile odspěchala k anditu, Langdon tiše vyklouzl z muzea.

Epilog

Deset kilometrů nad tmavou plochou Biskajského zálivu se měsícem prozářenou nocí nesl letoun společnosti Alitalia směřující na západ do Bostonu.

Na palubě seděl Robert Langdon a zaujatě studoval brožované vydání Božské komedie. Rytmus pravidelného veršového schématu terza rima společně s hučením tryskových motorů ho ukolébaly bezmála do hypnózy. Dantova slova jako by přetékala ze stránek a rezonovala mu v srdci, jako by je básník napsal jen pro něj a jen pro tento okamžik.

Připomněl si, že Dantův epos není ani tak o utrpení v pekle jako o síle lidské duše, která dokáže překonat každou, jakkoliv děsivou nástrahu.

Za oknem se objevil měsíc v úplňku, tak jasný a oslnivý, že přesvítil všechna ostatní nebeská tělesa. Langdon se zadíval do dálky, ztracený v myšlenkách o všem, co se v posledních několika dnech seběhlo.

Nejtemnější místa v pekle jsou vyhrazena těm, kdo si v časech mravní krize zachovávají neutralitu. Ta slova pro něj nikdy neměla jasnější význam: V nebezpečných dobách neexistuje horší hřích než nečinnost.

Věděl, že v tomto případě je vinen nejen on sám, ale i miliony dalších. Většina lidí si zvykla zavírat před světovými problémy oči. Langdon si v duchu přísahal, že na tuhle lekci nikdy nezapomene.

Zatímco se letoun nesl k západu, přemítal o dvou statečných ženách, které teď v Ženevě připravují plány pro budoucnost a potýkají se se složitostmi proměněného světa.

Za oknem se na obzoru objevila skupina mraků, které se pomalu sunuly po nebi, až se nakonec dostaly před měsíc a zastínily jeho ostrý svit.

Robert Langdon si sklopil sedačku. Cítil, že je nejvyšší čas se trochu prospat.

Zhasl stropní světlo a naposledy obrátil zrak k nebi. Svět venku jako by se v nastalé tmě zcela proměnil. Z nebes byla najednou blyštivá tapisérie hvězd.

Poznámka překladatelů:

Citáty z Dantovy Božské komedie uvádíme v překladu O. F. Bablera, revidovaného Janem Zahradníčkem (Vyšehrad, 1952).

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai