Černý déšť

Graham Brown

Hodnocení:

76%

Štítky:

Thrillery

Národní výzkumný institut Spojených států se zmocní záhadného krystalu s mayskými hieroglyfy. Nález a následné pokusy na něm provedené jej odhalí coby možný zdroj nové energie čisté, nevyčerpatelné, levné. Na místo nálezu, k troskám mayskému chrámu, odjíždí výprava vedená mladou, ambiciózní Danielle Laidlawovou, která si podle instrukcí najme pilota jménem Hawker, bývalého agenta CIA. Výprava musí čelit nástrahám brazilské džungle, kde kromě domorodých kmenů řádí i děsiví nezničitelní tvorové, a také multimilionáři Kaufmanovi, jenž chce novou technologii získat pro sebe. Další podivný artefakt, který výprava přiveze zpět, odpočítává čas k 21. prosinci 2012 Akční, napínavý, exotický a dobrodružný takový je debutující thriller Grahama Browna.

Chicagský rodák GRAHAM BROWN vyrůstal ve státech Illinois a Pensylvánie. Absolvoval Embry-Riddle Aeronautical University v Prescottu a stal se pilotem. Na Arizona State College of Law v Templu vystudoval práva, rozhodl se však nastoupit spisovatelskou dráhu. Na úspěch svého debutu navázal titulem Černé slunce (2010), třetí pokračování dramatických příběhů Danielle Laidlawové a agenta Hawkera, nazvané Proroctví ráje, vydává v tomto roce. Graham Brown žije se svou manželkou Tracey v Tusconu (Arizona).

„Černý déšť není jen úžasné čtení nabité dobrodružstvím. Je to zároveň čtení svěží, inteligentní a schopné otřást celým společenstvím milovníků thrillerů. Výtisky této knihy by se měly prodávat s kbelíkem popcornu a soundtrackem Johna Williamse. Byl jsem nadšený.“

LINWOOD BARCLAY

(autor kriminálních románů Na loučení nebyl čas a Nepříjemně blízko)

GRAHAM BROWN

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Jiřina Stárková

BLACK RAIN

Copyright © 2010 by Graham Brown

Translation © Jiřina Stárková, 2012

ISBN 978-80-242-3319-2

PODĚKOVÁNÍ

Jen spisovatel ví, jak jsou ostatní užiteční při práci, již on posléze nazve svou vlastní. Alespoň mně často připadalo, že objektivní zásahy druhých měly pro konečný výsledek mnohem větší význam než všechny měsíce mého urputného psaní.

V první řadě chci poděkovat své manželce Tracey – především za to, že se mnou vydržela, a dále za všechno, co jsem se od ní naučil. (Bez tebe by tahle knížka byla jen špatně napsanou první verzí, která by zůstala zastrčená v šuplíku a pomalu by se ztrácela pod nánosem prachu.) Z celého srdce děkuji svým přátelům a rodinným příslušníkům, kteří přečetli první koncepty, zejména Larrymu a Shelly Foxovým (gracias, los Zorros); Christopheru Gangimu, který je pro mě jako můj bratr; svým skutečným bratrům; a samozřejmě svým rodičům, kteří mi nikdy nebránili, abych zkusil cokoli, i když to bylo nebezpečné nebo jen malinko šílené.

Dlužno podotknout, že jako spisovatel se člověk cítí až poté, co jeho dílo vyjde v knižní podobě… což by nebylo ani zdaleka možné bez mé agentky, báječné a znamenité Barbary Poelleové; nejspíš se nikdy nedovím, čemu vděčím za to, že jsem se zničehonic ocitl u ní v kanceláři. Totéž platí o Irene Goodmanové, Dannym Barorovi a celém týmu nakladatelství Bantam Dell, počínaje mou editorkou Danielle Perezovou, jejíž připomínky a nápady byly natolik trefné, až jsem někdy měl dojem, že zná hlavní postavy lépe než já. Rovněž děkuji Marisse Vigilanteové za její nasazení a pomoc, Carlosi Beltranovi za skvostný návrh obálky a všem ostatním, bez jejichž úsilí by se nic z toho neuskutečnilo.

Přišel první, zvaný Zhoubce, a ten jim vyškrábal oči, a druhý, zvaný Jaguár, a ten požíral jejich těla. Oni hledali spásu na stromech a úkryt v jeskyních. Ale stromy neunesly jejich tíhu a jeskyně se uzavřely.

A pak přišel příval; proud černé smoly, který se snášel z oblohy. Déšť padal celý den a celou noc a země pod ním zčernala.

Záhuba dřevěných lidí,

úryvek z posvátného mayského textu Popul Vuh

PROLOG

Deštný prales

Vysoko nahoře se zlověstně černala temnota džungle, jejíž hustá, spletitá patra se klenula jako cirkusová plachta natažená nad tyčícími se kmeny mohutných stromů. Po pravidelných dávkách výživného deště vyrostl prales neproniknutelný a neústupný a stal se domovem tisícům živočišných druhů, z nichž většina nikdy neopustila hranice jeho vyvýšeného objetí. Život se žil tam nahoře, vysoko, pod baldachýnem zeleně; přízemí patřilo stínům, lezoucím tvorům a všemu, co zahynulo a začalo tlít.

Jack Dixon odtrhl pohled od bujné vegetace nad hlavou a upřel jej na zem pod svýma nohama. Dřepl si, aby prozkoumal sérii otisků. Stopy těžkých bot byly jasně čitelné, nicméně se lišily od těch, které objevil předtím. Tyhle byly ve špičce hlubší, vtlačené do půdy a dál od sebe.

Takže teď se dali do běhu. Ale proč?

Rozhlížel se a přemítal, jestli se přiblížil příliš rychle a tak se prozradil. To mu nepřipadalo pravděpodobné. Hustá spleť podrostu zorné pole značně omezovala, a kam až oko dohlédlo, vznášel se mlžný opar, který se ztrácel v nekonečnu. Jako by okolní svět ani cokoli jiného neexistovalo. Zbyla jen houština stromů, polštáře mechu a liány ochable visící v mlze jako prázdné oprátky na šibenici.

A vůbec, kdyby ho zpozorovali, byl by dávno mrtvý.

Dixon pokynul muži, který šlapal za ním, a ukázal na stopy. „Něco je vylekalo,“ upozornil.

Jeho společník jménem McCrea si stopy krátce prohlédl. „Ale my jsme to nebyli.“

Dixon zavrtěl hlavou. „Ne. My ne.“

Když v dálce zazpívaly cikády, McCreaovou tváří přelétl letmý záškub. Brzy nato oba muži beze slova pokračovali v chůzi. Pušky drželi před tělem v pohotovosti a teď postupovali ještě pomaleji než předtím.

Po několika minutách objevili to, co Dixon očekával. Další mrtvolu. Byla čerstvá a ještě nezapáchala, ale mrchožrouti ji už našli. Když Dixon rozhrnul podrost, který bránil ve výhledu, hejno ptáků se poplašeně rozlétlo do bezpečí okolních stromů.

Zubožený muž měl na sobě stejný vojenský pracovní oblek jako Dixon a McCrea. Ležel tváří dolů na karmínově rudém plácku, v zádech zlomený domorodý šíp. Z nohou měl vyrvané kusy masa a chyběla mu pravá paže i s ramenem. Nebyla však useknutá, ale utržená, takže zkrvavělé výběžky vyčnívající kosti pokrývala jen vlákna svaloviny a úponů.

„Proboha,“ hlesl McCrea a odvrátil se.

Dixon pohledem neuhnul. Výjev ho pochopitelně znepokojil, ale zachoval klid. Oslovil mrtvého: „To máš za to, žes mi chtěl zdrhnout.“

McCrea měl co dělat, aby se nesesypal. „Ty hajzlové si ho pěkně podali.“

Hajzlové byla místní skupina Chollokwanů, kmen, který je pronásledoval od chvíle, kdy se vydali od řeky směrem na západ. Ve dvou šarvátkách před několika týdny Dixon a jeho muži pár útočících domorodců zastřelili. Podle všeho se poučení minulo účinkem.

„Aspoň nám ušetřili práci,“ řekl Dixon. „Prošacuj ho.“

McCrea si klekl a prohledal mrtvému kapsy. Když nic nenašel, vyndal z kalhot nevelký přístroj a zapnul jej. Zařízení začalo pomalu odtikávat, a sotva ho McCrea zaměřil na jedno konkrétní místo, spustilo zběsilý tlukot.

„Říkal jsem ti, že je má,“ podotkl Dixon.

McCrea odložil Geigerův počítač a zalovil v nebožtíkově batohu. Vtom z hlubin džungle zazněl pronikavý skřek. McCrea strnul.

„To je jen nějakej pták,“ usoudil Dixon.

„Ale znělo to jako…“

Dixon se na McCreae zaškaredil. „Je to daleko,“ zavrčel. „Najdi ty kameny a padáme odsud.“

Pod Dixonovým dohledem pokračoval McCrea v práci a co nevidět vytáhl z nepřehledné hromady věcí smotaný ušmudlaný hadr. Jakmile ho rozbalil, objevila se hrstka kamínků o něco větších než kostka cukru; měly dvanáct stěn a pableskovaly matně kovovým leskem. Vedle nich ležel poškrábaný bezbarvý krystal.

Dixon se zadíval na kamínky, na krystal a nakonec na zmučenou tvář svého někdejšího kolegy. „Zloději zlodějská,“ ucedil na adresu mrtvého; mimořádně stručnou smuteční řeč pro zrádce, který se nikdy nedočká důstojného pohřbu.

McCrea kameny zase zabalil a uzlík podal Dixonovi.

„Ještě papíry,“ poručil Dixon.

McCrea mu zdráhavě podal mužovy osobní průkazy.

Jen co Dixon doklady převzal, v dálce znovu zazněl onen ostrý křik. Tentokrát mu odpověděl jiný, výrazně hlasitější. Naříkavý jek, jenž jako by míjel uši a pronikal rovnou do mozku, teď byl mnohem blíž.

„To není žádnej pták,“ řekl McCrea.

Dixon neodpověděl, ale v duchu souhlasil. Ten skřek už slyšeli. Poprvé v chrámu, krátce předtím, než vypuklo peklo. Fakt, že se zvuk opět ozval, Dixona ani trochu nepotěšil.

Hadr s kamínky vsunul do kapsy a sevřel pušku tak pevně, až mu na silném předloktí vystoupily žíly. Zatěkal zrakem po okolí ve snaze proniknout mlhou a podrostem, za tytéž hranice zorného pole, které skryly jejich průchod pralesem.

Stočil myšlenky k svému mrtvému bývalému kamarádovi. V tomhle prostředí je kořist vůči svým pronásledovatelům dočista bezmocná.

McCrea, který stál vedle něj, něco nesrozumitelně zabručel a potom dodal: „Tvrdneme tady zbytečně dlouho.“

Dixon ho ignoroval. Z pouzdra na boku vytáhl mačetu a vykročil kupředu, v jedné ruce pušku, v druhé vysoko vztyčenou dlouhou ocelovou čepel. Prodral se vějířovitými listy a zastavil se.

Na zemi, vedle dalších skvrn tmavé zasychající krve spatřil nové otisky: dlouhé zdvojené prohlubně, jako by někdo zabodl do půdy ladicí vidlici a pak ji ohnul dopředu. Ani při sebevětší snaze Dixona nenapadalo, co by podobné stopy mohlo zanechat.

Když si dřepl, aby je prozkoumal, ucítil známý zápach, nápadně připomínající čpavek. A potom pralesem znovu pronikl ten ječivý skřek. Převalil se přes vegetaci jako vlna a zanikl v dálce.

„Musíme pryč,“ naléhal McCrea.

„Mlč,“ houkl Dixon, stále skloněný nad stopami.

„Copak to nechápeš? Tohle už tady jednou bylo!“

„Sklapni!“ přikázal mu Dixon. Pokoušel se soustředit. Kdyby se dali na útěk, znamenalo by to jistou smrt, ale pokud zůstanou… Tahle oblast skrývá cosi děsivého. Uvědomil si to poněkud opožděně. V těchhle končinách není člověk lovcem, nýbrž kořistí.

Kdesi daleko před sebou postřehl téměř neslyšný pohyb. Podobal se závanu sovích křídel, ale nesl se v úrovni země. Přiložil si pušku k rameni.

„Dixone,“ řekl McCrea prosebně.

Zvuk se k nim blížil, teď už rychleji. Hnal se pralesem, ale postupoval zlehka.

„Proboha, Dixone!“

Dixon se napřímil, připravený vystřelit, ale zvuk se obrátil vlevo a minul je. Dixon se otočil na patě a stiskl spoušť v okamžiku, kdy se mezi stromy vyvalil temný oblak bez jasných obrysů.

McCrea zaječel. Lesem zaburácel výstřel a vzápětí nejbližší listy zkropila červená sprška. Nebylo však vidět nic: žádný terč, žádný nepřítel a ani McCrea. Jen obrovské vějíře přízemní vegetace, rozpohybované nárazem a lesklé lidskou krví.

Dixon civěl na krev, stékající po kapkách z okraje listů. „McCreai!“ křikl.

Snažil se zachytit zvuky boje, ale neslyšel vůbec nic. Po McCreaovi se slehla zem. Byl mrtvý jako všichni ostatní. S tím rozdílem, že tentokrát se to odehrálo přímo Dixonovi před očima.

O krok couvl. Nebyl žádný strašpytel, přesto cítil, jak se mu znenadání zrychluje tep a neovladatelně v něm sílí nutkání vzít nohy na ramena. Rozhlédl se nalevo, pak napravo. Dal se na ústup rozvážně, ale co nevidět znatelně přidal do kroku. Srdce mu tlouklo a mozek měl dočista vygumovaný. A když džunglí zase prolétl táhlou ozvěnou známý vřesk, rozběhl se, jak nejrychleji uměl.

Poháněn panikou se nekoordinovaně hnal kupředu. Řítil se podrostem jako šílený, klopýtal a zakopával o liány, které ho chytaly za nohy. Při zvuku skrytého pohybu se otočil na jednu, hned na druhou stranu. Zlostně zařval a vystřelil nazdařbůh do stromů.

„Nechte mě bejt!“ zaječel.

V běhu uslyšel další zvuky; šustění listů, lámání větévek a domorodé hlasy. Pronásledují ho, přibližují se…

Zakopl, přistál na všech čtyřech, hned se vztyčil a zahájil palbu. Mihnutí tmavého tvaru ho přesto zasáhlo a prudce odhodilo do prostoru. Jak letěl vzduchem, na kratičký okamžik zahlédl útočníka, který ve zlomku vteřiny zmizel v pralese. Zemřelo osm mužů, a teprve teď spatřil jejich vraha. Přesněji jeho kůži, která vypadala jako naleštěná zčernalá kost.

Na zemi přistál s omračujícím nárazem. Uvědomoval si jen to, že oběma rukama stále svírá pušku a že mu nohou prolétla ostře bodavá bolest.

S namáhavým oddychováním se překulil a přinutil se zhodnotit zranění. Jedno lýtko měl zlomené a kůží vyčnívala holenní kost. Už nikam nedoběhne. Pravděpodobně nemůže ani chodit.

Navzdory kruté bolesti se vztyčil na pažích. Odrážel se zdravou nohou a sunul se pozadu, dokud se nedostal k mohutnému šedému kmeni padlého stromu. Třesoucíma se rukama zkontroloval pušku a zapřel si ji do podpaží, připraven na nevyhnutelný a bolestivý konec.

Za několik okamžiků se celý chvěl a opouštěly ho síly. Hlava se mu zakymácela, zaklonila se a spočinula na ležícím kmeni. Vysoko nad ním rozvlnil propletené větve mírný závan větru, který k němu dolů však nepronikne. Škvírami mezi listy se prodraly záblesky denního světla a palčivě mu zasáhly oči přizpůsobené šeru a stínům přízemního patra. Sledoval, jak světlo slábne, ale dost možná se mu kalil zrak.

Minula minuta a nic se nestalo. Pak další. Obklopilo ho ticho, rušené pouze jeho přerývaným dechem. Jak ubíhaly vteřiny, Jack Dixon se modlil, aby mohl zemřít po svém. Aby zvolna usnul; propadl se do věčného, mírumilovného spánku. Po další minutě nebo možná dvou v to dokonce zadoufal.

Ale vtom se ten krutý kvil ozval znovu. Zastavil mu srdce, probodl lebku a nesl se ozvěnou amazonským pralesem.

( 1 )

Manaus, Brazílie

V parném odpoledni za naprostého bezvětří seděla Danielle Laidlawová na terase malé kavárny s výhledem na širokou řeku a pozorovala zlatavé odlesky, které na hladině vyčarovaly sluneční paprsky. I když to byl okouzlující a hypnotický výjev, obdivovala jej už příliš dlouho.

Pro změnu tedy věnovala pozornost svému bezprostřednímu okolí a přes stolky s jasně žlutými slunečníky se zahleděla do ztemnělého interiéru kavárny. Kvůli úmornému vedru byl podnik prázdný. Rozhodně nikde nezahlédla muže, na kterého čekala a který se netypicky opozdil.

Znovu vyndala z kabelky BlackBerry rychle zkontrolovala příchozí zprávy a pak naťukala nepříliš zdvořilý text: Kde sakra vězíš?

Než mohla zprávu odeslat, zpozorovala dotyčného, jak ve vstupní hale hovoří s číšníkem.

Nejprve uviděla jeho stříbřité vlasy, a když se otočil jejím směrem, i obličej s drsnými liniemi. Vykročil k ní, elegantní jako obvykle. Pro dnešní schůzku zvolil pohodlné černé kalhoty, propínací košili a dlouhé, tmavě modré sako. Danielle nechápala, jak v tom příšerném žáru střední Brazílie může být takhle navlečený. Ovšem Arnold Moore nikdy nebyl příznivcem kompromisů, a to ani pro rozmary počasí.

„Jdeš pozdě,“ přivítala ho. „Dělalo ti problémy kavárnu najít?“

Našpulil rty, jako by ta otázka byla sama o sobě směšná. „Ovšem že ne,“ odpověděl. „Prostě jsem se zeptal, kde najdu zamračenou tmavovlasou ženskou, která stokrát za minutu navztekaně kontroluje BlackBerry. Kupodivu mě za tebou nasměrovalo jen sedm různých lidí.“

Když jeho jízlivou poznámku ocenila úsměvem, cítila, že se na ně dívá obsluhující personál. To se stávalo velmi často. Jí bylo jednatřicet, byla vysoká a štíhlá, měla výrazné lícní kosti a husté kaštanově hnědé vlasy, on byl dvakrát tak starý, prošedivělý a s distingovaným chováním Evropana. Kdykoli byli spolu, lidé na ně nepokrytě zírali a dohadovali se, zda je jeho milenka, nebo ukořistěná manželka, případně poněkud cynicky, jeho neteř či dcera. Skutečnost by je možná překvapila: Danielle byla Mooreova spolupracovnice, žákyně a jedna z hrstky lidí, jimž on bezvýhradně důvěřoval.

Danielle Laidlawová a Arnold Moore zastávali funkci terénních agentů jisté americké organizace zvané Národní výzkumný institut a společně procestovali snad celý svět. Zrovna loni je pracovní povinnosti zavedly do jedenácti zemí, kde studovali všechno možné, od revitalizace ropných polí v Pobaltí po výrobu nanotrubic v Tokiu. Dokonce se podívali do Benátek, jelikož NVI spolu s italskou vládou plánoval ochranu ostrovního města pásmem obrovských mořských vrat.

Jejich hlavním úkolem bylo zkoumat nejmodernější projekty a rozhodnout, které technologie, pokud vůbec nějaké, by mohly mít pro Spojené státy zásadní význam. Poté prostřednictvím navázaných kontaktů v kombinaci s úplatky, nebo dokonce přímočarou loupeží zajišťovali pro svou zemi to, co by jí mohlo přijít vhod.

Za tím účelem trávili dny v ultramoderních laboratořích nebo na význačných seminářích. Po večerech a nocích se účastnili jednání na nejvyšší úrovni včetně státních večeří a přepychových mejdanů, pořádaných nadnárodními korporacemi a movitými podnikatelskými magnáty. Podobné akce bývaly často jednak velice atraktivní a jednak přínosné. Avšak výprava do Brazílie byla z hlediska úspěšnosti prozatím výjimkou.

Zdejší zájmy NVI nesouvisely s ničím, co se projektuje, vyvíjí nebo vyrábí. Přesněji řečeno se týkaly jak hluboké minulosti, tak zcela aktuální přítomnosti, a na jejich počátku bylo pár artefaktů objevených v amazonských pralesích americkým cestovatelem přezdívaným Zabiják Martin.

Martin, typický zlatokop spíše než seriózní badatel, se vydal na expedici v roce 1926 s cílem ukořistit něco, co by mu vyneslo majetek a slávu. Vrátil se rok nato a víceméně neslavně. Historky, jež líčil, byly označeny za poutavé, nicméně vyfantazírované přehánění, ne-li přímo za lži. Těch pár artefaktů, které z pralesa přivezl, vyvolalo jen prchavý zájem, a předměty záhy skončily mezi dalšími zaprášenými přírůstky v nepoužívaných pracovnách rozmanitých muzeí, zapomenuté, pokud ne zcela ztracené. Alespoň do chvíle, než náhodné objevení jednoho z nich a jeho následný výzkum pomocí moderních přístrojů a metod upoutalo značný zájem NVI. Od té doby jsou Danielle a Arnold Moore v Brazílii a neúspěšně se snaží navázat na stopu Zabijáka Martina. Teď, po několika měsících jalového úsilí Danielle konečně kápla na něco, co by jim podle jejího názoru mohlo pomoct.

„Mám dobrou zprávu,“ oznámila. „A něco ti ukážu.“

Moore sáhl pro látkový ubrousek a rázným třepnutím jej rozložil. „A já mám špatnou zprávu,“ opáčil. „Přímo od našeho šéfa.“

Poznámku pronesl tónem, jímž obvykle dával najevo znechucení. Danielle zahlédla v jeho obličeji stín rezignace podbarvené trpkostí z další prohrané diskuse anebo z nového a bizarního příkazu, vykonaného i přes jeho námitky – tedy jev, který se stal běžnou součástí jejich současného poslání.

„O co jde tentokrát?“ zeptala se.

Moore zavrtěl hlavou. „Začni ty. Možná z toho vzejde něco pozitivního, co zmírní dopad mého sdělení.“

Pokrčila rameny. „Jak chceš.“ Sklonila se pro malou koženou kabelku opřenou o nohu stolu, vyndala z ní plochý šedý kámen a položila jej před Moorea. „Prohlédni si to.“

Kámen měřil na výšku pět centimetrů, měl zhruba tvar obdélníku, na třech stranách nepravidelné zoubkování a čelní plochu o něco větší než pohlednice. Na jednom konci byl zkosený a pokrytý napůl zvětralými symboly; jeden připomínal lebku, ostatní podle všeho představovaly různá zvířata.

Moore vzal kámen do ruky a podržel si ho na délku natažené paže. Chvíli usilovně mžoural, jak se snažil zaostřit zrak, ale pak to vzdal. Z kapsy saka vyndal bifokální brýle a se svou charakteristickou precizností si je nasadil na zcela konkrétní místo na špičce nosu.

„Hieroglyfy,“ poznamenal.

„A očividně mayské,“ dodala Danielle.

Přikývl a kámen pootočil, aby na symboly lépe viděl. Obrysy znaků přitom zachytily odlesk slunce. „No ne,“ broukl polohlasně. „To jsou mi věci.“

„Podívej se vpravo nahoru,“ vybídla ho. „Nepřipomíná ti to něco?“

Moore si znak několik vteřin prohlížel a postupně se mu tváří rozléval úsměv. „Stejný symbol je na té ‚kolébce‘ Zabijáka Martina,“ řekl. „Xibalba. Podsvětí.“

Danielle vítězně povytáhla obočí. Pokud se nepletou, je to první nalezený důkaz, který dokládá to, co Martin popisoval ve svých denících. „Je těžké tomu uvěřit, viď?“

„Ano,“ přisvědčil. „Dost těžké.“ Vyslal k ní podezíravý pohled. „Kde jsi k tomu přišla?“

„Koupila jsem to od dřevorubce, který plul s posádkou proti proudu řeky pro pašované tvrdé dřevo. Převážně mahagon.“

Mahagon je v Amazonii důležitým zdrojem zisku, ale stromy rostou pomalu a většina porostu byla v dostupných oblastech už dávno vykácena. Zbylý je chráněn státem. To postupně vede k tomu, že dřevaři začínají kácet vysoko proti proudu řeky, kde prohledávají dosud nedotčené končiny, a ilegální obchod je láká čím dál hlouběji do džungle na místa, kam se vypraví jen málokdo.

„Kam až se dostal?“ zajímal se Moore se znovu probuzeným nadšením.

„Osm dní plavby odtud. My bychom to zvládli za čtyři, nejvýš za pět dní.“

Moore z kamene nespouštěl oči a Danielle, v dozvucích toho, co pocítila, když kámen uviděla poprvé, zaplavil příval nové energie – kterou oba potřebují jako sůl.

„Věděl, co ti prodává?“ vyptával se Moore a obrátil kámen na druhou stranu.

„Přesně ne,“ odpověděla, „ale ví, odkud to pochází, a dušoval se, že v okolí viděl další, mnohem větší kámen s podobnými znaky. Ten byl očividně příliš těžký, než aby ho mohl odnést, a tak místo něj vzal tenhle.“

Danielle sledovala, jak Moore přejíždí prsty po ostrých liniích na rubu kamene; ostatní plochy byly poměrně hladké a zvětralé.

„Zajímalo by mě, jestli tenhle kousek odsekl z toho většího,“ zauvažoval.

Přikývla. „Taky mě to napadlo.“

Moore vzhlédl. „Co ještě říkal?“

„Že najali pár příslušníků kmene Nuree jako průvodce v horním úseku řeky. Na ten velký kámen prý upozornil jeden z domorodců při chůzi po břehu menšího přítoku. Pro ně je něco jako značka, vymezující hranice území, které považují za prokleté. Podle nich se tam nacházejí strašlivé věci: stíny temnější než noc, kmen, co komunikuje s duchy a vládne divokým šelmám a…“ odmlčela se, „zeď postavená z lidských lebek a kostí.“

Očividně se jednalo o další místní legendu, které jsou z drtivě většiny smyšlené a není na nich zrnko pravdy. Avšak v tomhle případě měli důvod jim věřit, aspoň natolik, aby mohli doufat. Jeden z orientačních bodů, o nichž se Zabiják Martin zmiňuje ve svých zápiscích, je místo nazvané Stěna lebek. Kdyby se jim podařilo ji najít, možná by mohli sledovat jeho další pohyb a objevit zdroj předmětů, které z džungle přivezl. A kdyby to dokázali…

„Zeď z kostí a lebek,“ opakoval Moore.

Danielle přisvědčila.

„Byl by to obrovský pokrok, kdyby se ti ji podařilo najít,“ dodal a položil kámen na stůl. „A když říkám ty,“ pokračoval, „myslím tím jenom tebe.“

Danielle se na něj zamračila. Nebyla si jistá, jestli slyšela dobře. „Co tím chceš říct?“

„Leccos se má změnit,“ vysvětloval. „Gibbs mě odvelel zpátky do Washingtonu a přes sebevětší snahu jsem mu to nedokázal vymluvit.“

Gibbs byl hlavním koordinátorem operací NVI, člověk, který je sem vyslal. Na jejich misi, které hrdě říkal Brazilský projekt, měl patrně značný osobní zájem – a vůči Arnoldu Mooreovi silné osobní výhrady. Vztahy obou mužů byly odjakživa vyhrocené.

„To nemyslíš vážně,“ hlesla Danielle.

Moore přikývl. „Bohužel je to tak. Já odjíždím, ty zůstáváš. Od téhle chvíle je to jen a jen na tobě. Až sem dorazí celý tým, budeš ho mít na povel.“

Neschopna slova na něj v šoku třeštila oči. Moore byl jejím učitelem skoro od počátku jejího působení v NVI. Je jedním z mála lidí, na které se v tom prapodivném a nebezpečném světě, v němž se institut pohybuje, může naprosto spolehnout. Představa, že jí byla odepřena jeho pomoc a podpora uprostřed zásadní operace, ji rozhořčila.

„Proč?“ zaútočila. „Proč, proboha, zrovna teď, když jsme konečně narazili na první stopy?“

Moore se zhluboka nadechl a odložil čtecí brýle. „Je mi třiašedesát,“ připomněl jí. „Jsem moc starý na to, abych se plahočil pralesem a hledal ztracená města. To je úkol pro mladší – a já dodávám pošetilejší. Ty spadáš přinejmenším do jedné té kategorie. Sama rozhodni do které. Kromě toho Gibbs moc dobře ví, jak nesnáším hady, moskyty a jedovaté žáby. Nejspíš mě toho všeho chce ušetřit.“

„To je pitomost,“ ohradila se. „Od prvního dne, co jsme tady, jsi sám Gibbse prosil, aby nás mezi hady a žáby poslal.“ Přimhouřila oči, jako by ho chtěla varovat, aby jí nic nezatajil. „Řekni mi, co za tím doopravdy vězí.“

Moore se neupřímně usmál. „Dva důvody,“ začal. „Za prvé si Gibbs myslí, že by ses konečně měla osamostatnit, a má pravdu. Jsi na to připravená už delší dobu. Já jsem tě jen sobecky držel na uzdě. A za druhé, má strach. Domnívá se, že máme řešení na dosah, ale že nás může předběhnout někdo jiný. Obává se, že náš konkurent má dokonce v terénu své lidi.“

Z Gibbse a jeho chorobné podezřívavosti bylo Danielle nanic. Operace probíhá naprosto nenápadně. Bez dalších spolupracovníků, s minimálním rozpočtem a nestandardními způsoby základní komunikace. „Nesmysl,“ odsekla. „Jediní lidé, kteří o celé té záležitosti vědí, jsi ty, já a on.“

„Svatá pravda,“ přitakal Moore. „Jen my tři.“

Snažila se přijít na to, na co naráží Moore a na co narážel Gibbs, a výraz ve tváři ji znovu zradil. „Tohle nehodlám poslouchat. Pokud si myslí –“

Moore ji přerušil. „Samozřejmě to neřekl nahlas, ale vrtá mu to hlavou. Nedůvěřuje mi. Věčně se spolu hádáme. Je přesvědčený, že teď jsi jeho černý kůň ty. Jsi mladá a ctižádostivá. Soudí, že pro úspěch věci uděláš prakticky cokoli. Naopak já už zdaleka tak mladý nejsem a nehodlám riskovat krk ani nesrovnatelně důležitější části těla při něčem, z čeho se docela dobře může vyklubat poněkud šílený podnik. Dokonce se možná bojí, že bych to mohl vnímat jako šanci odejít do důchodu s mnohem slušnější rentou, než na jakou mám zatím nárok, a to si Gibbs nemůže dovolit.“

„To je k smíchu,“ prohlásila energicky.

„Neřekl bych,“ odporoval Moore. „Má pro tebe v záloze ještě jedno lákadlo, na které bych mu já neskočil. Totiž povýšení. Jestliže tohle dotáhneš do zdárného konce, nabídne ti vysokou vedoucí pozici a skupinu schopných oblastních podřízených.“

Když se odmlčel, odvrátila pohled. Na jeho slova odmítla reagovat.

„Vím, že takhle sis to určitě nepředstavovala, ale musíš se na to dívat tak, jak se to jeví. Jako na příležitost předvést, co v tobě vězí.“

„Mně se to jeví jako naprostý blábol,“ pravila důrazně. „Nikdo jiný by kvůli povýšení do ničeho takového nešel.“

Mooreův obličej zvážněl, nicméně si zachoval vlídný výraz. „Jsi mladší než ostatní terénní pracovníci a na téhle odborné úrovni jsi jediný člověk, kterého si nevychoval přímo institut. To jsou dvě nevýhody. Tou další je fakt, že jsi se mnou jedna ruka. Díky takovému zázemí se za všech okolností budeš muset snažit víc než ti druzí. Pokud se jim chceš vyrovnat, musíš být lepší než oni.“

Tohle poslouchat nehodlala. Přestože její postup v rámci NVI byl přímo raketový, pořád si připadala jako černá ovce. A nebylo divu. Gibbs řídí organizaci jako soukromý klub. Někteří jeho skalní členové, takzvaní Gibbsovi hoši, nikdy nezklamou. Jiní představují dejme tomu problémové čekatele, personál oddaný spíše samotné organizaci než přímo Gibbsovi. Nejproblémovější z nich je Moore, a kvůli němu potažmo i Danielle. Outsideři.

„Máš na vybranou,“ dodal Moore, aby jí neposkytl čas na sebelítost. „Buď ten úkol přijmeš a dotáhneš do konce, anebo se vzdáš, vrátíš se do Spojených států a tím potvrdíš, co si o tobě Gibbs myslí: že jsi skvělá závodnice, ale nemáš na vítězství.“

Zaťala zuby. To pomyšlení ji rozzuřilo. Brazilský projekt byl mírně řečeno výstřel do prázdna s mizivou šancí zasáhnout cíl. Neměli peníze ani posily dokonce ani prostředníky. Buď najdou to, co hledají, anebo odjedou s prázdnou. A ani sebevětší úsilí nebo seberacionálnější obhajoba nemůže jejich nezdar ospravedlnit.

Danielle pomalu vydechla, zřetelně rozčilená. Ačkoli ji nastalé okolnosti související se změnou dopalovaly, nemohla popřít vzrušení z vidiny, že konečně bude mít při vedení akce hlavní slovo. Uplynulých několik let pracovali s Moorem bezmála jako rovnocenní partneři. Nikoli svou vlastní vinou sklidil Moore pokaždé větší díl úspěchu, kdežto ji všichni ostatní vnímali především jako osobu, která těží z jeho hlubokých zkušeností. Jistě, daný úkol má velmi nízkou naději na úspěch, ale kdyby se jí přece jen uspět podařilo, všem včetně ředitele Gibbse by vytřela zrak a ukázala, že je víc než jen skvělá závodnice a že propříště s ní budou muset počítat.

„Moc dobře víš, že to nevzdám,“ řekla. „Ale jedno ti slibuju. Až se vrátím do Washingtonu s tím, co tady najdu, půjdu rovnou do Gibbsovy kanceláře a nacpu to tomu mizerovi přímo do chřtánu.“

Moore se usmál. „Zajisti mi místo v první řadě.“

Její mentor nikdy nevyvolával zbytečné konflikty a pokaždé se šéfovi institutu podvolil, ale bylo jasné, že i on má vztek a je zklamaný. Určitě se mu příčí, že ho Gibbs odsunul na vedlejší kolej. A co nevidět ho čeká další, mnohem větší rána: nucený odchod do důchodu. V tom okamžiku převezme Danielle jeho odkaz. Už proto byla odhodlaná nenechat Moorea na holičkách.

Smířena s vývojem situace a připravena téměř na cokoli sledovala, jak Moore nasazuje zasmušilý výraz. „Musím tě upozornit, že to bude nebezpečné. A nejen proto, že v tom zůstaneš sama. Je do toho zapletený ještě někdo jiný, kdo nemá s institutem nic společného.“

Danielle zpozorněla.

„Dnes ráno jsme přišli o náš jediný dopravní prostředek. Ten chlap dostal jinou nabídku. Ujistil jsem ho, že mu dám víc než ostatní, ale on o našem projektu nechtěl nic slyšet. Takže jsme během jediného týdne ztratili všechny nosiče i loď.“

Danielle si vzpomněla na muže, kteří z výpravy vycouvali. Nejméně jeden se stal obětí útoku a fyzického napadení a ti ostatní se už jednoduše neukázali.

„To není náhoda,“ poznamenala.

„Ne, není,“ souhlasil Moore a vsunul brýle zpátky do kapsy saka. „Ale na tom nesejde. Gibbs se je chystá nahradit. Dostaneš tým, který osobně vybíral. Nikdo z nich není místní.“

„Co jsou zač?“

„Tak za prvé soukromý ochrankář jménem Verhoven, jihoafrický žoldák. Podle toho, co jsem o něm slyšel, je ve svém oboru třída. Přijede pozítří spolu se zbytkem týmu. Gibbs si přeje, abys vyhledala jistého pilota. Je to Američan, nějaký Hawker. V Manausu ho dobře znají, ale většinu roku tráví leteckým práškováním kávových plantáží vzdálených odsud pár hodin jízdy autem.“

„Co tam dělá?“

„Je to bývalý příslušník CIA,“ odvětil More. „Zřejmě dostal vyhazov.“

„A proč s ním tedy máme spolupracovat?“

Moore se zaculil, ale neodpověděl. A ani nemusel.

„Opravdu to zašlo tak daleko?“

„Gibbs už nedůvěřuje nikomu. Je přesvědčený, že někdo moc žvanil, a tak sehnal lidi, kteří nejsou s institutem v kontaktu. Myslí si, že díky tomu jsou spolehliví. A zcela výjimečně má pravdu. To samozřejmě neznamená, že se je později někdo nepokusí kontaktovat, ale mělo by ti to zaručit určitou izolaci.“

Moore se napil a Danielle si uvědomila, že se znovu ujímá role mentora. Tak to bychom měli, pomyslela si. Poslední rada, kterou od něho v dohledné době dostane.

„Jaké mají utajení?“

„Žádné. Hawker už je tady a Verhoven se svou skupinou dorazí zcela otevřeně.“

„A pověření?“

Moore zavrtěl hlavou. „Nikdo z nich neví to, co víš ty,“ ujistil ji. „Ani oni, ani civilisti. Vědí o kamenech a o troskách města, které hledáš. Vědí všechno, co je na první pohled zřejmé. Ale kromě toho absolutně nic.“

První překážka na sebe nedala dlouho čekat; v podobné situaci se ocitne každý velitel konkrétní expedice a nezbývá mu než se s ní v rámci možností vypořádat. Zdánlivě měli v plánu vydat se do deštného pralesa po stopách Zabijáka Martina s cílem učinit převratný objev: potvrdit existenci potomků Mayů, kteří údajně žili uprostřed Amazonie tisíce kilometrů od pozůstatků mayské civilizace. S tím rozdílem, že v tom bylo ještě něco jiného, poslání, o němž nebude nikdo kromě Danielle nic vědět a jež mělo archeologické pátrání zamaskovat.

„A co když nastanou potíže?“ zeptala se.

„Za žádných okolností nesmíš kontaktovat brazilské úřady,“ sdělil jí Moore bez okolků. „V případě únosu, nátlaku nebo jiných problémů, které tě zaženou do slepé uličky, má ztráta celého týmu přednost před vyzrazením skutečného důvodu expedice.“ Tak nepochybně zněl výslovný Gibbsův příkaz. Moore jej doplnil vysvětlivkou: „Jestliže se něco semele, dělej, co umíš. Ale když nebudeš mít na vybranou, zapomeň na ostatní a práskni do bot.“

Vyslechla příkazy, jaké očekávala od chvíle, kdy jim Gibbs začal dohazovat civilisty. Nepochybovala o tom, že Moore sdílí její nesouhlas s pokyny, nicméně ani jeden z nich neměl právo je zpochybňovat. Jejich úkol byl jasný.

Jako by vycítil, že váhá, řekl: „Snad ti nemusím připomínat, jak je to důležité.“

„Důležité podle Gibbse,“ opravila ho. „Pokud se ovšem neplete.“

„Neplete se,“ odpověděl Moore bez zaváhání. „Ať tak či onak, v tomhle se nemýlí. Zatím se od tebe vyžadovala naprostá poslušnost a důvěra, ale protože jsi převzala velení… Výsledky zkoušek těch Martinových krystalů byly jednoznačné. Potvrdily přítomnost tritia sekvestrovaného do krystalické mřížky křemene.“

Tritium je radioaktivní vedlejší produkt, který vzniká výhradně při určité jaderné reakci, zopakovala si Danielle v duchu. Jeho přítomnost může znamenat jediné.

Moore pokračoval v objasňování. „Někdy v minulosti se ty krystaly nachomýtly k nízkoenergetické nukleární reakci. Téměř jistě šlo o studenou fúzi.“

„A zdroj té reakce?“ zeptala se. „Víme o něm něco aspoň v náznacích?“

Moore zamžoural do dálky, modré oči projasněné září zapadajícího slunce. „Jsem přesvědčený, že to, co hledáme, je někde v džungli,“ prohlásil konečně. „Neumím to vysvětlit, ale vím s jistotou, že to existuje. A jestliže se nám… jestliže se ti to podaří najít, budeme mít možnost doslova změnit svět.“

( 2 )

Zrezivělý hangár stál na konci zřídka používaného letiště na dohled od horského městečka Marejo. Po obvodu se nekontrolovatelně rozrůstalo býlí a ve střeše hnízdili holubi, kteří budově dodávali vzezření opuštěné ruiny, ale samotná stavba a betonová rozjezdová dráha dosud měly své stálé uživatele.

Jedním z nich byl tmavovlasý čtyřicetiletý Američan, vlastník a pilot zvetšelého olivově šedého vrtulníku typu Bell UH-1 obecně přezdívaného Huey dopravního prostředku, který momentálně sklízel od svého majitele jak obdiv, tak posměch.

Po třech hodinách práce v nesnesitelně dusném hangáru začal mít pilot obavy o Hueyeho letuschopnost. Po pravdě žasl, že vysloužilá helikoptéra ještě vůbec šlape. Těkal pohledem od jedné části letadla ke druhé a uvažoval, co všechno dokáže zazáplatovat a pospravovat, aby rachotina létala. Při té myšlence se trpce usmál. Však to brzo zjistí.

Právě se chystal uklidit krabici s nářadím, když otevřenými vraty hangáru zachytil zvuk blížícího se auta s dokonale seřízeným a drahým motorem, jaký v městečku typu Mareja působil přinejmenším kuriózně.

Pilot nicméně uvítal jakoukoli záminku dostat se na čerstvý vzduch. Zamířil ke vstupu a přitom si otíral mastné ruce do potrhaného hadru. Po ploše přijížděl zaprášený Land Rover a na nerovné příjezdové komunikaci mírně zpomalil. Vsadil by se o cokoli, že návštěva je pokračováním telefonátu, který obdržel předešlý večer; předloženou nabídku bez zaváhání odmítl.

Takže si přijeli popovídat osobně. Zřejmě jim na tom hodně záleží.

Černý SUV se stočil stranou a zastavil na okraji asfaltové dráhy. Otevřely se dveře. K jeho úžasu z vozu vystoupila přitažlivá a vkusně oblečená žena. Rázně zabouchla dveře – o něco prudčeji, než bylo třeba – a vykročila k hangáru. Oči jí zakrývaly tmavé brýle s kostěnými obroučkami a její pohyby prozrazovaly odhodlání ke konfrontaci. Jako tygřice přichystaná k boji.

Zatímco přicházela blíž, zhodnotil své poněkud nevábné vzezření: všude mazivo, olej, pot a na tváři tři dny staré strniště. „Skvělý,“ zahučel polohlasně a vrátil se dovnitř, aby si aspoň opláchl obličej.

Skláněl se nad umyvadlem, když uslyšel klapot bot na betonové podlaze.

„Com licença,“ řekla portugalsky. „Promiňte, hledám pilota jménem Hawker. Bylo mi řečeno, že ho tady najdu.“

Zatáhl kohoutek, osušil si obličej ručníkem a zadíval se do poloslepého zrcadla. Lajdácká hygiena skoro nic nezměnila. Otočil se. „Mluvíte portugalsky,“ podotkl.

„A vy anglicky,“ odpověděla. „Přesněji anglicky s americkým přízvukem. Vy jste Hawker.“ Natáhla ruku. „Já jsem Danielle Laidlawová a pracuju pro NVI, Národní výzkumný institut ve Spojených státech.“

Ostražitě jí podal ruku. „NVI?“

„Jsme státní výzkumný ústav,“ doplnila. „Věnujeme se především špičkové technologii ve spolupráci s univerzitami a korporacemi. Ale proto jsem za vámi nepřijela.“

O téhle organizaci už leccos slyšel. A byť šlo o poměrně nespolehlivé zdroje, nepochyboval o tom, že se institut věnuje i jiným věcem, než jaké žena jmenovala ve svém úvodním proslovu. „Vaši lidé jsou neodbytní. To se musí nechat,“ poznamenal.

„To by vám mělo lichotit,“ řekla s úsměvem.

„Lichotka není ten správný výraz,“ namítl, ale přesto jí úsměv oplatil. „Vašeho kolegu jsem po telefonu odbyl. Očividně se vám to nedoneslo.“

Sundala si brýle. „Naopak, doneslo. Ale z toho, co jsem slyšela, je patrné, že jste mému kolegovi ani nedal příležitost, aby vám předložil naši nabídku.“

Hodil ručník do umyvadla. „Měl jsem své důvody.“

„Podívejte,“ řekla. „Skutečnost, že jsem tady, mi nepůsobí pražádné potěšení. Několikahodinové kodrcání po vymlácených silnicích nepovažuju za nejzábavnější náplň odpoledne. Mám za sebou dlouhou cestu, a proto byste mě mohl aspoň vyslechnout. To vám snad nic neudělá, co myslíte?“

Zadíval se na ni. Neohrožená atraktivní ženská, která pracuje pro pochybnou firmu sponzorovanou americkou vládou a která mu chce nabídnout dohodu, jejíž součástí bude bezpochyby jakýsi druh tajné, nezákonné či jinak nebezpečné činnosti. A ptá se, jestli mu to nic neudělá.

Ale vyloženě ji vyhodit nechtěl. „Máte žízeň?“ zeptal se. „Já totiž jo.“

Přikývla a Hawker ji odvedl k boční stěně hangáru, kde stála zašlá chladnička a stůl s kávovou konvicí. Z mrazničky nabral lžíci ledu, který přelil dehtově černou tekutinou. „Chcete kafe, nebo vodu?“

Pochybovačně si změřila poškrábanou sklenici a její nevábný obsah. „Dám si kafe.“

„Máte kuráž,“ poznamenal. Postavil před ni sklenici a sám si nalil vodu. „A za sebou dlouhou cestu,“ dodal a posadil se naproti ní. „Hádám, že jste přijela z Manausu, protože právě tam mě váš kolega lákal. Podle všeho mi chcete nabídnout výnosnou práci. Tak mi o ní něco povězte. Rád si to poslechnu.“

Napila se, aniž hnula brvou. To na něj udělalo dojem; kafe bylo neuvěřitelně silné a hořké.

„NVI financuje expedici do odlehlých oblastí západní Amazonie,“ začala. „Konečný cíl jsme zatím neurčili, ale zcela jistě víme, že se k němu dostaneme jen po řece nebo vzduchem. Sháníme pilota a vrtulník zhruba na dvacet týdnů. Dost možná i na příští sezonu. Dostanete zaplaceno za pilotování, znalost místního terénu a za jakékoli další povinnosti, stanovené na základě oboustranného souhlasu.“

Povytáhl obočí. „Oboustranný souhlas,“ opakoval. „To se mi líbí.“

„Myslela jsem si to.“

„Co povezu?“

„Běžné zásoby a terénní vybavení. Tým z našeho výzkumného oddělení a několik odborných zaměstnanců univerzity.“

Stěží potlačil smích. „To nezní špatně. A co jste vynechala?“

„Nic důležitého.“

„Tak co tady děláte?“

Následovala dokonale nacvičená odmlka. „Nerozumím vám.“

Zcela jistě věděl, že mu rozumí. „Co děláte tady, stovky kilometrů daleko, když jste si mohli najmout někoho z Manausu? Proč jste se za mnou trmácela až sem? A proč mi o půlnoci volal chlápek beze jména?“

Odpověď měla určitě předem připravenou a odříkala ji seriózním tónem, jaký v minulosti slýchal častěji, než bylo zdrávo. „Nechceme vyvolat zbytečný rozruch, a ta představa se místním lidem často nezamlouvá. Hledáme někoho, kdo se nebude na nic vyptávat, a když někdo začne vyzvídat, bude mlčet.“ Pokrčila rameny. „A pokud jde o ten telefonát… Museli jsme se nejprve ujistit, že jste to skutečně vy.“

Součástí půlnočního rozhovoru byla řada otázek, na které Hawker odmítl odpovědět. Jim to zřejmě k ověření totožnosti stačilo.

Podobné telefonáty nebo jinak formulované dotazy byly v uplynulých deseti letech na denním pořádku, zejména během jeho exilu v Africe po odchodu z CIA. Kladli mu je velitelé vzbouřeneckých jednotek, příslušníci cizích vlád a korporací i zmocněnci západních agentur, stejných, jakou byla ta, ze které ho vyloučili. Je-li člověk označen jako hrozba své vlastní zemi, předpokládá se, že přijme nabídky všech možných i nemožných subjektů.

Charakter otázek závisel na tom, kdo se vyptával. Despotové, generálové a vojenští diktátoři se dotazovali přímo. To bylo osvěžující, byť znepokojivé. Agenti rozmanitých západních vlád vyloženě mlžili a zásadně se vyjadřovali v kondicionálu. Jestliže tahle osoba zmizí, vraždění v oblasti by mohlo ustat. Kdyby nám onen muž padl do rukou… Pokud tato strana získá tyto zbraně… pak by se na daný účet mohly odeslat jisté finanční prostředky. Takové nabídky poslouchal léta a z litanií volil a pečlivě vybíral návrhy pokrývající celé západní pobřeží Afriky i některé části Asie.

Umínil si, že odmítne všechny s nesporně škodlivými důsledky – ovšem v místech, kde byla hlavní pohnutkou posedlost, se často nedalo poznat, co je dobré a co špatné. Zbraně plodily zbraně; mrtvého vojenského tyrana nahradili rovnou dva, kteří se mezi sebou řezali do krve. Ropné pole, z něhož tyl diktátor, zajišťovalo práci a obživu lidem, kteří tam dřeli. Kdo rozhodne, jestli je morální či nemorální vyhodit vrty do vzduchu? Nakonec to nedokázal rozsoudit. Opustil Afriku a odjel do Brazílie, připraven zmizet navždy. Ale očividně mu to nebude umožněno.

Hawker se podíval na ženu naproti sobě a uvědomil si, že její nabídka postrádá veškeré podmínky. „Máte potíže.“

„Anonymní výhrůžky a vloupání do hotelu. Pár věcí ukradli, jiné jednoduše zničili. Byly skoro bezcenné, ale poselství je jasné. Někdo si nepřeje, abychom výpravu podnikli.“

„Víte kdo?“

„Je jich spousta,“ odpověděla. „Počínaje radikálními ochránci přírody, kteří si myslí, že chceme džungli zdevastovat, a konče dřevařskými a těžebními společnostmi, které jsou přesvědčené, že jim hodláme zabránit v ničení deštného pralesa.“ Odmlčela se. „Máme však důvod k domněnce, že příčiny útoků jsou hlubší.“

Hawker jejím slovům dokonale rozuměl: v sázce je mnohem víc, než mu prozradí nebo může prozradit, on však potřebuje znát obecné skutečnosti. Zajímalo by ho, co všechno tahle dáma ví. Na tak významnou pozici a předkládání podobných návrhů mu připadá moc mladá. Kdepak. Mladá nebylo to správné slovo. Spíš „nadšená“ nebo „horlivá“. Tak se možná lidé tváří, když upřímně věří tomu, co dělají. Sám už dávno nevěděl, jaké to je.

„Nemám se na nic vyptávat,“ hádal.

„Moc vám stejně říct nemůžu.“

Zkusil to jinak. Přece jen ho napadla jedna otázka, na niž mu odpovědět může. „Co o mně víte?“

„Dost,“ řekla úsečně.

„Dost?“

„Dost na to, aby nám vrtalo hlavou, co člověk s vaší pověstí pohledává v téhle pustině.“

„Ti, kdo mi důvěřovali, za to zaplatili životem.“ Pomyslel si, že pokud tohle neví, tak o něm neví dost. „Přesto mě chcete zaměstnat?“

Zdálo se, že ji to nevyvádí z konceptu. „Stojí o vás lidé, pro které pracuju. Byl jste jediný, kdo z jejich krátkého seznamu vyhovoval. Nejspíš to byl osobní výběr.“

„Čí?“

Znovu se napila kávy. Skleničku přidržela opatrně v ruce, a než ji postavila na stůl, prozkoumala odštěpky na okraji. V první chvíli si myslel, že neodpoví, jenže pak se na něj zase podívala. Podle všeho usoudila, že čekal dostatečně dlouho. „Stuarta Gibbse,“ řekla. „Velitele operací NVI.“

Hawker to jméno neslyšel poprvé. Gibbse neznal, ale hodně o něm slyšel. Když od CIA odcházel, Gibbs tam vykonával velice významnou funkci. Vycházející hvězda s reputací nadutosti a bezohlednosti. A teď řídí NVI, nebo aspoň jeho část. Takovou malou skromnou organizaci…

Při zvažování nabídky mu všechny instinkty velely, ať ji odmítne, ať řekne té horlivé mladé ženské, že se velitel Gibbs i s těmi svými nápady může jít vycpat. Koneckonců je to jediné právo, jaké si vyděděnci jako on mohou dovolit, aniž se jim to jakkoli vymstí. Jeho úvahy však provázela ještě jiná myšlenka, možnost otevřít dveře, o nichž předpokládal, že pro něj zůstanou navždy zavřené. Vnukla mu ji zmínka o Gibbsovi a jeho osobním zájmu na akci.

„Jak dlouho pracujete pro institut?“ zajímal se.

„Sedm let.“

„Takže skoro od začátku,“ podotkl, aby jí dal najevo, že o tom jejich institutu něco málo ví. „A Gibbs?“

„Od prvního dne,“ odpověděla, zjevně popuzena jeho vyptáváním. „Jak jste pravděpodobně uhodl.“

Skutečně to uhodl, což posílilo jeho záměr návrh odmítnout. Ona mu ale nedala příležitost.

Tygřici hra znudila. „Koukněte,“ spustila. „Tohle nikam nevede. Nepřijela jsem vás okrádat o čas. Chceme jen najmout amerického pilota pro expedici, která je v podstatě celá americká. Ale vy očividně raději zůstanete tady.“ Rozhlédla se. „Vlastně proč ne? Kdo by se toho všeho chtěl vzdát?“

Podala mu obchodní vizitku. „Mým problémem je čas. Nemám ho totiž nazbyt. Tady je můj telefon. Jestliže si to rozmyslíte, zavolejte mi zítra do oběda. Když se neozvete do dvanácti hodin, najdu někoho jiného.“

Hawker s nezaujatým pobavením sledoval, jak vstává a otáčí se k odchodu. Vrhl letmý pohled na otřískaného Hueyho. Nehledě na riziko a tajemno bude ten kšeft zatraceně sypat. Víc než by si tady v takové díře, jakou je Marejo, vydělal za rok nebo za dva. Nemluvě o spoustě věcí, které by tak na Hueym mohl vylepšit a vyměnit a které jinak nemá šanci opravit. Účet za servis pošle NVI. Prostá volba, prostý kompromis. Takhle to pokaždé začínalo.

„Jen klid,“ řekl. „Mám zájem. Ale jedna věc vám musí být jasná hned zkraje: nepřijímám šeky.“

Zastavila se a zahleděla se mu do očí. „Kdovíproč jsme si to mysleli.“

Následujících třicet minut se dohadovali na časovém harmonogramu, platbě za přepravu a výdajích na opravu. Byly to pouhé formality a měli je bleskově vyjasněné. Když skončili, Hawker se zvedl a doprovodil ji k čekajícímu Land Roveru.

„Do Manausu dorazím nazítří kvečeru,“ ujistil ji, podržel jí dveře a ona se usadila za volant.

„Platí,“ přisvědčila a zkřivila rty do dokonalého úsměvu. „Na viděnou zítra.“

Hawker zabouchl dveře v okamžiku, kdy zaburácel motor vozu. Zatímco odjížděla, v duchu rekapituloval jejich rozhovor a své rozhodnutí. Cíl téhle expedice určitě není jenom archeologický, ale těžko říct, co jiného v tom vězí. Díky účasti civilistů je nepravděpodobné, že půjde o něco přehnaně výstředního, i když osobní zájem ředitele NVI svědčí o pravém opaku. Ten rozpor Hawkera zneklidňoval a nedalo mu, aby nezapřemítal, odkud hrozí nebezpečí. Byl to nepříjemně povědomý pocit.

Vzdalující se Land Rover provázel pohledem, a když auto odbočilo na hlavní silnici, napadlo ho ještě něco jiného – myšlenka, která jen prolétne hlavou a předstírá, že se rozplynula, ale číhá v temném zákoutí mysli a ustavičně cosi našeptává podvědomí.

Hawker dobře věděl, proč NVI nechce brazilského pilota. Člověk jako on zvyšuje bezpečnost bez ohledu na druh operace, jakou institut hodlá zahájit. Až na to, že tak obrovská organizace má své lidi po celém světě a nepochybně i vlastní piloty. Nejspíš jich najímá desítky, a není nic diskrétnějšího než využít pro daný úkol zasvěcenou osobu. Tak proč její šéf vynakládá tolik úsilí i výdajů na to, aby získal jeho, když by bylo nepoměrně jednodušší a jistější přibrat do týmu svého člověka? Vrtalo mu to hlavou ještě dlouho potom, co Land Rover zmizel v záři zapadajícího slunce. Nakonec usoudil, že na tuhle otázku nemůže existovat příznivá odpověď.

( 3 )

Muž v černé bundě se díval do úzké uličky před sebou, pod nohama prach, písek a dlažební kostky stmelené hmotou, která vypadala jako vyschlé a ztvrdlé bláto. Manaus je z převážné části moderní a díky kaučuku dokonce vzkvétá víc než kdykoli po hospodářském rozmachu, k němuž došlo ve dvacátých letech minulého století. Ale každé město má chudinskou čtvrť a Manaus není výjimkou. V podobně zchátralé části ležela i bezejmenná zaneřáděná ulička, kterou muž konečně našel, a když do ní vstoupil a ubíral se prachem, cítil na sobě pohledy jejích obyvatel.

Jmenoval se Vogel a v tomto beznadějném prostředí měl domluvenou pracovní schůzku. Zamířil ke konci průchodu lemovaného po obou stranách zašlými budovami sténajícími pod tíhou stáří. Zhruba v polovině cesty, kde se ulice nepatrně stáčela doprava, se v rohu pod schůdky přede dveřmi popelily dvě slepice a ve stínu s namáhavým oddychováním odpočíval vyzáblý, horkem zmalátnělý pes. O kus dál seděl pod prudkým odpoledním sluncem na obráceném desetilitrovém kbelíku muž s plstěným kloboukem na hlavě a se zapálenou cigaretou v prstech. Zdálo se, že o Vogelově příchodu ví, ale kromě upřeného pohledu to ničím nedal najevo.

„Vy jste Remo?“ zeptal se Vogel se špatně skrývaným německým přízvukem a přistoupil k muži.

Oslovený vzhlédl; chyběl mu horní řezák. „Přijde na to, kdo jste vy,“ ucedil.

Vogel poznal jeho hlas. Zatím spolu jednali jen po telefonu. „Dobře víte, kdo jsem,“ prohlásil. „Povězte mi, co se stalo.“

Remo vstal, odcvrnkl cigaretový oharek na dláždění a posunul si klobouk do týla. „Udělal jsem, co jste chtěl,“ řekl. „Kapitán tý lodi nějakou dobu nikoho nesveze. I kdyby mu dávali nevímco.“

„Dobrá. Co dál?“

Remo pokrčil rameny. „Nic moc. Sešli se s dalším obchodníkem. Nakoupili pár krámů. Ty dva jsou jako turisti se suvenýry. A včera se ta holka vydala do hor… Sama.“

Vogel to věděl. Agenti NVI neudělají skoro nic, o čem by se on nedověděl předem. „Moore se vrací do Států,“ poznamenal. „A to si nepřejeme. Chceme, abyste tu holku někam uklidili, a on tady musel zůstat.“

Remo si Vogela změřil, jako by mu vypadla z úst nějaká pitomost. „To jsme mohli udělat už včera. Proč jste nám to neřekli? Byla by to hračka.“

O tom Vogel nepochyboval. Bývala by to skvělá příležitost, ale ti, pro které pracoval, se ještě nerozhodli. Zatím dávali přednost sledování před přímou konfrontací. Důvody si nechali pro sebe.

„Včera jsme si to nepřáli,“ vysvětlil. „Dneska ano. Jdete do toho?“ Když Vogel domluvil, sáhl do saka, vyndal obálku s hotovostí a hodil ji Removi, který ji obratně chytil ve vzduchu.

Otevřel ji, odhadl částku a nasadil zklamaný výraz. „Za únos? Za mord? Na to potřebujem víc, než je tady.“

„Pronajme si jinou loď,“ pokračoval Vogel, jako by Removu stížnost neslyšel. „Víme, která to bude i komu patří. Bude si ji chtít prohlédnout stejně jako minule. Při té příležitosti to uděláte. Bude to snadné. Tohle by vám mělo pokrýt výdaje.“

Remo se zaklonil a opřel se o zeď. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Podle mýho to nestačí.“

Kotníky prstů zaklepal na okno a ve dveřích stanuli dva muži, oba mohutnější než Vogel nebo Remo. Jeden si opřel o rameno kulovnici, druhý držel v ruce mačetu a za opaskem měl zastrčenou pistoli.

Vogel se zadíval na Rema, který vytáhl z opasku vlastní černou devítku a natáhl ji, aby byla připravená ke střelbě. Namířil ji do země, ale poselství bylo jasné.

S vychytralým úsměvem položil nohu na dno obráceného kbelíku a naklonil se dopředu. „Hádám, že je čas vyjednávat, ne?“

Vogel si změřil nejprve jednoho vazouna, pak i druhého, a znovu zakotvil pohledem na Removi. I jemu se rozlil tváří úsměv, jako by mu rozpůlil strnulý obličej. „Ne.“

Výstřel z pušky vyrazil kbelík zpod Removy nohy. Muž se zapotácel, chytil rovnováhu a v panice vzhlédl. Všude kolem něj poskakovaly jasně červené tečky, zaměřené na jeho hruď i na trup obou jeho kumpánů. Ten s kulovnicí zapadl zpátky do domu, zato druhý strnul. Ani Remo se neodvažoval pohnout a jen zběsile přejížděl očima prostor za Vogelovými zády ve snaze zahlédnout zdroj laserových bodů.

„Isso bom,“ řekl a zvedl ruce. „V pořádku. V pohodě.“

Domorodci, pomyslel si Vogel. Ta pakáž občas potřebuje odkázat do patřičných mezí. „Výborně,“ přisvědčil konečně. „Těší mě, že jsme všichni zajedno.“

( 4 )

Pro profesora Michaela McCartera začal den studeným zimním ránem v New York City ještě za tmy, před patnácti hodinami. Od té doby překonal dva kontinenty i oceán a svezl se všemi možnými dopravními prostředky, od modrého letištního minivanu společnosti Super Shuttle s nefunkčním topením po zbrusu nový nablýskaný Boeing, v němž cestoval první třídou, usazený v pohodlném křesle. Přestupoval dvakrát, pozřel několik porcí toho, co letecké společnosti eufemisticky nazývají jídlem, a celkem urazil patnáct tisíc kilometrů. Teď, pouhých pár minut před cílem, začal přemítat o tom, zda neudělal obrovskou chybu.

Seděl v zadní části Hawkerova vrtulníku na úzkém pruhu hnědého plátna, které sloužilo jako sedadlo. Nad hlavou mu zlostně ječel motor, zatímco listy vrtulí se prosekávaly vzduchem za zvuků, jež McCarterovi rozechvívaly útroby stejným způsobem jako dunění pětisetwattových basových reproduktorů. Otevřenými dveřmi naproti němu proudil z nákladního prostoru tropický vítr a pod ním se v nečekaných a rychlých záblescích míhaly jakési zelené tvary, pravděpodobně stromy. Uvnitř kabiny všechno rachtalo, klepalo se a vibrovalo svou vlastní, zcela jedinečnou frekvencí, jež měla nepochybně na svědomí vznik zlověstných skulinek, tenkých jako vlas, které spatřil kolem mnoha spojů a nýtů.

„Co tady, prokristapána, dělám?“ zeptal se nahlas.

Vysoký, elegantní Afroameričan s prošedivělými vlasy na spáncích a kovovými obroučkami na nose byl už patnáct let služebně nejstarším profesorem archeologie na prestižní univerzitě v New York City a pomalu mu táhlo na šedesát. Na začátku své kariéry hodně publikoval, ale docela nedávno se stal miláčkem médií, objevil se v několika odborných pořadech veřejné televizní stanice a přednášel na různých konferencích a sympoziích, kde pozornost posluchačů upoutal nejen obsah jeho příspěvků, ale také hluboký, zvučný hlas, jímž je prezentoval.

NVI ho pronásledoval dobrých šest měsíců. Dvakrát jeho nabídky zdvořile odmítl a následné dopisy a e-maily ponechal bez odpovědi. Až pak, ve slabé chvilce, jak ten okamžik sám nazval, přijal hovor od Danielle Laidlawové a ona jej i přes veškerou jeho snahu odolat vábení přesvědčila, že je to příležitost, jakou nesmí propásnout.

Když se teď díval otevřenými dveřmi nákladního prostoru na objekty, které byly na jeho vkus příliš blízko a pohybovaly se podezřele rychle, s jistotou věděl, že šlápl vedle.

Otočil se ke kokpitu a stiskl tlačítko na interkomu. „Neměli bychom letět o něco výš?“ otázal se.

Pilot se obrátil a prohlížel si McCartera přes tmavé sklo brýlí. Jeho odpověď byla znepokojivá. „Pardon, doktore. Když vynechá motor, tyhle věcičky jdou dolů stejně rychle jako kámen. Jen jsem se chtěl preventivně dostat o něco blíž k zemi, pokud vám to nevadí.“

Samozřejmě to byla lež. Vrtulníky mají zcela typický styl klouzavého letu, zvaného autorotace, při němž je výška navíc výhodou. Ale nic nepotěší piloty tolik – kromě vzájemného líčení neuvěřitelných historek – jako balamucení lidí, kteří nemají o létání ani páru.

McCarter se rozhlédl. „A co když mi to vadí?“

Tentokrát se Hawker pouze zasmál a vrtulník dál svištěl těsně nad korunami stromů.

McCarter se opřel a zahájil prohlídku kabiny. Zkoumal interiér, zrakem navazoval kontakt s osobami, které letěly s ním, a díval se všude, jen ne ven otevřenými dveřmi. Doprovázeli ho další tři cestující. První dva, Marka Polaskiho, komunikačního technika, a Williama Deverse, lingvistu hovořícího několika domorodými jazyky, vyslal NVI. Třetím byla studentka Susan Briggsová, již na děkanovo naléhání vzal McCarter na expedici s sebou. Teprve jednadvacetiletá dívka měla před sebou magisterské studium archeologie. McCarter ji vyučoval dva předměty a shledal, že je vynikající studentka, i když malinko introvertní. Měla tak trochu chlapecký vzhled, líčila se jen nepatrně nebo vůbec a před elegantnějším oblečením upřednostňovala džínsy a trička. Pokud promluvila, vkradl se jí do hlasu nervózní tón a vzdor své inteligenci zhusta používala superlativy a další výrazy, které pro ni a ostatní mladé lidi znamenaly něco docela jiného než pro McCartera.

O jejím osobním životě toho moc nevěděl, snad jen to, že ji vychovávají bohatí zaneprázdnění rodiče, kteří jsou blízkými přáteli děkana, a pokud se jim dcera nevrátí z výletu ve stejném stavu, v jakém odjížděla, McCarter si to pravděpodobně vypije. V letadle mu vysvětlovala, že rodiče chtěli, aby strávila jaro v Evropě, a sice nejprve v Paříži. Nešlo jim do hlavy, proč se místo toho vypravila na tuhle bláznivou cestu. Jako obvykle jí to dovolili, ale matka si na rozloučenou neodpustila poslední pasivně-agresivní rýpnutí: letenku do Paříže prý nezruší pro případ, že se Susan dostane do džungle a zjistí, že to není nic pro ni. Jinými slovy usoudili, že nevydrží ani týden.

Aspoň prozatím Susan zářila jako sluníčko. Seděla hned vedle otevřených dveří a sledovala terén, který jim letěl vstříc.

McCarter jí poklepal na rameno. „Vidím, že si to opravdu užíváte.“

Vykulila na něj velké nevinné oči. „Vy snad ne?“

Zavrtěl hlavou.

„Možná byste se měl pořádně podívat ven.“ Mávla na něj, aby se naklonil blíž.

Po Susanině návrhu se k nim otočil muž, který seděl napravo vedle ní. Byl to Mark Polaski, zhruba padesátiletý chlapík. Na tvářích měl patrné strniště už od samého rána a tmavé vlasy mu začínaly řídnout na místech, která jsou u pánů typicky postižena jako první. Vrhl pohled ze dveří a pak mrkl na McCartera. „Být vámi, nedělám to,“ řekl.

„Vidíte?“ prohodil McCarter vítězně ke své studentce. „Nejsem jediný, komu se to nezamlouvá.“ Obrátil se k Polaskimu. „Nemyslíte, že bychom měli letět o něco výš?“

Oslovený přitakal. „Nebo jet autobusem jako všichni normální lidi.“

Susan i profesor se rozesmáli a William Devers naproti se přidal. Přestože mu bylo teprve pětatřicet, v odborných kruzích měl slušnou reputaci a dával to patřičně najevo. McCarterův otec označoval podobné typy lidí jako hlučné, namyšlené tlachaly. Devers tvrdil, že je expert na domorodé jazyky Střední a Jižní Ameriky, a jak všechny okázale informoval, umí také rusky, francouzsky, německy, španělsky i latinsky a napsal dvě publikace na téma „jazykových mutací“, jak řečený předmět důležitě nazval. McCarter se ho schválně nezeptal, oč přesně jde.

Devers se naklonil blíž. „To je pro NVI typický,“ snažil se překřičet burácející motor. „Neděláme to co normální lidi. Musíme se předvést – zvlášť v cizině.“ Prohlédl si kabinu. „Abych byl upřímný, ve srovnání s tím, v čem jsem se vezl naposledy, je tahle helikoptéra vyložený vrak. Tamto byl zbrusu nový Sikorski či co, s koženými sedadly, klimatizací a plným příručním barem.“ Pro větší důraz zakmital obočím nahoru a dolů a upřel pohled přímo na McCartera. „NVI je proslulý tím, že svým zaměstnancům zajišťuje veškerý možný komfort.“ Otočil hlavu k Polaskimu. „Ale to je vám jistě známo.“

Polaski zavrtěl hlavou. „Jsem v terénu poprvé.“

Devers podezřívavě svraštil čelo. „Já myslel, že u nás děláte už pět let.“

„To je pravda,“ přisvědčil Polaski, „ale v oddělení ZZS. My se ven moc často nedostaneme.“

Když se Devers zatvářil vyloženě nedůvěřivě, McCarter a Susan si vyměnili pohled. McCarter se poslušně zeptal: „Co je ZZS?“

„Zkoušení a zavádění systémů,“ odpověděl Devers. Jeho povýšený výraz vystřídala nechuť. „A co vy tady sakra pohledáváte?“

„Zkoušíme nový protokol satelitního přenosu dat.“

„Já to věděl!“ zvolal Devers. „Vy jste z tý zpropadený pátý sekce!“

McCarter se podíval na Susan. Dívka jen pokrčila rameny. „Co je pátá sekce?“ otázal se.

„Poslední stránka manifestu logistiky,“ pospíšil si Devers. „A pracoviště, kam odkládáme nevyzkoušené prototypy, když s nimi chceme otrávit účastníky jiných projektů. Údajně se tak snižují náklady na výzkum, ale zpravidla to akorát zvorá nějakou důležitou operaci.“

„Tak horké to není,“ odporoval Polaski.

„Mám s tím vlastní zkušenosti,“ pokračoval Devers. „Celé loňské léto jsem strávil na Sibiři. Motali jsme se kolem ropovodu. Místo starých dobrých teréňáků s náhonem na všechny čtyři nám přidělili vynález oficiálně nazvaný ‚účelové povrchové vozidlo‘.“ Otočil se k McCarterovi. „To je typ vznášedla, které by mělo nahradit klasické čtyřkolky v místech, kde je ničemný terén nebo žádné komunikace. Jako na Sibiři vprostřed léta po rozmrznutí permafrostu.“

„Permafrost nerozmrzá,“ ozval se Polaski. „Proto se mu říká permafrost.“

„No tak v našem případě něco rozhodně rozmrzlo,“ opáčil Devers. „A ať to bylo cokoli, měli jsme po tom jezdit. Jenže ten krám byl samá porucha a věčně končil čumákem v bahně. Za tři měsíce jsme se devětkrát obrátili na střechu, modlili se, abysme neklesali níž, a čekali, až nás přijede vyprostit náklaďák z éry Nikity Chruščova. Ujišťuju vás, že na Rusy to udělalo obrovský dojem. Vozítko překřtili na ‚samochod‘, patrně proto že si chodilo, jak samo chtělo.“

Polaski si poškrábal plešatějící temeno. „O té akci jsem slyšel. Nedopadlo to přesně tak, jak mělo.“

„To mi povídejte. Doufejme, že ten váš satelitní protokol má nějakou pojistku.“

„Běžné krátké vlny,“ odpověděl Polaski.

Devers se uklidnil. „To už je lepší. S obyčejnou vysílačkou umím zacházet i já. Vy dva taky?“ oslovil McCartera a Susan.

McCarter přikývl a Susan pyšně prohlásila: „Já jsem si ve čtrnácti sestrojila radioamatérskou vysílačku.“

Devers se zašklebil. „To muselo klukům imponovat.“

Susan na okamžik strnula, ale pak odpověděla: „Taky že jo. Těm v Austrálii určitě.“

Všichni se rozesmáli a Devers se zase soustředil na Polaskiho. „Nevykládejte si to špatně, ale koho jste naštval, že vám přidělili tenhle úkol? Nechce se mi věřit, že by někdo stál o testování satelitu uprostřed džungle.“

„Přihlásil jsem se dobrovolně,“ odvětil hrdě. „Moje nejmladší dcera odjela na podzim na akademii a vynutila si, abych jí slíbil, že si trochu zpestřím život.“

„Tomuhle říkáte zpestřit si život?“ Devers se obrátil na McCartera. „A co vy, profesore, je díky tomuhle výletu váš život pestřejší?“

McCarter neodpověděl a vůčihledně zvážněl. Vrtulník se ostře stáčel vpravo a jeho tlačila odstředivá síla směrem k otevřeným dveřím. Oběma rukama sevřel opěradla sedadla v obavách, že by bezpečnostní pás mohl každou chvíli povolit a on vypadne ven. „Tohle je jenom dočasné nepohodlí,“ vypravil ze sebe konečně. „Věřím, že až se dostaneme do terénu, užijeme si to mnohem víc.“

„Jasně,“ přikývl Devers. „Procházka pralesem v osmatřicetistupňovým vedru a při stoprocentní vlhkosti. Tomu říkám ta pravá zábava.“

Devers se opřel v sedadle a zasmál se vlastní poznámce.

„Nedejte na něj,“ řekl McCarter. „Pravděpodobně to nebude víc jak pětatřicet. Šesta– sedmatřicet maximálně.“

Skupinku zachvátila další vlna smíchu, zatímco McCarter myslel na své vlastní důvody k účasti na expedici. Na okamžik mu hrudí projel osten smutku, ale vzápětí začal vrtulník zpomalovat a koruny stromů vystřídaly udržované trávníky a úpravné botanické zahrady. Po pomalém odbočení vlevo uviděli hlavní budovu hotelu San Cristo a chvilku nato dosedli na přistávací plochu.

McCarter vystoupil a s chutí si protáhl nohy. Spatřil, jak ze dveří hotelu vychází mladá žena v černých kalhotách a khaki halence bez rukávů a míří k nim.

„Vítejte v Brazílii,“ pozdravila je. „Já jsem Danielle Laidlawová.“

( 5 )

Týž večer svolala Danielle celý tým na večeři pořádanou v soukromé hotelové jídelně. Ovzduší bylo příjemné, jídlo znamenité a přítelíčkování upřímné. Podle jejího názoru se všichni dobře bavili… všichni kromě profesora McCartera.

Danielle sledovala, jak se čím dál víc uzavírá do sebe, a když se ještě před podáváním dezertu zvedl s odůvodněním, že si chce jít brzo lehnout, omluvila se a vyšla z místnosti za ním. Profesor měl namířeno do hlavního hotelového baru.

Sklenička před spaním, pomyslela si. To vůbec není špatný nápad.

Za zvuků tlumené melodické hudby k němu přistoupila právě v okamžiku, kdy barman odspěchal otevřít novou láhev něčeho, co si McCarter objednal.

„Můžu vás pozvat?“ zeptala se Danielle. „Tady je to nestydatě drahé a ani dolar už není to, co býval.“

McCarter se otočil, opřel se o mahagonový pult, a když se na ni zadíval, v očích mu kmitl záblesk. „Za následující dotaz bych se měl stydět,“ řekl s úsměvem, „ale co dělá na tomhle místě taková slušná mladá žena jako vy?“

Danielle se tomu klišé zasmála. Něco podobného by řekl Bogart, a její otec by to označil za vrchol dvornosti. Každopádně to usnadnilo zahájení rozhovoru. „Kdo tvrdí, že jsem slušná?“ kontrovala.

„Zlomyslné jazyky,“ odpověděl.

„Aha,“ broukla a pomyslela si: Kéž by mě znal o něco líp. „S tím musím něco udělat. Chci si dát skleničku na dobrou noc. Někdy je to jediný lék na usnutí. Něco mi říká, že vy jste na tom stejně.“

McCarter vzdychl. „Jen si zvykám na samotu.“

Zvolna přikývla. Institut pochopitelně nechal profesora prověřit a přitom zjistil spoustu skutečností. Nejzásadnější byla krize, jíž procházel uplynulých pět let. Ty jeho manželka trávila střídavě doma a po nemocnicích v urputném boji s rakovinou, které nakonec podlehla. Při osobním rozhovoru cítila Danielle z profesora prázdnotu, jaká po podobné ztrátě obvykle následuje.

Když se o tom dověděl Moore, navrhl, aby našli někoho jiného, jenomže Danielle do jisté míry věděla, čím vším McCarter prochází. Byla přesvědčená, že jakmile se trochu vzpamatuje a zapojí se do života, dá do projektu nesrovnatelně víc než kterýkoli jiný vědec. Domnívala se, že jemu to jen prospěje, nemluvě o přínosu pro institut. A ačkoli McCarter jejich nabídky z počátku odmítal, Danielle přesvědčila Moorea, že musí profesora znovu oslovit a tentokrát získat. A to se podařilo.

„Vím o vaší manželce,“ řekla konečně. „A vím, jak se cítíte, jestliže to pro vás má nějakou cenu.“

„Tak vy to víte,“ opakoval a věnoval jí pohled, který prozrazoval, že to samé už slyšel od tolika lidí, z nichž většina neměla nejmenší ponětí, co prožívá.

„Když mi bylo dvacet, zemřel mi táta,“ vysvětlovala. „Na rakovinu plic. Byl silný kuřák. Zvládl až dvě krabičky za den. Potýkal se s tím půldruhého roku. Matka se s jeho nemocí nedokázala vyrovnat, a tak jsem přerušila studium, abych mohla odjet domů a pomoct, jak to jen půjde.“

McCarterův výraz zjihl. „Omlouvám se. Nechtěl jsem… Byli jste si hodně blízcí?“

Zapeklitá otázka, pomyslela si. Sama si ji položila nesčetněkrát. „Ano i ne. Když jsem byla mladší, celkem jsme si rozuměli. Myslím, že by měl mnohem raději kluky, ale nakonec se musel spokojit jen se mnou. Do svých deseti jsem uměla házet baseballové míčky s falší a odpalovat prudce letící hody. V den mých dvanáctých narozenin jsem s tátou vyměňovala olej v autě. Ale po patnáctém roce už nedokázal nic předstírat. Líčila jsem se a barvila si vlasy… a randila. Od té doby jsme spolu strávili minimum času. To se změnilo až po mém návratu domů, kdy jsem se o něj začala starat.“

McCarter přikývl. „Určitě to ocenil.“

Zavrtěla hlavou. „Ve skutečnosti mi vyčítal, že jsem dopustila, aby mi jeho nemoc zásadně změnila život. Předhazoval mi, že jsem se vzdala stipendia a na rok přerušila studium. Prohlašoval, že jsem ulejvačka. Strašně se kvůli tomu vztekal, zejména proto, že neměl sílu přimět mě k návratu do školy.“

Než domluvila, trpkost onoho dne ji zaplavila v plné síle. Podle jejího otce byl nejhorší ten, kdo se předčasně vzdává. Neúspěch se toleroval, ale dobrovolná kapitulace byla ostuda. Vytýkal jí to do konce svého života.

„Nejspíš jen –“

Položila McCarterovi ruku na paži, aby ho umlčela. „Otec se často hněval neprávem,“ vysvětlovala. „Přesto měl na vztek nárok, i když ho často obracel nesprávným směrem. Jako máme my dva právo truchlit… ale také pohnout se dál.“

McCarter se napil svého drinku. „Jeden psycholog mi poradil, abych se s tím zkusil smířit. Se stárnutím i se smrtí. Abych je přijal, a dokonce vítal. Mně to připadalo poraženecké. Tak jsem mu řekl, že si tyhle rady může strčit za klobouk. Dodnes však cítím určitou bezúčelnost. Vy jste mladá, máte jiné cíle i pohnutky. Ale až vám bude tolik co mně, zjistíte, že všechno v životě v podstatě děláte pro ty, které milujete. Pro svého partnera a své děti. Jenže děti vyrostou, už vás nepotřebují, a když jim nabídnete radu nebo pomoc, jen vás pohladí po hlavě a poplácají po zádech. Partner vám zemřel a vy…“

Zadíval se jí do očí. „A vy můžete dělat cokoli, co chcete. Cokoli. Jenomže to jaksi postrádá jakýkoli smysl. Zničehonic máte strach ze smrti a zároveň si zřetelně uvědomujete vlastní smrtelnost. Ale místo aby vás to postrčilo a přinutilo žít, vysaje vám to veškerou radost ze života, takže vlastně nežijete, jenom přežíváte.“

Danielle přikývla. Vzpomněla si, jak se vrátila do školy a během dvou a půl roku dokončila dvojí magisterské studium, jen aby si dokázala, že není ulejvačka. Fungovala v režimu autopilota a nakládala si tolik úkolů, že neměla čas myslet na ztrátu otce. Po absolvování univerzity se vydala jiným směrem a začala se věnovat povolání, které nemělo s oborem jejího studia vůbec nic společného. „Musíte hledat dál,“ podotkla. „Však už něco najdete. A zatím mi můžete pomoct.“

McCarter se zasmál, ale vzápětí se mu v očích usídlil úžas nad tím, co řekla. „Kolik je vám let?“ zeptal se.

„Jsem starší, než vypadám. A mladší, než se cítím.“

McCarter několikrát přikývl. „To znám.“

Když barman přinesl Danielle objednávku, McCarter pozvedl svou skleničku. „Na výpravu,“ připil. „A na to, ať se pohneme dál a najdeme pravdu.“

Přiťukli si. On se pravdu nikdy nedoví, ale snad najde to, co potřebuje, pomyslela si a dodala: „A na cokoli, na co přitom narazíme.“

McCarter postavil prázdnou skleničku na pult. „Když už na to přišla řeč, co vlastně hledáme?“

Podrobnosti zatím týmu neprozradila. Nepřála si, aby unikly jakékoli informace. „Vy to asi do oficiální schůzky nevydržíte, co?“

„Ne, pokud je jiná možnost.“

Našpulila rty a nechala se obměkčit. „Myslím, že krátký úvod neuškodí.“

Lokla si drinku. „Jak už jsem řekla, objevili jsme důkaz starý dvě tisíciletí. Dokládá v Amazonii existenci organizované kultury, která uměla zacházet s nástroji. Na rozdíl od současných domorodých skupin používal tento kmen kámen jako prostředek a možná i tavil kovy, například zlato. Vynechala jsem jen to, že máme důvodné podezření na větev mayské populace.“

„Mayové v Amazonii?“ Zavrtěl hlavou. „Sotva.“

„Uvědomuju si, že ta myšlenka je v rozporu s názory většiny odborníků. Jistý člověk, se kterým jsem o tom mluvila, ji označil za pošetilou hypotézu. Jenže my máme konkrétní důkaz, podepřený místními legendami, které vás nepochybně budou zajímat ve vztahu k tomu, co hledáme.“

Profesor svraštil čelo. „A sice?“

„Velmi starodávné místo. Prastaré i v porovnání s klasickými mayskými nalezišti. Vy jste se s ním jistě setkal pod názvem Citadela nebo Tulán-Zuiva.“

McCarter vykulil oči. Tulán-Zuiva je výraz z mayské mytologie pro mystické místo zrození Mayů a jejich obdobu Rajské zahrady, bájné město, kdysi obývané různými mayskými kmeny předtím, než se každý vydal svou vlastní cestou.

„No teda,“ uklouzlo mu ohromeně. „Míříte vysoko.“

„Ze zásady.“ Jistě, ten úkol je víc než náročný. A tohle je jen jeho součást.

„Který z těch vašich důkazů naznačuje, že Tulán-Zuiva opravdu existuje, a zrovna tam, kam máme namířeno?“

„Získali jsme několik artefaktů, ne sice přesvědčivých, ale podnětných. Máme za to, že ukazují na druh mayského písma s vývojově mnohem staršími hieroglyfy, než jaké byly nalezeny na klasických místech ve Střední Americe. Měla by to být starší kultura s jednoznačnou charakteristikou, a my máme v úmyslu ji objevit.“

Neušlo jí, že během výkladu se McCarter bezděčně naklonil blíž. Očividně v něm vzbudila zájem.

„Ráda bych prozradila podrobnosti, ale nechci vám pokazit překvapení.“

Zamračeně se odtáhl. „Nedá se nic dělat,“ řekl, jako by se obtížně rozhodoval. „Nebudu vyzvídat, i když bych ukrutně rád.“

„Dokonalý džentlmen,“ pochválila ho Danielle. „Jak mi bylo řečeno.“

„Připouštím, že je to zajímavé, přinejmenším pro někoho jako já. Ale proč to tolik zajímá vás? Myslel jsem, že NVI je nějaká kolosální laboratoř, ústav spolupracující se všemi subjekty na špici výzkumu.“

Danielle přikývla. „To taky jsme. Zabýváme se především průmyslovým designem a technologickým výzkumem. Ale zároveň poskytujeme dotace i jiným vědním oborům a věnujeme se propagaci; děláme práci, na níž se podílejí všechny naše spolupracující korporace.“ Slova jí plynula z úst nenuceně a snadno a zněla zcela důvěryhodně. Pronesla je už v mnoha podobách, při mnoha příležitostech a na nejrůznějších místech. McCarter ani nikdo z ostatních se nedoví, odkud a pro jaký účel byly akce financovány.

„Takže se v zásadě jedná o styk s veřejností?“ zeptal se McCarter. „A nejspíš skončíme s logem Nike na batozích a s fanglí Budweiseru, vlající nad táborem.“

„Tak zlé to snad nebude,“ ujistila ho. „Ale k pár rozhovorům pro BBC se klidně můžete převléknout za obří cheeseburger.“

Zasmál se.

„Ale vážně. Nikdo nám nedrží nůž pod krkem. Stačí, když se budete snažit ze všech sil. Něco v tom smyslu vám sdělím zítra. Bude jen na vás, jestli do toho půjdete s námi.“

Poté co McCarter slíbil, že nebude dlouho ponocovat, Danielle se s ním rozloučila a zamířila k výtahům.

Profesor ji provázel pohledem a musel uznat, že mu vlila do žil optimismus, tedy vlastnost, již sebekriticky vzato v posledních letech postrádal. Otočil se k barpultu, uchopil skleničku, naklonil ji k sobě a sledoval, jak se zbytky ledu nakupují v nejnižším bodu. Skoro s jistotou věděl, že tahle šílená teorie NVI skončí kolosálním krachem. Ale i tak bude neskutečně zábavné to dokazovat.

Po rozloučení s McCarterem odešla Danielle do svého pokoje, kde ji přivítalo blikání kontrolky na telefonu, oznamující příchozí zprávu. Zjistila, že jí volal muž jménem Medina, další z nevyčerpatelné zásoby kontaktů Arnolda Moorea. Medina byl kapitánem nevelkého říčního člunu a Moore se s ním chtěl ještě před odletem do Washingtonu sejít a potvrdit pronájem jeho lodi. Jenomže Medinu něco zdrželo a Moore už ke schůzce neměl příležitost.

Danielle vytočila uložené číslo a hned po prvním zazvonění se ozval mužský hlas: „Dobrý večer, u telefonu Medina.“

„Seňore Medino, tady Danielle Laidlawová. Spolupracovnice doktora Moorea.“

„Těší mě,“ řekl Medina. Jeho angličtina měla silný přízvuk. „Měl jsem se vám ozvat. Tak seňor Moore odjel do Spojených států?“

„Ano,“ přitakala. „Teď se budete domlouvat se mnou.“

„Žádný problém. Seňor Moore si chtěl před odjezdem prohlédnout moji loď. Vy ji taky chcete vidět?“

„Ano. Kdy by byla prohlídka nejvhodnější?“

„Dneska v noci,“ odpověděl.

Danielle se málem rozesmála; byla skoro půlnoc. „Dneska v noci ne,“ ohradila se. „Co třeba zítra kolem poledne?“

„To není dobré,“ řekl Medina. „Vyjíždíme velmi brzo. Radši dneska.“

Danielle se ani za mák nechtělo jet v noci do přístavu. Dnes už toho měla plné zuby. Dřív než mohla odpovědět, Medina přišel s dalším návrhem. „Nebo se na ni podíváte za tři dny, až se vrátíme.“

To nepřipadalo v úvahu. Jestliže loď nebude vyhovovat, musí najít jinou, a to by mohlo znamenat nežádoucí zdržení. „V tom případě si ji prohlédnu dneska v noci.“

„Fajn,“ souhlasil. „Dobře. Kotvíme v západní části přístavu ve staré části za Puerta Flutante. Nejsou tam žádná čísla, ale my jsme nejblíž k dezenove, k molu číslo devatenáct. Sejdeme se tam a já vás odvedu k lodi.“

„Budu tam za pětačtyřicet minut,“ oznámila. „Není to pozdě?“

„V pořádku,“ potvrdil. „To budeme ještě vykládat. Počkám na vás.“

„Takže za pětačtyřicet minut,“ opakovala. „Zatím na shledanou.“

„Buena. Ciao,“ rozloučil se.

Ve sluchátku se ozval oznamovací tón.

„Ciao,“ zabručela Danielle. Vidina nočního výletu ji pranic netěšila.

Přistoupila k balkonu a zadívala se na město. Noční Manaus byl v záři světel úchvatný. Ale nebezpečí trvalo, skryté kdesi v nejtemnějších stínech. Při jízdě do přístavu se stane snadným terčem. Napadlo ji, že zavolá Medinovi a prohlídku zruší, ale Gibbs by se to rychle dověděl, a navíc by tím poskytla další zbraň svým protivníkům.

Nic naplat, musí se tam vypravit. Jenže předvést se a být lehkomyslná jsou dvě různé věci. Nepojede sama. Normálně by volba padla na Verhovena a jeho muže, ale ti jsou ubytovaní na severu města, poblíž přistávací plochy, na niž dosedlo jejich soukromé letadlo, a nedorazili by sem včas. Kromě toho je viděla jen jednou a dosud k nim nezískala patřičnou důvěru. A pak si vzpomněla ještě na někoho.

Vyndala mobilní telefon a naťukala číslo. Ozval se americký přízvuk.

„Hawkere, tady je Danielle. Za jak dlouho můžete být v hotelu?“

„Za deset minut,“ odpověděl. „Proč? Stalo se něco?“

„Zatím ne. Počkám na vás ve vstupní hale.“

Zavěsila, znovu se zadívala na zářící město a vrátila se do pokoje. Převlékla se do tmavých kalhot a černého svetru a odemkla trezor ve skříni. Zpod několika složených dokumentů vytáhla revolver značky Smith & Wesson. Ze zvyku otevřela komoru, aby se ujistila, že je nabitý, znovu ji zavřela a zbraň vsunula do pouzdra upevněného na pravém kotníku. Jestliže nastanou potíže, jejich původce záhy zjistí, s jak slušnou dívkou má co do činění.

( 6 )

Hawker se dostavil do haly celý v černém, stejně jako byla Danielle. „Usoudil jsem, že to nejspíš bude formální,“ zažertoval.

Danielle si ho letmo prohlédla a pak honem kývla na obsluhu parkoviště, aby snad nedala najevo, že si Hawkerovy proměny cení. Každopádně vypadal nesrovnatelně líp než v dusném hangáru v Mareju.

Společně se vydali na cestu a Danielle přitom přemýšlela o nadcházejícím setkání. Kamarád kamaráda jisté osoby, která mi dluží laskavost. Tak jí Moore popsal Medinu. Při té vzpomínce se usmála. Nepamatovala si, že by na jejich společných misích existovalo třeba jediné místo, kde Moore neměl kamaráda kamaráda jisté osoby, která mu dlužila laskavost.

„Znáte dobře zdejší přístav?“ zeptala se Hawkera.

„Tam máme namířeno?“

„Mám se tam sejít s kapitánem lodi, kterou si chci prohlédnout.“

„A očekáváte potíže?“ Bylo to spíš konstatování než dotaz.

„Jen jsem opatrná. Loď kotví u jednoho z nejmenších můstků někde ve staré části doků, ale s kapitánem se mám setkat u mola devatenáct a pak jet za ním.“

Hawker chvíli mlčel. „Devatenáctka je obrovské obchodní molo v západním úseku přístavu. Je to nákladní oblast, prostorná a otevřená, ale dál už je to horší. Úzké průchody a slepé uličky. Spousta nízkých budov. Kotví tam většinou místní, zpravidla rybáři a pár převozních člunů s pravidelným jízdním řádem. Jestli je ten chlap zdejší, nemůže být jinde.“

Zhruba tohle Danielle očekávala.

Jízda z hotelu do přístavu jim trvala dvacet minut a dalších pět hledali cestu k molu číslo devatenáct. Přesto byli na místě o deset minut dřív, než Danielle slíbila po telefonu. Zaparkovala u zdi rozlehlého skladiště ubíhajícího podél nábřeží.

V tuhle noční hodinu tam vládl relativní klid. Několik můstků odtud vykládal tanker s liberijskou vlajkou nezralé ovoce a opodál se na vodě pohupovala nákladní loď s modrým trupem. Měla vypnuté motory, ale vypouštěla páru, a na palubě se vršily pestrobarevné kontejnery, zatímco posádka trpělivě čekala na příjezd člena říční správy.

Hawker si prohlížel prázdnou přístavní hráz. „Neberte si to osobně, ale to jste si nemohla s tím kapitánem domluvit rande přes den?“

„Patří to k nenápadnému chování.“

Uplynulo několik minut, aniž se Medina objevil. Hawker natočil zpětné zrcátko na své straně tak, aby viděl dozadu, a pak mírně sklopil sedadlo.

Zdál se klidný, jako by si chtěl na chvilku zdřímnout. Danielle si pohrávala s propisovačkou a neustále cvakala uzávěrem. Něco se jí nezdálo. „Máte zbraň?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl tiše. „Ale vy ano.“

„Jste všímavý.“

Tlumeně se zasmál. „Buď potřebujete menší pistoli, nebo nohavice do zvonu.“

Usmála se do tmy, napůl namíchnutá, napůl pobavená. „Já toho chlapa vůbec neznám. Dohodil mi ho můj bývalý spolupracovník. Zatím nevím, co si o něm mám myslet.“

Hawker přikývl. Oba zmlkli a pozorně zkoumali okolí ve snaze zpozorovat Medinu nebo jakýkoli náznak nebezpečí. Několik minut nato se v dálce objevila čelní světla a blížila se k nim po širokém prostranství lemujícím vodu.

Hawker se napřímil.

Když se sedan přiblížil, zpomalil a zastavil pod pouličním osvětlením asi třicet metrů od Roveru. Z auta vystoupil muž, zamžoural jejich směrem a pak zamával. Protože nezareagovali dost pohotově, sáhl dovnitř okénkem na straně řidiče, zablikal reflektory a několikrát dlouze stiskl klakson.

„Tolik pokud jde o nenápadnost,“ poznamenal Hawker.

Danielle se usmála a opětovala světelný signál. Když muž došel až k nim, stáhla okénko.

„Seňora Laidlawová?“ zeptal se muž. „Já jsem Medina, k vašim službám.“

Danielle se představila a pak ukázala na Hawkera. „To je náš odborník na přepravu. Prohlédne si loď.“

Medinu to nijak nezaskočilo. „Isso bom,“ řekl. „V pořádku.“ Mávl rukou k sedanu. „Pojeďte se mnou. Odvezu vás tam.“

„Stačí, když nám ukážete cestu,“ namítla Danielle. „Pojedeme za vámi.“

„Dobře,“ přikývl. „Jak chcete. Ale držte se blízko. Je tam hodně ulic, ale málo značek, víte? Můžete snadno zabloudit.“

Danielle ho ujistila, že pojede hned za ním, a Medina vykročil zpátky k sedanu.

„Odkdy je ze mě odborník na přepravu?“ zeptal se Hawker.

„Odteďka. Právě vás povýšili. Doufám, že o lodích něco víte.“

„Jezdí po vodě, ne?“

Zasmála se a nastartovala motor. Hawker zatím pozoroval Medinu.

Když muž nastupoval do auta, Hawker svraštil obočí. „Není sám.“

Danielle si sedan také prohlížela, ale zabarvenými okny dovnitř nebylo vidět. „Víte to jistě?“

„Než otevřel dveře, vrhl pohled na zadní sedadlo. Na zlomek vteřiny si s někým vyměnil pohled.“

Rozsvítily se čelní reflektory Medinova auta, které se dalo do pohybu, opsalo široký oblouk, projelo kolem Roveru a vydalo se směrem, jímž přijelo.

„Myslíte, že to věstí problémy?“ zeptala se.

„Každopádně to není dobré. Ale ani vy jste nepřijela sama. Možná z vás má strach.“

Sundala nohu z brzdy. „Nebyl by první.“

Hawker na ni vrhl letmý pohled. „A vsadím se, že ani poslední.“

Danielle jela v Medinových stopách bludištěm úzkých ulic a za několik minut minuli Puerta Flutante, plovoucí mola, která tu v roce 1902 postavili Britové. Tvořila je ohromující soustava přístavišť a můstků, jež stoupaly a klesaly s hladinou řeky. Z Daniellina úhlu pohledu se mola zdála nízko, skoro na nejnižší úrovni, nepochybně důsledkem teď už zhruba o měsíc opožděného období dešťů.

O něco dál se ocitli v nejstarší části přístavu, s můstky často jen z několika prken, která držela u sebe pouze silou vůle. Ze všech stran je obklopovaly nevelké lodě jako včelí dělnice svou královnu. Rozmanitých plavidel se tu kupilo takové množství, že místy kotvila až ve čtyřstupu a úvazová lana těch nejvzdálenějších ani nedosáhla k můstku a byla připoutána k jiným říčním člunům. Danielle si uměla představit ranní tlačenici, shon a zmatek nejrušnějších denních hodin, jimž se ona a její tým naštěstí vyhnou.

Medina odbočil doprava, pryč od přeplněného nábřeží, a pustil se po nerovné výmolovité cestě vedoucí do vnitrozemí. Přibližně po kilometru zastavil před černými ocelovými vraty a čekal, až se křídla vedená po dvou kolejnicích začnou pomalu odsouvat. Jen co se dostatečně rozestoupila, Medina jimi projel.

Danielle se přiblížila až k vratům a rozhlédla se.

Areál byl plný vozidel a stavebního materiálu. Stohy sudů s naftou soupeřily o prostor s přepravními kontejnery a rozmanitým harampádím. „Tak čilý obchod bych nečekala,“ podotkla Danielle.

Na kraji mola, pod dohledem dvou světlometů, se kolem menší lodi točila skupinka mužů. „Hádám, že to bude ta vaše loď,“ nadhodil Hawker.

„A jestliže ji chceme, musíme vjet dovnitř.“ Stáhla nohu z brzdy a po dvou mírných nadskočeních na kolejnicích se ocitli uvnitř. Ocelová vrata se za nimi zavřela.

Medina, který mezitím vystoupil z auta, jim na dálku naznačil, ať zaparkují vedle otlučeného bílého pickupu. Danielle k němu poslušně zajela. Otočila se k Hawkerovi s nějakou poznámkou, ale vyslovit ji už nestihla.

Hawker bleskově natáhl levou paži a přišpendlil Danielle k opěradlu. Současně zvedl pravačku s těžkou černou pistolí, která se ocitla v úrovni jejího obličeje. Odvrátila se a zavřela oči. V tom kratičkém okamžiku temnoty uslyšela výbuch a na levé tváři ucítila závan horka.

Když znovu otevřela oči, viděla, jak od Roveru odpadl muž s velkou automatickou pistolí v ruce. Chvilku po něm skončil v prachu i jeho plstěný klobouk. Ochrnutá šokem slyšela jakoby z dálky, jak na ni Hawker něco křičí. Sotva znovu vystřelil, hmátla po řadicí páce, nahodila zpátečku a dupla na plyn. Kola se protočila a vzápětí Rover vyrazil dozadu.

„Jeďte!“ křikl Hawker a ještě jednou vystřelil.

S hlavou otočenou přes rameno zamířila rovnou k zavřeným vratům. Postupně přidávala plyn a za ohlušujícího burácení motoru narazila přímo do jejich středu. Těžká brána se otřásla a naklonila se asi o třicet stupňů. Ze zdi, v níž byla zapuštěná, se vytrhly kusy betonu a kolečka na spodní straně vrat vylétla z kolejnic, ale pokroucená ocelová barikáda je na svobodu nepustila.

Danielle se chtěla znovu rozjet, jenže motor zhasl. Zařadila neutrál a otočila klíčem v zapalování. V tu chvíli se zpoza rohu vynořilo velké terénní auto a čelní sklo Roveru zasáhl déšť střel.

Okno se roztříštilo. Danielle i Hawker se přikrčili a instinktivně si zakryli hlavu. Hawker zvedl paži nad přístrojovou desku a naslepo vyslal proti útočníkům osm výstřelů. Uzavřený prostor SUV explozi mnohonásobně zesílil, ale protistřelba ustala, takže Danielle měla dost času na to, aby znovu zařadila a sešlápla plyn.

Vyrazila s Roverem přibližně deset metrů dopředu, dupla na brzdu a prudce zařadila zpátečku. To už Hawker zaujal pevnou pozici a vysílal do tmy další výstřely. Jeden muž klesl na zem, po něm i druhý, a ostatní se kryli.

Rover se opět řítil pozpátku proti vratům a udeřil do nich podruhé. Tentokrát je vyvrátil a ve spršce jisker odhodil na cestu. Když Danielle otočila volantem, předek vozu se smýkl vlevo, směrem, odkud předtím přijeli.

Zařadila a dupla na plyn v okamžiku, kdy z areálu za vyvrácenou bránou zasvištěla další série ran. Střely zasáhly auto, zakously se do karosérie a rozbily postranní okna i zadní sklo. Medinův sedan, teď už s jiným řidičem, se zatím pokoušel je dohnat a odříznout jim cestu.

Hawker si v blížícím se voze vzal na mušku sedadlo řidiče. Poté, co jeho střely zasáhly čelní sklo, sedan se ostře stočil doprava a narazil do trosek zdi, která držela vrata. Jestli byl řidič mrtvý, raněný, anebo jen strhl volant, aby nedostal přímý zásah, to se nejspíš nikdy nedovědí, protože ujížděli nocí jako o závod a výjev jim brzy zmizel z dohledu.

S plynovým pedálem sešlápnutým k podlaze Rover překvapivě pohotově nabíral rychlost a řítil se po trase, po níž jen před několika minutami přijeli. Danielle odbočila za prvním rohem, který uviděla, a vlítla do zatáčky tak energicky, že se vůz povážlivě naklonil a hrozil překocením. Hned se ale srovnal a ujížděl po dlouhé, neznámé komunikaci.

Prosvištěli temným průjezdem, úzkou ulicí vlevo střeženou propojenými budovami a vpravo vysokými betonovými zdmi obrovského skladiště. Ulička nebyla osvětlená, s výjimkou pruhů v místech, kde ji protínaly příčné komunikace. Danielle upírala oči na křižovatky před sebou a čekala, že jim každou chvíli zatarasí cestu nějaké auto. Stejně by nezastavila.

V ústí uličky za jejich zády se objevily reflektory dvou vozů s pronásledovateli. „Jsou za náma!“ zařval Hawker ve snaze překřičet hukot deroucí se do kabiny otvorem po čelním sklu.

Danielle ho slyšela, ale neodpověděla. Týž proud vzduchu, který tak účinně blokoval sluch, jí ztěžoval vidění. Mhouřila oči proti větru, zběsilým mrkáním se zbavovala slz. Zpozorovala návěstí: Ave de Setembro – hlavní silnice vedoucí z přístavu. Strhla volant do ulice. Pneumatiky zaskřípaly a podklouzly. Okamžik nato už ujížděli po otevřené silnici.

Danielle znovu sešlápla plyn až na doraz. Tentokrát však Rover zrychloval jen velmi lopotně, vzápětí se rozeřval motor. Ručička na tachometru dosáhla na stodvacítku a potom zahájila zlověstný propad.

„Palivo nebo vzduch,“ hulákal Hawker.

„Myslím, že vzduch,“ křikla. „Podle toho, že nehoříme.“

„Zatím,“ varoval.

Rover začal pufat jako stará parní lokomotiva, na pár vteřin nabral rychlost, ale hned nato zase trucoval. Danielle ve zpětném zrcátku viděla, jak půldruhého kilometru za nimi obě auta vjíždí na hlavní silnici. Pokoušela se vymáčknout z vozu vyšší rychlost pomocí sytiče, avšak jejich pronásledovatelé kvapem ukrajovali ze vzdálenosti, která je od nich dělila. „Napadá vás něco?“ zeptala se.

„Jeďte do centra,“ radil Hawker. „Musíme se dostat mezi lidi.“

Odbočila na první možnou komunikaci, která je měla přivést do středu Manausu, a po třech blocích zahnula znovu.

Změna směru přinesla dvojí efekt. Za prvé Rover zpomalil, takže motor běžel snáz, a za druhé snížili rychlost pronásledovatelů, kteří museli také zpomalit, aby mohli kopírovat jejich trasu.

V příští minutě vjeli do centra a proplétali se nepříliš hustým provozem.

„Musíme se toho krámu zbavit,“ řekl Hawker.

Danielle pátrala po místě, které by jim posloužilo jako úkryt. Minula dvě postranní ulice a prázdný plácek a nakonec zatočila do úzké uličky přeplněné popelnicemi, kontejnery na odpadky a neuspořádaným stohem dřevěných palet. Když dospěla do poloviny průjezdu, natočila auto napříč, dupla na brzdu a Rover smykem zastavil.

Hawker vyrazil ze dveří ještě dřív, než auto stálo, a křikl na ni, ať udělá to samé.

Danielle vyskočila a oběhla vůz. To už se pronásledovatelé valili uličkou a světla vysoko posazených čelních reflektorů klouzala po okolních zdech jako laserový paprsek. Brzy nato se ale ozval skřípot pneumatik, oznamující, že obě auta zastavila. Kolem Roveru se neprotáhnou. Museli by s ním poodjet a vycouvat, nebo pokračovat po svých. A protože klíče měla Danielle v kapse, první možnost nehrozila. Oběhla roh, aniž se otočila.

„Tudy,“ nasměroval ji Hawker.

Ocitli se na jedné z hlavních tříd, spěchali vozovkou těsně podél obrubníku, mísili se mezi chodce. Byl pátek večer, kdy jsou bary a kavárny plné do posledního místa a po chodnících proudí davy lidí. Jenomže Danielle a Hawker byli oblečeni úplně jinak než návštěvníci klubů v pestrých a lehkých oděvech. A nebylo divu; v Brazílii vrcholilo léto. „Měli bychom někam zapadnout,“ navrhla.

„Já vím,“ odpověděl Hawker. Tempo nezvolnil a neustále jako by po něčem pátral. „Nezastavujte se. Znám tady jeden podnik.“

Prodíral se skupinkami lidí a Danielle se mu držela v patách. Ukázalo se, že ji dovedl k nočnímu klubu uprostřed čtvrti, před nímž stála dlouhá fronta zájemců, kteří čekali na místa. Vstup hlídal vrátný, z každé strany střežen jedním svalnatým vyhazovačem. Hawkera uvítal s úsměvem a jeden z ochrankářů mu podal ruku.

Za okamžik seděli u soukromého stolu na venkovním balkonu v prvním patře. Jednak sem tolik nedoléhala hudba ze sálu a jednak – což bylo v dané situaci nejdůležitější – měli dobrý výhled na hlavní vchod i na přelidněnou ulici pod sebou.

Několik prvních minut sledovala Danielle okolí v očekávání příjezdu aut plných ozbrojených chlapíků, kteří bez rozpaků vezmou přední dveře útokem. Sklonila se a nenápadně se dotkla kotníku, aby se ujistila, že má revolver na dosah ruky, pak nohu schovala pod stůl, z dohledu zvědavých očí.

Hawker dlouze vydechl a zadíval se na ni. „Nechcete mi říct něco víc o té vaší archeologické expedici?“

( 7 )

Danielle jeho otázku přešla mlčením. Rozhlédla se. Klub se ještě nenaplnil, alespoň prozatím. Rozhodně v něm nebylo tak živo jako v ulicích, nicméně hosté se stále přemisťovali a pohybovali, a kdyby odněkud hrozilo nebezpečí, postřehla by jej až v poslední chvíli. „Proč jste mě vzal zrovna sem?“

Hawker pokrčil rameny. „Mám tady přátele.“

Čekala na obšírnější vysvětlení.

„Kdysi jsem majiteli prokázal službu,“ dodal nevrle, jako by to vše objasňovalo.

„Jakou službu?“

„Unesli mu dceru a já ji přivedl zpátky.“

Danielle si v duchu tu situaci představila a usoudila, že takový skutek musel Hawkerovi získat značnou dávku loajality. „A její únosci?“

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Tomu říkám služba.“

„Věřte mi,“ ujistil ji, „bez ohlášení se k nám nikdo nedostane.“

Ještě jednou se zadívala přes zábradlí balkonu. I kdyby jejich pronásledovatelé věděli, kde s Hawkerem jsou, je nepravděpodobné, že by se chtěli prostřílet do nabitého klubu. Zatelefonovala do hotelu a požádala o zvýšení bezpečnosti na soukromém podlaží NVI. Zároveň si umínila, že tam hned ráno přestěhuje Verhovena a jeho muže. Vrhla pohled na Hawkera a uvědomila si, že jí lhal. „Říkal jste, že nemáte zbraň.“

„Správně,“ připustil.

Sáhla pro sklenici s vodou. „Očividně to nebyla pravda.“

Usmál se. „Jste v pořádku?“

„Na jedno ucho neslyším, ale to přežiju.“

Hawker zvážněl. „Někdo na vás ušil boudu. Možná ten váš někdejší kolega?“

Za Arnolda Moorea by dala ruku do ohně. Věděla, že by ji za žádných okolností nezradil. Na něco takového si byli příliš blízcí. „Těžko. Netvrdím, že to byla náhoda, ale tu léčku nenastražil nikdo z našich lidí.“

„Tak co to podle vás bylo?“

„Podvod, snad pokus o únos. Američanka s důležitými styky zmizí a únosci za ni žádají výkupné. Jako v případě vašeho přítele, o kterém jste před chvílí mluvil. V téhle zemi se to stává častěji, než si myslíte.“

„Já o téhle zemi vím všechno,“ ohradil se. „A máte pravdu, mohlo to být cokoli. Jenomže nebylo. Souviselo to s tou vaší expedicí.“

O tenhle rozhovor nestála. Ale jestliže k němu má někdy dojít, ať si to odbyde co nejdřív. „Proč si to myslíte?“ zeptala se.

Hawker zaváhal, jako by ho její přímočarost překvapila. „Mám jisté kontakty,“ začal. „A leccos jsem si nechal ověřit. Vím, jakou máte odpovědnost, a znám pověst, která vás provází. Procestovala jste celý svět, jenže to bylo předtím, než jste se stala regionální ředitelkou.“

Poslední slova mezi nimi chvíli visela ve vzduchu. Daniellino povýšení vyplynulo z téhle akce zcela nečekaně, ale technicky vzato byla pořád Mooreovou podřízenou. Postup ji čekal jen v případě, že expedice bude úspěšná. „Z poloviny máte pravdu.“

„To se mi často nestává. Ale stačí to k tomu, aby mi vrtalo hlavou, o co tu ve skutečnosti jde. V každé nadnárodní organizaci sedí velcí šéfové u stolu a čtou zprávy a hlášení. Nařizují ostatním, kam mají jet a co mají dělat.“

Zaklonil se, očividně nadmíru spokojen sám se sebou. „Ale vy jste tady,“ pokračoval. „A dokud váš kolega před několika dny neodjel, byli jste tu spolu: dva vedoucí pracovníci s rozsáhlými kompetencemi, kteří dělají práci určenou pro poskoky a k tomu do ní zaangažují partu civilistů, co nemají ponětí, do čeho jdou.“

Zamračila se. „Já si to nevymyslela.“

„Stejně jsem přesvědčený, že kdybych se někde zmínil, že na nás stříleli, nastaly by potíže.“

„Především pro vás,“ odsekla chladně.

Zkoumavě si ji změřil a zdálo se, že jí dal za pravdu. „Zvláštní. Jednou jsem při podobné akci dostal k dispozici kulovnici. Přes Hongkong měl přijet čínský emigrant se seznamem tajných agentů a číselným kódem. Jediná osoba, které důvěřoval, byla jistá pohledná úřednice z banky v Macau, a tak jsme ji zapojili. Poskytli jsme jí všemožnou ochranu, aniž si toho všimla, a jen jsme se modlili, aby nikoho nezabili. Bezpečnostní opatření byla tak přísná, že se s tím chlápkem sešel samotný asijský šéf terénních operací. Žádní profíkové, žádný pevný bod, žádný hotel ani písemná dokumentace. Jen několik mužů, kteří neexistovali, velitel akce, který se tam vůbec neukázal, a jedna mladá žena, která se potom vrátila za bankovní přepážku o něco movitější a o nic moudřejší než předtím.“

Danielle poslouchala, doufala, že si její tým povede stejně dobře, a zvažovala koncepci muže, který neexistuje. O čínské operaci nepadlo v Hawkerově složce jediné slovo.

„Nemám ani tušení, o co vám v tomhle případě jde, a upřímně řečeno mě to ani nezajímá. Ale ať je to cokoli, musí to být něco velevýznamného a musí se to udržet pod pokličkou. Jinak byste tady nebyla. Váš kolega by se sem neobtěžoval. A s ohledem na mou situaci byste se po mně určitě nesháněla.“

S ohledem na tvoje „postavení“, dodala v duchu. „Tou situací máte na mysli fakt, že vás hledají.“

Hawker se zatvářil uraženě. „Nehledají mě jako nějakého obyčejného zločince.“

„Vážně ne? Ministerstvo zahraničí na vás vydalo zatykač, stejně tak Interpol. Chlapci z NSA, CIA i FBI by si s vámi moc rádi popovídali, a pokud možno za zavřenými dveřmi. Neumím si představit, že by někoho hledali víc než vás.“

„Jasně,“ ucedil. „Tak kde sakra jsou? Nemyslíte, že kdyby se snažili, našli by mě? Vám se to podařilo.“ Zavrtěl hlavou. „Oni mě ale nechtějí najít. Akorát se potřebují ujistit, že mi jsou na stopě.“

To Danielle věděla taky, jen jí nebylo jasné, proč tomu tak je.

„A vůbec. To jen podporuje moji domněnku. Vy tvrdíte, že mě hledají, ale stejně jste mě zaměstnala. Jela jste za mnou do toho zapadákova a přitom stačilo zvednout telefon a pověřit tou prací někoho od vás. To znamená jen jedno: tahle operace nemá být pouze nenápadná. Má být neviditelná, a to i pro vaše lidi. A abyste si to pojistili, najdete chlapa, který nemůže s nikým mluvit, a i kdyby se o to pokusil, nikdo by ho neposlouchal.“

„Vidím, že jste mazanější, než jsem si myslela.“

„To doufám, protože vás uvrtali na špatné místo. Vyslali vás do války bez nábojů a řekli vám, že ji nesmíte prohrát.“ Opřel se na židli. „To je absurdní situace. Povaha samotného úkolu vám nevadí, jen k jeho splnění potřebujete náležité vybavení. Ale z bezpečnostních důvodů si je musíte obstarat sama.“

Zmírnil úsečný tón. „Dnešní noc vás možná trochu zaskočila. Anebo jste něco takového čekala od první chvíle, co jste přijela do Manausu. Ať tak nebo tak, teď na beton víte, že to prasklo, a to, po čem jdete, chce získat ještě někdo jiný. A touží po tom tolik, že by kvůli tomu i vraždil.“

To jí neuniklo. S Moorem se do toho pustili s přesvědčením, že o nich nikdo neví, ale přes nejvyšší stupeň utajení musely v průběhu příprav nějaké informace uniknout. „Nejsem váš nepřítel,“ ujistil ji Hawker. „Vím, v jaké jste pozici. A umím si to zatraceně dobře představit. Netlačím na vás. Nabízím vám pomoc. Chci, abychom se po oboustranném souhlasu domluvili na mých dalších povinnostech.“

Snad to bylo díky jeho vlídnějšímu tónu nebo proto, že si uvědomila, že nemá smysl cokoli popírat, ale když použil její vlastní slova, která zazněla při rozhovoru v hangáru, zlepšila se jí nálada. „Jaké povinnosti máte na mysli?“

„Můžu promluvit s lidmi tak přesvědčivě, že se pak budou bát i vašeho stínu. Můžu zařídit to, co byste díky svému oficiálnímu postavení nedokázala. Ale především vám můžu poskytnout ochranu, jakou by nikdo nečekal, protože všichni vědí, že jsem jen maník, co pilotuje vrtulník.“

Danielle jeho slova opatrně zvažovala. Uznala, že mají něco do sebe. Gibbs pod vlivem své chorobné podezřívavosti odvolal Arnolda Moorea zpátky do Washingtonu. A k čemu to bylo? Všechno se zkomplikovalo. Bez Moorea je zranitelná a vystavená čemukoli – jako trosečnice na opuštěném ostrově. Pozvedla pohled k Hawkerovi. Nejspíš má pravdu. Třeba jí k něčemu přece jen bude dobrý. „Takže vy mi chcete pomoct?“

Hawker přikývl a nachýlil se na židli dopředu, jako by se ukláněl. „Nabízím vám své služby, byť skrovné.“

Danielle sotva znatelně povytáhla koutek rtů. „Vaše služby,“ opakovala se zájmem. Sklonila hlavu a slámkou promíchala vodu ve sklenici. „A oplátkou za ty služby budete žádat… co?“

„Letenku domů.“

„Omilostnění?“

„Omilostnění musí předcházet obvinění či spíš odsouzení. V mém případě nic takového neexistuje.“

„Tak co?“

„Jednoduše povolení.“ Pohnul rukou jejím směrem. „Vy znáte vysoko postavené a vlivné jedince. Ve vládě, v bezpečnostní radě OSN, a ať to připustíte nebo ne, i ve všech složkách CIA. A právě ti na mě mají spadeno. Když na patřičném místě utrousíte pár vhodných slov a zaručíte se za mě, všechny problémy zmizí. Pak se budu moct vrátit domů. A vést normální život.“

Jen s obtížemi si dokázala představit, jak dobrodruh jeho ražení vede normální život. Jaksi se to k němu nehodilo, a ani jí nepřipadalo možné, že by někde mohl mít nějaké příbuzné, rodinu nebo přátele. Jeho dokumentace byla cenzurovaná, částečně pochopitelně na ochranu nevinných osob – ale jako by vypovídala o člověku bez minulosti, který se zhmotnil ze vzduchu přesně v té podobě, jak ho teď vidí před sebou.

„Vy mi pomůžete dovést tuhle záležitost ke zdárnému konci,“ řekla, „a já je přiměju, aby zapomněli na vaši minulost. A vy abyste se mohl vrátit do Kansasu s Totem, Dorotkou a tetičkou Em? Chápu to dobře?“

Zasmál se. „Spíš někam, kde je pláž, a pokud tam bude Dorotka, měla by mít na sobě modrobíle kostkované bikinky a popíjet se mnou studený pivo. Ale v zásadě to chápete správně.“

Kdyby mu to slíbila, nic by ji to nestálo. Nebyla si však jistá, jestli v tom směru bude moct vůbec něco podniknout, a v podivném záchvatu kajícnosti se jí nechtělo lhát. „Proč si myslíte, že je to v mých silách? Vždyť jsem ani nezjistila, čím jste si na téhle výpravě do neznáma vysloužil účast.“

„Jestliže má ta záležitost takový význam, jaký se domnívám, že má, budete mít volnou ruku. Pravděpodobně máte zelenou už teď. Jen o tom nevíte.“

Zamyslela se nad jeho slovy. Gibbsova posedlost projektem naznačuje, že ani v tomhle ohledu se Hawker nemýlí.

Vzápětí svou myšlenku rozvedl. „Někde ve Washingtonu je složka, kterou nikdy neuvidíte, v rohu orazítkovaná písmeny N. N. N. To jsou parametry dosažení mise. Podle toho, koho se zeptáte, ten akronym znamená Nehledě na náklady nebo Nehledě na následky. Tím označením je míněno, že tahle akce je rychlík a všechno ostatní se mu musí klidit z cesty. Chcete se někomu revanšovat, udělejte to. Chcete, aby někdo zmizel, směle do toho. Chcete se dohodnout s tragicky zneuznaným, drsně pohledným uprchlíkem? Jak je libo, hlavně nám přineste to, co chceme, a neptejte se proč.“

„Pohledným?“

Naoko se na ni zamračil. „Mohla jste dopadnout hůř.“

Přisvědčila. „Asi jo.“

„Vtip je v tom, že když děláte v terénu, o takových věcech vám nikdo nic neřekne, ale za čas na ně přijdete sama. Vsadil bych se, že ten váš kolega o tom ví.“

Nezbývalo, než s ním souhlasit. Gibbs jim bez mrknutí oka poskytl všechno, oč ho požádali, kromě Mooreova uvolnění z projektu. Možná že Moore opravdu věděl příliš mnoho. „Nebudete zasvěcený do pravé podstaty věci.“

„I tak se vynasnažím odvést co nejlepší práci,“ ujistil ji. „Jen mi povězte, co si myslíte, že bych měl vědět. Začněte třeba informacemi o chlapíkovi, se kterým jsme se dneska v noci setkali. Zjistím, s kým se spolčil. Možná přijdeme na to, kdo ho uplatil nebo odkud odměna pocházela. Zdál se nervózní, jako by to dělal proti své vůli. Kromě toho můžu sehnat jinou loď prostřednictvím člověka, kterého znám a kterému důvěřuju.“

„A jak mám vědět, že vám můžu věřit?“ zajímala se.

„Nemůžete mi věřit. Rozhodně ne tak, jako já věřím těmhle chlápkům.“ Kývl směrem ke středu klubu, ke svým přátelům, kterým klub patřil a kteří v něm pracovali – a poskytli jim dočasný úkryt. „Ale můžete se spolehnout na to, že lidé zpravidla jednají ve svém vlastním zájmu. V tom smyslu jste schopna nabídnout mi něco, co nikdo jiný nemůže.“

„Za předpokladu, že je to tak, proč si myslíte, že pro změnu můžete důvěřovat vy mně?“

Hawker se uvelebil na židli a počastoval ji úsměvem. Byl to výraz ničemy a podfukáře, pohled muže, který ví, jaká bude příští vynesená karta, a na to, aby se dostala do hry, čekal celou věčnost. Kdovíproč to bylo okouzlující.

„Moje možnosti jsou omezené. Můžu se sebrat a pokračovat v tom, co jsem dělal v Mareju, nebo to můžu zkusit s vámi. A je to tady. Došlo na lámání chleba.“

Danielle se nepodařilo potlačit úsměv. Má to hlavu a patu. Vlastně je to docela fér. Tenhle krok Gibbsovi zřejmě pořádně zvedne mandle, a o to je lákavější. „Dobře,“ souhlasila. „Platí. Nemůžu vám nic slíbit, dokud nedostanu zelenou, takže nemá smysl malovat situaci narůžovo. Ale promluvím s lidmi, které dobře znám, a pokud dojde k dohodě, dám vám vědět. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“

Vteřinu nato k nim přistoupil dohněda opálený muž s rozložitými rameny a silným knírem. Díky pečlivě napomádovaným vlasům a dokonalému bílému smokingu vypadal jako filmová hvězda z dávných časů. V jedné ruce držel dvě skleničky, v druhé láhev výběrového chilského červeného vína. Představil se jako Eduardo, majitel klubu a někdejší mecenáš mladého pana Hawkera. Oba přátelé si potřásli rukou a pak se Eduardo obrátil k Danielle.

„Kdopak je tahle kráska?“ zeptal se. „A jaká nešťastná náhoda ji přinutila trávit večer v takové společnosti?“

Hawker komentoval jeho poznámku úšklebkem, zatímco Danielle podala Eduardovi ruku. „Těší mě,“ řekla. „Já jsem Danielle.“

Eduardo se usmál, ruku jí políbil a prohodil k Hawkerovi. „Američanka. Jako ty.“

„Američanka,“ potvrdil Hawker. „Ale ne jako já.“

Eduardo povytáhl obočí. „To může být jedině ráda.“

„Správně,“ přitakal Hawker.

Eduardo zvážněl. „Měli jste potíže.“

„Neřeknu ti, jak vypadali ani co měli na sobě,“ odpověděl mu Hawker. „Ale myslím, že nás ještě hledají.“

„Neměj obavy,“ uklidnil ho Eduardo. „Do hotelu pojedete mým autem. Kromě toho jsem zaangažoval pár svých přátel od policie. Líbí se jim větší výplata a baví je buzerace potížistů. Nařídil jsem Diegovi, aby už dovnitř nikoho nepouštěl.“

Hawker nasadil zklamaný výraz. „Měl jsi vydělat majlant, a místo toho ostrouháš.“

Eduardo se tiše zasmál a zadíval se na Danielle. „Náš přítel Hawker je prima chlap, ale pokud jde o byznys, je trošku těžkopádný. Neznám lepší způsob, jak nalákat zákazníky, než jim oznámit, že máme plno. Když se toho budu držet i zítra a celý týden až do příštího pátku, můžu zdvojnásobit ceny a i s nimi trojnásobně naplním kapacitu.“ Potřásl hlavou. „Nechápu, proč mě taková strategie nenapadla už dávno.“

„Máš to u mě,“ upozornil ho Hawker.

„Kdepak,“ odporoval Eduardo. „U tebe ne.“ Znovu se zaměřil na Danielle. „Bohužel vás musím opustit.“ Postavil na stůl láhev vína. „Bavte ho, než se vrátím. Na to, že sedí u stolu s tak nádhernou ženskou, se tváří moc vážně.“

Danielle se usmála na Hawkera a potom i na Eduarda. „Vynasnažím se.“

Eduardo se uklonil a odešel.

„Váš přítel je okouzlující.“

Hawker protočil panenky. „Jo. Řekl bych, že jste mu padla do oka.“ Zvedl láhev vína, prohlédl si vinětu, vytáhl korek a nechal víno dýchat. „Vypadá to, že tady chvíli ztvrdneme. Navrhuju, abychom si to v rámci možností užili.“

Danielle přikývla a přisunula mu svou skleničku.

( 8 )

Arnold Moore se po třech měsících trmácení po světě vrátil na adresu svého trvalého bydliště ve Washingtonu. Za celou dobu, co v hlavním městě žil, v něm strávil všehovšudy zhruba tisíc dní, a nikdy se nezdržel déle než dva měsíce v kuse. Po tak dlouhé absenci býval celý rozpačitý, jako vetřelec na svém vlastním území, jako host ve svém vlastním bytě.

Tentokrát to však bude jiné. Podle všeho se rozloučí s vrcholem své kariéry i se svým nadřízeným, který už má plné zuby jejich nekonečných vzájemných střetů. Tentokrát se zřejmě vrací domů nadobro.

Velitel operací Stuart Gibbs byl poněkud paranoidní člověk – paranoidní a chorobně ctižádostivý, což byla kombinace, která zapříčinila obraznou dekapitaci nejednoho z Mooreových bývalých kolegů a důvěrných přátel. S ohledem na stále se zhoršující průběh několika posledních vzájemných rozhovorů měl Moore podezření, že teď položí hlavu na špalek on sám.

Neblahé tušení v něm utvrdil fakt, že od jeho příjezdu s ním Gibbs hovořil jen jednou. Nic Mooreovi nevysvětlil a jeho opakované pokusy o telefonický kontakt okatě ignoroval.

Po týdnu marného snažení se Moore konečně dočkal pozvání na schůzku. Jestliže to má být jeho konec, už si nebude brát servítky a pěkně od plic řediteli poví, co si myslí.

Na schůzku se musel dopravit do hlavního sídla NVI, rozlehlého areálu známého také jako Průmyslový komplex Virgínie, láskyplně přezdívaný Viržinka. Tvořilo jej pět elegantních budov schoulených mezi zvlněnými kopci, protkaných klikatícími se cestičkami a obehnaných nízkými kamennými zdmi. Moderní struktury s prosklenými stěnami byly vzhledné a cestičky mezi nimi udržované jako v přepychovém turistickém letovisku. I s holými stromy a povadlými zimními trávníky vypadal celek spíš jako univerzitní areál nebo park s kancelářskými budovami na předměstí než jako usedlé vládní krychlovité stavby. O jeho mimořádné důležitosti však napovídaly ozbrojené hlídky na parkovišti, se služebními psy cvičenými k detekci výbušnin a s bezpečnostními panoramatickými tyčemi.

Moore, natěšen na jednání, přijel do areálu brzy a odhodlaně vykročil štiplavým lednovým povětřím k hlavní budově. Díky rozmarům terénu bylo pět staveb tvořících komplex navzájem rozmístěno v nepravidelných vzdálenostech, přičemž čtyři se tísnily na východní straně pozemku, pátou, v níž sídlí Operační divize a její ředitel Stuart Gibbs, dělil od ostatních nízký val a řada vzrostlých, rozložitých dubů. Za vysokou přírodní bariérou nebyla budova číslo pět vidět z ulice ani od hlavní brány, ba dokonce ani z ostatních domů, a pokud se k ní chtěl někdo dostat, muset absolvovat dlouhou trasu po vinoucí se cestě. Pravděpodobně šlo o náhodu, ale podle Moorea tenhle fakt ironicky a dokonale symbolizoval dvojí a konfliktní povahu institutu.

NVI, nestvůra frankensteinovských rozměrů, vznikl koncem devadesátých let a tvořily ho dvě divize se zcela odlišnou a absolutně nesouvisející pracovní náplní. Významnější, výzkumná divize spolupracovala s americkými firmami, univerzitami a předními podnikateli. Pod její ochranou firmy získávaly přístup k vyspělým technologiím, špičkovým odborníkům i hromadám odtajněných informací a údajů NASA a armády. Cílem oddělení bylo zvyšovat zisky amerického průmyslu a konkurovat subvencím a vládní podpoře, jíž se těšily evropské i japonské korporace.

Jenomže výzkumné oddělení bylo jen součástí organizace někdy označované jako civilní sekce. Existovala ještě druhá, temnější strana NVI, a tou byla operační divize.

Půl roku po založení NVI – a dlouho předtím, než se na Viržinku vyklopil kbelík špíny – se na poslední chvíli k jednání o rozpočtu protlačila do kongresu dodatková klauzule. Ta povahu NVI pozměnila a rozdělila organizaci na dvě, přesněji připojila ke stávající struktuře nové oddělení s názvem Operační divize neboli OpD.

Jmenované oddělení dostávalo za úkol zlověstnější poslání, konkrétně aktivní shromažďování průmyslových tajemství včetně těch, která patřila zahraničním vládám a subjektům. Jinými slovy se jednalo o průmyslovou špionáž. Není divu, že od samého počátku vedli OpD bývalí příslušníci CIA v čele s ředitelem Stuartem Gibbsem.

Navenek byla změna nepostřehnutelná. OpD se zdála skoro nevýznamná a tvářila se jako podpůrná složka výzkumné divize, ficka své vznešené a úspěšné starší sestry. Právě výzkumná divize na sebe soustředila pozornost médií, s ní byli senátoři s oblibou spojováni, jí věnovala periodika Time a BusinessWeek řadu článků. Pro zbožňující veřejnost byla výzkumná divize zosobněním NVI; připadalo na ni asi osmdesát procent z rozpočtu, devadesát procent personálu a čtyři z pěti budov Průmyslového komplexu Virginie. Ale pro hrstku těch, kteří znali pravdu, představovala OpD mnohem důležitější těleso.

Když Moore míjel ostatní budovy, neubránil se úsměvu. Za celé své působení v NVI nevkročil ani do jedné z nich – a dnešní den na tom nic nezmění. Ať už mu budoucnost chystá cokoli, čeká to na něj na opačném úbočí svahu, v budově číslo pět a u Stuarta Gibbse.

V závěru půlkilometrového pochodu pocítil příval energie. Vyběhl po schodech a vpadl do vstupní haly, ukázal identifikační průkaz a přiložil bříško palce k infračervenému snímači. O minutu později, po průchodu druhým střeženým vstupem na čtvrtém podlaží, stanul v přijímací místnosti ředitele.

Gibbsova sekretářka ani nezvedla hlavu. „Už na vás čeká.“

Moore semkl čelisti a vešel.

Kancelář ředitele byla vnitřní místnost bez oken, dobře osvětlená a prostorná, ale pro muže v tak důležitém postavení překvapivě spartánská. Když Moore vešel, Stuart Gibbs mu vykročil vstříc s nataženou rukou. „Vítám tě, Arnolde,“ řekl. „Brzy jako vždy.“

Pozdrav zněl podivně a prázdně; úsměv byl pokřivený, jako škleb zuřivé šelmy. Moore se cítil všelijak, jenom ne vítaný.

„Posaď se,“ vybídl ho Gibbs a odkormidloval ho ke křesílkům pro návštěvníky před svým stolem; jedno už bylo obsazené.

„Pozval jsem taky Matta Blundina,“ vysvětlil Gibbs. „Má jisté informace, které by tě mohly zajímat.“

Matt Blundin byl šéf bezpečnostní služby NVI, obrovitý chlap, jehož mohutná postava se jen tak tak vtěsnala mezi područky konferenční židle. Kouřil a tvrdilo se, že je silný pijan, který umí protáhnout noc až do časného rána. Dopoledne byl cítit nikotinem a jeho mastné vlasy a pomačkaný oděv jen podporovaly dojem, že noci tráví po barech.

Přesto byl Blundin nejlepší ve svém oboru. Obracela se na něj FBI, bezpečnostní služba i rozpočtová kancelář amerického kongresu, a kdyby snad někdy odešel z NVI, řada firem by mu nabídla výnosné zaměstnání.

Moore se posadil vedle Blundina a zvažoval, jestli si na jednání neměl přivést advokáta.

„Jak je to dlouho, co jsme spolu hovořili tváří v tvář?“ zahájil Gibbs rozhovor. „Devět měsíců? Nebo snad rok?“ pokrčil rameny. „Rozhodně je to už strašně dávno.“

Gibbs, hubený muž s ostře řezaným obličejem a o osm let mladší než Moore, stál, jako by polkl pravítko. Pískově blond vlasy měl rok od roku šedivější, ale pořád sčesané dozadu a precizně ošetřené gelem; dokonale ušitý oblek na míru malinko volnější. Gibbs byl vždycky vyzáblý, ale od posledního setkání s Moorem nesporně shodil dalších pár kilogramů. Teď nápadně připomínal fretku. Hlodavec Gibbs, napadlo Moorea. Krysa Gibbs.

Moore nehodlal chodit kolem horké kaše. „Takže, Stuarte, vysvětli mi, proč jsi po mně zatoužil… pokud k tomu vůbec máš nějaký důvod.“

„Ten tón se mi nelíbí,“ odtušil Gibbs.

„To mě ani trochu neudivuje,“ odvětil Moore. „Ale to se stává, když někomu podtrhneš koberec pod nohama a pak se týden tváříš, jako by neexistoval. Není divu, že dotyčný je malinko podrážděný.“

Gibbs zpražil Moorea pohledem. „My tři jsme se tady sešli hned z několika důvodů. Počínaje nehodou, která potkala Danielle Laidlawovou a muže, s nímž jsi jí na včerejší večer smluvil schůzku, pana Duarteho Medinu.“

Moore cítil, jak mu do obličeje stoupá krev. „Jakou nehodou?“

„Při setkání ji někdo napadl,“ odpověděl Gibbs. „Prostříleli jí auto a ona přitom málem přišla o život.“

„Zatraceně,“ uklouzlo Mooreovi. „Já věděl, že k něčemu podobnýmu dojde. Varoval jsem tě, abys mě neodvolával. Mohl jsem ji ochránit.“

Gibbs téměř nepostřehnutelně přikývl. „Možná ano,“ řekl a zadíval se na Blundina, „a možná ne. Zaujalo mě, žes vybral Medinu až potom, co jsem tě informoval o změně plánu.“

„Co tím naznačuješ?“

Gibbs pokrčil rameny, jako by poselství jeho slov bylo zřejmé. „Kdyby ji zabili, nezbylo by nám nic jiného než tě poslat zpátky.“

Moore zaťal zuby. „To nemůžeš myslet vážně.“

„Medina byl tvůj prostředník,“ navázal Gibbs. „Údajně bezpečný, údajně spolehlivý. Ale při té schůzce náhodou došlo k útoku. Kdo jiný připadá v úvahu? Být na našem místě, uvažoval bys stejně.“

Moore se otočil k Blundinovi, potom znovu upřel zrak na Gibbse. Nejraději by toho mizeru uškrtil. „Pokud si myslíte –“

Gibbs ho přerušil. „Několik týdnů jsi mě přesvědčoval, ať jí předám velení. Od okamžiku, kdy ses vrátil, jsi dennodenně zjišťoval, jak se situace vyvíjí, přestože už s tím projektem nemáš nic společného a my jsme ti řekli, ať na něj zapomeneš. Skoro to vypadalo, jako bys čekal, že se něco semele.“

„Poslouchej, ty všiváku,“ houkl na Gibbse Moore. „Danielle je moje přítelkyně. Kdysi jsi taky věděl, co přátelství znamená. Vím to proto, že znám lidi, kteří s tebou pracovali. Ale možná už tvrdneš v téhle kanceláři moc dlouho, protože jsi to podle všeho zapomněl.“ Moore zavrtěl hlavou. Během svého výbuchu si uvědomil, že se nechal zbytečně vyprovokovat. To byl Gibbsův typický způsob, jak ho skřípnout: vyprovokovat ho a vyvést z rovnováhy.

„Zatraceně dobře víš, že bych ji za žádnou cenu neohrozil, tak přestaň s tou komedií a vyklop, kvůli čemu jste si mě pozvali.“

Gibbs chvíli mlčel, jako by to, co Moore řekl, přežvykoval. Zaklonil se i s židlí. „Stálo to jisté úsilí,“ pravil konečně, „ale domnívám se, že se nám podařilo zprostit tě výkonu funkce.“

Moore se napřímil. Gibbs se vyjádřil nezvykle formálně. Byl to pouhý úvod, i když netušil k čemu.

Gibbs kývl na Blundina. „Ukaž mu ty fotky.“

Blundin otevřel desky, které před ním ležely na stole. Vytáhl z nich černobílý snímek. „Je to ten váš Duarte?“

Moore si muže na fotografii pozorně prohlédl. Vypadal jako Medina. „Myslím, že ano.“

„Je mrtvý. Ležel v márnici už den před útokem.“

Moore sebou trhl. Medina byl synovec muže, který mu už jednou pomohl. Muže, kterého považoval za přítele. „Víte to jistě?“

Blundin přisvědčil.

„Víme, kdo Medinu zavraždil?“

„Zatím ne. Tamní policie se nemá čeho chytit.“

Slova se znovu ujal Gibbs. „Ale máme plán, jak je vylákat, a tady opět vstoupíš do hry ty.“

„Konečně vím, proč jsem tady.“

Gibbs se prohnaně usmál, a když zahájil vysvětlování, vloudil se mu do hlasu škodolibý tón. „Navlékneme to tak, aby to vypadalo, že jsi u nás upadl v nemilost. Tohle setkání je první krok. Vsadím se, že naši lidé si o tom už začínají šuškat. Za den za dva toho bude plný institut. Ty dostaneš placené volno kvůli očekávanému vyšetřování. Všechno bude nasvědčovat předčasnému, nedobrovolnému odchodu do penze. Ale buď bez obav, důvodem nebude neloajálnost. To by bylo příliš nápadné. Ve zprávě uvedeme nezpůsobilost k výkonu povinností, zneužívání fondů a naši vzájemnou neschopnost spolu vyjít.“

„Aspoň to poslední je pravda.“

„Díky tomu to zní věrohodně,“ ujistil ho Gibbs.

Blundin po jeho boku mlčel a Moorea napadlo, jestli v té šaškárně hraje taky nějakou roli, anebo je tady jenom do počtu. Z jeho papulatého obličeje nic nevyčetl. Blundin byl rovný chlap, ale patřil mezi Gibbsovy hochy. Gibbs je chránil a oni na oplátku chránili jeho. Moore to Blundinovi nemohl mít za zlé. Zaměřil své rozhořčení na Gibbse. „A čemu vděčím za tak nedůstojné zacházení?“

„Matt si myslí, že se tě budou snažit podplatit – nebo si tě dočasně koupí. Zapomněl jsem ti říct, že jsme ti mimo jiné pošramotili pověst. Chtěli jsme, aby to vypadalo, žes to přestal zvládat. Že máš nezvladatelné problémy s hazardní hrou. Karbanu jsi propadl loni, když jsi byl služebně v Macau.“

Moore nevěřícně zkřivil tvář. „To se mi snad jenom zdá. Šéfa operací zničehonic stáhnou z přední linie a pošlou ho se pást? Na to ti nikdo neskočí.“

„Tihle ničemové se před ničím nezastaví,“ zamručel Blundin. „Vylákali tvou spolupracovnici na schůzku spojenou s naší operací a na veřejnosti se ji pokusili zastřelit. Ani se to nesnažili zamaskovat. To je neobvyklé. Přesněji neprofesionální. Podle mě buď neuposlechli příkazy, nebo je to jen banda zoufalých amatérů.“

„Amatéři?“ opakoval Moore. „Zoufalí a nedisciplinovaní?“ Pohledem těkal od bezpečnostního šéfa k řediteli. „A to mluvíte o nás, nebo o nich? Protože, pokud vám to náhodou uniklo, ten váš plán zavání všemi třemi jmenovanými vlastnostmi.“

„Přemýšlíme o tom už delší dobu,“ prohlásil Gibbs. „Jestliže chtějí získat informace, a o tom nepochybujeme, soustředí se na nejlepší dostupný cíl – a to budeš ty. Zahořklý, předčasně vyřazený elitní profesionál se spoustou údajů, které se mu melou v mozku.“

Moore pochybovačně potřásl hlavou; nevěřil, že by někdo mohl být tak naivní.

Gibbs se netvářil, že by si tím lámal hlavu, a když znovu promluvil, znělo to o chlup upřímněji. Očividně na intonaci svého hlasu pilně pracoval. „Arnolde, je pravda, že spolu nevycházíme. Nikdy se nám to nedařilo. Kdybychom požádali o interpretaci naši psychoanalytičku, řekla by, že mi máš za zlé, že jsem ti vyfoukl pozici, na kterou jsi měl nárok, a já že se cítím ohrožený tvými schopnostmi. Koneckonců, kdybys měl příležitost, pravděpodobně bys dělal moji práci přinejmenším stejně dobře, jako ji dělám já, a možná i líp. Proč myslíš, že jsem tě posílal do horoucích pekel po celém světě? Abys byl co nejdál od Washingtonu, kde jsi jediný člověk, který by byl ochoten a schopen usilovat o můj post. Kromě toho jsi nejlepší odborník na svém místě. Jenomže fakta jsou neúprosná: já tenhle cirkus řídím. Já poroučím, abys skákal, nikoli naopak. A proto ti přikazuju, abys pro blaho naší organizace udělal, co ti říkám.“

Moore se znechuceně ušklíbl. Hodnej a zlej policajt v jednom. „Já bych tvou práci nedělal,“ ohradil se. „Přinejmenším ne tak, jak ji děláš ty. Takže si podobné kecy nech od cesty. Myslím, že správně tušíš, že problém není v tom, že bych chtěl tvou funkci. Spíš chci, abys ji nezastával ty. Máš špatný odhad a jsi bezohledný. Na můj vkus až nezdravě bezohledný.“ Znovu potřásl hlavou. „Ten tvůj plán je absurdní. Vyloženě směšný. Jako všechno, co jsi po nás kdy žádal. Rozdělil jsi nás na poslední chvíli, pak jsi vykonstruoval tu šílenou historku a teď mě chceš předhodit jako návnadu bandě hrdlořezů. To je amatérismus a spoustu lidí bude stát život. Stačilo málo a…“

„Moc přemýšlíš, Arnolde.“ Teď zněl Gibbsův hlas varovně.

„A ty naopak skoro vůbec,“ opáčil Moore. „Pořád máš v úmyslu poslat Danielle do pralesa s partičkou civilistů a několika najatými mládenci z výzkumného oddělení? I po tom, k čemu došlo?“

„Má ochranu.“

„To měl Dixon taky!“ rozkřikl se Moore. „A kde je mu konec? Copak se jeho muži najednou objevili, opálení, odpočatí a se suvenýry z báječné dovolené? Ne, pohřešují se a pravděpodobně jsou mrtví. Rozsekaní na kusy těmi domorodci, kteří ti dělají takové vrásky, nebo odpravení stejnými grázly, co stříleli na Danielle. A ty se ji chystáš poslat po stejné trase. V té džungli mizí beze stop i místní lidé. Jako bys ji už předem odepsal.“ Moore namířil na Gibbse ukazováček. „Dalo by se to provést mnohem líp,“ pokračoval. „Mazaněji. Čím dřív si to přiznáš –“

„Tak dost!“ Gibbs udeřil pěstí do stolu, obličej zrudlý vztekem. „Jiný způsob neexistuje. Potřebujeme to. Naše země to potřebuje.“

Rozhostilo se ticho. Moore se díval, jak si Gibbs mne prsty a snaží se ovládnout.

„Víš, co provádíme?“ zeptal se ho Gibbs konečně. „Víš, co dělá nejúžasnější země na světě? Půjčujeme si peníze od Číny, abychom zaplatili Arabům za ropu. Přesně tak. Jednoho dne Číňani zatáhnou kohoutek a Arabové přestanou brát za své bohatství papíry.“

Odsunul složku stranou a naklonil se k Mooreovi. „Jestliže je v džungli to, co si myslíme, je to klíč ke zbrusu novému světu. Garance nezávislosti na neobnovitelných zdrojích a vedoucí pozice na cestě k energii nové generace. Studená fúze znamená neomezenou čistou energii. Stát plný čistých a levných elektráren, které budou vyrábět elektřinu pro auta, náklaďáky, vlaky a domy – a s nulovou produkcí uhlíkových zplodin, bez nebezpečí globálního oteplování nebo neskladovatelnosti jaderného odpadu. Pokud se dostane do rukou nám, bude to znamenat konec zadluženosti potenciálnímu nepříteli a žebráctví v očích jiného. Chceš, aby se toho zmocnil někdo jiný?“

Tenhle proslov už Moore slyšel. Souhlasil s Gibbsovým hodnocením obrovského dosahu změn, jaké by funkční systém studené fúze přinesl světu, ale byl zásadně proti způsobu, jakým chce ředitel NVI uvedených výsledků dosáhnout.

Gibbs reagoval na Mooreovo mlčení podrážděným vydechnutím. „Za tohle ti platíme. Za shromažďování a získávání toho, co naši zemi zbaví konkurentů. A tahle konkrétní věcička je bohužel někde v divočině místo pěkně v laboratoři nebo v nějaké počítačové databázi. Shodou okolností se jedná o naprosto zásadní věc, o Manhattanský projekt naší doby. A já se toho vzdát nehodlám. Ale nemůžeme si přece dovolit, aby po pralese pobíhali vojáci.“

„To jistě ne,“ odpověděl Moore. „Ovšem můžeš mě tam poslat zpátky dřív, než se zase něco stane.“

Moore věděl, že Gibbsův názor nezmění žádné logické důvody ani přesvědčování a že se z ješitnosti ještě víc zatvrdí, ale nedokázal se ovládnout. Díval se, jak Gibbs bere od Blundina desky a zavírá je. Diskuse skončila.

„Takže to pro mě neuděláš?“ otázal se Gibbs. „Jak je libo.“ Naklonil se přes stůl, v utopených očích a vpadlých tvářích měl najednou nepřívětivost a hrozbu. Jako posedlý hlodavec.

„Ale tam se už nevrátíš. Tvoje spolupracovnice zůstane na místě. A bude jí hrozit nebezpečí, dokud nezjistíme, kdo po nás jde.“

Moore odmítl odvrátit pohled, ale neměl co dodat. Mlčky hleděl na svého nadřízeného a sledoval, jak mu rty křiví škodolibý úsměv. Obchod byl uzavřen.

( 9 )

Profesor McCarter vystoupil z výtahu společně se Susan Briggsovou a Williamem Deversem. Vešli do úzké lomené chodby, ubíhající pod hotelem směrem k místnosti, kde se měla konat operativní schůzka. Nad hlavou se jim klikatily kabely elektrického vedení a potrubí obalené izolací, pod nohama duněl tvrdý nevybroušený beton. Nezvyklé prostředí McCartera udivilo. A když prošli kolem statného muže se sluchátkem v uchu a zřetelně se rýsující zbraní pod větrovkou, úžas vystřídalo podezření.

Muž je mávnutím ruky poslal za roh, směrem k cíli.

„Ochranka,“ prohodil Devers. „Máme je za zadkem pokaždé, když pracujeme v zahraničí. Vzpomínáte, jak jsem vám vyprávěl o té akci v Rusku? Všude nás doprovázela skupina bývalých výsadkářů. Nejpodivnější bylo, že jim chyběly zuby.“

Susan se zasmála. „To je hnusný.“

„Ale byli to fajn chlapi,“ pokračoval Devers. „Ochotně se s námi dělili o láhve vodky. Prostě jen postrádali řádnou stomatologickou péči.“ Otočil se a prohlédl si muže hlídkujícího v chodbě. „Uvidíme, jací budou tihle.“

McCarter se ohlédl. „Aspoň tenhle zuby má.“

Chodba byla slepá, ukončená přednáškovou místností označenou písmenem A. Když trojice vešla, zastihla Danielle v rozhovoru s Markem Polaskim.

McCarter si vybral místo vpředu a uprostřed, po vzoru svých nejlepších studentů. Obrácená role ho pobavila.

Jakmile se všichni usadili, Danielle vyšla na chodbu, pokynula muži s vysílačkou a zavřela dveře. „Omluvte to neútulné prostředí,“ oslovila skupinku. „Nechtěla jsem pořádat schůzku v konferenčním sále a tohle byla jediná dostupná malá místnost – už chápu proč.“

Danielle ztlumila osvětlení a stiskla tlačítko na dálkovém ovladači. Na plátně v přední části místnosti se objevil mayský chrám. „Máme před sebou velké dobrodružství,“ začala. „Jak někteří z vás už vědí, budeme pátrat po větvi mayské kultury, o níž jsou jistí odborníci přesvědčeni, že se kdysi vyskytovala v Amazonii. Ale kdybych to označila za náš jediný náš cíl, smysl výpravy bych hrubě podcenila. Náš úkol je mnohem náročnější. Hledáme místo, které Mayové považují za oblast svého zrození, za svou Rajskou zahradu – město zvané Tulán-Zuiva.“

Když si Susan uvědomila, na co Danielle naráží, pošeptala McCarterovi: „To myslí vážně?“

McCarter přikývl. „Řekl bych, že ano.“

Danielle znovu zvedla ovladač a chrám vystřídala nástěnná malba zobrazující čtyři muže v domorodém oděvu, kradoucí se pod modročernou půlnoční oblohou.

Oslovila profesora McCartera. „Neváhejte mě opravit, pokud řeknu něco nesprávně.“

Přikývl. Očekával, že bude mít napilno.

„Podle mayské legendy bylo před prvním východem slunce období, kdy svět tonul ve tmě a jediným světlem byl šerosvit nad obzorem. V temnotě tohoto světa před rozbřeskem stvořili mayští bohové první lidské bytosti a pak je povolali na místo zvané Tulán-Zuiva, kde představili každému kmeni jeho boha ochránce. Quichéjům, od nichž příběh pochází, byl přidělen bůh Tohil, tvůrce ohně. Ve světě tmy se díky tomuto daru lišili od ostatních mayských skupin, protože jako jediní měli moc vytvořit světlo a teplo.

S tímto vědomím opustili praotcové kmene Quichéjů město Tulán-Zuiva a vydali se hledat místo, které by označili za své vlastní území. Podle legendy s sebou odnesli svého božího patrona, jehož duše sídlila ve zvláštním kameni. Po dlouhém putování po pevnině i po moři se usadili ve Střední Americe, v oblasti dnešní Guatemaly, Belize a Mexika. Do svého rodiště se už nikdy nevrátili.“

Na plátně se objevila další fotografie, trosky mayských staveb kdesi ve Střední Americe. „Mnozí vědci považují příběh o Tulán-Zuiva za mýtus,“ pokračovala, „a věří, že naděje na objevení tohoto místa je zhruba stejná jako na lokalizaci Atlantidy a samotné Rajské zahrady. A pokud vůbec existovalo, je pohřbené hluboko pod jiným mayským nalezištěm, stejně jako původní San Francisco pod dnešním městem.

My naopak očekáváme, že ono slavné město najdeme tady v Amazonii, tisíce kilometrů daleko od jeho předpokládané polohy, kde by nikoho z badatelů ani nenapadlo zahájit pátrání.“

Danielle zobrazila následující snímek. Byl na něm zvětralý kámen s reliéfními znaky, doplněný měřicím pásmem pro ilustraci skutečné velikosti. „Tento artefakt přibyl do NVI před několika měsíci, byl však nalezen v amazonském pralese dlouho předtím.“

Další kliknutí a další obrázek: pohled na kámen z jiného úhlu. McCarter mhouřil oči ve snaze rozeznat alespoň nějaké podrobnosti.

„Jak vidíte,“ navázala Danielle, „povrch kamene je mimořádně zvětralý a většina znaků je skoro nečitelná. Ale pomocí jisté počítačové analýzy, zvané mikroskopická hustota reliéfu, se nám některé symboly podařilo rekonstruovat. Výsledky byly velmi zajímavé.“

Následující fotografie zobrazovala týž kámen, ale tentokrát překrytý počítačově generovaným povrchem. „Tyto znaky odpovídají jedinému ze všech známých písemných systémů, a sice mayským hieroglyfům. Nejznámější jsou tyto dva glyfy. První označuje jméno osoby, Proroka Jaguára, jednoho z historicky skutečných původních Mayů. Druhý, který je jen částečně zrekonstruovaný, pravděpodobně symbolizuje Venuši čili Jitřenku.“

McCarter zkoumal linie vytvořené počítačem. Znaky byly nepochybně mayské, ale povrch kamene tak zvětralý, až byl zázrak, že z nejasných náznaků bylo vůbec možné něco vyvodit. Usoudil, že hlavní slovo tu měly spekulace.

Z úvah ho vytrhla Danielle, která se jala objasňovat teorii NVI. „Po osmi měsících výzkumu jsme se zmocnili několika dalších předmětů, které potvrzují existenci mayského písemného systému v Amazonii, ale žádný z nich nenabídl tak přesvědčivý důkaz jako jediný kámen, a ten zatím nemáme.“

Následoval snímek, který se od ostatních výrazně lišil. Byla to stará fotografie tónovaná do sépiově hnědého odstínu, s čárou po ohybu vedoucí úhlopříčně z jednoho rohu do druhého a s nahnědlými skvrnami podél okrajů.

Na obrázku byli dva muži vedle velkého kamene. První měl paže založené na prsou a jednu nohu opřenou o kvádr. Druhý se krčil v podřepu a ukazoval na něco na povrchu. Výjev připomínal dva rybáře pyšně pózující s obzvlášť cenným úlovkem.

„Tahle fotografie byla pořízena v roce 1926 při první výpravě Zabijáka Henryho Martina do amazonského pralesa. Vyrazil z Manausu v dubnu téhož roku a vrátil se až v březnu roku následujícího, kdy ho z džungle nevyhnali domorodci ani divoká zvěř ani mračna hmyzu, ale dva měsíce pravidelných přívalových dešťů.

Martin, jak někteří možná víte, býval svého času docela slavný. Bohatý dobrodruh a samozvaný lovec pokladů, který pátral po celém světě po vzácných a cenných předmětech, ideálně takových, jaké stojí médiím za krátkou reportáž.

Ačkoli neměl patřičné vzdělání, zaznamenával svá dobrodružství do jisté míry profesionálním způsobem, a než se s kamenem rozloučil, zapsal si jeho rozměry a nechal pořídit dokumentární snímek.“

Danielle obrázek přiblížila.

„Pomocí počítačového programu, který zkoumá úhly zdrojů světla a hloubku stínů, jsme byli schopni fotografii zvětšit, a to především tento úsek.“ Laserovým ukazovátkem označila konkrétní části snímku a přešla k dalšímu obrázku – výřezu mnohonásobně zvětšeného kamene s obrysy jiného glyfu, než byly oba předešlé.

Při zevrubném zkoumání McCarterovi svitlo. Tenhle piktogram už viděl nesčetněkrát. Během dvouletého působení na Yukatánu jej vídal znovu a znovu, dotýkal se ho a přejížděl prstem po jeho obrysech. „Sedm jeskyní,“ zašeptal hlasitě. „Sedm roklí.“

Danielle se usmála. Na okamžik jako by se jí zmocnila zbožná úcta. Rozhlédla se po svých posluchačích. „Sedm jeskyní a Sedm roklí jsou dvě jména, jimiž Mayové označovali Tulán-Zuiva.“

Susan Briggsová otevřela sešit a něco si zapsala. „Nemusíte si dělat poznámky,“ upozornil ji McCarter.

„Já vím,“ odpověděla. „Ale mě to baví.“

McCarter zdvořile přikývl.

„Martin tvrdil, že kámen objevil 17. listopadu 1926 na úbočí nápadného svahu přibližně dva kilometry od břehů vedlejšího přítoku, který právě prozkoumávali. Přesné místo nálezu není známé. Jediný zeměpisný údaj, který Martin uvedl, byla vzdálenost od jiného jím odhaleného orientačního bodu, a sice od místa pojmenovaného Stěna lebek.“

Název chvilku visel v místnosti za hrobového ticha. McCarter vrhl kradmý pohled na Susan. Oči měla doširoka otevřené, obličej zrůžovělý vzrušením. Ani nevíš, jak ti to, holka, přeju, pomyslel si.

Danielle pokračovala. „Martin podrobně popsal své pocity při prvním pohledu na stěnu.“ A začala předčítat z ošoupaného výtisku jeho životopisu.

„Po bezpočtu dní strávených v krajině zmatku a chaosu, jíž vládne příroda a její nekonečně rozmanité podoby, se mi tento den naskytl pohled na řád a osobitost. Stěna je strašlivá, a přesto velkolepá. Musí ji tvořit přinejmenším jeden tisíc lebek. Zda jsou to ostatky přátel či nepřátel, se zřejmě nikdy nedovíme, protože nám bližší ohledání znemožnily pěší hlídky kmene jménem Chollokwa. Když jsme přišli blíž, čtyři z nich stáli na hřebeni kopce – hrdí mužové se vzezřením členů elitních římských legií, každý s oštěpem připraveným k útoku a ozdobnou čelenkou na hlavě.

Přivítali ho,“ dodala Danielle na vysvětlenou. „Podle Martina je prý mrzelo, že o jeho příchodu nevěděli předem, a odvedli ho do vesnice hluboko v pralese, několik dní chůze od řeky.“

Na závěr uvedla: „S využitím těchto informací a s pomocí místního obchodníka, který se dušuje, že o stěně ví, a dokonce ho tam už někdo odvedl, se domníváme, že bychom ji měli najít poměrně rychle. Za týden, nanejvýš za dva.“

Jeden nebo dva týdny. McCarter se časovému plánu málem nahlas zasmál. Napadlo ho, jestli Danielle ví, jak nesmírně obtížné je najít cokoli uprostřed džungle. Ale to byla ta nejmenší starost.

„Podnítila jste mou zvědavost,“ řekl. „Zvlášť tím, co Martin zřejmě objevil. Ale zatím jste nám ukázala jen zrnité fotografie, pár glyfů se zřejmým významem a počítačem zpracované odhady, které ve vší úctě mohou být klidně inkoustovými skvrnami na Rorschachových testech. Jinými slovy mám pocit, že vidíte, co vidět chcete. Obávám se, že mě budete muset přesvědčit pádnějšími fakty.“

Danielle stroze, ale zdvořile odpověděla: „Vaše pochybnosti jsem očekávala. A ještě jsem neskončila.“ Ukázala další fotografii, se čtyřmi čirými šestistěnnými krystaly.

„To jsou Martinovy krystaly. Skupinka předmětů z křemene, které náš neohrožený badatel údajně viděl při chollokwanském obřadu přivolávání deště. Samotné krystaly jsou celkem obyčejné kousky křemene s příměsí cizí látky. Zato jiný předmět, který s těmihle úzce souvisí, je nanejvýš pozoruhodný. Martin mu říkal kolébka.“

Objevil se nový snímek: zlatý tác se čtyřmi žlábky pro čtyři krystaly i pro pátý, opředený záhadou. „Tady. Je vyrobená ze slitiny zlata a mosazi, podobné dnešní osmikarátové směsi. Sloužila k uložení krystalů z předcházející fotografie – odtud její název. Souvislost měla pro Martina obrovský význam, ale náš výzkum se soustředil na něco, čemu on nevěnoval pozornost.“

Na následujícím snímku byl náčrtek vyrytý do zlata; připomínal Brailleovo písmo.

„To je detail spodní strany lůžka,“ oznámila Danielle. „Ve skutečnosti se jedná o mimořádně podrobnou hvězdnou mapku, zpodobňující noční oblohu viděnou z jižní polokoule. Odpovídá mayským uměleckým výtvorům v ostatních obřadních centrech.“

McCarter si snímek se zájmem prohlížel. Schéma skutečně vypadalo jako noční obloha. Rozeznal linii obzoru a podle všeho Jižní kříž. Zároveň si uvědomil, že fotografie byla pořízena z maximální blízkosti a zachycuje pouze zlomek dna kolébky.

Než se stačil zeptat, proč ten detailní pohled, Danielle ukázala další snímek. Při pohledu na něj zapomněl na svou otázku a jen strnule zíral na plátno. Tentokrát byly symboly zcela zřetelné, dokonale zachované na povrchu nekorodujícího kovu. Nebylo se co dohadovat, nebylo třeba brát na pomoc počítačové technologie. Symboly na neupravené fotografii byly snadno čitelné a McCarter je dobře znal.

Danielle si toho byla nejspíš vědoma, protože vysvětlení adresovala ostatním. „Tyto glyfy představují místo, které Mayové nazývali Xibalbá, obdobu Hádovy říše nebo křesťanského Pekla. Někdy se popisuje jako místo věčného utrpení, jindy jako država Pánů podsvětí. Stejně jako v Dantově Pekle se mělo za to, že je to podzemní říše. Jeden známý reliéf znázorňuje Xibalbá jako zrcadlový svět země, na němž Xibalbané a Pánové podsvětí kráčejí hlavou dolů po stropě svého světa, nohy přímo pod nohama lidí stojících na povrchu země nad nimi.“

McCarter, fascinován důkazem, jejž nemohl ani popřít ani objasnit, si uvědomil, že se na něj Danielle dívá. „Pozoruhodné,“ řekl tiše, dosud ochromený úžasem.

„Přesně to si myslíme i my,“ potvrdila s úsměvem.

„A víte jistě, že Martin ten podnos objevil v Amazonii?“

„Zřejmě ano,“ odpověděla Danielle a vrátila se na své místo vedle pódia. „Zdá se, že mu jej Chollokwané ukázali před zahájením rituálního přivolávání dešťů. Nejednalo se vyloženě o tanec deště, ale smysl byl stejný.“

„A Chollokwané mu ten podnos prostě darovali?“ zeptal se McCarter.

Danielle pokrčila rameny. „To je předmětem jistých sporů – a nejen v tomto případě, ale i u dalších Martinových objevů. Podle záznamů v jeho deníku dostal podnos a krystaly výměnou za dalekohled, petrolejovou lampu a kompas.“

McCarter se zaklonil na židli a přehodil si nohu přes nohu. „Nezdá se mi to příliš pravděpodobné.“

„Moje řeč,“ připojil se Devers. „Tak za prvé jsou Chollokwané nesmírně krutý kmen. Když jsem tady byl před deseti lety, účastnili se útoku na skupinu horníků firmy BrazCo. Pět jich zabili a spoustu ostatních těžce zranili. A podobný incident nebyl první.“

McCarter přikývl. „Silně pochybuju, že se to seběhlo tak, jak tvrdí Martin. Vyjednávání spíš probíhalo s nabitými puškami.“

Danielle se znovu ujala slova. „Jsem v pokušení s vámi souhlasit. Jistě si svou přezdívku zasloužil právem. Avšak nejsme tady proto, abychom ho soudili, ale abychom se pokusili zhodnotit předměty, které našel v pralese. Jsme přesvědčeni, že podnos i krystaly pocházejí z trosek mayských staveb, které Chollokwané při svých výpravách vyplenili. Možná zdevastovali i samotnou Stěnu lebek, která patrně měla být důkazem existence Xibalbá.“

McCarter oslovil Danielle rozrušeným hlasem: „Kde je kolébka teď? Můžeme ji vidět?“

„Bohužel ne. Martinovy krystaly i kolébka byly až donedávna uloženy v Muzeu národní historie v New Yorku.“

„Až donedávna,“ opakoval McCarter. To neznělo nadějně.

„Asi před rokem někdo obojí ukradl spolu s pěti vzácnými poháry,“ vysvětlila Danielle. „Tenkrát se o té loupeži psalo na titulních stranách.“

McCarterovi se vybavil výstřižek z novin, ale na žádné senzační titulky si nevzpomněl. „Ukradli to z depozitáře,“ dodal opatrně. „Je to tak?“

Danielle přisvědčila. „Žádný z předmětů se tou dobou neobjevoval ve vitrínách. Martinovy artefakty nikdo nikdy neviděl. Podle převažující teorie šlo o někoho, kdo měl kontakty s muzeem a přístup do nestřežených místností, které nemonitorovaly bezpečnostní kamery. Ochrana depozitářů byla tak nedbalá, že policie nedokázala ani určit, kdy ke krádeži došlo. Předměty byly možná ukradeny i několik měsíců předtím, než se zjistilo, že ve sbírkách něco chybí.“

„Copak zloděje nedopadli?“ zeptal se McCarter.

Danielle zavrtěla hlavou. „Ne. Na mezinárodním letišti v Miami celníci zadrželi dvě bedny se starožitnými předměty bezprostředně předtím, než mohly být odeslány ze země, ale kolébka ani krystaly mezi nimi nebyly. Máme obavy, že kolébku někdo roztavil v domnění, že mu vynese slušné peníze, a krystaly buď prodal, nebo je jednoduše vyhodil.“

McCarter vzdychl. S podobným jevem se ve své kariéře setkal už bezpočtukrát. Objevené a vzápětí ztracené předměty, tisíce let staré artefakty, které někdo někam založil anebo omylem zničil. „Někdy mám dojem, jako by skryté věci disponovaly touhou zůstat utajené.“

Danielle se na něj usmála a odložila dálkový ovladač. „V tom s vámi plně souhlasím.“

Susan zavřela poznámkový notes. „Nemůžu uvěřit, že to nikoho dřív nenapadlo. Je to tak zřejmé, až je to šílené.“

McCarter si pohladil bradu. Nevěděl, jestli má na mysli šílené v pozitivním nebo v negativním smyslu. Stoprocentně však věděl, že už to nevypadá šíleně pošetile. Po pravdě, když teď o tom přemýšlel, přistihl se, že je opravdu nadšený, bezmála opojený představou, že jsou na stopě úžasnému odhalení. Kameny se jmény prvních autentických osob mayské mytologie, další s popisným názvem Tulán-Zuiva: Sedm jeskyní. Každopádně to svědčilo o jistém fenoménu ze samých počátků mayské kultury. A i kdyby počítačový program NVI kameny rekonstruoval nepřesně, netknutý zlatý podnos dokazoval, že se mayské písmo používalo i v Amazonii. Jak ho Danielle ujistila včera večer, v pralese něco je.

Znovu stočil zrak na promítací plátno a zadíval se na znaky vyryté do zlata. Neubránil se srovnání: Tulán-Zuiva a Xibalbá; na jedné straně druh ráje, na druhé brána pekel. Která ze dvou možností je v cíli asi čeká?

( 10 )

Nerovnou půdu ozařovalo bledé světlo stoupajícího měsíce, deroucího se škvírami v korunách stromů. Bylo slabé, ale dostatečné na to, aby vyhovovalo mladíkovi z kmene Nuree, který stopoval kořist.

Tiše se kradl pralesem po stopách zvířete, jež chtěl ulovit – mohutného hnědého tapíra, vážícího odhadem sto dvacet kilogramů. Postupoval obezřetně, aby nepromarnil šanci, kterou měl před sebou. Byl na lovu už dlouho a tapír byl první větší zvíře, na jaké za celé týdny narazil. Kdyby ho zaslechlo, běželo by zpátky k řece, kde se tapíři ve dne skrývají a čekají na večer, aby mohli vyrazit za potravou.

Prodíral se podrostem, jak nejopatrněji uměl, a když zaregistroval nový pach, zastavil se: kouř. Nevoněl však příjemně, po dřevě, jako plápolající oheň, ale čpavě a nečistě jako žhavý popel a skomírající řeřavé uhlíky.

Minutu nato dospěl ke zdroji pachu. Na malém plácku mezi stromy doutnala hromádka čehosi, co vypadalo jako zbytky keřů; zčernalé pozůstatky zelené vegetace a větví a spálené cáry uschlých vějířovitých listů. Nad nejbližším okolím se vznášela potrhaná šmouha šedého kouře, který kupu halil jako jemný závoj.

Mladík přistoupil blíž. Spálené zbytky neshořely úplně, část se sesypala a vrchní vrstva se svezla dolů. Její součástí bylo i lidské tělo, seškvařené k nepoznání. Mladík se přes zuhelnatělé kosti zadíval do lesa.

„Chokawové,“ zašeptal znechuceně nureejský výraz pro Chollokwany, zvláštní kmen, s jejichž územím kdysi Nureeové sousedili a jenž napadal každého, kdo vstoupil na jeho teritorium. Jeho strýc se těch lidí bál; nazýval je Stínoví lidé, dušoval se, že provádějí strašlivé věci, a zapřísahal ho, aby se tím směrem nevydával.

Mladík měl pro strach uděláno, na tomto podivném místě se však zarazil. Chvíli zvažoval, jestli se nemá vrátit, ale když mu pohled znovu padl na tapíří stopu, rozhodl se v lovu pokračovat.

Pár minut nato se ocitl pronásledovanému zvířeti na doslech. Jakmile jej spatřil poprvé, zastavil se; tapír ryl v zemi ve snaze vyhledat zcela konkrétní druh kořínků. Mladý Nuree se napjal, pozvedl oštěp a mrštil jím dopředu.

Rovně letící zbraň zasáhla zvíře do boku. Vyjeklo bolestí a vrhlo se do podrostu. Lovec pádil za ním, nedbaje větví a keřů, které mu z obou stran šlehaly přes obličej a tělo. Sledoval prchajícího tapíra podle zvuků, jež raněné zvíře vydávalo, podle namáhavého funění, chrochtání a praskajících větviček.

Vtom před sebou zaslechl náhlé pronikavé zavřeštění. Usoudil, že tapír konečně padl, ale když doběhl na místo, uviděl jen svůj oštěp potřísněný krví a chuchvalce tmavé srsti. Po tapírovi jako by se slehla zem.

Přemítal, jestli se mu podařilo oštěp setřást a utéct, ale stopy znenadání končily.

Zvedl zbraň a zkoumal hrot, aby se přesvědčil, že není poškozený. Přitom zaslechl z houští před sebou slabý šelest. Znehybněl a zaposlouchal se. V tichu uslyšel mělké dýchání. V podřepu se vydal k podrostu, oběma rukama zvedl oštěp nad hlavu a vší silou jej zabodl do křoví.

Hrot trefil něco tvrdého a odskočil. Rukojeť praskla a náraz mladíkovi rozvibroval ruce. Vzápětí z houští vyskočil temný tvar s nejasnými obrysy. Nuree zahlédl zásvit chrupu, ostré špičáky a ucítil pach zahnívajícího masa.

Po střetu uskočil a nejasně vnímal palčivou bolest, způsobenou dvojicí hlubokých úhlopříčných šrámů na hrudi. Dopadl na zem, bleskově se otočil na břicho a pokoušel se odplazit pryč. Ale vzápětí jako by se mu do lýtek zabodly ostré dýky. Pronikavě zaječel.

Něco ho přikovalo k zemi a táhlo dozadu; zařval bolestí a chňapl po obnaženém kořeni stromu. Popadl jej oběma rukama a na zlomek vteřiny vleku zabránil. Ale hned nato jej zkroutila nová vlna bolesti, jak jím útočník znovu smýkl. Jeho tělo se vztyčilo ve vzduchu jako napjaté lano.

Udeřil obličejem o zem a došlo mu, že je volný. Nadzvedl se, pokusil se odvléct stranou. Ale oddech trval pouhou vteřinu. Když se mu do nohou znovu vnořily ostré zuby – a tentokrát zezadu do silných stehenních svalů –, ochromen mučivou bolestí se s řevem prohnul v zádech.

Vtom ucítil, jak sebou jeho tělo prudce škubá, ruce se odpoutávají od země a on letí dozadu, kůži odíranou podrostem. Rozvřískal se děsem, protože si uvědomil, že ho cosi vleče pryč, do bezedných hlubin pralesa.

( 11 )

Laboratoř se topila ve tmě mírněné barevnými žárovkami LED a svitem několika řad počítačových monitorů. Puntičkářsky symetrické řešení místnosti připomínalo vládní zařízení nejvyšší úrovně typu Johnsonova vesmírného střediska NASA nebo zšeřelé pracovny řízení letového provozu. Jenže laboratoř nesloužila vládním účelům a dva přítomní muži neměli s federálním úřadem nic společného. Snad jen kromě toho, že právě zkoumali informace zcizené z databáze Národního výzkumného institutu.

Jak se údaje načítaly a čísla na obrazovce pomalu měnila, oba muži reagovali protichůdným výrazem v obličeji. První, vysoký, černovlasý a zhruba pětačtyřicetiletý, se spokojeně zubil; jeho samolibé, sebevědomé vzezření zdůrazňoval nákladný na míru šitý oblek.

Jmenoval se Richard Alexander Kaufman. Patřila mu nejen laboratoř, ale i celá dvacetipodlažní budova s elegantními liniemi a průčelím ze safírově modrého skla.

Kaufman byl výkonným ředitelem a majitelem korporační společnosti Futrex Systems, jedné z největších soukromě vlastněných firem na světě zaměřených na obrannou technologii. Ačkoli se Futrex doslova topil v penězích z ročního nadmíru štědrého obranného rozpočtu, nevyráběl ani řízené střely ani miny. Futrex si budoval moc a sílu prostřednictvím říše nul a jedniček. Vytvářel počítačové systémy, datové sítě a hyperrychlé programové vybavení, založené na určitém typu struktury, zvané hromadné paralelní zpracování dat.

Programy Futrexu se užívaly při sestrojování a zkouškách odpalovacích ramp, spojovaly letouny střediska řízení a včasného varování s loděmi, tanky a pěšáky. Říká se, že ozbrojené střety jednadvacátého století se nevyhrávají, popřípadě neprohrávají zbraněmi, ale množstvím, kvalitou a včasností informací. Díky systému Futrexu měly americké pozemní síly v terénu i v ulicích měst stejný přístup k informacím jako jejich kolegové ve vzduchu nebo na velicích základnách. Armáda považovala tento proud informací za tak zásadní pro národní bezpečnost, že součástí uzavřených smluv byl zvláštní článek o mimořádných finančních odměnách, jež měly zabránit Futrexu využít svou technologii k jakýmkoli jiným účelům. V civilním světě tato korporace neexistovala, a protože byla soukromě vlastněná, její akcie nefigurovaly na žádné burze. Výsledkem byla anomálie moderní průmyslové říše: kolos v hodnotě dvaceti miliard dolarů, o němž skoro nikdo nevěděl.

Dvě desítky let veleúspěšného podnikání by většině lidí stačily, ne však Richardu Kaufmanovi. Chtěl víc. Toužil po bezvýhradné příležitosti k úspěchu, po možnosti změnit svět a – což bylo možná nejdůležitější – potřeboval dát všem na vědomí, že to dokázal právě on.

Byl člověk zvyklý dosáhnout toho, co si usmyslil. Měl kamarády jak na velmi významných, tak na méně významných postech, měl peníze, moc a odborné znalosti na to, aby dokázal cokoli. Potřeboval už jen správný prostředek, konkrétně něco, po čem se pídil skoro deset let.

Kaufman se pootočil nalevo. „Co si o tom myslíte?“

Muž po jeho boku vypadal vyčerpaně. Normanu Langovi se blížila čtyřicítka, ale oblíbil si ledabylý pomačkaný styl vysokoškolských studentů: manšestráky a volnou flanelovou košili, přes niž teď oblékl bílý laboratorní plášť. Prořídlé vlasy měl nakrátko a bradku pečlivě zastřiženou.

Lang byl Kaufmanovým nejvýznačnějším vědcem ve sféře neobvyklých zájmů – jinými slovy mistr podfukář v oboru podfuků. Jako vynikající badatel upadl v nemilost, když ho načapali při falšování výsledků jistých pokusů. To mu vyneslo pobyt v očistci akademického světa – dokud ho nezaměstnal Kaufman.

Svým způsobem obdivoval lidi s mírným sklonem ke zlodějství, a protože profesní životopis Langovi znemožňoval uchytit se jinde, věděl, že jeho nabídku ke spolupráci ocení mimořádnou loajalitou. A tak přijal Langa do svého týmu, přidělil mu skoro neomezený rozpočet a zdánlivě neřešitelné úkoly, do nichž se jeho chráněnec měl pouštět s hazardním nasazením. Lang dostal jasný příkaz: najít Kaufmanovi ten správný prostředek, spojení mezi teoretickým a uskutečnitelným. Dosud s tím žalostně zápasil.

Vědec se poškrábal na hlavě, sundal si z obličeje brýle lemované černým plastem a promnul si rýhy, které mu po nich zůstaly na kobylce nosu. Jak měl ve zvyku, odpověděl na otázku otázkou.

„Proč u toho nejsou žádné popisné informace nebo vysvětlení? Proč jsou to jenom hrubá data?“

I Kaufmanovi to vrtalo hlavou, ale popravdě dával hrubým datům přednost – nutily Langa dospět k jeho vlastním závěrům. „To nevím,“ odpověděl. „Je to problém?“

Lang si znovu nasadil brýle. „Dokážu to zpracovat. Ale připadá mi, že spousta těch čísel je…“

„Smyšlená?“ doplnil ho Kaufman.

„Mimo oblast současné teorie,“ odpověděl Lang.

Kaufman vydechl. Odjakživa viděl lidem až do žaludku a uměl jimi manipulovat. Na některé platila vlídnost, na jiné nátlak. Ale Langem se mu nedařilo pohnout ani ho postrčit kýženým směrem a přimět podniknout kroky, jimž by se normálně vyhnul.

„Jste špičkový výzkumný vědec, ale přemýšlíte povrchně. Lidé z NVI ukradli ty krystaly z Muzea národní historie a vymysleli si historku, která krádež zakryla. Institut vydal miliony dolarů na různé zkoušky a výsledky zakódoval na nejvyšší úrovni utajení. Pak vypravil dva oddělené týmy do Amazonie, aby tam našly zdroj těch krystalů. Co na to říkají vaše vědecké metody?“

Lang mlčel.

„Odpovím za vás,“ pokračoval Kaufman. „Oni si myslí, že objevili nový zdroj energie – čistou, nevyčerpatelnou formu síly, atomovou energii bez onoho drobného problému zvaného jaderný odpad.“

Lang přikývl. „Fúzi.“

„Správně,“ potvrdil Kaufman.

Jadernou fúzi považují mnozí odborníci za zdroj energie jednadvacátého století – řešení pro svět, který se dusí škodlivými zplodinami a potí vlivem globálního oteplování a kterému údajně docházejí zásoby fosilních paliv. Jaderná fúze mu koneckonců obstarala vodíkovou bombu; termonukleární reakce probíhají v nitru slunce. Teorie tvrdí, že kdyby se takový proces podařilo usměrnit, aniž by přitom byla srovnána se zemí celá města, fúze by mohly ovládnout planetu. V důsledku toho je zkoumá bezpočet národů po celém světě a všechny se soustředí pouze na určitý druh této reakce, na takzvanou horkou fúzi.

Kdo se chce stát spoluhráčem na hřišti horké fúze, musí dát za vstupenku astronomickou částku. Výzkum a s ním spojené úsilí už stály miliardy a trvaly roky a jejich výsledkem zatím byly jen monstrózní přístroje, které spotřebovaly víc energie, než jí vyrobily – něco jako obdoba dvou spálených barelů nafty, které odčerpají na povrch jenom jeden.

Bez ohledu na to se investovaly další miliardy do následující fáze, rozsáhlého projektu na jihu Francie, zvaného ITER, což je zkratka pro mezinárodní termonukleární experimentální reaktor, potažmo latinský výraz pro „cestu“. Nikdo si netroufá hádat, zda „cesta“ povede k cíli nebo do slepé uličky, ale ať tak nebo onak potrvá hodně dlouho, než se to zjistí, protože podle předběžných odhadů by reaktor měl být uveden do provozu až v roce 2019. I kdyby všechno klaplo podle plánu, výzkum povede k výrobě ještě větších a nákladnějších prototypů, než se bude moct přistoupit k vybudování skutečně fungujícího reaktoru. Ten by mohl podle optimistů spatřit světlo světa za padesát, podle pesimistů za sto let. Zkrátka a dobře je velmi pravděpodobné, že energie jednadvacátého století se bude využívat někdy ve století dvaadvacátém. A to je pro Richarda Kaufmana příliš pozdě.

On se místo toho soustředil na jiný cíl, méně ambiciózní a o to kontroverznější, navždy očerněný skandálem při svém zrodu, a sice na studenou fúzi.

„Takže,“ spustil Kaufman, „předpokládám, že nejsou absolutní idioti. Kápli na něco, nebo ne?“

Lang se nevyjádřil jednoznačně. „Pokud jsou jejich měření přesná, pak ano, možná na něco kápli.“

„Vysvětlete mi to.“

„Podle charakteru naměřených hodnot zkoumali čtyři krystaly, z nichž dva obsahují cizí látku, vlákna palladia. A skoro každá úspěšně provedená studená fúze probíhala v přítomnosti palladia. Dokonce i Fleishman a Pons použili palladium, než je upálili na hranici jako kacíře.“

Jmenovaní vědci objevili studenou fúzi jako první. Zpočátku se těšili velké slávě, dokud je i jejich pokusy nenapadli a nezdiskreditovali přívrženci horké fúze ze strachu, že přijdou o granty a dotace. Fleishman a Pons záhy zjistili, že jejich pověst doznala nemalé šrámy; jejich pojetí bylo okázale přehlíženo a označeno za podvod. Vědecká periodika se zachovala stejně a studie a články o studené fúzi odmítala publikovat a přední univerzity znemožňovaly mladým badatelům práci v oboru. Sebemenší projev zájmu o dané téma znamenal konec slibně se rozjíždějící kariéry.

„Palladium,“ opakoval Kaufman s pozvednutým obočím. „Zajímavé. Co jiného?“

Lang vytáhl z hromádky vytisknutých stránek jeden list a podal ho Kaufmanovi. „Pokud se NVI nemýlí, krystaly vykazují následující jevy: přídavnou míru radiace shodnou s nízkoenergetickou reakcí a u příměsi známky transmutace kovu, především proužky stříbra a mědi. Vysokou koncentraci síry v křemenu. A měřitelné reziduum zadrženého plynného tritia.“

Kaufman okouzleně zkoumal diagram. Tritium je přesně takový prvek, jaký hledali: radioaktivní vedlejší produkt, který vzniká výhradně při nukleární reakci určitého typu. Další vlastnosti příměsí byly výjimečné a velice zvláštní, ale jejich výskyt by se dal vysvětlit – nebýt právě tritia. To dokazovalo, že se krystal použil při reakci, při níž se uvolňuje jaderná energie. Trvalá přítomnost tohoto prvku znamenala jediné, totiž že tou reakcí byla studená fúze.

„Pokud jsou jejich údaje správné,“ opakoval Lang.

Kaufman nepochyboval o tom, že údaje NVI jsou správné. „O čem jiném údaje vypovídají?“

„Předesílám,“ zahájil Lang výklad, „že jsou to krystaly křemene. Obsahují však mikroskopické linie sestavené do geometricky přesných obrazců, bezmála s rozměry molekuly. Mám na mysli rozměry několika angstromů. Netuším, jak byly vyrobeny ani k jakému účelu, ale chovají se jako kanály z optických vláken; usměrňují průchod určitých světelných vlnových délek krystalem, zatímco jiné blokují. Popsaný úkaz je pozorovatelný jen v polarizovaném světle.“

„O jaké vlnové délky se jedná?“

„Vysokoenergetického spektra: fialové, ultrafialové a dále. Podle zprávy jsou kanály přítomné ve všech čtyřech krystalech, u krystalů s příměsemi jsou velmi podobné. Ale schéma u dvou zbývajících je mnohem složitější.“ Lang se odmlčel. „NVI je ve zprávě označil jako polotovary. Jako kus kovu, který nebyl obroben ani jinak zpracován do finálního výrobku.“

„A co ty poslední údaje?“ zajímal se Kaufman. „Podařilo se vám z nich něco vykoumat?“

Lang natáhl ruku ke klávesnici a otevřel nový program. „Prosím,“ řekl nafoukaně.

Kaufman se díval na skupinu teček různých velikostí, náhodně rozesetých po obrazovce spolu s několika čmouhami a oblouky na dehtově černém pozadí. Dvě navzájem příčné linie dělily monitor na čtyři okna. Kaufmanovi výjev nic neříkal.

„Co je to?“ zeptal se.

„To jsou údaje převedené do grafické podoby,“ odpověděl Lang.

„Znamená to snad nějaký tok energie?“

Lang zavrtěl hlavou. „Ne. Jsou to hvězdné mapy. Čtyři různé části.“

„Hvězdné mapy?“

„Podle podobných map se kdysi plavili námořníci,“ upřesnil Lang. „S tou první jsem si trochu pohrál. Je to pohled na noční oblohu z jižní polokoule.“

Kaufman zpozorněl. NVI vyslal své lidi do Brazílie, aby našli zdroj krystalů. „Za předpokladu, že je mapa správná, odpovídá určité zeměpisné délce a šířce?“

„To zatím nevím. Nejpřesnější údaj zní: západní polokoule na jih od rovníku.“

Než mohl Kaufman reagovat, zazvonil mu mobilní telefon. „Prosím?“ ohlásil se.

„Podle vašeho přání jsme prohledali nemocnice,“ oznámil hlas s německým přízvukem, „a našli jsme muže, který by vás mohl zajímat. Anonym v malé klinice na předměstí Manausu. Přijali ho před deseti dny po pobytu ve zdravotnickém zařízení proti proudu řeky. Když ho přinesli, podle všeho na tom byl hodně zle. Delirium, silný šok, dehydratace a podvýživa prvního stupně a nadto kombinovaná zlomenina pravé nohy, Důležité je, že žije a že ho máme pod kontrolou. Napadlo mě, že byste s ním rád mluvil.“

„Proč?“

„Protože řekl, že pracuje pro Hélios.“

Richardu Kaufmanovi se jen málokdy nedostávalo slov, ale v tu chvíli vyloženě oněměl. Obstaral dva subjekty z NVI, znechucené zaměstnance, ochotné prodat informace institutu za odpovídající cenu. Jeden byl členem první mise do deštného pralesa, skupiny, která se přestala hlásit a slehla se po ní zem. Jejímu veliteli prozradil zašifrované slovo, které měl odvysílat v případě, že by potřeboval zmizet z pralesa, až ukradne, co tým NVI objevil. To slovo znělo Hélios, řecký bůh slunce. Mimořádně příhodné.

„Pro Hélios?“ ujišťoval se Kaufman. Správné slovo, nesprávné tvrzení. „Víte jistě, že řekl právě tohle?“

„Stoprocentně. Chtěl vědět, pro koho pracujeme, a když jsme neodpověděli, prozradil, že on pracuje pro Hélios, a dodal, že bychom měli vědět, co to znamená. Prý ví o něčem, co bude Hélios zajímat, a chce o tom mluvit jedině se zasvěcenou osobou.“

„Snažili jste se ho přesvědčit jinak?“

„Všelijak a všemožně. Ale je v nemocnici.“

Kaufman ocenil důkladnost průzkumu. „Dobrá. Hlídejte ho a ujistěte se, že není návnada NVI, která nás má svést na scestí. Jakmile se o tom ujistíte, setkáme se, a jen co budeme připraveni, kontaktujeme ho. Bez našeho svolení se daleko nedostane. Rozumíte?“

Kaufman ukončil hovor a obrátil se na Langa, jehož obličej malinko zezelenal.

„Co to sakra mělo znamenat?“ zeptal se badatel.

Kaufman se usmál. „Naše příští zastávka. Západní polokoule na jih od rovníku.“

Lang se netvářil nadšeně, ale Kaufman znal své pappenhaimské. Věděl, že Lang se vydá za svým vlastním svatým grálem a na cestě k jeho dosažení bude plnit příkazy svého přímého nadřízeného. Ten se ovšem musí vyvarovat toho, aby Langa zavalil přemírou pravdivých informací.

( 12 )

Za dvaasedmdesát hodin po informační schůzce v hotelu se Danielle a tým NVI ocitli osm set kilometrů proti proudu Rio Negra, na palubě říčního člunu jménem Ocana, poháněného naftovým motorem a kormidlovaného Hawkerovým přítelem. Loď byla mezi místními známá jako zásobovací, protože dovážela potraviny menším osadám jak po proudu, tak proti proudu řeky, měla prostornou palubu, špičatou příď a dostatečné množství paliva i na zpáteční cestu. Chyběly však kabiny a jakékoli obytné prostory, a tak museli členové výpravy noc co noc vztyčit tábor na břehu – především proto, aby unikli klaustrofobickému prostředí člunu.

Přes den, zatímco Ocana supěla proti proudu, se rozmístili po palubě, jak nejlépe to šlo, aby jeden nezakopával o druhého. Součástí čtrnáctičlenné skupiny byl Pik Verhoven se svými čtyřmi jihoafrickými parťáky a trojice brazilských nosičů, kteří pomáhali při přepravě potravinových zásob a terénního vybavení.

Pik Verhoven měl sněhobílé vlasy a dohněda opálený obličej, přes nějž se klikatila výrazná jizva v podobě rozpleteného kusu ostnatého drátu, díky které působil nadmíru hrozivě. Se svými sto devadesáti centimetry a sto dvaceti kilogramy živé váhy se spíše valil, než kráčel, a každému poskytl dost času na to, aby se mu klidil z cesty. Kdo se ocitl příliš blízko, vysloužil si ne právě vlídný pohled, nepříjemný bodyček nebo aspoň tabákové skvrny na obuvi, kde přistál dobře mířený plivanec nepostradatelného žvýkacího tabáku, bez něhož šéf ochranky nedal ani ránu.

O bližší než vyloženě nezbytný kontakt s Verhovenem a jeho muži nestál žádný člen vědeckého týmu, snad s výjimkou Danielle. Dokonce i Hawker, který znal Verhovena z dob svého působení v Africe, s ním komunikoval nanejvýš zamračeným pohledem.

Danielle věděla, že Hawker před svým vyhazovem z CIA s Verhovenem pracoval a že od té doby se mírně řečeno nemají rádi. Jediné, co se jí ohledně té záležitosti podařilo z Verhovena vyrazit, bylo nesdílné zabručení a pohrdavá poznámka v tom smyslu, že ona a NVI „jsou na tom asi hodně špatně“, když zaměstnali zrovna Hawkera.

Hawkerova odpověď byla obsažnější, ačkoli neméně nevraživá. „Ten chlap je mizera,“ prohlásil, „a rozhodně se nedá říct, že by byl můj kámoš. Ale proto jste si ho asi nezjednali, že ne?“

Podle všeho měla Hawkerova reakce zřejmé poselství: běda tomu, kdo bude tak pošetilý a dostane se s Verhovenem do křížku – tedy včetně Hawkera –, zejména každému, kdo si troufne napadnout její tým. Ta skutečnost ji uklidňovala, přestože z napjatého vztahu mezi oběma muži neměla dobrý pocit.

S náloží téhle dynamické nerovnováhy plula Ocana na severozápad, zhruba souběžně s proudem Amazonky, a křižovala temně hnědé, taninem zbarvené vody Rio Negra po trase, po níž se kdysi ubíral Zabiják Martin. Jak pronikali hlouběji do deštného pralesa, Danielle se čím dál víc soustředila. Byla málomluvná, podezřívavější a přikládala patrně neexistující význam všemu, co ji znepokojilo: nezvykle upřený pohled jednoho z Verhovenových žoldáků, letadlo, které přeletělo přímo nad nimi a na její vkus se příliš dlouho motalo po okolí.

V duchu se nabádala ke klidu. Za všech okolností musí ovládnout své emoce, nedat najevo znepokojení a nepřenášet stres na ostatní. To se jí jakž takž dařilo skoro celé dopoledne až do chvíle, kdy její úsilí podrobil zkoušce podivný objekt, který se pohupoval na hladině před lodí.

To, co spatřila, nepředstavovalo žádné větší nebezpečí, ale tvar předmětu a způsob, jakým se kolem něj hromadily tlející listy a další drobné nečistoty, ji přiměl zvýšit pozornost. Ať se tomu bránila sebevíc, nedokázala se zbavit pocitu, že je to jakési zlé znamení.

„Uberte rychlost,“ křikla přes rameno. „Ve vodě plave něco divného.“

Náhlý povel vyburcoval ostatní. Verhoven zachytil její pohled a vydal se k přední části plavidla.

„Vidíte to?“

Přikývl. „Jo.“

„Zachyťte to dřív, než nás to mine.“

Když se Verhoven chopil dlouhého vesla, shromáždil se kolem něho hlouček diváků.

Kapitán zpomalil a stočil Ocanu bokem proti proudu. Jakmile se loď vyrovnala a plovoucí předmět zlehka narazil do levoboku, Verhoven jej zachytil veslem.

Pohled na úlovek všechny zaskočil. „To je nechutný,“ mínila Susan.

Těm, kdo neviděli přes zábradlí, Danielle sdělila: „Je to mrtvé tělo.“

Přesněji mrtvé tělo domorodého muže, plovoucí tváří dolů, obklopené spletí větví, listů a jiného odpadu. Nohy i dolní část trupu se ztrácely pod hladinou a bylo vidět jen zadní část hlavy a ramena.

„Mohl byste z něj odstranit ty větve?“ požádala Danielle Verhovena klidným, nicméně mírně znepokojeným tónem.

Verhoven pomocí vesla nejprve stáhl část nánosu, odsunul změť větviček zachycených na těle a pak se zaměřil na metr dlouhý kmínek třtiny, pohupující se u mužovy hlavy. Sotva jej odstrčil veslem, dal se do pohybu, ale spolu s ním se hnulo i tělo a nad hladinou se objevily ruce; obě zápěstí poutala ke kmínku tenká liána.

Verhoven plivl chuchvalec tabáku přes zábradlí. „Je k tomu přivázanej.“

Danielle si všimla hrubě spleteného domorodého provazu věznícího zápěstí. Nebyl to pěkný pohled a popravdě nic, co by si přála, aby viděli i ostatní.

Jenže ostatní to už samozřejmě viděli a stejně jako dav shromážděný u automobilové nehody natahovali krk, aby měli lepší výhled, a pozorovali, jak Verhoven manévruje veslem a snaží se dostrkat kmínek k boku lodi. Mohutný chlapík se činil, seč mohl, tělo se při tom otáčelo a převracelo a nakonec se obrátilo tváří vzhůru. Diváci sledovali podívanou mlčky. Snědý obličej rámovaný černými vlasy se zdál relativně nepoznamenaný příčinou smrti, kdežto trup hyzdila řada ran, očividně způsobených několika různými druhy zbraní: dva velké otvory v hrudi, dvojice hlubokých souběžných šrámů ubíhajících od levého ramene přes žaludek, a skupina baňatých zduřenin – okrouhlé zčernalé puchýře o velikosti poloviny grapefruitu.

Polaski vyslovil otázku, kterou měli nepochybně na mysli všichni: „Co se mu proboha stalo?“

Danielle upírala oči na otvory v hrudi. Byly velké a víceméně kulaté. „Jsou od nábojů?“

Verhoven zavrtěl hlavou. „Na to jsou moc velké. Takové díry nezpůsobí žádná střelná zbraň, aniž by probourala tunel skrz naskrz. A na zádech žádné rány po výstupu nábojů nejsou.“

Nato dal k lepšímu svůj úsudek. „Spíš to vypadá, jako by ho na něco nabodli. Nebo do něj dvakrát píchli silnou špičatou holí.“

Danielle potřebovala přesnější hodnocení. Dřepla si na okraj paluby Ocany a rány v hrudi prozkoumala sama. Poškození kůže po obvodu otvorů svědčilo o pohybu oběma směry. „Nějaká zbraň vnikla dovnitř a potom zase vyjela ven,“ zašeptala. „Skrz neprošla.“

Ostatní se jí tlačili na záda ve snaze o lepší výhled.

„A co tohle?“ zeptal se Devers a ukázal na zčernalé opuchliny. „Řekněte, že to není ebola ani nic podobného.“

Některé puchýře byly potrhané, možná prasklé. Jiné měly čistší řezy, jako by je někdo schválně proťal, aby nepraskly samovolně. V tu chvíli Danielle zalitovala, že s sebou nevzala lékaře, ale každý civilista znamenal potíže navíc. Bude se muset spokojit s povrchním zdravotnickým školením absolvovaným v NVI a doktorátem z biologie. „Hnis v nich není,“ prohlásila, naklonila se a natáhla do plic vzduch. „Necítím ani zánět.“

Ve skutečnosti necítila skoro nic, což nasvědčovalo tomu, že muž zemřel nedávno, pravděpodobně v posledních čtyřiadvaceti hodinách.

„Tohle,“ pokračovala, „vypadá spíš na reakci na popálení nějakou chemickou látkou nebo jako otok po úderu.“ Přemítala, jestli kůže a tkáně nemohly opuchnout vlivem dlouhého pobytu ve vodě. Vzhlédla k Deversovi. „Mimochodem, ebola se vyskytuje jenom v Africe.“

Devers přikývl a přitočil se blíž. „To se bude hodit. Ebola, permafrost – zatím je to velmi poučný výlet.“

Danielle se v Deversově invazivní přítomnosti provázené jeho žvaněním cítila nesvá. Napřímila se, položila mu ruku na rameno a odtlačila ho do hloučku přihlížejících. „Zůstaňte tady,“ přikázala mu přísně a otočila se k Verhovenovi. „Můžete mi ukázat jeho nohy?“

Prosba se snáze vyslovila, než uskutečnila. Verhoven přidržoval mrtvolu veslem, aby neodplavala, a pokaždé, když tlak polevil, těla se zmocnil proud tvořící se na levoboku lodi. „Dojdi si pro veslo,“ poručil jednomu ze svých mužů.

Verhovenův poručík popadl veslo, podstrčil jej domorodci pod nohy a snažil se je vyzvednout k hladině. Šlo to nepochopitelně ztěžka a trvalo zhruba minutu, než si uvědomili, proč s nimi nelze pohnout: byly zatížené sítí plnou plochých kamenů.

„Dali si s ním zatraceně práce,“ podotkl Verhoven a pro větší důraz plivl do vody. „Dřevo, aby se udržel na hladině, a zátěž, která ho má táhnout ke dnu. Hádám, že ten mládenec musel někomu pořádně zvednout mandle.“

Verhovenův poručík se tvářil znechuceně. „Zatracený domorodci,“ zavrčel.

To už se k Danielle protlačil i McCarter a dbal, aby jí nepřekážel. „To je pravda. Civilizovaní lidé by tohle nikdy neudělali.“

Poručík se mu chystal odpovědět, ale zabránil mu v tom Verhovenův varovný pohled. McCarter si klekl vedle Danielle, aby jí pomohl s prohlídkou těla. Oba teď zkoumali zápěstí, upoutaná provazem k třtinovému kmínku. Na kůži byly patrné známky diskolorace, ale ani stopy po otěru nebo kroucení. „Myslím, že ho přivázali až po smrti,“ řekl McCarter. „Vypadá to, že se nepokoušel osvobodit.“

„Nejdřív zabít, pak přivázat,“ shrnul Verhoven. „Logičtější by bylo opačný pořadí.“

„A jako by ho poškrábalo nějaké velké zvíře,“ dodal Polaski a ukázal na dlouhé souběžné šrámy na hrudi. „Třeba ho nejdřív zabili a pak ho přivázali a nabídli šelmám jako druh oběti.“

McCarter zavrtěl hlavou. „V životě jsem neslyšel, že by amazonské kmeny měly podobné zvyky. A kdyby ho našla nějaká šelma, určitě by ho rovnou sežrala.“

Danielle se do debaty nemíchala. Usilovně přemýšlela. Obchodníci, s nimiž ona a Moore mluvili, jim o jednotlivých kmenech často vyprávěli všelijaké historky, a mnohé tak výstřední, že se jim stěží dalo věřit. Pro cizince byly samozřejmě trochu přikrášlené, ale každopádně z nich zazníval obrovský respekt vůči Chollokwanům. V příbězích o těchto domorodcích nikdy nechybělo podobné zohavení obětí – popáleniny, narážení na tyče, řezné rány. Lidé lovící lidi spolu s divokou zvěří: Stínoví lidé přinášející smrt.

Při pohledu na kulatý obličej mrtvého si vzpomněla na Dixona a jeho pohřešovaný oddíl. Byli skvěle vycvičení a dobře ozbrojení, ale jako by se po nich slehla zem. Napadlo ji, jestli výš proti proudu neobjeví i jejich plovoucí zohavená těla. Z mnoha různých důvodů doufala, že ne.

Zatímco se Danielle věnovala svým úvahám, ostatní postupně překonali počáteční šok, dávali průchod morbidní zvědavosti a navzájem si vyměňovali rozmanité teorie. Po několika minutách se prodral blíž dokonce i Hawker. Věnoval tělu jediný pohled.

„Nádhera,“ ucedil jízlivě a oslovil Deverse. „Dokážete určit, z kterého byl kmene?“

Mrtvý byl nahý, bez identifikačních znaků a jakýchkoli ozdob. Devers pokrčil rameny. „Ne. Proč?“

Hawker kývl směrem proti proudu. „Protože tamhleti o něj mají stejný zájem jako my.“

Danielle zvedla hlavu a uviděla, jak k nim rychle směřují tři domorodé kanoe. V každé seděli dva muži a blížili se k nim s křikem a zuřivým pádlováním. Jejich bezmála panické tempo provázely hlasy poznamenané prudkým vztekem, nepochybně určeným Ocaně a jejím ohromeným cestujícím.

( 13 )

Danielle sledovala přibližující se kanoe. Šest mužů v malých lodích je příliš ohrozit nemohlo. Nicméně byli rozlícení a obezřetnost ji nabádala k pohotovosti. „Nastartujte motor,“ řekla kapitánovi.

„Mám jim ujet?“ zeptal se.

„Ne. Chci si s nimi promluvit, ale buďte připravený.“ Zadívala se na Verhovena, který pořád držel tělo u boku Ocany. „Pusťte ho.“

Verhoven mrtvolu odstrčil. Pomalu odplouvala podél levoboku k zádi, odkud se stočila po směru toku a mírumilovně plynula po proudu. Kanoe obklíčily loď z obou stran, aniž muži ztlumili naléhavý křik nebo zmírnili intenzitu pádlování.

„Ujistěte se, že máte po ruce zbraň,“ řekla Danielle.

Verhoven se zašklebil. „Tu mám po ruce vždycky.“

Otočila se k Deversovi. „Jsou to Chollokwané?“

Oslovený okamžik váhal s odpovědí. „Neřekl bych. Některá slova jsou portugalská a Chollokwané mluví výhradně po svém. Navíc jsme na území Nureeů.“

Danielle se trochu uklidnila. Na rozdíl od Chollokwanů jim od Nureeů nebezpečí nehrozilo. Jejich kmen byl částečně civilizovaný, na půl cesty mezi starým a novým světem. Stále lovili pomocí šípů a foukaček, ale příležitostně se vydali po proudu Rio Negra obchodovat s kůžemi, za které nakoupili oděvy, rybářské háčky a cigarety. Neměli být útoční, a při správné přesvědčovací strategii jim možná vyjdou vstříc.

Kanoe zpomalily a křik ustal, snad z toho důvodu, že plovoucí tělo dostalo svobodu, ale pravděpodobně spíš proto, že Verhoven a jeho muži drželi v rukou pušky.

„Zjistěte, co chtějí,“ pobídla Danielle Deverse. Ten se přemístil na příď lodi a oslovil muže jazykem Nureeů. Indiáni mu odpověděli další vlnou výhrůžného křiku.

„Ptají se, proč jsme se dotýkali mrtvého,“ tlumočil Devers. „Prý je prokletý a má se nechat na pokoji.“

„Zeptejte se, kdo to je,“ naléhala Danielle. „A proč zemřel.“

Devers její otázky přeložil, a poté, co na ně jeden z mužů zareagoval, tlumočil odpovědi. „Říká, že oni ho nezabili.“

„Tak proč plave po řece? Proč je tak složitě svázaný?“ pokračovala Danielle.

Tentokrát si vzal slovo jiný indián.

„Je to jeho příbuzný,“ vysvětloval Devers, „snad synovec. Před deseti dny se společně vydali proti proudu na lov. Prý na nic nenarazili a dostali se až na místo, kam by chodit neměli. Na zapovězené místo. Strýc svého synovce varoval, ale mladík ho neposlechl a šel dál. Strýc se vrátil.“

Vystřídal ho další domorodec.

„Ty končiny jsou opuštěné,“ překládal Devers. „Je to území bez života. Kdo tam přijde, pokouší smrt. Většina těch, kteří jsou tak pošetilí a na to území vstoupí, se už nevrátí. Jiní se vrátili takhle – po řece, zbaveni duše.“ Indián si stiskl hruď v místech, kde měl mrtvý mladík široké otvory. „Těla jsou zatížená kameny, aby se nedostala ke břehu, a přivázaná ke třtinovému kmínku, aby všichni viděli, jak byli potrestáni. Podobný osud postihne i zvířata. Mrtvé posílají nazpět duchové. Jsou prokletí a zaslouží jen opovržení. Ani ptáci a piraně o ně nejeví zájem.“

Při poslechu tlumočených slov si Danielle uvědomila, že suchozemští ani říční mrchožrouti se těla skutečně nedotkli. To je hodně nezvyklé, protože v deštných pralesích s pestrou biodiverzitou se svádí věčný boj o potravu. O to nezvyklejší, že pokud muž mluví pravdu, je tělo ve vodě už několik dní, a ne pouhých čtyřiadvacet hodin, jak odhadla ona.

Verhoven vedle ní se zasmál: „Jasně. Takže moderní duchové používají provazy?“

Danielle ho ignorovala. „Co ještě říká?“

Devers odpověděl: „Do těch míst prý chodí jen Stínoví lidé. Myslím, že má na mysli Chollokwany. Tvrdí, že zabijí každého, kdo tam vkročí, anebo ho nechají na pospas divoké zvěři. Něco v tom smyslu. Ale když se rozdělili, věděl, že jeho synovec se odtud živý nevrátí. Dennodenně ho chodil hledat. Dnes dopoledne zahlédl jeden vesnický chlapec, jak jeho tělo pluje po řece. Nikdo se ho nesmí dotknout.“

Danielle zvážila situaci. Hledaná oblast musí být nedaleko. Rozhodla se, že za zkoušku nic nedá. „Zeptejte se ho, jestli by nás mohl odvést tam, kde toho mladíka opustili. Řekněte mu, že hledáme domov těch duchů.“

Indiáni Deversovo tlumočení několikrát přerušili. „Prodlévá tam smrt,“ řekl jeden. „Ze stínů toho místa vycházejí prokleté věci. Nikdo by je neměl dráždit.“

Jiný, starší domorodec ho doplnil: „Jestliže tam půjdete, zmocní se vás. Nevrátíte se, a pokud ano, tak jen jako varování. Potrestaní stejně jako on. Proto se jeho tělo objevilo až dnes,“ dodal a vyčítavě namířil prst na skupinu vědců NVI. „Je to varování. Pro vás. Máte zvolit jinou cestu.“

Nato si indiáni začali povídat mezi sebou. Z loďky k loďce létala vzrušená slova, příliš překotná na to, aby je Devers zachytil, ale po chvíli byl závěr jasný: Nureeové pokračují v plavbě. Muži se chopili pádel a mocnými záběry, které rozvířily vodu do značné hloubky, obepluli Ocanu a zamířili po proudu směrem, jímž zmizelo plovoucí tělo.

Danielle požádala o vysvětlení.

„Vypadá to, že už jsme prokletí,“ odpověděl Devers. „Nebo moc hloupí, když se tady chceme dál motat.“

Za jejich zády se zasmál jeden z nosičů, který byl svědkem celého rozhovoru. „Pro Nuree je všechno prokletý,“ řekl. „Stromy, pěna na řece, kláda, která pluje nesprávným koncem – všechno přináší smrt, všechno je prokleté.“

Danielle se obrátila k jejich tlumočníkovi. „Co si myslíte, že se opravdu stalo?“

Devers pokrčil rameny. „Místo, které hledáme, je dál proti proudu. Tam někde Zabiják Martin narazil na Chollokwany. Upozornil jsem vás na to, že jsou poněkud horkokrevní. Nejspíš mají strach o své území. Mezi námi, mně by to místo taky připadalo prokleté, kdyby se každý můj příbuzný, co se tam vydá, vrátil v tomhle stavu.“

„Chollokwané,“ opakovala Danielle. Zadívala se proti proudu. Nepotrvá dlouho, a ocitnou se na jejich území.

„Jak ten muž řekl, je to varování,“ zdůraznil Devers. „Možná to zní divně, ale já bych to přesně tak vnímal.“

„Nepřijela jsem proto, abych se nechala odradit domorodými pověrami. Pokračujeme v plavbě!“ zavelela.

Chvíli nato, když se motor v podpalubí znovu rozburácel, přistoupil k Danielle McCarter. „Dnešní den je podle všeho samé varování.“

„Co tím myslíte?“

„Prohlížel jsem si se Susan kámen, který jste nám zapůjčila, ten, který odtamtud přivezl jeden z dřevorubců. Domníváme se, že víme, co zobrazuje další piktogram. Jednonohou sovu, velkého znetvořeného ptáka, jenž vnášel do srdcí Mayů děs.“

„Proč by měli mít strach ze sovy?“ divila se Danielle. „Jaký má význam?“

„Je poslem z podsvětí,“ odpověděl McCarter. „Nositelkou zkázy.“

( 14 )

O dvě hodiny později se ocitli v úseku, kde se charakter řeky začínal měnit. Z břehů mizely vzrostlé stromy a nahradila je pustá souš s roztroušenými hladkými balvany, prvními po stovkách kilometrů. Jako by se zničehonic přenesli do jiné oblasti. Z geologického hlediska tomu tak skutečně bylo, protože velké žulové kameny jsou v Amazonii poměrně vzácné a vyskytují se především daleko na severu, poblíž oblasti stolových hor Guayanského štítu, silně zvětralých zbytků prekambického horského pásma. O pár kilometrů dál se poprvé setkali se zvukem, který byl jejich uším stejně cizí jako balvany jejich zraku – bouřením valící se zpěněné vody na soutoku vedlejší řeky s Rio Negrem.

„Peřeje,“ poznamenala Danielle. Zabiják Martin je popisuje ve svém deníku a zmínil se o nich také dřevař, který Danielle prodal kámen s glyfy. Byla to terénní značka. Pokud měli správné informace, po necelých dvou kilometrech dospějí k nevelkému přítoku, kde opustí velkou řeku a vydají se na sever.

Danielle oslovila kapitána. „Dejte se proti proudu příštího toku na pravoboku.“

Po půldruhém kilometru plavby se v rozlehlé vidlici s ostrůvkem pevniny uprostřed skutečně objevil přítok vlévající se do Rio Negra. Ostrůvek, jejž dřevař popsal jako písečný, vytvořily stýkající se proudy obou řek.

Když se k ní na přídi připojil Hawker, Daniele podotkla: „Je tady málo vody.“ Rozhlédla se a vzpomněla si na široké písečné pláže, kde stanovali na dolním toku. „Ostatně jako všude.“

„Sezona dešťů má zpoždění,“ odpověděl Hawker.

Danielle přikývla. V celé západní Amazonii, kam měli namířeno, spadlo v údajně nejdeštivějším lednu méně srážek než v měsících sucha. Všude byly břehy široké, písečné ostrůvky vysoké a řeky samá mělčina.

Kapitán souhlasil. „El Niňo,“ vysvětlil. „Pár mraků, ale nic víc. V Matto Grassu neprší vůbec. El Niňo.“

V Jižní Americe způsobuje jev El Niňo výsušné větry z Patagonské tabule – proud vzduchu vanoucí z vysokohorských pustin, který se přežene přes Amazonii, připraví ji o veškerou vláhu a způsobí chaos v obvyklém sledu klimatických období s denními a týdenními dešti. Důsledkem jsou uhynulé ryby v jezerech a uschlé zemědělské plodiny v nížinách. Meteorologové už týdny naznačovali, že se El Niňo blíží, ale oficiální oznámení dosud nepadlo. Při pohledu na krajinu Danielle žádné nepotřebovala.

„Projedeme to?“

Kapitán přikývl. „Pomalu.“

Pomalu znamenalo tři až čtyři uzly; Hawker hlídkoval na přídi a varoval před potížemi. Ocana s širokým dnem a ponorem nanejvýš šedesát centimetrů se probíjela vodou se zdatností úměrnou svým dispozicím. Dřevař tvrdil, že kámen našel šedesát kilometrů proti proudu přítoku. Za pět hodin by měli být na místě. Krátce nato a s trochou štěstí najdou Stěnu lebek.

Jak se ukázalo, trocha štěstí jim nepřála a tým NVI prohledával břehy ještě týden potom, co minuli peřeje.

McCarter věděl, v čem je problém. „Prales předměty pohlcuje,“ prohlásil. „Před sto lety byla města jako Palenque, Copán a Tikal zarostlá vegetací natolik, že chrámy vypadaly jako kostrbaté zelené pahorky. Na nánosu zeminy se uchytí poletující semínka, ze kterých vyrostou stromy. Nakonec se celé město ztratí pod příkrovem zeleně. Nadto džungle zabírá volnou půdu a přisvojuje si ji zpátky.“

Pak vysvětlil, jak by měli postupovat. „Za prvé se nesmíte soustředit na hledání dokončených staveb, velkých útvarů nebo chrámů v té či oné podobě. Nic takového tady nenajdete. Bude to něco mnohem menšího – návrší, které nezapadá do krajiny tak, jak by přirozeně mělo, nebo nezvykle vyčnívající část kamene, která neladí s okolím.“

Tak zněla McCarterova rada před pěti dny. Od té chvíle se rozdělili do skupin a pěšky prohledávali různé části pobřeží, prodírali se a prosekávali hustým podrostem a zvolna, za systematického průzkumu, postupovali proti proudu řeky. Jejich úsilí bylo marné až do okamžiku, kdy Polaski objevil u řeky téměř pravoúhlý kámen. McCarter a Susan si jej prohlíželi s obdivným úžasem.

Po zběžném průzkumu se McCarter usmál na Susan. „Dva na slovo vzatí odborníci, a první bod si připíše absolutní amatér.“

Polaski se usmál. „Štěstí začátečníka. A bohudíky za to.“

McCarter se rozhlédl. „Štěstí“ bylo zcela na místě. Před měsícem by byl kámen ponořený tři metry pod vodou.

„Na systémového hnidopicha to není špatné,“ prohlásil Polaski.

„Ne,“ souhlasil McCarter. „To rozhodně ne.“ Vzhlédl k obloze. Soumrak se valem blížil. Zvažoval, jestli má přizvat ostatní, ale zbylé skupiny byly rozptýlené podél řeky a těch patnáct minut, které potřeboval k tomu, aby je posháněl, by ho připravily o zbývající denní světlo.

Zadíval se do svahu. Byl poměrně strmý. „Kámen se pravděpodobně skulil dolů při velké vodě.“ Obrátil se k Susan a Polaskimu. „Musíme nahoru,“ řekl. „Přímo nahoru.“

Susan vyrazila jako první. Byla mladší, lehčí a zdatnější než oba muži a do prudkého zarostlého srázu šplhala jako kamzík. Zastavila se na rovnějším úseku a na něco ukázala.

Když McCarter stanul vedle ní, namáhavě funěl, nicméně byl odhodlán podat další fyzické výkony zejména poté, co ho Susan upozornila na jiné seskupení kamenů. Necelý metr odsud objevili další hromadu, neuspořádanou a rozvalenou, přesto se zdálo, že by to mohly být zbytky ramene schodiště. McCarter založil ruce v bok, zhluboka se nadechl a pokračoval ve výstupu. „Jdeme,“ zavelel.

Tentokrát se držel v čele, dral se kupředu, zakopával a klopýtal po srázném úbočí a v jedné chvíli málem seslal dolů menší kamennou lavinu. Nedaleko vrcholu narazil na spleť popínavých rostlin splývajících po příkrém spádu jako vodopád. Světla rychle ubývalo. McCarter tasil mačetu a jediným pohybem uťal pletenec lián. V příští vteřině hleděl do dvou očních důlků v zahnědlé hmotě prastaré lidské lebky. Bezděčně couvl.

„Páni, tak tomu říkám trefa,“ vydechl Polaski s očima navrch hlavy.

„Že jo?“ jásala Susan. „Napadlo by vás, že to objevíme právě my?“

McCarter se na ni zadíval. Už si začínal myslet, že tu jen ztrácí čas. „Chybělo málo, a místo toho jste byla v Paříži.“

„A poslouchala máminy přednášky o oblečení,“ doplnila. „Pěkně děkuju. Tady je to nesrovnatelně lepší.“

McCarter se znovu pustil do lián a prosekal další úsek. Vedle první lebky se objevila další, tentokrát se zlomenou lícní kostí a bez spodní čelisti, a hned nato třetí. Lebky byly vsazené do kamenné zdi, přesněji do záměrně vynechaných sekcí, zpevněné a nějakým způsobem stabilizované.

Susan a Polaski ustoupili stranou, zatímco McCarter znovu a znovu útočil na hustou změť lián, listoví a větví a každým švihem mocného ostří odkrýval další a další lebky nebo jejich části. Práci přerušil až v okamžiku, kdy ho rozbolelo rameno, udiven, jak je možné, že je z formy.

Se supěním prohlásil: „Teď když se máme čím pochlubit, dojděte pro ostatní.“

( 15 )

Po oslavě s několika přípitky a lahví šampaňského tábor konečně ztichl. Pik Verhoven měl hlídku po severním obvodu ležení, jeden z jeho mužů stál sedmdesát metrů po proudu a střežil jižní část.

Danielle slíbila, že jakmile a pokud se dohodnou na trvalém stanovišti, obstará všemožné vybavení, které jim pomůže při dalším průzkumu: detektory pohybu, tepelné senzory a další elektronické vymoženosti, o nichž je známo, že v místech podobných deštnému pralesu zpravidla selhávají v nejméně vhodných situacích. Verhoven se nechal slyšet, že osobně by víc spoléhal na smečku dobře vycvičených psů. Danielle mu je slíbila, ovšem do té doby bude on a jeho tým hlídat tábor klasickým způsobem – tedy pozorovat okolní džungli ve dne v noci. To pro skupinu chlapů zvyklých spíš na tvrdý boj tělo na tělo znamenalo příslib relativně snadného výdělku.

Verhoven a jeho parta byli žoldáci v nejčistším slova smyslu. Všichni byli příslušníky Afrických zvláštních vojenských sil a po pádu apartheidu se rozprchli do celého světa. Pod Verhovenovým velením se z nich stala pátrací jednotka. Za své služby si nechali zaplatit v Somálsku, Angole a v Kongu. Při krveprolití ve Rwandě v polovině devadesátých let zachránili členy transafrické těžební korporace. O dekádu později válčili v Libérii, kde pátrali po místním choromyslném prezidentovi, Charlesi Taylorovi zvaném Řezník z Monrovie. Nejprve mu podle smlouvy měli dopomoct k útěku, ale potom, co neobdrželi slíbenou zálohu, se ho pokoušeli dopadnout, poháněni vidinou milionu dolarů, vypsaného na jeho hlavu.

Při vzpomínce na tuhle konkrétní akci se Verhoven neubránil úsměvu. To bylo o chloupek. Škoda, že to nevyšlo. Přesto doufal, že jednou dostanou jinou příležitost, a tentokrát bude na světě o jednoho šílence míň. Klidně by do toho šel i zadarmo.

Ale než přijde jejich čas, půjde se svým týmem tam, kde dostanou dobře zaplaceno, a pokud bude součástí poslání boj, budiž, a čím krvavější, tím líp. Za náležitou odměnu by vzali útokem i brány pekla.

Při obhlídce ztichlého pralesa však nespatřil nic, co by ho momentálně nutilo podobný kousek vykonat. Kromě mrtvoly, která jim připlavala vstříc po řece, žádný náznak nebezpečí nezaregistroval. Ani domorodce na válečné stezce ani konkurenční skupinu, na niž ho upozornila Danielle, ba dokonce ani nebezpečné šelmy.

Za nezvyklou považoval pouze poslední jmenovanou skutečnost.

Vzhledem k nedostatku srážek by se zvěř měla shlukovat podél dosud tekoucích říček a větších toků. Ze zkušenosti věděl, že v Africe se zvířata pro změnu shromažďují kolem vodních jam, dokud se nepřiženou monzunové deště, ale princip je všude stejný: při nouzi o vodu se zvířata stahují ke zdrojům a koncentrují se na omezeném území. Měli by nacházet jejich stopy a exkrementy a ve dne v noci slyšet známky jejich přítomnosti na březích řeky i v okolním pralese. Ale džungle byla záhadně tichá a prázdná. Ptáků viděli dost a dost, stejně tak ryb ve vodě a plazů na souši, nicméně vyšší obratlovci, konkrétně savci, zcela chyběli. Verhoven zatím nezahlédl nic většího než netopýra. Třeba prales umírá, jak tvrdí liga zelených. Pokud je to pravda, je to škoda, ale můj problém to není, pomyslel si.

Přiložil si k očím termovizní kameru a propátral široký pruh pralesa, který se táhl před ním. Tu a tam v podrostu zpozoroval nepatrné tepelné signály, fosforeskující záblesky červeně zbarvených očí hlodavců a jiných drobných savců. Pokračoval dlouhým obloukem kolem dokola, ale nic víc nespatřil. Když přístroj odložil, ve větvích něco zašelestilo.

Znovu pozvedl kameru. Hlouběji v lese skoro ve výši očí uviděl, jak se několik větví zhouplo dolů a zase se narovnalo jako při odskocích větší opice. Stočil zrak do korun stromů a pak o něco níž. Nikde nic. Ani stopa po tvorovi, který by mohl větve ohnout podobným způsobem.

Vtom zprava zaslechl tlumený zvuk. Prudce se otočil po jeho směru a přitom pozvedl pušku.

Postava zvedla varovně ruku. Byl to Hawker.

Verhoven částečně spustil zbraň, pohled upřený na svého dávného kamaráda. Vyplivl šťávu z tabáku dva centimetry před Hawkerovy boty. „Ty máš bejt mrtvej,“ ucedil.

Hawker mu pohled dlouze opětoval. „Bejvávalo.“

Verhoven sklonil pušku k boku. „Jestli se ke mně ještě jednou takhle připlížíš, budeš mrtvej nadobro.“

Hawker se zastavil asi metr před Verhovenem a prozkoumával okraj pralesa. „Máš nějaký důvod, proč jsi tak nervózní?“

Verhovenovi se nelíbila otázka a ani fakt, že Hawker má zbraň, černou pistoli PA-45 – masivní pětačtyřicítku se čtrnácti náboji. „Co tady, krucinál, děláš?“

Hawker kývl směrem k pralesu. „Něco se mi nezdá.“

Verhoven se otočil. Hawker byl vždycky nadmíru podezřívavý, ale jeho šestý smysl mu nejednou zachránil život. Vzpomněl si, jak je kdysi ostřelovali minometem a zasáhli místo, kde stáli ještě zhruba před minutou a odkud díky Hawkerově zvláštní intuici včas utekli. „Už se ti zase něco zdá, kámo. Nic tam není.“

„Víš to jistě?“

Verhoven to samosebou jistě nevěděl, ale nezamlouvalo se mu, že ho Hawker zpovídá a že tady vůbec slídí. Podal mu tepelný zaměřovač. „Jestli máš zájem, hlídkuj. Já se půjdu prospat.“

Hawker nabídku odmítl. Verhovenovi vrtalo hlavou, co tady pohledává, a to jak momentálně, tak v širších souvislostech. „Tak ty jsi teď u NVI?“

Hawker zavrtěl hlavou. „Jenom mě zaměstnali. Jako tebe.“

„Zvláštní náhoda.“

„Velmi zvláštní,“ souhlasil Hawker. „Skoro osudová.“ Verhoven na osud věřil a věděl, že Hawker ne. Když nic nepoděláš, budeš žít věčně, řekl jednou Hawker. Verhoven mu odporoval. Když to máš spočítaný, nic s tím nenaděláš. Možná to oba mají spočítané teď, a splatí tak dlouholetý dluh. Možná ho Hawker expedici doporučil, aby ho mohl vypéct a konečně s ním vyrovnat skóre. Při té myšlence se v duchu zasmál. Pak kdo je tu chorobně podezřívavej…

Chvíli pročesával zrakem stromy a pak se zase otočil k Hawkerovi. „Tak proč jsi tu práci vzal? Upsal ses službě vlasti?“

„Něco v tom smyslu,“ odpověděl Hawker.

Verhoven přemístil nezbytný žvanec tabáku z jednoho koutku úst do druhého a přebytečnou tekutinu vyplivl. Zadíval se na Hawkera. Po celý uplynulý týden na lodi i v džungli spolu nepromluvili jediné slovo, každý se věnoval svým povinnostem a navzájem se ignorovali, proto bylo zvláštní až iracionální, že se teď spolu baví: dávní přátelé a dávní nepřátelé, kteří spolu služebně strávili dva roky v Angole. To bylo před deseti lety. Hawker sloužil u CIA a Verhoven v Divizi osobního zpravodajství armády USA.

Spolupráce se osvědčila až do té doby, kdy z CIA přišly nové rozkazy, které Hawker odmítl uposlechnout. Jejich cesty se rozdělily. Hawker se vydal po krkolomné stezce střetů se všemi lidmi, které znal, a z přátel si nadělal nepřátele. Verhoven dokonce sehrál drobnou roli při Hawkerově dopadení, ale potom se situace vymkla kontrole, všichni měli dost práce sami se sebou a předpokládalo se, že akce skončila Hawkerovou smrtí.

Krátce nato se Verhoven dověděl, že Hawker je naživu a chce se pomstít každému, kdo ho zradil. Nepochyboval o tom, že je na Hawkerově seznamu i on, a čekal, že pokud se někdy setkají, jeden z nich to určitě nepřežije. A teď spolu stojí uprostřed amazonské džungle, půl světa od místa, kde stáli proti sobě, a povídají si, aniž by si navzájem usilovali o život.

„Nemůžeš se věčně schovávat,“ řekl konečně Verhoven. „Myslím před tím, z čeho máš strach.“

Hawker k němu vyslal zvláštní pohled. „A to je co, pěkně prosím?“

„Ty sám, Hawku. Jestli chceš mluvit o osudu, dobře víš, jaký je ten tvůj. Můžeš se před ním skrývat, ale on si tě jednou najde. Proč jinak bysme tady my dva byli?“

Hawker se na něj zamračil. V očích se mu usadil téměř nenávistný výraz, jaký u něj Verhoven dosud nepozoroval. Takhle lidé reagují na pravdu.

„Náš čas přijde,“ odtušil Hawker. „Ale ne teď ani tady.“

Tak to bychom měli, napadlo Verhovena. Hawker mu přišel oznámit pravidla. To mu vyhovuje. Znovu si letce změřil. „Vzduch je čistej, Hawku. Vrať se do stanu.“

Hawker po něm střelil pohledem a kývl k lesu. „Měj oči na stopkách,“ řekl. „Nejsme tu sami.“

Otočil se a vykročil k táboru, ale když ke ztemnělé obloze prudce vzlétli dva noční ptáci a s křikem mu přeletěli nad hlavou, zastavil se. Jejich volání přehlušilo jiný zvuk – šustění ve stromech, které však Hawker i Verhoven vycítili.

Hawker padl na jedno koleno.

Verhoven propátral prales termovizní kamerou. Neviděl nic, ale větve se opět několikrát ohnuly. „Něco stoupá do vyšších pater,“ upozornil a marně se pokoušel zvíře sledovat.

Vteřinu nato noc proťaly výstřely z pušky. Přicházely z jihu.

„Kdo je tam?“ zeptal se Hawker.

„Bosch,“ odpověděl Verhoven. Jeden z jeho mužů.

Z jeho směru se něco hnalo lesem a rychle se k nim blížilo. Verhoven zvedl pušku.

Z podrostu vyrazili dva indiáni. Sotva uviděli Hawkera a Verhovena, v šoku vytřeštili oči.

Verhoven zalícil zbraň, ale Hawker ji srazil stranou. Střela zasáhla holou zem nedaleko odsud.

Indiáni utekli.

„K čertu s tebou,“ zaklel Verhoven.

Hawker se vztyčil a začal domorodce pronásledovat.

Verhoven ho navztekaně následoval a vrhl se do lesa za ním. „Kam sakra běžíš?“

„Musíme si s nima promluvit,“ křikl Hawker.

Verhoven se skrčil a oběhl kmen stromu. Přitom Hawkera málem ztratil z dohledu. „Proč, proboha?“

Hawker mu rovněž křikem odpověděl, ale nezpomalil, a Verhoven jeho odpovědi nerozuměl. Před sebou slyšel domorodce, jak se probíjejí mezi větvemi. Na vteřinu zahlédl Hawkera… ale ten najednou zmizel.

Než mohl Verhoven zabrzdit, potkal ho stejný osud. Půda mu zmizela pod nohama a on se propadl do tmy. Narazil do kluzké stěny, načež se s mohutným šplouchnutím skácel po zádech do metr hluboké bahnité břečky.

Rozhlédl se, ale vůbec nic neviděl: tma byla doslova neproniknutelná. Jediné světlo, úzký pruh světlejší černi ve tvaru obdélníku, přicházelo z výšky přibližně deseti metrů.

Spadl do nějaké jámy: do pasti. Neohrabaně se zvedl a začvachtal nohama v blátě. Cítil, jak z něho odkapává studený kal. Zahnívající voda smrděla, ale nejspíš mu zachránila život.

„Hawku!“ zavolal. „Jsi tady?“

Hawker mu odpověděl hlasem podbarveným náznakem lítosti: „Bohužel.“

Verhoven se otočil po zvuku jeho hlasu. Hladina se mu rozvlnila těsně nad koleny. „Modli se, aby zůstala tma, kámo. Protože jestli tě uvidím, odprásknu tě.“

„Za co?“

„Za to, že jsem sem spadl.“

Slyšel šplouchání vody, jak se Hawker pohyboval ve tmě. „Kdyby ses nesnažil jednoho z nich zastřelit, mohli jsme si s nima promluvit.“

„Když na tebe takovej hajzlík zaútočí, nejdřív střílej a potom se ptej.“

„Neútočil na nás,“ namítl Hawker. „Dívali se do korun stromů. Něco lovili. Na nás narazili náhodou.“

Verhoven ztichl, protože si uvědomil, že Hawker má pravdu. Ukročil vpravo a do něčeho vrazil. Dotkl se předmětu rukou a hned zase ucukl. Byla to mrtvola zvířete. Poodstoupil. „Vypadá to, že nejsme sami, kdo sem spadl…“

Slova mu odumřela na rtech. Znehybněl. Zdálo se mu, že slyší, jak se něco v jámě pohybuje, ale v opačném směru, než odkud zněl Hawkerův hlas. Opatrně se natočil, aby příliš nezčeřil vodu.

„Nehýbej se,“ zašeptal. „Něco je tady s náma.“

Verhoven se přikrčil těsně nad zapáchající marast a zamžoural. Jáma očividně sloužila jako past a každé zvíře, které se v ní ocitlo spolu s nimi, mohlo být nebezpečné. Pomalu se sunul stranou ve snaze nahmatat stěnu a nečekaně do ní narazil ramenem.

Temnotou k němu dolehlo tiché, téměř neslyšné zamručení, podobné hrdelnímu hrčení, jaké vyráží až z hloubi chřtánu krokodýl. Namáhavé, hluboké dunivé bručení skoro na hranici lidského sluchu znělo jako varování.

Co ten zvuk vydává? Možná kajman nebo velký had – hroznýšům prý vychází z útrob podobné bručení –, či snad dokonce jaguár, který navzdory zranění a oslabení dokáže usmrtit kořist jedinou ranou.

Verhoven couval od zdroje zvuku podél stěny příkopu.

„Mám světlici,“ zašeptal Hawker.

Verhoven se zastavil, smysly a ruce ve střehu. „Tak ji zapal.“

Signalizační světlo se s prasknutím a zaškvířením fosforu vzňalo a ozářilo tmu. Verhoven na okamžik oslepl. Jakmile jeho oči přivykly světlu, spatřil jen tmavou špinavou vodu před sebou a vlhké bahnité zdi na opačné straně obdélníkové jámy. Vlevo od něho se něco těsně u stěny pohnulo. Se syčením a roztaženými drápy se to vrhlo proti jeho obličeji.

Verhoven uskočil dozadu a vystřelil. Padl na Hawkera a vyrazil mu světlici z ruky. Sotva se nad hořící trubkou zavřela vazká hladina, světlo pohaslo.

Verhoven uslyšel, jak se k němu cosi rychle blíží, a z pozice vleže vystřelil.

Něco po něm draplo a odrazilo se od něj, použilo ho jako nášlapný kámen a vymrštilo se vzhůru po zdi. Světlice vyplavala k povrchu a Verhoven zpozoroval obrysy zvířete, šplhajícího k okraji jámy. Než mu zmizelo z dohledu, znovu po něm vypálil. Střela zvíře odhodila směrem do pralesní noci; tvor bolestně zavřeštěl.

Hawker vylovil světlici z vody a rázem se v pasti rozsvítilo. Verhoven se rozhlédl a zkoumal jámu od stěny ke stěně, odshora dolů.

Byli sami.

Hawker se opřel zády o zeď a svíjel se smíchem.

„Čemu se sakra chechtáš?“

„Jak keystoneský strážníci,“ vyrážel Hawker mezi křečovitými výbuchy.

„V tom případě jsi ty jejich náčelník.“

Hawker se pořád otřásal smíchem. „A ty máš opici k večeři.“

Verhoven si nestačil unikajícího tvora dobře prohlédnout, ale velikostí i hmotností – deset až patnáct kilogramů – opici odpovídal. Nenapadlo ho žádné jiné zvíře, které by umělo tak dobře šplhat. Na okamžik zrozpačitěl, že na tak mrňavého tvora vypálil z kalašnikova, přesto věděl, že hladový samec zahnaný do úzkých je mohl ošklivě zranit, i kdyby jim při tom vyloženě nešlo o život.

„Lepší než kdyby šel po nás,“ odpověděl.

Zatímco se Hawker neustále pochechtával, Verhoven vyndal vysílačku. Naštěstí byla voděvzdorná, stejně jako všechny elektronické přístroje, které měli s sebou. Stiskl tlačítko, oznámil jednomu ze svých mužů, co se stalo, a nařídil mu, ať pro ně přijde se záchrannou četou a lanem.

Když Verhoven ukončil rozhovor, Hawker mu poklepal na rameno, ukázal na jednu stěnu a zvedl světlici, aby Verhoven lépe viděl.

Střední část stěny se zdála z kamene. Pokrývaly ji kusy bláta, ale i v jiskřící záři byl pod nánosem špíny dobře patrný obrovský obličej vytesaný do kamene. Lemovaly jej různé symboly a hieroglyfy nápadně podobné těm, které jim ukázala Danielle.

Než je stačili důkladně prostudovat, dorazil záchranný oddíl a spustil dolů lano. Hawker s Verhovenem po něm vylezli a skupinka namířila do jámy baterky. Danielle souhlasně přikývla. „Ráno to ukážeme McCarterovi.“

Verhoven, vyčerpaný a obalený blátem, vykročil k táboru. Ignoroval dotazy ohledně toho, co se seběhlo, a byl rád, že má směšnou situaci za sebou.

Než ušel deset kroků, zastavila ho Hawkerova otázka.

„Kde je to?“ zeptal se Hawker.

„Co kde je?“ chtěla vědět Danielle.

Hawkerův hlas podbarvilo podezření. „Ta Verhovenova opice.“

Danielle a muži, kteří pomáhali se záchranou, se tvářili nechápavě, ale Verhoven hned pochopil, co se Hawkerovi nezdá. Rozhlédl se. Po mrtvolce ani stopy. Žádné skvrny od krve ani náznak toho, že by opici odtáhla do pralesa nějaká šelma. Po zastřeleném zvířeti jako by se slehla zem.

„V jámě s námi byla i opice,“ vysvětloval Verhoven. „Střelil jsem po ní, když se škrábala přes okraj. Nejspíš jsem minul.“

Ostatní jeho objasnění přijali bez dalších otázek a zřejmě pustili incident z hlavy, zato Hawkerův výraz ve tváři byl nesmlouvavý. Díky své podezřívavé povaze už jistě přemílá v hlavě zdánlivou drobnost, která není v pořádku. Verhoven se setkal s jeho pohledem a oba muži znovu zapátrali očima v pralese, jenž je obklopoval.

Věděli, že Verhoven cíl neminul.

( 16 )

Richard Kaufman si prohlížel prostředí malé nemocnice. Stěny tlumeně zelené; dvě stařičké postele s rezavějícím železným rámem a vysokými stojany na upevnění nádob s nitrožilní výživou; v rohu živořící rostlina v květináči, natahující vyhublé stonky k oknu.

Tady čekal, až ošetřovatelka přivede z výletu do společenské místnosti jediného pacienta, který pokoj momentálně obýval. Muž vešel s berlemi v podpaží a zastavil se.

Měřil metr osmdesát, byl široký v ramenou, ale vyzáblý a šlachovitý, jakoby vyhublý na kost; husté neupravené černé vlasy, pod očima tmavé kruhy, pleť našedlou a bez života. Připomínal dům zachvácený ohněm, z něhož zbyla kostra: schránku zbavenou charakteru, barvy i koloritu.

Když spatřil Kaufmana, tvář mu zrůznil údiv. „Vy nejste doktor.“ řekl.

„Napadlo mě, že doktorů jste už viděl dost,“ podotkl Kaufman.

Muž zvolna přikývl a s úsměvem ve ztrhané tváři se odkulhal o pár metrů dál. „Jo. Viděl,“ souhlasil. „Takže vy musíte být Hélios.“

„Správně,“ odpověděl Kaufman jízlivě. „Jsem řecký bůh slunce a v osobním volnu obíhám nemocnice a navštěvuju pacienty.“ Vstal. „Důležitější je, kdo jste vy a jak jste se dověděl o Héliovi. Pominu-li fakt, že své jméno jste údajně zapomněl.“

Muž se pokusil o úsměv, ale nejspíš mu to působilo velkou bolest, a tak to vzdal. „Mějte chvíli strpení a já vám to vysvětlím.“

Lopotně se belhal těsným prostorem a přitom berlemi narážel do kovového nábytku. Dopochodoval k posteli a opřel berle o stěnu. Když se po ní začaly smekat, popadl je a praštil jimi zpátky na místo. Vztek a trpkost, pomyslel si Kaufman. Muž, který nenávidí svou současnou, nepříjemnou situaci. Ostatně, kdo by chtěl být v jeho kůži?

Pacient vzhlédl ke Kaufmanovi; pod lemem nemocničního županu mu vykukovaly nohy. Jedna bílá, druhá tmavě hnědá.

Když si všiml Kaufmanova pohledu, řekl: „Uřízli mi ji. Ani se mě nezeptali. Prostě ji ufikli a místo toho mi dali tohle.“ Sklopil zrak na tmavou protézu. „Hádám, že v týhle oblasti není moc bělochů se světlou pletí, takže všechny náhrady vypadají takhle. Nakonec vám stejně dají takovou, jaká vám padne.“

„Chtěl jste mi něco vysvětlit,“ připomněl mu Kaufman. „Začněme s Héliem.“

„Jistě. Ale nejdřív vám ukážu něco, co by vás mohlo zajímat.“ Muž s obrovským úsilím zvedl z podlahy u postele malý batoh, chvíli se v něm přehraboval a pak Kaufmanovi hodil jakýsi předmět.

Kaufman si jej bedlivě prohlížel. Byl to šestistěnný krystal podobný těm, které zkoumal NVI. Jeden z bývalých Martinových krystalů. Význam schůzky vzrostl.

„Chcete si popovídat?“ zeptal se pacient.

Kaufman zavřel dveře pokoje. „Kdo jste?“

„Jack Dixon,“ odvětil muž.

Kaufman viděl fotografie týmu NVI včetně Dixona, a teď ho nejasně poznával. Zbyla z něj pouhá troska, vážil nejmíň o pětadvacet kilo míň. Nohu nepočítaje.

„Shání se po vás NVI,“ poznamenal Kaufman. „Z nějakého důvodu se s nimi netoužíte setkat.“

„Nijak zvlášť,“ potvrdil Dixon. „Ne, pokud mám jinou možnost.“

„Proč myslíte, že bych vám mohl být v něčem nápomocen?“ zeptal se Kaufman.

Dixon se ušklíbl. „Protože mi jeden podrazáckej parchant něco ukradl. Něco, kvůli čemu jsme tam umírali.“ Nával vzteku se dostavil bez varování. „Mám dojem, že to udělal pro vás.“

Dixon se odmlčel, aby se uklidnil, a Kaufman uvažoval o tom, co mu právě řekl. Futrex měl v NVI dva špióny. Z opatrnosti se je snažil izolovat, a díky šťastné náhodě skončil jeden v současném výzkumném týmu, zatímco druhý se účastnil první výpravy s Dixonem.

Když institutu přestaly chodit zprávy od Dixonovy pozemní jednotky, Kaufman to považoval za dobré znamení a vyvodil z toho, že jeho agent podnikl jisté kroky. Podle Dixonových narážek usoudil, že něco očividně podnikl, ale nedopadlo to dobře. Není známo, že by někdo nouzově volal o pomoc. Vlastně pár týdnů nedošlo k žádné komunikaci; neozval se ani Kaufmanův dvojí agent ani tým NVI.

„Vy jste ho dostal,“ hádal Kaufman.

„Ne,“ řekl Dixon dutým hlasem. „Ale dostalo ho něco jinýho. Indiáni toho hajzla prošpikovali a pak ho nechali napospas nějakýmu zvířeti. Když jsem ho našel, neměl půlku těla, ale batoh mu zůstal. Byl v něm tenhle krystal a pár dalších předmětů. Mezi doklady jsem našel lístek se seznamem frekvencí a několikrát zakroužkovaným slovem Hélios.“

Dixon se odmlčel a opatrně se dotkl jednoho boláku na své tváři. „Jde o to, že nikdo z naší skupiny se nesměl rádia dotknout kromě mě. A Hélios… to nebylo naše heslo. Znělo to spíš jako název organizace nebo osoby. Nějakýho hlavouna, co čeká na naši dodávku. Řecký bůh mezi obyčejnými smrtelníky.“ Kývl ke Kaufmanovi. „Tak co, hlavoune? Chcete to koupit?“

Kaufman muže pozorně poslouchal. Jeho neomalená slova působila falešně, jako by křečovitě a nacvičeně, protože mu hlas ani jednou nezakolísal. Kaufmana napadlo, co mu asi tají.

„Možná,“ odpověděl. „Ale nejdřív si musíme ujasnit několik věcí. Za prvé chci vědět, co se stalo.“

Dixon chvíli mlčel. Než se zadíval na Kaufmana, zabodl zrak do podlahy. „Do pralesa se mnou šlo osm mužů,“ řekl konečně. „A žádný se odtud nevrátil. Všichni jsou mrtví. Většinu rozsápalo nějaké zvíře, které jsme neviděli.“

„Jak to myslíte?“

„Měli jsme zvláštní poslání. Projít rozsáhlé území, hovořit s domorodci a kategorizovat, co najdeme. Propadlé jámy, jeskyně, zkrátka všechno, co kdysi dávno mohlo být kamennou stavbou. První tři měsíce jsme nenašli nic, co by stálo za řeč. Ale potom jsme si najali dva místní průvodce, kteří se po týdnu trmácení džunglí opili a vyprávěli nám o území, kam by se nemělo chodit. Pokud se tam prý někdo náhodou zatoulá, znamená to jistou smrt, ale když jsme jim slíbili zásobu whisky a pár pušek, prozradili nám, kde to místo najít. A tak jsme se tam vydali. Uprostřed divočiny jsme objevili velikánskej chrám. Vnikli jsme dovnitř. Já tam našel tenhle krystal a s ním několik kamenů, který vypadaly jako kovový. Geigerův počítač z nich vysloveně šílel, rozumíte? A potom se rozpoutalo peklo.“

„V jakém smyslu?“ zajímal se Kaufman.

„První noc jsme z pralesa slyšely zvláštní zvuky. Tlumený zvuky nějaký tahanice a ptačí volání. Den nato jsme natrefili na ubožáka zakrytýho uschlým blátem, celýho pořezanýho a rozsekanýho. Zdálo se, jako by ho někdo chtěl upálit, ale oheň zasáhl jen jeho paži, krk a kus hlavy. Měl jste vidět jeho obličej. Byl zkřivenej nesnesitelnou bolestí. Kdoví, možná byl ještě naživu, když ho podpálili.“

„Koho myslíte tím ubožákem?“ zeptal se Kaufman znepokojeně.

„Nepatřil k nám,“ ujistil ho Dixon. „Neznal jsem ho. Ale příští noc jsme uslyšeli to divný skřehotání, jako by křičel sup, jenže hlasitější. A pak jeden z mých chlapů zmizel. Šel si ulevit a už se nevrátil. Hledali jsme ho, ale marně.“ Dixon pokrčil rameny, jako by z toho zmizení byl pořád popletený. „Žádné stopy po boji, nic. Pak se začali ozývat indiáni, ale jinej kmen, než z jakýho byli naši dva průvodci. Myslím, že těmhle říkali Chollokwani. Lovili nás v noci.

Na následující den jsme plánovali útok, ale do svítání byli pryč další dva muži. Tentokrát jsem objevil stopu. Pustil jsem se po ní spolu s maníkem jménem McCrea, zbytek týmu zůstal na místě.“ Dixon vzhlédl ke Kaufmanovi. „Ani nechtějte vědět, co jsme našli.“

„Byl mrtvý?“

„Roztrhanej na kusy,“ odpověděl rozechvěle. „Trčel z koruny stromu.“

Kaufmanovi působilo starost Dixonovo duševní rozpoložení. Hlas mu kolísal, měnil výšku i rytmus.

„To byla poslední kapka,“ pravil Dixon. „Byl čas zvednout kotvy. Až na to, že váš přítelíček se už rozhodl, a než jsme se vrátili do tábora, práskl do bot se zbytkem mý skupiny. Vydali jsme se po jejich stopách a hodili sebou, takže se nám ho podařilo dohonit. Ale vyrušili jsme něco, co ho baštilo k večeři, a pak… pak to šlo po nás.“

Lékaři Kaufmanovi řekli, že pacient je poněkud nestabilní. Varovali ho, aby ho příliš dlouho nezpovídal, jenže on z něj potřeboval vytáhnout informace.

„Tomu nerozumím. Co po vás šlo?“

Dixon se zadíval oknem. Světlo pronikající listovím stromu ho nejspíš uklidňovalo. Byl na něj zvláštní pohled. Muž s Dixonovým zázemím a jeho pověstí nasucho polyká a snaží se zahnat něco, co jsou podle všeho návaly děsu.

„Nevím, co to bylo,“ odpověděl konečně a otočil se zpátky ke Kaufmanovi. „Z mlhy k nám dolehl ten přízračnej křik a já se vydal po zvuku s namířenou puškou. Něco se tam hýbalo. Neviděl jsem to, ale slyšel – cítil jsem to. Chtěl jsem po tom vystřelit, ale vrhlo se to na McCreae. Pohybovalo se to strašně rychle. Jako barakuda ve vodě nebo ten pavouk, co vyskakuje z děr a vrhá se na lidi. Prásk!“ Udeřil pěstí do stěny. „A je po vás.“

„Dal jsem se na útěk, ale jedno z nich mě chytilo. Dostalo ode mě přímej zásah. Ale nepadlo hned, jen pozměnilo směr, pokousalo mi nohu a nechalo mě, aby mě indiáni dobili.“

„Ale zůstal jste naživu.“

„Neumím si to vysvětlit. Chvíli nato se strhla bouře a já se odtud odplazil pryč. Možná mě v dešti nedokázali vystopovat. Možná si mysleli, že to mám stejně sečtený, tak proč mě nenechat trpět?“

„Zajímavý příběh,“ podotkl Kaufman a opřel se v židli. „Zní trochu jako přitažený za vlasy, nemyslíte?“

„Netvrdím, že má hlavu a patu.“

Kaufman potřásl hlavou. Rozhodl se, že si nebude brát servítky. Buď se Dixon zhroutí, anebo se vrátí zpět do reality. „Co se vám skutečně stalo, pane Dixone?“

„Vždyť jsem vám to řekl.“

„Snad si nemyslíte, že vám věřím? Zvířata a indiáni pobijí osm po zuby ozbrojených mužů? Bývalé příslušníky Zelených baretů?“

Dixon trval na svém „Bylo to tak.“

„Vážně? Doktoři si to nemyslí. Domnívají se, že jste si tu nohu usekl. Rána byla tak čistá, že ji mohlo způsobit jedině ostří mačety.“

Dixon zavrtěl hlavou. S pohledem upřeným na podlahu zašeptal: „Udělal to jeden z nich.“

„Kdo?“

„Já nevím!“ vykřikl. „Nevím, co jsou zač. Co na tom sakra záleží? Proč vás to tolik zajímá?“

Dixonovi hrozil nervový kolaps. Kdyby se zhroutil, třeba by se už nikdy nevzpamatoval. „Možná to skutečně nevíte. Četl jsem váš chorobopis. Když vás přivezli, vaše biochemické a fyziologické funkce byly kritické. Blouznil jste a měl jste jednačtyřicítky. Tak vysoká teplota vám mohla poškodit mozek. Noha se vám zle zanítila a hrozila rozsáhlá infekce. Ztratil jste spoustu krve.“

Dixon se odvrátil.

„Řval jste na doktory,“ dodal Kaufman. „Pamatujete si to? Vzpomínáte si, že jste ošetřovatelkám spílal do démonů a vyhrožoval jim, že je zabijete, když vám dají sedativa?“

Dixon rezignovaně svěsil hlavu. „Nechtěl jsem… Nechtěl jsem usnout.“

„Noční můry?“ hádal Kaufman.

Dixon se k němu pomalu otočil, a když promluvil tentokrát, měl oči prázdné a hlas chraplavý sotva slyšitelný. „Ve spánku jsem viděl svoje chlapy. Jejich tváře, jejich těla.“

Kaufman se odvrátil. Ať se stalo cokoli, Dixon svému vyprávění zřejmě věří. NVI určitě podnikl opatření pro případ útoku domorodců. Třeba se mu podaří využít Dixonova strachu ve svůj prospěch. „Možná byste je rád pomstil.“

Dixon se zadíval na Kaufmana. „Cože?“

„Odveďte mě tam,“ pokračoval Kaufman. „Půjde s námi celý vojenský oddíl. A ty indiány do jednoho vyvraždíme.“

Dixon několikrát zamrkal, ale mlčel. „Já se tam nevrátím,“ řekl konečně.

„Jestliže chcete tučnou odměnu, budete muset,“ tlačil na něj Kaufman.

„Ne. Nevrátím se tam,“ opakoval Dixon. Neznělo to jako vědomé rozhodnutí, ale jako by se smiřoval s nově zjištěnou skutečností.

„Nic vám hrozit nebude. Přísahám. Všichni budeme pod ochranou.“

Dixon se rozesmál, ale byl to neveselý smích. Rezignace na ironii osudu. Zadíval se Kaufmanovi zpříma do očí a zavrtěl hlavou. Jako námořník, který přežil ztroskotání lodi a odmítá se znovu plavit po moři.

„Doufám, že víte, že si šlapete po štěstí,“ upozornil ho Kaufman.

Z Dixonova obličeje se vytratily veškeré emoce, a když znovu promluvil, měl hlas o půl oktávy nižší. „Většina lidí se se strachem narodí. A někteří z nás se strachu musí naučit. Já jsem celý život slabochy a zbabělci pohrdal. Ale teď… je to pro mě horší než pro kohokoli z nich, protože si pamatuju, jaký bylo být jinej. Vzpomínám si, jaký to bylo, když jsem nevěděl, co je strach.“

Znovu ztěžka polkl. „Skoro nejím a vůbec nespím, a někdy když jsem plně při vědomí, dokonce slyším, jak na sebe ty věci navzájem volají a pronásledují nás.“ Pro větší důraz zavrtěl hlavou. „Prodám vám, co mám. Krystaly a další artefakty. Je jedno, kolik mi za to dáte. Ty prachy rozhodně nebudou stačit na to, abyste mě nalákal zpátky.“

Kaufman se na muže rozmrzele zamračil. „Tak mi popište polohu,“ navrhl Kaufman. „Ukažte mi to místo na mapě. Tím si vysloužíte aspoň částečnou odměnu.“

Dixon chvíli váhal. Pak sklopil zrak na zem a Kaufmanovi svitlo. „Vy to nevíte,“ řekl. „Je to tak?“

„Jednoznačně ne,“ zašeptal Dixon. „Dovedli nás tam indiáni a pak přestalo fungovat GPS.“

Při odpovědi vypadal Dixon jako úplně jiný člověk, než jaký ho tak bodře přivítal. Kaufman v jeho chování vycítil zdrcující rozčarování, a to především ze sebe sama – z toho, co se z něj stalo: slaboch a zbabělec.

„Označím vám přibližnou oblast,“ nabídl se.

„Jak přibližnou máte na mysli?“

Když Dixon s odpovědí váhal, Kaufman pochopil, že to bude úplně k ničemu. Možná za to mohla horečka, ztráta krve a celkové trauma; a pokud nebyla na vině fyzická bolest, tak duševní újma, již utrpěl. Každopádně to vypadalo, jako by měl dočista prázdný mozek.

Kaufmanovi ho bylo líto, ale na srdci mu ležely především jeho vlastní zájmy. Cítil, jak mu příležitost prokluzuje mezi prsty. Navzdory vší snaze a dvěma agentům nasazeným do akce NVI, navzdory tomu, že se mu podařilo nabourat do databáze institutu a teď měl na skřipci jednoho jeho zaměstnance, který byl při tom, o umístění chrámu pořád nic nevěděl.

Čas se krátil. Jestliže byl současný tým NVI na správné stopě, co nevidět objeví chrám i jeho poklady – pokud ovšem nějaké existují. V takovém případě přijde všechna jeho snaha vniveč.

Při pohledu na Dixona si uvědomil, že zbývá jediná možnost, a sice taková, jaká bude zdaleka nebezpečnější než všechny ostatní kroky, které kdy podnikl.

( 17 )

Vypátrání Stěny lebek bylo výsledkem shromažďování informací a houževnaté práce. K nálezu jámy naproti tomu došlo pouhou náhodou, při Hawkerově a Verhovenově pronásledování indiánů džunglí. Oba objevy však měly obrovský význam.

Ukázalo se, že stěna je přírodní kamenný val, do něhož byly vyhloubeny výklenky pro lebky a další ostatky, vklíněné a upevněné na místo. Základnu a nejvyšší vodorovný úsek zdobily glyfy a složité znaky.

Zatímco z estetického hlediska stěna odpovídala Martinovu barvitému popisu, její odhadované rozměry výrazně překonaly skutečnost. Sedmadvacet metrů na délku a dva metry na šířku potvrzené měřením byly pouhou pětinou Martinova chvástavého posouzení. McCartera to nesmírně pobavilo. S ohledem na Martinovo povolání, běžně provozované počátkem dvacátého století, bylo třeba brát jeho drobnou nadsázku přinejmenším velkoryse.

Zatímco visel nad zející jámou upevněn v popruzích, přemýšlel, co by o ní asi napsal Martin. Hladina bahnité břečky se černala v hloubce deseti metrů, ale McCarter by se vsadil, že Zabiják by přidal nejmíň dalších deset, možná i dvacet metrů – anebo past rovnou označil za bezednou.

Při pohledu dolů a se zřetelem na kroutící se lano profesor usoudil, že na tom vlastně vůbec nezáleží a že deset metrů bohatě stačí.

„Spusťte mě dolů, než si to rozmyslím.“

Nosiči lano částečně povolili a McCarter začal klesat. Byl to už jeho pátý sestup na dno a dole strávil víc času než kterýkoli jiný člen expedice, nicméně si na cestu dolů a nahoru zřejmě jen tak nezvykne.

Když kladka zaskřípala a on se ocitl pod úrovní okolní půdy, soustředil se na kamennou desku tvořící značnou část východní zdi. Dominoval jí velký obličej půldruhého metru v průměru. Ze smutných kulatých očí kanuly kamenné slzy zvýrazněné odkapávající zkondenzovanou vzdušnou vlhkostí. Úzké rty měl pevně sevřené a každé ucho propíchnuté ostnatým bodcem; z ran vytékaly potůčky krve. Po stranách hořely stylizované pochodně a pod obličejem byla vytesaná obrovská hlava krokodýla, který svíral v otevřené zubaté tlamě jakýsi krvavý objekt.

Pod reliéfem stály Danielle a Susan, na sobě komické, nadměrně velké rybářské boty.

McCarter přistál v mazlavé břečce a špičkami nohou hmatal po pevnější půdě. Nikdy nerybařil, a proto v něm pocit, vyvolaný studeným bahnem a vodou, která se na něj tlačila přes gumové návleky, vzbuzoval nepříjemné vjemy.

Odepjal si popruhy, probrodil se k Danielle a Susan, z náprsní kapsy vytáhl dvě okopírované fotografie a každé jednu podal.

„Odpovídá to,“ řekl Susan.

Na snímku byl piktogram z databáze mayských hieroglyfů, který označoval konkrétní jméno.

Danielle i Susan si fotografii prohlížely a porovnávaly ji s kamennou tváří na stěně jámy.

„Myslím, že máte pravdu,“ souhlasila Susan.

„Nevím, na co se to vlastně dívám,“ přiznala Danielle. „Co kdybyste mi trochu napověděli?“

McCarter ukázal na shodné úseky. „To je Vucúb Caquix čili Sedm arara,“ spustil. „Vysoko postavený muž z mayské prehistorie, z období před Tulán-Zuiva.“

„Před?“ žasla Danielle. „Já myslela, že Tulán-Zuiva je jejich Rajská zahrada.“

„To taky je,“ ujistil ji McCarter. „Svým způsobem. Ale jejich obdoba Genesis vypráví něco jiného než naše.“

Když k němu vyslala letmý pohled, vyložil si jej jako prosbu o další informace.

„Pokusím se to vysvětlit. Židovsko-křesťanská Genesis začíná okamžikem, kdy Bůh stvořil nebe a zemi. V druhém a třetím verši se dovídáme, že země tonula ve tmě, a tak Bůh stvořil světlo. Šestadvacátý verš popisuje den šestý a stvoření člověka. Ale před těmito šesti dny nebylo vůbec nic.

V mayském pojetí existuje historie, která stvoření člověka jednak předchází a jednak na něj navazuje. Sahá do věků daleko před Tulán-Zuiva, do dob před zrozením lidstva, a vypráví o rodu, který obýval zemi dávno před námi, o rodu, který Mayové nazvali lidé ze dřeva nebo také dřevěné loutky.“

Danielle přimhouřila oči. „Ten název znám. Jak souvisí s naším nálezem?“

„Podle Mayů se bohům podařilo úspěšně stvořit lidské pokolení až napočtvrté. Při prvním pokusu vznikli tvorové, kteří skřehotali a pobíhali, ale nemluvili. Protože jim bohové přikládali jistý význam, nechali je naživu, zařídili, aby se z nich stala lesní zvěř, a vrátili se zpátky k ponku. Podruhé použili jako stavební prostředek bláto, ale skončilo to naprostým fiaskem. Vzniklé tvory tedy nechali zemřít a zkusili to ještě jednou. Napotřetí si zvolili pevnější materiál a zrodili dřevěné lidi, jakýsi prototyp příštího lidstva.“

McCarter se odmlčel, aby Danielle poskytl čas údaje zpracovat. „Lidé ze dřeva se pravým lidem trochu podobali,“ vysvětloval. „Byli inteligentní, zvídaví, uměli počítat, mluvit a přemýšlet, ale v mnoha ohledech byli podivní. Posvátný quichéjský rukopis Popul Vuh je popisuje jako bytosti bez svalstva na končetinách a bez tuku na trupu. Údajně uměli i mluvit, ale měli obličej strnulý jako maska a nevzhlednou, zdeformovanou postavu. Myslím, že se poněkud podobali hůlkovitým animovaným postavičkám nebo loutkám.“

Susan přikývla. „V podstatě potřebovali trochu upravit vzhled, chodit do posilovny a přibližně deset tisíc injekcí kolagenu.“

„Správně,“ souhlasil McCarter s úsměvem. „Ale i v tomto dost vetchém stavu byli životaschopní a podle legendy dokonce získali majetek a moc.“

Danielle ukázala na piktogram na desce. „A co ten Vucúb Caquix? To byl taky člověk ze dřeva?“

„Samozřejmě,“ přikývl McCarter. „V jistém slova smyslu jejich vůdce, falešné slunce, jinak zvaný Sedm arara. Podle popisu měl oči a zuby, které zářily jako drahokamy. Sídlil v hnízdě nebo na trůnu z kovu a měl moc stvořit světlo v temnotách. Chvástal se, že dokáže ozářit celou zemi. Ale mayský rukopis se o něm vyjadřuje jako o podvodníkovi; i když uměl vytvořit jasné světlo, nebylo tak silné, aby mohlo obsáhnout celou zemi, a ozařovalo pouze nejbližší okolí. Přesto se Sedm arara označil za vysoce postaveného, vystupoval jako bůh a nutil ostatní, aby ho uctívali, jako by zosobňoval Slunce i Měsíc zároveň.“

Danielle to očividně pochopila. „Myslím, že bohům se to moc nelíbilo,“ poznamenala.

„Není moudré je rozhněvat,“ přitakal McCarter. „V žádné kultuře. Výsledek byl nasnadě.“

Danielle zkusila hádat: „Lidé ze dřeva to schytali.“

McCarter přikývl. „Bohové na ně poštvali líté šelmy, a dokonce proti nim obrátili i jejich vlastní zvířata. A jako by to nestačilo, bůh nebes, Uracán, na ně seslal prudký liják, aby utonuli stejně jako hříšníci v příběhu o Noemovi. ‚Déšť padal celý den a celou noc. Proud černé smoly, který se snášel z oblohy,‘“ citoval z mayského rukopisu. „‚A země pod ním zčernala.‘“

„Hořící déšť?“ nadhodila Danielle.

„Často jsem slyšel také označení ohnivý déšť,“ doplnil McCarter. „Něco jako vroucí olej nebo popel či napalm. A protože země zčernala, mnozí badatelé se domnívají, že to způsobila sopečná činnost, při níž z nebe padal žhavý popel a hořící magma. Ovšem Popul Vuh to neoddiskutovatelně popisuje jako déšť.“

„A zahynul v tom dešti i ten jejich bůh-papoušek?“

„Ten těsně před začátkem černého deště zmizel. Avšak dávná mytologie naznačuje, že ho bylo třeba zneškodnit, aby začalo pršet, protože jeho zpupnost se bohům protivila a deště vůbec nemusely přijít.“

Danielle pomalu přisvědčila. „Aha. Takže co se s ním stalo?“

„Byli k němu vysláni dva mladíci, hrdinská dvojčata, Hunahpú a Ixbalanqué, kteří sestřelili Vucúb Caquixe ze stromu foukací střelou. Když dopadl na zem, zbavili ho kovu kolem očí a zubů a sebrali mu ozdoby a šperky, s jejichž pomocí dokázal projasnit noc. Bez těchto předmětů ztratil schopnost cokoli rozzářit, včetně svého okolí. Uchýlil se do úkrytu a už nikdy o něm nikdo neslyšel. Jakmile falešné slunce zmizelo, bohové seslali na zem déšť.“

„Takže hrdinové Sedm arara zabili a potom přišel déšť, který zničil zbývající dřevěné loutky. Svrhněte vůdce a pěšáky pak vyřídíte snadno.“

„I tak se to dá interpretovat.“

Danielle se rozjařila. „To jsou skvělé zprávy. Ta deska určitě dokazuje spojení s Mayi. A bez přispění počítačových metod.“

McCarter se zasmál. „Dokazuje mnohem víc. Například fakt, že místní skupiny dobře znaly příslušný úsek mytologie o mayském zrození, což je nejen spojuje s ostatními mayskými kmeny, ale naznačuje, že pocházejí z velmi raného období mayské kultury.“ Povytáhl obočí. „Možná máte pravdu. Třeba tady Tulán-Zuiva skutečně je.“

Danielle se sebevědomě usmála a znovu se zadívala na desku vsazenou do stěny. Zaměřila se na další symbolické rysy – velký teskný obličej, náčrty a linie glyfů po jeho obvodu i zlostnou krokodýlí hlavu s krvavou kořistí. „A co znamená ten krokodýl?“ zeptala se.

McCarterovi se v koutcích očí objevily vějířky úsměvu. Tohle zobrazení dodává jejich objevu ještě větší váhu. „To je Zipacná,“ řekl. „Zhoubce.“

Večer si Danielle při mihotavém světle benzinové lampy vynutila od McCartera a Susan další podrobnosti. Přisedl si k nim i Hawker.

McCarter začal s objasňováním překážek. „Největším problémem je stav objevů. Glyfy na Stěně lebek jsou značně poškozené a z valné části nečitelné. Ty na kamenné desce v jámě jsou na tom líp, nejspíš proto, že byly zasypány a většinu své existence chráněny před přírodními živly. Podle obnažených kořenů stromů a příkrého spádu svislých stěn soudím, že jáma byla vykopána poměrně nedávno.“

Tahle informace Danielle dost zajímala. Už předtím zvažovala, jestli se sem jejich protivník dostal dřív než oni. McCarter její obavy bezděčně zmírnil.

„Domorodci ji kdovíproč využívali jako past.“

„Vzhledem k tomu, kolik jsme z ní vylovili kostí, docela pochybuju, že se někdy přišli přesvědčit, co v ní uvízlo,“ poznamenal Hawker.

„Asi nejsme jediní, kdo plýtvá potravou,“ mínil McCarter. „Podle vzhledu stěn je zřejmé, že ke kopání použili primitivní nástroje a na kamenný reliéf nikdo nebral ohled. Na mnoha místech je poškrábaný a odštípnutý a hádám, že měl sloužit k jedinému účelu. Indiáni o desce věděli a rozhodli se ji obnažit, aby past měla aspoň jednu pevnou stěnu.“

Hawker si promnul bolavé rameno. „Kolmý sráz je pro past ideální,“ posteskl si. „V poslední chvíli nedokáže zabrzdit žádné běžící zvíře, natož člověk.“

Danielle stočila řeč k původnímu tématu. „A co glyfy? Doufám, že pro mě máte dobrou zprávu.“

McCarter přikývl a otevřel starý zápisník v kožených deskách, plný náčrtků a poznámek. Ukázal na skupinu kreseb, které pořídil. „Vzpomínáte si, co jsem vám říkal o lidech ze dřeva a Sedm arara? Že to byl mytologický národ, který podle Mayů existoval před stvořením člověka?“

„A že jej bohové zahubili hořícím deštěm,“ doplnila. „Ano. Všechno si pamatuju.“

„I piktogram, který vás zajímal?“

„Zipacná,“ odpověděla. „Zhoubce.“

„Většina z nápisu na desce se týká těch dvou. Vucúb Caquixe, otce, a jeho syna Zipacná.“

Danielle se podivila. „Ten Zipacná vypadá spíš jako nějaký ještěr.“

„Správně,“ přisvědčil McCarter. „A taky byl. Nezapomeňte, že je to báje. Jako řecké pověsti o Mínotaurovi nebo Krakenovi. Z velké části jsou plné tajemství a nadpřirozených jevů. A přestože Sedm arara byl takříkajíc prototyp člověka, jeho syn byl tohle zvíře, zhoubce, obvykle zpodobňovaný jako ohyzdný krokodýl, který chodí po dvou a žije na souši.“

Danielle zatím netušila, kam tím profesor míří, ale pozorně poslouchala.

McCarter se otočil k Susan. „Vy jste ten glyf viděla dřív než já. Co kdybyste tenhle příběh vylíčila vy?“

Dívka se ochotně ujala slova. „Glyfy na kamenné desce zobrazují Zipacná při práci pro jeho otce – při terorizování prostých lidí a vlastně kohokoli, kdo by mohl Sedm arara ohrozit.“

„Každý občas potřebuje nějakého toho přisluhovače,“ podotkl Hawker.

Susan se zasmála. „Zipacná skutečně někým takovým byl, a to v mnoha směrech. Hlavní příběh popisuje skupinu mužů, kteří chtěli Sedm arara svrhnout, ale nejdřív se potřebovali zbavit jeho syna. Lstí ho přesvědčili, aby pro ně vykopal jámu, a pak se ho pokusili zabít. Jednoduše na něj shodili obrovskou kládu.“

„Vykopal jámu?“ ujistil se Hawker. „Jako je ta naše?“

„Možná,“ připustil McCarter. „Jsem přesvědčen, že ten kámen byl kdysi na povrchu země. Postupně ho však zavalila půda, jako když vítr navěje ke zdi budovy písek. I teď horní okraj trochu vyčnívá nad okolní terén. V té báji jde spíš o úzkou šachtu.“

„A co bylo dál?“ zajímala se Danielle ve snaze dovědět se pointu příběhu.

„Muži si mysleli, že kláda Zipacná rozdrtila, a na oslavu svého vítězství uspořádali velkou hostinu. Když se opili do němoty, Zipacná z jámy vylezl a všechny pohřbil v troskách jejich obydlí, které na ně nechal spadnout.“

McCarter se usmál. „Někteří vědci si myslí, že je to starodávná bajka varující před nebezpečím alkoholu.“

„To je docela možné,“ řekl Hawker. „Pokaždý když se opiju, mám pocit, že se na mě řítí strop.“

Skupinka se rozesmála, a když smích dozněl, Danielle položila profesorovi další otázku: „Takže tahle jáma možná symbolizuje tu, kterou kopal Zipacná, a kamenná stěna by mohla být pomníkem lidí, které zabil?“

„Myslím, že s tím pomníkem máte pravdu,“ odpověděl McCarter. „Nějaký pomník je to určitě. To místo mělo rozhodně náboženský význam, ale nebylo osídlené.“

Danielle se nad jeho slovy zamyslela. Potvrzovala to, čeho se obávala. Objevili pomník, avšak žádný důkaz, že tady někdo žil. Stopy po obytných budovách nenašli ani v nejbližším okolí.

„Někdo jej přece musel vztyčit,“ namítla. „Můžete mi říct, kdo a odkud sem přišel? Nebo si vaši definici ‚dobré zprávy‘ budeme muset poopravit?“

McCarter se usmál. „Nezoufejte. Naše snaha udělat ze Zabijáka Martina regulérního hrdinu ještě není ztracena. U základny desky jsou znaky, které se zmiňují o jiném místě, snad dokonce městě. O lokalitě s kamennými stavbami a velkými ohni.“

Danielle zpozorněla.

Profesor varovně zvedl ruku. „Moc si od toho neslibujte. Je to jenom popis bez uvedení názvu.“

„Kde to je? Někde poblíž?“

„Pokud čteme glyfy správně, cíl by měl být odsud vzdálený dva dny cesty.“

„Kterým směrem?“

„Znaky určují trasu ve směru zapadajícího slunce v den, jejž Mayové nazývali 8 Imix, 14 Mak za nadvlády Devátého pána noci.“

Hawker potřásl hlavou. „Myslím, že na ten den jsem objednaný k zubaři.“

Danielle ho plácla přes paži, ačkoli ji jeho poznámka rozesmála. Obrátila se k McCarterovi. „Prosím, řekněte, že víte, jaké je to datum v našem kalendáři.“

„No…“ protahoval, „přesně to nevím.“

Zklamaně vydechla. „Nemučte mě, profesore. Prostě mi odpovězte. Dostaneme se tam, nebo ne?“

Susan protočila panenky. „To je celý on. My tomu říkáme McCarterův syndrom. Je jako Sokratovská metoda, ale o něco horší. Zodpovězení jedné otázky věnuje tři přednášky a na konci už nevíte, na co jste se vlastně ptala.“

McCarter s úsměvem odpověděl. „Omlouvám se. Dávný školní zvyk. Na té kamenné desce jsme hledali data, abychom je umístili do časového úseku s ostatními mayskými nalezišti. To lze provést pouze v případě, že najdeme jeden z jejich kalendářů dlouhého počtu.“

Dlouhý počet je mayský superkalendář, cyklus odpovídajících názvů, číslic a čísel, které označují každý den zcela jedinečným složeným názvem v pořadí, jaké se neopakuje asi pět tisíc let. Každé datum v této podobě lze přiřadit konkrétnímu dni v gregoriánském kalendáři v určitém měsíci a roce. Pomocí něj by mohli zařadit kamennou desku do určitého časového období a bez sebemenších pochybností určit, zda je památka starší než ostatní mayské stavby.

„Bohužel jsme žádný takový údaj nenašli,“ pokračoval McCarter. „Existuje ovšem jeden znak, který souvisí s datovým glyfem na desce a označuje zvláštní událost, k níž v tento den došlo. To datum se nazývá Den žlutého slunce. V tomhle případě žlutá nevyjadřuje barvu, ale spíš směr. V mayském schématu má totiž každá světová strana svou barvu: východ červenou, západ černou, sever bílou a jih žlutou. Den žlutého slunce znamená den, kdy je slunce nejjižněji, tedy slunovrat. V této zeměpisné šířce je to nejdelší den v roce. Ať tedy šlo o kterýkoli rok, 8 Imix 14 Mak vyjadřuje jednadvacátý nebo dvaadvacátý prosinec.“

Danielle se rozzářila. „Tak teď potřebujeme už jen trochu astronomie, abychom zjistili, kde bude slunce ten den zapadat.“

„Pro upřesnění by to neškodilo,“ řekl McCarter. „Ale naštěstí je teprve leden, a protože slunovrat byl nedávno, jsem schopen zhruba určit směr.“ Natáhl ruku k západnímu obzoru a svisle stočil dlaň jako čepel nože. Záměrná přímka ubíhala přes délku jeho paže ke vztyčenému palci. „Přibližně tamhle. Jižně od místa, kde zapadlo slunce.“

Při pohledu naznačeným směrem se Danielle rozbušilo srdce vzrušením. Teď už může začít věřit tomu, že najdou, co hledají. Teď to do sebe konečně zapadá. Velké osídlené středisko bude významnější než nějaký zatoulaný kámen. Do města se přinášely předměty vyjadřující společenské postavení majitele, případně v něm byly uloženy: zlato, stříbro, šperky a možná i krystaly, jaké našel Zabiják Martin. Jsme zase o krok blíž, pomyslela si: „Za svítání se vydáme na cestu.“

„Nejdřív bychom tu měli trochu uklidit a na stanových plachtách obnovit impregnační vrstvu,“ namítl McCarter. „Tak si později ušetříme práci.“

„Máme na to čtyřiadvacet hodin,“ uvolila se.

Profesor přikývl a Danielle se zadívala na Hawkera, který se tvářil nenadšeně. Přesněji zklamaně. „Co je s vámi?“ zeptala se. „Na vás to snad neudělalo dojem?“

„Ale jo,“ připustil. „Je to neuvěřitelné. Totiž… Chtěl bych si ten příběh poslechnout až do konce. Co se stalo se Zipacná? Přece to takhle nemohlo skončit. Někdo ho musel potrestat za to, co udělal, nebo ne?“

Danielle se zasmála. „Pomsta?“

„Spravedlnost,“ opravil ji Hawker.

„Někdo mu to skutečně spočítal,“ ozvala se Susan. „Ta samá dvojčata, která zabila Sedm arara.“

„Jak to ti mládenci provedli?“ zajímal se Hawker.

Tentokrát odpověděl McCarter. „Navnadili Zipacná na kraba a vlákali ho do jeskyně. Jakmile byl uvnitř, uvěznili ho v ní. Na věky věků ho zazdili pod horou z kamene.“

( 18 )

Zatímco si ostatní členové expedice balili věci a připravovali se na dlouhý pochod, Danielle seděla na palubě Ocany a přes satelitní spojení podávala zprávy o nejčerstvějších pokrocích.

K její obrovské radosti nebyl Gibbs k dispozici a operátorka ji spojila s druhou jedinou osobou pověřenou komunikací o projektu, s Arnoldem Moorem.

Danielle mu popsala objev a požádala ho o laskavost. „Ráda bych poslala zbytek týmu domů. Dál chci pokračovat jen s Verhovenovou skupinou, civilisty do toho nechci zatahovat.“

„Nejspíš máte na mysli profesora McCartera a slečnu Briggsovou.“

„Ano. A nosiče a taky Deverse s Polaskim,“ doplnila výčet a připomněla, že jsou součástí výzkumné divize, ne operační, a že při tak závažné a rozsáhlé akci nepatří do terénu.

„Proč ne?“ zeptal se Moore. „Stalo se něco?“

„Myslím, že je tady už nepotřebujeme,“ odpověděla. „A onehdy v noci došlo k incidentu se dvěma indiány.“ Měla na mysli vpád do tábora, který měl za následek Hawkerův a Verhovenův pád do jámy.

„Byl někdo zraněn?“

„Ne. Ale mám nepříjemný pocit, že to nebylo naposledy, co jsme se s domorodci setkali. Kromě toho teď máme vytyčenou trasu. Vydáme se po ní, a pokud budeme potřebovat tlumočení nebo překlad, požádáme o pomoc na dálku.“

„Gibbs by s tím kategoricky nesouhlasil,“ upozornil ji Moore, čímž jen potvrdil něco, co už věděla. „Neumíš si představit, jak to tady vypadá. Chce, abys přestala posílat jakékoli zprávy. Od téhle chvíle vyžaduje, abys komunikovala jen s ním nebo se mnou. Bez kopií a záznamů.“

Celý uplynulý měsíc posílali falešné aktualizované zprávy, ale teď Gibbs odmítá i tohle opatření. Jeho paranoia pravděpodobně dosáhla vrcholu.

„Proč?“

„Je přesvědčen, že někdo zlikvidoval Dixonovu skupinu, a nasadil agenty, kteří mají zjistit, jak unikly jisté údaje. Má obavy, že jakákoli forma zpřístupnění by tě mohla ohrozit.“

„Další důvod, proč odsud dostat civilisty,“ trvala podrážděně na svém.

Následovala delší odmlka.

„Víš, že s tebou souhlasím,“ řekl Moore konečně. „Ale nic takového se nechystá, tak o tom už nebudeme mluvit.“

Danielle vytušila v jeho konstatování skryté poselství. I přes nepatrné zkreslení signálu, způsobené jak satelitním přenosem, tak kódovanou technologií, bylo Mooreovo sdělení zřejmé: soustřeď se na to, co můžeš ovlivnit, a co je mimo tvou kompetenci, pusť z hlavy.

„Vím, že to není snadné,“ pokračoval, „ale co nejrychlejší přesun je to nejlepší, co pro civilisty můžeš udělat. Čím dřív potvrdíš danou lokalitu, tím dřív ti Gibbs dovolí, abys je propustila.“

I tohle Danielle tušila. Doufala, že zcela postačí, když se skupina vědců osvědčí na prvním úseku – ovšem Gibbs uvažuje úplně obráceně. S každým dalším úspěchem zvedne laťku o něco výš a klidně bude i riskovat, jen aby dosáhl svého. Jí nezbývá nic jiného než ho poslechnout. V tom případě mohou nastat dvě situace. Buď objeví něco enormně významného, co Gibbse uspokojí natolik, že civilisty milostivě uvolní ze svých služeb, anebo Amazonii zasáhne opožděná sezona dešťů, prales zaplaví voda a celá skupina bude muset odejít.

„Dobře,“ řekla. „Tak mu vyřiď, že vyrážíme. Ozvu se ti zase za čtyřiadvacet hodin.“

„Jsme tedy domluveni,“ potvrdil Moore a pak dodal: „A, Danielle, hlídej si záda. Nepolevuj v pozornosti. Gibbs sice je paranoidní, ale to neznamená, že se mýlí. Buď opatrná. Nechci, aby se ti cokoli stalo.“

Jeho starost ji těšila. Koutkem oka zahlédla, jak k ní míří Hawker. „Žádný strach,“ ujistila Moorea. „Budu v pořádku.“

Ukončila spojení a začala balit přístroje.

„Všichni jsou připraveni,“ oznámil jí Hawker.

Jejich cesty se dočasně rozdělí. Hawker nastoupí na Ocanu a vrátí se zpátky do Manausu, zatímco ostatní se pěšky pustí na západ, směrem, který naznačují glyfy z kamenného reliéfu. Jakmile objeví jakékoli stopy mayské osady, kontaktují Hawkera a vysekají v pralese mýtinu, aby na ní mohl přistát s těžším vybavením a dalšími zásobami, s nimiž se nemohou vláčet na zádech.

„Výborně.“

Zadíval se na ni. „Vypadáte trochu přejetá. Nebude se vám po mně stýskat?“

Zasmála se. „O tom by se dalo diskutovat. Ale dělá mi vrásky, že budeme velice hluboko ve vnitrozemí. Vy jste teď naše jediné spojení s civilizací. Tak ať zase nespadnete do jámy.“

Když se rozesmál, rozlil se jí po tváři široký úsměv. Ani si nevzpomínala, kdy naposledy s někým takhle bezstarostně vtipkovala. „Jen co něco najdeme, ozvu se vám. Hlavně včas shromážděte věci podle seznamu, který jsem vám dala.“

„Váš obranný systém,“ upřesnil.

„A psy pro Verhovena,“ připomněla a vyhoupla si na záda batoh.

„Jasně. Už se těším, až povezu vrtulníkem vyjící a ňafající smečku.“

Naftový motor Ocany se proškytal k životu a kapitán hvízdl na Hawkera. Ten přikývl a znovu se otočil k Danielle. Narovnal jí batoh a upravil popruh jako starostlivý taťka, který vypravuje ratolest do školy. Plácla ho přes ruku, sešla dolů po můstku a zamířila k čekající skupince.

Deset minut nato byla Ocana z dohledu a Danielle a její tým postupovali hlouběji do lesa. Jakmile nechali řeku za zády, osvěžující vánek ustal a v podrostu bylo jako v sauně. Vzduch znehybněl a zhoustl a hodinu od hodiny byl teplejší.

Nástupu deštivého období zatím nic nenasvědčovalo; místní klima ovlivňoval vznikající El Niňo. Pro zdar výpravy to bylo příznivé, přesto by po dvou týdnech beze stínu krátká chladná sprška přinesla vítanou úlevu.

Navzdory horku a vysoké vzdušné vlhkosti měli dobrý čas a postupovali rychle; pochodovali v řadě za sebou v pološeru svěžího zeleného příkrovu, obklopeni majestátními, neuvěřitelně vzrostlými stromy. Zejména McCarter kráčel svižně jako mladík a Danielle sledovala, jak cestou jmenuje pestré orchideje a další kvetoucí rostliny a upozorňuje na stromy živořící ve svíravém objetí pokroucených lián fíkovníku.

Snažila se mu nevěnovat pozornost. Popíchnuta Mooreovou vírou ve své schopnosti, touhou předvést se před Gibbsem a svou vlastní potřebou dokončit to, co začala, měla před očima slibnější obrázek. V sázce však bylo mnohem víc. Pokud se nemýlí, blíží se ke zdroji krystalů, které před lety našel Martin a které podle všeho dokážou vytvořit energii na základě studené fúze.

Byl to nesmírně ambiciózní a odpovědný úkol s obrovským dosahem, a ona jako jediná z celé expedice znala veškeré podrobnosti. Proto se cítila osamocená a izolovaná od ostatních – jako trosečnice na opuštěném ostrově. Ten příměr ji napadl už dřív, při prvních rozhovorech s Hawkerem. Ačkoli pilot nebyl do podstaty věcí zasvěcen, tušil, čím Danielle prochází, a svým způsobem se s ní o to břemeno dělil. Díky tomu mezi nimi vzniklo určité pouto, a ona dokonce začínala Hawkerovi důvěřovat.

Nerada si to přiznávala, ale opravdu jí jeho přítomnost chyběla – dokonce i ty jeho nekomplikované žertíky. Přistihla se, že se na jeho návrat těší, a sice tolik, až ji to samotnou překvapilo.

V tu chvíli se ale znovu soustředila na pochod a na nové zdržení. McCarter zastavil procesí u další metráže přírodovědného dokumentu a ukazoval ostatním obrovitý gumovník s hladkou kůrou a kmenem jakoby srostlým z několika samostatně se vyvíjejících jedinců, připomínající Stromovouse z Pána prstenů. Po kůře se vinula černá linie mravenců, stovky v poslušné řadě, každý s malinkým listem v kusadlech.

Mravenci! Přerušil pochod jen kvůli pitomým mravencům?!

„Podívejte se na ně,“ vybídl Danielle. „Nepřipomínají vám něco? Šlapou v řadě a každý s sebou vláčí nějakou zátěž.“

Zavrtěla hlavou. „Ledaže byste mi ukázal toho, který zastavil celou řadu a zdržuje ostatní v chůzi.“

Koutky očí mu zbrázdily vějířky smíchu. Od objevu Stěny lebek se choval bezstarostně jako malý kluk. „Takový tady není. Ale vidíte toho mrňouse, co sekýruje ostatní? Připomíná mi –“

Vyslala k němu varovný pohled a on zmlkl v půli věty. S úsměvem nechal mravence mravenci, pokračoval v chůzi a pohvizdoval si refrén písničky „Velké naděje“. Tentokrát se Danielle neubránila smíchu.

Pátý den narazili na zbytky menší stavby. Byla to jen nezpevněná hromádka kamenů, obalená mechem a zarostlá plevelem, ale jako upozornění, že se ocitli na správném území, uspokojivě obstála. O několik hodin později se jim nabídl pohled na něco, co Danielle nedokázala vysvětlit a na co zírala s nefalšovaným ohromením.

Vystoupila ze stínů pralesa na velké okrouhlé prostranství porostlé jenom přízemní vegetací a bledými vyprahlými travinami. Šero, kterým putovali uplynulých pět dní a které zůstalo za jejími zády, vystřídalo oslepující a ničím nezmírněné denní světlo. Tady prales ustoupil království táhnoucímu se na stovky kilometrů do všech světových stran. Avšak tohle zjištění nebylo tak ohromující.

Danielle v náhlém přílivu ostrého světla zamžourala a zastínila si oči rukou. Uprostřed mýtiny se na otevřeném prostranství tyčila pyramida z šedavých kamenů. Strmé zdi byly ze tří stran hladké a neporušené, ale v průčelí se zvedalo jednoramenné schodiště, patnáct podlaží nad úrovní země ukončené nevelkou čtvercovou plošinou.

Struktura nesla nepochybné rysy mayské architektury v té nejryzejší podobě, a přesto byla podle Daniellina a později i McCarterova stěží vysvětlitelného pocitu nesourodá a vymykala se obvyklému schématu. Nejenže by tady s ohledem na všeobecně známé vědomosti o mayské kultuře vůbec neměla stát, ale především by neměla vypadat takhle. Měla by být pohřbená pod nánosem půdy a zarostlá kořeny stromů a liánami, a v souladu s dřívějším McCarterovým výkladem pro nezasvěcené oko neviditelná. Měla by se hroutit pod tíhou zvětralých kamenů, propadat pod navátou zeminou a ztrácet pod nánosem půdy osídlené bylinami a stromy, pokořená vitalitou deštného pralesa.

Ale nic takového se nestalo. Stavba se zvedala k obloze neohrožená, zlověstná a vzdorná, odolávající všem přirozeným vlivům. A zjitřovala Danielliny smysly zcela netušeným způsobem.

Sotva stavbu spatřili i ostatní členové expedice, začali jásat, pokřikovat a výskat a navzájem si blahopřáli. Několik z nich se k pyramidě rozběhlo a horem pádem se hnalo k patě stavby, jako by ten, kdo se dotkne kamenného monumentu jako první, měl získat nějakou cenu.

Jak míjeli Danielle, krátce se u ní zastavovali, aby jí pogratulovali, načež obklopili McCartera a opojeni vítězstvím ho táhli s sebou.

Danielle je s úsměvem sledovala. Dala přednost tichému obdivu okořeněnému kouzlem okamžiku. Když kráčela holinou zalitou blaživou září odpoledního slunce, zaplavil ji nádherný pocit z úspěšně završeného úkolu. Po dlouhé době měla konečně něco zcela konkrétního. Chrám nemůže zmizet tak, jako se vypařila některá ostatní vodítka. Nemůže vyjít najevo, že je to podvod nebo mystifikace či výsledek omylu při překladu. Je hmatatelný a nevyvratitelný. Umínila si, že najde, co hledají, a že se vrátí do Washingtonu pod praporem vítězství, jako hrdinka.

( 19 )

Matt Blundin seděl v kanceláři Stuarta Gibbse, po sedmnácti hodinách nepřetržité práce rozmrzelý a vyčerpaný. Jeho nadřízený trůnil naproti němu zabořený do křesla, hlavu zakloněnou a nepřítomné oči upřené do stropu.

Byly dvě hodiny po půlnoci washingtonského místního času a Blundin právě dovysvětlil nastalou ožehavou situaci, konkrétně vniknutí do počítačové databáze NVI a krádež informací, kterou objevil docela nedávno.

Gibbs se vzchopil a zeptal se. „Co jste ještě zjistili?“

„Nic,“ odpověděl Blundin. „Zatím víme jenom to, co se stalo.“

„Mně je ukradený, co se stalo, krucinál,“ zaklel Gibbs. „Chci vědět, jak se to stalo, proč se to stalo a kdo sakra zavinil, že se to stalo.“ Při posledních slovech hodil desky se zprávou přes stůl, kde se rozevřely a narazily do Blundinova vystouplého pupku.

Blundin si promnul krk. Po dlouhém dni byl zpocený a ulepený a měl sto chutí něco nelichotivého odseknout. Ale to by dlouhou noc ještě víc prodloužilo. Srovnal listy papíru, zavřel desky a položil je před sebe na stůl, z Gibbsova dosahu. Z náprsní kapsy vyndal promáčknutou krabičku cigaret.

Jednu si vsunul mezi rty. Po dvou škrtnutích zapalovačem špička rudě zřeřavěla. Promluvil až poté, co dlouze a hluboce potáhl.

„Podívej se,“ spustil a vydechl z úst obláček kouře. „Můžu ti říct, jak k tomu pravděpodobně došlo, a dokonce ti můžu říct, kdy k tomu pravděpodobně došlo, ale to nám nepomůže vypátrat, kdo to udělal, protože to mohl být kdokoli, kdo má přístup k internetu, a to jak v naší instituci, tak mimo ni.“

Gibbs se zaklonil v křesle a poprvé za celou noc se zatvářil spokojeně. „Tak nejdřív jak.“

Blundin přikývl. „Dobře. Začneme s tímhle, ale ujišťuju tě, že skončíme přesně tam, kde jsme teď.“ Vyfoukl další oblak dýmu a natáhl se pro popelník, aby na něj cigaretu odložil. „Na počátku jsou kódy. Náš systém používá hlavní kód vygenerovaný ze sestavy primárních čísel, na která se uplatní složitý algoritmus.“

To už bylo zřejmě na Gibbse moc odborné, což Blundina nepřekvapilo. Možná proto ho ředitel poslouchal jen jedním uchem.

Blundin se naklonil nad stůl a zapojil do výkladu ruce. „Představ si to jako kombinační zámek. Když neznáš správný sled, můžeš jej nakonec zjistit dosazením každé číslice nebo čísla do kombinace se všemi ostatními. Existují na to vzorce. Dejme tomu, že kód je trojmístný. Nejprve zkusíš jedna jedna jedna, potom jedna jedna dvě, pak jedna jedna tři – až dojdeš například ke kombinaci tři dva šest a zámek se otevře. Jenomže v našem případě není čísel čtyřicet – nebo kolik jich mají takové zámky. Těch možností je strašně moc.“

„Jak moc?“

„Představ si jedničku a sedmnáct nul,“ odpověděl Blundin. „To je tolik čísel, že i kdybys za vteřinu napočítal do tisíce, k poslednímu číslu by ses dopracoval za sto let.“

Blundin si poposedl. „A to by bylo pouhé počítání. Abys rozlousknul kód, musel bys každou číslici zkombinovat se všemi ostatními a pak všechny sledy vyzkoušet, než bys našel ten správný.“

Výraz v Gibbsově tváři svědčil o tom, že to chápe. „A co společnost, která nám tu šifru prodala?“

Blundin zavrtěl hlavou. „Nepřipadá v úvahu. Nelegální vstupy se prováděly pomocí neaktivního hlavního kódu, který byl v záloze pro případ uzamknutí systému.“

„A co třeba některý bývalý zaměstnanec?“ nadhodil Gibbs. „Někdo, kdo ten systém znal, ale dal výpověď nebo dostal vyhazov?“

„To jsme už prověřili. Od instalování programu neodešel z řídicího centra kromě jedné recepční nikdo, kdo by byl na vyšší pozici.“

„A od nás?“

„Pokaždé, když od nás někdo odchází, jeho přístupový kód i profil se ze systému vymaže. A kromě toho jsem uvedl, že nešlo o kód zaměstnanecký, ale o hlavní.“

Gibbs udeřil pěstí do stolu. „Tak jak se sakra dostali k hlavnímu kódu? Právě na to se tě ptám. Přece ho nemohli uhodnout!“

„Svým způsobem se jim to podařilo,“ zabručel Blundin.

Gibbs přimhouřil oči. Blundin to považoval za varování: jestliže nepůjde rovnou k věci, bude to mít nepříjemné důsledky.

„Vyzkoušeli mraky kombinací,“ pokračoval. „Víc než tři sta padesát kvadrilionů.“

Gibbs se zarazil. „To vůbec nezní jako normální číslo.“

„Naneštěstí je,“ ujistil ho Blundin. „Tolik pokusů vyžaduje rozluštění kódu. Na to jsem se tě snažil celý rok upozornit.“

Gibbs neodpověděl. Nepochybně si vzpomněl, jak ho Blundin žádal, ať odpojí Výzkumnou divizi, protože kód by mohl být napadnutelný určitým typem počítačového průzkumu. „Hackeři,“ řekl Gibbs konečně. „A nějakej druh superpočítače. Tak k tomu došlo?“

Blundin se opřel v židli. „Za normálních okolností bych řekl, že ne. Protože i superpočítač provádí úkony sériově; porovná jedno číslo s druhým, upraví je pomocí jediného mocnitele a prožene jediným algoritmem. I při rychlosti, jakou pracuje průměrný superpočítač Cray nebo Big Blue, to pořád znamená spoustu čísel a spoustu času.“ Blundin se odmlčel a v duchu počítal. „Trvalo by to rok nebo dva spojitých, nepřetržitých operací.“

Gibbs zaťukal perem do stolu. „Řekl jsi ‚za normálních okolností‘. Mám tomu rozumět tak, že tahle situace je nenormální?“

Blundin si otřel čelo. „Existuje odlišný typ programování,“ řekl. „V některých případech jde o software třetí a čtvrté generace. Jmenuje se hromadné paralelní zpracování dat. Slouží k propojení jednotlivých počítačů, zkrátka všeho; od běžných počítačů po servery a sálové počítače. Díky tomu se tyto jednotky změní v obdobu jednoho superpočítače… nebo taky deseti superpočítačů. Kromě NASA a ministerstva obrany to jednotlivé osoby skoro nepoužívají, protože nikdo takovou vymoženost nepotřebuje. Ale je to k mání a je to rychlejší, než si vůbec dokážeme představit.“

„Jak je to rychlé?“

„Exponenciálně. Jinými slovy čtyři propojené jednotky nejsou čtyřikrát rychlejší, ale rovnou šestnáctkrát. Sto propojených procesorů může být tisíckrát rychlejší. Místo jednosměrné silnice, po které proudí informace, máš padesátiproudou nebo tisíciproudou dálnici, anebo je těch proudů dokonce milion. Čísla se kombinují paralelně, ne jenom sériově. Důmyslně propracovaný program dokáže zpracovat sto teraflopů za vteřinu. To je sto bilionů operací za jedinou vteřinu. A jak jsem se ti snažil vysvětlit, tento typ programování může snadno napadnout systém, jako je náš.“

Gibbse to očividně šokovalo. „Náš systém je stejný jako ten, který používá FBI nebo CIA. Chceš mi říct, že jejich soubory jsou nezabezpečené?“

Blundin zavrtěl hlavou. „S výjimkou několika zločinců jsou údaje FBI každému ukradené. Na tom, co má FBI v počítači, netrhneš ani dolar. A systém CIA je naprosto izolovaný a nedá se na něj napojit, ledaže by ses provrtal zdí a natáhl tudy kabel. Ale my máme společnou strukturu s Výzkumnou divizí a oni mají přístup k počítačům na všech možných místech – na univerzitách, v členských organizacích a spřátelených institutech. Jsme jako nádraží Grand Central v New Yorku. Když jim – potažmo nám – ukradneš jeden projekt, ušetříš své firmě roky experimentů a stovky milionů dolarů na výzkum a vývoj. Kvůli čemu si myslíš, že NVI vznikl? Totéž děláme my ostatním.“

Gibbs mírně zezelenal, jestliže mu je zle teď, až mu povím zbytek, pozvrací se, pomyslel si Blundin. „Je to ještě horší.“

Gibbsovu pobledlou nehybnou tvář oživil nevěřící výraz. „Opravdu?“ ujistil se. „Tak mi to laskavě prozraď. Protože nemám tak bujnou fantazii, abych si to dokázal představit.“

Blundin váhal. Tentokrát to z něho lezlo jak z chlupaté deky. Zdráhavě a neochotně. Věděl, že bude muset s pravdou ven. Ten fakt byl jako prudký políček a velmi těžce jej nesl. „Jak jsem řekl, nemohl to provést nikdo zvenčí. Takže zbývá jediná možnost. Té hrubé, nádenické práce s kombinatorikou se ujal někdo od nás.“

„Na našich vlastních počítačích?“

„Jen v tomhle baráku máme sálové jednotky, mraky samostatných serverů a dvě stě sedmdesát vzájemně propojených osobních počítačů. Když k tomu přidáš výzkumné oddělení, je celková síť pětkrát větší, včetně dvou zbrusu nových typů Cray v místnosti s automaticky řízenou klimatizací v budově číslo tři. Po propojení všech komponentů získáš naprosto neuvěřitelný, bleskově šlapající systém, který ti dešifruje prakticky cokoli.“

„Musel nasadit nějaký virus,“ mínil Gibbs.

Blundin přisvědčil. „Zatím nemám žádný důkaz, ale obávám se, že až bude hotová analýza, zjistíme, že někdo instaloval do našeho systému program pro hromadné paralelní zpracování dat, který našim přístrojům nařídil, aby se pustily do louskání hlavního přístupového kódu.“

Gibbs vytřeštil oči podlité krví, až hrozilo, že mu vypadnou z důlků. „To je absurdní,“ prohlásil. „Doufám, že mě ujistíš, že si děláš srandu.“

Blundin si zatahal za límeček košile. Horní knoflík si už rozepnul, přesto mu připadalo, že má kolem krku zatažený provaz. „Nedělám.“

Gibbs se zhroutil v křesle a začal polohlasně chrlit nadávky a kletby, jako by ho hrubé výrazy mohly zbavit pocitu, jenž v něm nepotlačitelně narůstal. Konečně se zase soustředil na Blundina. „Tak jo,“ kývl. „Pořád mi to jaksi nedochází a tý šílenosti nedokážu uvěřit, ale zřejmě nemám jinou možnost. Takže co dál? Jak ty hajzly najdeme?“

Blundin zatím zahájil protiútok. „Protože se na nás nejspíš napíchl někdo z výzkumu, měli bychom začít tam. Na oplátku se my napíchneme na ně. Už jsem se díval na programy, jaké používají, abych se pokusil identifikovat nejpravděpodobnější kandidáty. Jakmile budu mít v ruce jejich seznam, prověřím společnosti, které dané programy vyvinuly a jsou jejich majiteli.“

Gibbs souhlasně přikývl. „Fajn, ale uděláš to ty osobně a informace doručíš přímo mně. Výlučně mně,“ upřesnil.

„A co mládenci z FBI?“

„Nikoho zvenčí do toho zatahovat nechci,“ trval Gibbs na svém. „A to platí i pro tvoje kámoše z oddělení. Necháš si to pro sebe tak dlouho, dokud nerozhodnu jinak.“

To Blundinovi vyhovovalo. Lepší tu lapálii vyřešit v tichosti, než ji roztrubovat do světa.

„Co ještě víme?“

„Skoro nic,“ odpověděl Blundin. „Zajistili si přístup k informacím v celém institutu, jako by ze začátku přesně nevěděli, co mají hledat. Prohledali zhruba dvanáct různých projektů, ale možná víc. Pořád na tom pracuju. Naposledy se do systému přihlásili před třemi týdny, přesněji…“ Listoval kopií hlášení, až našel příslušnou stránku. „Čtvrtého ledna. Od té doby nic.“

„Měnili jsme ten týden kódy?“

„Ne, od té doby se neměnily ani jednou.“

Gibbsův sinalý obličej zdravě zrudl. „Možná bys to konečně mohl udělat.“

„Jenomže neudělám,“ odvětil Blundin. „Nejsnadněji ty ničemy dopadneme tak, že je necháme znovu se připojit. Opatřil jsem systém nenápadným sledovacím programem, který nemůžou zaregistrovat. Pokud se na nás zase napíchnou, vysledujeme je až k terminálu.“

„Jak myslíš,“ ustoupil Gibbs. „Nakonec je to tvůj obor a ty jsi mistr. Udělej cokoli, co uznáš za vhodný, ale nikomu ani slovo. Nepřeju si, aby o tom kdokoli věděl dřív, než zjistíme, co přesně se stalo. Je to jasný?“

„Jasný. Stačí říct jednou.“ Blundin sáhl po cigaretě, ale shledal, že z ní zbyl pouhý oharek. Smutně se na něj zadíval a zvažoval, jestli by z něj ještě mohl vytáhnout poslední dávku, ale vzápětí to vzdal a udusil jej v popelníku. Sáhl do kapsy pro novou cigaretu, nahmatal však jen prázdnou krabičku. Další mrzutost. „Dneska už mám toho maléru plný kecky,“ prohlásil a stáhl z opěradla židle svůj kabát. „Jestli chceš, můžeme pokračovat v krasojízdě zítra dopoledne. Ale teď si jdu lehnout.“

Gibbs se podíval na hodiny a souhlasně přikývl.

Blundin zamířil ke dveřím, ale na prahu se zastavil a otočil se. Vzpomněl si totiž na jednu nesrovnalost. „Ještě maličkost,“ řekl.

„Copak,“ povzdechl si unaveně Gibbs.

„Nejsme si jistí,“ spustil Blundin, „ale předpokládáme, že to nějak souvisí s tím brazilským projektem, je to tak? Proto jsem se zaměřil na související soubory. A samozřejmě byly všechny zpřístupněné. Všechny do jednoho.“ Gibbs zvedl hlavu. Blundin pokračoval v oblékání kabátu. „Během prohlídky jsem zjistil, že skupiny souborů nejsou opatřeny žádným projektovým kódem. A kódy od finančního krytí náležejí k úplně jinému projektu.“

Gibbse to zřejmě překvapilo. „Komu patří heslo?“

„Tvé dorostence v Brazílii, Laidlawové.“

Gibbs vyčkával. „A?“

„Ví vůbec, co provádí?“

Gibbs se uvolnil. „S tím si nelámej hlavu,“ řekl. „Chybu nejspíš udělaly účetní. Už jednou to zvoraly, protože Danielle byla za hranicemi svého sektoru. Budu hádat: kódy od financí patří jinému jejímu projektu.“

„Jo.“

„Tak vidíš. Zatracený účetní. Hned zítra si je podám. Ty najdi toho parchanta, co nás okradl.“

Blundin pokrčil rameny. „Fajn. Já věděl, že to bude něco podobného. Čísla těch souborů ti předám zítra dopoledne.“

Gibbs přikývl. Blundin mu ledabyle zamával a vyvalil se ze dveří.

Jakmile Gibbs osaměl, zamyslel se nad právě získanými informacemi. Několik minut seděl bez hnutí a v duchu se radoval z toho, jaké meze určil Mooreovi a Laidlawové, meze, jež ho ušetřily uložení nejdůležitějších informací včetně souřadnic nedávno nalezeného chrámu do databáze. To byla příznivá skutečnost, která značně ulevila jeho těžce zkoušené mysli, ale ostatní zprávy už tak příjemné nebyly. Upřel zatvrzelý pohled na dveře, jimiž právě vyšel Blundin. V unavených očích ho řezalo nedostatkem spánku a vztekem. Z určité perspektivy se nastalá situace změnila z vážné v téměř nezvladatelnou.

( 20 )

Danielle stála na střeše čerstvě objeveného mayského chrámu a rozhlížela se po mýtině, která se prostírala kolem. Rozeznávala zbytky dvou řad nízkých staveb zarovnaných přesně podle chrámových schodů a vyvýšené cesty ubíhající mezi nimi do pralesa směrem na západ. Viděla vystouplé valy ukrývající kameny a prohlubně, kde kdysi stály domy a rozkládala se otevřená prostranství. Areál měl rozlohu přibližně čtyř a půl hektaru, nicméně jeho centrem byl chrám. V hloubi duše věděla, že zdroj krystalů najde právě tady, ale musí si pospíšit.

Důvodů ke spěchu měla hned několik. Za prvé jí působily starosti nadcházející deště a před ostatními se tím netajila. Jednou – podle všeho poměrně brzy – přijít musí, a to by znamenalo přerušení práce na několik měsíců. Největším problémem však byl jejich zatím neznámý konkurent.

Gibbs ji přes satelit informoval o průniku hackerů do počítačového systému institutu, a ačkoli trval na utajení polohy chrámu, Danielle se nedokázala zbavit pocitu, že nepřítel je blíž každou hodinou.

Zadívala se na profesora McCartera, který pracoval se Susan a nosiči. Jejich život byl v nebezpečí, ale oni o tom neměli nejmenší tušení. Samozřejmě pozorovali, jak Verhoven i jeho muži svědomitě hlídkují, zajímali se o to, jaké vybavení dopravil vrtulníkem Hawker; zvědavě si prohlíželi obranný systém, pohybová a tepelná čidla, pátrací pomůcky řízené počítačem, světlice, reflektory a krabice s náboji – i smečku cvičených německých ovčáků, kterou si vymínil Verhoven –, a s velkou pravděpodobností to považovali za preventivní opatření: ruka vládní organizace dopadne tvrdě tam, kde by stačil jen lehký dotek.

Danielle nic nepodceňovala. Někde, a možná už blízko, číhá nepřítel, a přestože ušetřili čas plavbou proti proudu řeky, jejich protivník je dříve či později vypátrá. Úpěnlivě si přála, aby do té doby byli civilisti pryč. A aby jejich odjezd uspíšila, musí práce popohnat.

Vzhlédla k profesoru McCarterovi. Seděl v podřepu na střeše, prstem přejížděl po spáře mezi kameny a vysvětloval dychtivým posluchačům, co zjistil.

„Povězte mi ještě jednou, co to znamená,“ požádala ho.

„Vidíte, jak přesně do sebe kameny zapadají?“ ukázal na šev. Mávl na ostatní, aby přistoupili blíž, a nožem seškrabal mech. „Jednotlivé kvádry byly sesazeny tak těsně, že do mezer nepronikly ani kořínky mechu a jen je obrůstaly jako slabá měkká poduška. Mezi ty kameny byste nevklínila ani cigaretový papírek. Stejnou mistrnou kamenickou prací se vyznačují všechny dochované stavby, které odolaly času: na Yucatánu, v Egyptě i v Mongolsku.

Podle toho, jak stavba vypadá, musí být mimořádně stabilní, možná je vybudovaná na skalnatém podloží jako mrakodrapy na Manhattanu. Na severní straně jsem našel známky poškození,“ připustil, „ale základy nemohly klesnout výrazně níž, jinak by se tyhle spáry rozestoupily a kameny by pozbyly řád. To je velmi pozoruhodné.“

„Zmínil jste se o tom, že bychom se mohli nějak dostat dovnitř,“ připomněla mu Danielle. „To je pozoruhodné zase pro mě. Co kdybychom šli rovnou k věci?“

„Vy asi neholdujete pomalému vaření?“ podotkl McCarter beze známky dotčení.

„Upřednostňuju mikrovlnnou troubu. Případně cokoli rychlejšího.“

Profesor s úsměvem přešel k dalšímu úseku střechy a gestem přivolal diváky. „Tenhle kámen vypráví jiný příběh. Kontakt s okolními kvádry je volnější.“ Zaryl do mechu, vyškrábal jej v místech, kde zarostl mezi kameny, a očistil spáru po celé délce. Odkrytá hrana byla nerovná a žlábkovaná a několik vlasově tenkých zlomů napovídalo o blížícím se rozpadu způsobeném zvětráváním. McCarter zvedl hlavu. „Je to jediný kámen ze všech, který vykazuje opotřebení. To znamená jen jedno: hýbalo se s ním, a sice opakovaně.“

Konečně. „Myslíte, že se tudy dostaneme dovnitř?“ zeptala se Danielle.

„Pokud nějaká cesta dovnitř existuje. Většina mayských chrámů v sobě uzavírá jen ranější stavbu.“

McCarterova odpověď se setkala s nechápavými pohledy.

„Stejně jako všichni starobylí vládci kdekoli na světě toužili po vlastním chrámu i mayští králové a bůh slunce Ahau. Avšak překvapivě věcně často přikázali vybudovat novou stavbu na již existující. Šlo o jakýsi předkolumbovský projekt obnovy města, při němž se originální chrám nezničil, pouze se obestavil. To novému vládci umožnilo zanechat po sobě mohutnější svatyni než jeho předchůdce. Výsledkem byl vlastně stejný princip jako u sady ruských ‚matrjošek‘, kde je v každé větší panence uzavřena menší. Na jistých místech na Yucatánu mají některé chrámy až šest vrstev.“

Po krátké odbočce se vrátil ke své původní myšlence. „Jiné mayské stavby jsou však samostatné a v některých najdeme vnitřní síně určené k meditaci a komunikaci se zesnulými předky, místnosti pro krále a jejich kněze. Při těchto rituálech se obvykle prolévala krev; vládci si protahovali ušními lalůčky nebo rty provázky opatřené hroty nebo rejnočí ostny… popřípadě se zaměřili i na další, mnohem citlivější části těla.“

Hawker sebou trhl. „Koukám, že mayské kralování nebyla žádná slast.“

Danielle se zasmála „Takže vy se domníváte, že tohle je takzvaně jednoduchý chrám?“ zeptala se McCartera.

„Vypadá tak,“ souhlasil. „A jeho charakter nám pomůže určit, jestli jsme Tulán-Zuiva objevili nebo ne.“

„A jak?“ zajímala se.

„Vzpomínáte si, že město Tulán-Zuiva mělo více jmen? Na kameni, který našel Zabiják Martin, je jedno ze jmen uvedené. Sedm jeskyní. V jiných mayských rukopisech se o něm píše jako o Místě ukrutné vody.“

„Sedm jeskyní,“ opakovala a v duchu se snažila představit si možnosti. „Myslíte si, že by dole mohla být jedna nebo více jeskyní?“

„Možná,“ odpověděl profesor. „Já však uvažuji trochu střízlivěji. Na ostatních mayských lokalitách, jejichž název obsahoval ‚jeskyni‘, se našly jen vnitřní komnaty. Mně to připadá logické. Koneckonců, co je v podstatě jeskyně? Tmavé místo s kamennými zdmi. Jen sémantika dělá rozdíl mezi místností s kamennými stěnami a pravou jeskyní ve skále. Speleologové říkají velkým prostorám v podzemí sály či síně. Mayové zřejmě uvažovali obdobně. A pokud má tenhle chrám několik vnitřních síní, konkrétně sedm, pak to podpoří naši teorii, že se jedná o Tulán-Zuiva.“

„Naši teorii?“ nadhodila Danielle.

„Připojuji se k ní,“ přitakal McCarter s úsměvem. „Kromě toho máme ještě další důvod, proč se dostat dovnitř, a možná mnohem důležitější. Všechno, co tam je, bylo celá léta chráněno před sluncem a deštěm. Vnější zdi byly vlivem silné povětrnostní eroze omlety dohladka, ale tam dole možná najdeme nápisy, nástěnné malby či keramické výrobky, ba dokonce rituální předměty opatřené glyfy. Proto nejrychleji shromáždíme informace jedině tak, že se dostaneme dovnitř, a to znamená, že začneme tady a teď.“

Trvalo to skoro čtyři hodiny a stálo spoustu neuváženě namožených svalů a jednu zlomenu kladku, ale nakonec masivní panel uvolnili a vypáčili pomocí sochorů. Pod ním protáhli nylonový provaz a pomocí improvizovaného třínohého stojanu se jim ho podařilo zvednout a píď po pídi odsunout. Než se hrubá konstrukce „jeřábu“ zhroutila a kámen se zadrhnul na místě, pohnul se téměř o šedesát centimetrů.

McCarter si lehl na břicho a nakoukl do škvíry, ale vzápětí se rozkašlal a odvrátil hlavu. Danielle ucítila ve vzduchu čpavé výpary, unikající z útrob chrámu. Páchly po síře a zkaženém vzduchu.

McCarter k ní pozvedl uslzené oči. „To člověku pročistí hlavu.“

Když se znovu sklonil nad otvor, Danielle zadržela dech a klekla si vedle něj. Kužely jejich svítilen dopadly na široké schodiště mizející v bezedné tmě.

„Jdeme dovnitř,“ rozhodla.

McCarter zachytil její pohled a dospěl k závěru, že jakékoli námitky nemají smysl. Vzal jí z ruky fluorescenční svítilnu.

„Ještě někdo?“ zeptal se.

Když několik členů skupinky couvlo na znamení, že dobrovolně se nehlásí, Hawker přistoupil k otvoru. „Jakýpak s tím fraky, je to jen další díra do země, a tentokrát má schody.“

McCarter přikývl a vyslal tázavý pohled ke své studentce: „Susan?“

Susan odskočila od vstupu s kašlem a sípáním, jež jí způsobil sirný zápach. „Nemůžu,“ zalykala se. „Dole bych se nedokázala nadechnout.“

„Všechno vám pak podrobně popíšu,“ ujistil ji profesor a vzhlédl k Danielle. „Tak do toho, šéfko.“ Po těch slovech se protáhl mezerou a zmizel z dohledu. Danielle ho následovala; jako poslední se dolů spustil Hawker.

Jen co se ocitli uvnitř, ucítili pevnou půdu pod nohama a pustili se dolů po schodech, zahaleni peprnými sirnými výpary, které je štípaly v očích a pálily v hrdle. Silné kamenné stěny potlačily veškeré zvuky zvenčí a zkreslovaly hlasy do zvláštní rezonující ozvěny. Danielle si všimla, že když někdo promluvil moc rychle nebo hlasitě, nerozumí jednotlivým slovům.

U paty schodiště se zastavila vedle McCartera a namířila světlo do několika stran. Přestože měli silné svítilny, žádné detaily neviděli: síra ve vzduchu zkondenzovala do žlutavého oparu narušujícího souvislý proud paprsků.

„Dvacet schodů,“ hlásil Hawker. „Může to něco znamenat, profesore?“

„Nic zvláštního,“ odvětil McCarter. „Mayové znali dvacítkovou soustavu a jejich krátký cyklus používá jména dvaceti dní. Ale možná je to jen náhoda. K dosažení vrcholu chrámu prostě bylo třeba zbudovat schodiště s dvaceti stupni.“

Danielle si posvítila na zem. Byla ze stejného šedého kamene jako vnější zdi, z přesně nasekaných a položených bloků. „To je úžasné,“ vydechla. Obešla McCartera a vykročila do tmy, ale špičkou boty nakopla jakýsi předmět, který se odkutálel po kamenné podlaze a zastavil se u protější stěny. Jedno ze světel jej záhy vypátralo: byla to lebka, zvětralá a barevně pozměněná časem; ležela vedle velké hromady podobných ostatků. Kupu tvořily desítky lebek. Hrubým odhadem jich mohlo být padesát, ale nejspíš víc, některé byly nedotčené, další poškozené a rozlomené.

McCarter přistoupil k morbidnímu nálezu, postavil svítilnu na zem a jednu lebku uchopil do ruky. Prozkoumal poškozená místa a pak ji vyměnil za jinou.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se Danielle.

„Všechny nesou stopy nějakého zranění,“ odpověděl. „Způsobily je prudké údery a rány ostrou čepelí.“ Sáhl pro třetí lebku a posvítil si na ni. „Možná se pletu, ale tohle vypadá jako stopy po zubech. To by mě zajímalo, jaké rituály se tady provozovaly.“

„Radši to nebudeme rozebírat,“ navrhla Danielle.

McCarter se napřímil a trojice prošla širokým vstupem do další, tentokrát prázdné místnosti. Tady však nevládla neproniknutelná tma. Odkudsi seshora ji prořezával tenký paprsek světla. Danielle se pokusila určit jeho zdroj, ale neúspěšně; ve vzduchu prosyceném prachem připomínal hustou pavučinu.

„Nejspíš prasklina v chrámu,“ uvažoval McCarter.

„Teď jsme u severní stěny,“ upozornil Hawker.

Záclonou světla prošli zase do tmy. Další vchod nalevo je přivedl do nevelké předsíně ústící do prostorného obdélníkového sálu. Do mlhy a temnoty se znovu zakously svítilny a dotkly se vyvýšeného stupně ve středu protější stěny. Zdálo se, že má na povrchu nějaké škrábance.

Danielle přešla místnost a sklonila se, aby si desku prohlédla. Po celé ploše stupně byly patrné rýhy po úderech nějakého těžkého předmětu, opakované rány, jež zničily a zdeformovaly převážnou většinu znaků, které zde byly vyryty. Pod pódiem se vršily úlomky kamene, pohřbené pod vrstvou prachu.

„Vypadá to jako práce vandalů,“ poznamenal McCarter. „Možná sem vnikli vykradači hrobů.“

Danielle nabrala do dlaně hrst prachu s úštěpky a nechala je sesypat zpátky na hromádku. Zatímco McCarter zkoumal zbytky symbolů, Danielle se narovnala a prohlížela si stupínek: byl mělký a tři metry dlouhý. Napadlo ji, že by to mohl být jakýsi oltář. Čelní a boční stěny byly svislé, ale zadní linie se prohýbala dovnitř, kde vytvářela součást okrouhlé obruby na kraji hluboké šachty.

Danielle postavila svítilnu na desku, vystoupila na ni a zadívala se do jámy. „Pojďte se podívat.“

McCarter vylezl na stupínek za ní.

Namířili světla do šachty; paprsky se částečně odrazily.

„Voda.“

Hawker nakoukl přes okraj. „Proč tady mají studnu?“

„Obávám se, že pro další oběti,“ promluvil McCarter poněkud zdráhavě. „Studně jsou součástí mnoha ošklivých obětních praktik starých Mayů.“

„Nerad to říkám,“ přisadil si Hawker, „ale jsem docela rád, že vyhynuli.“

Potmě bylo těžké určit hloubku, ale Danielle ji odhadovala nejméně na třicet metrů. Zvedla kamínek a pustila ho do studny.

„Jedna… dvě… tři –“

Přerušilo ji šplouchnutí. Co však trojici ohromilo, byl následný jev. Okamžik po dopadu na hladinu probublala jasně žlutá pěna a pach síry rázem zesílil.

„Vypadá to jako…“ začala Danielle.

„Kyselina,“ dokončil McCarter.

„Kyselina?“ opakoval Hawker.

McCarter se k němu obrátil. „Síra ve vzduchu musí mít nějaký původ. A podle všeho vychází z té studny. Plyn probublává vodou jako oxid uhličitý v sodovce. Je to kyselina sírová.“

Hawker se zašklebil odporem. „Snad ani nechci vědět, k čemu to používali.“

„Nejspíš se tak zbavovali kostí,“ odhadoval McCarter.

Hawker se znovu zadíval do jámy. Danielle vzhlédla k McCarterovi, který nahlas vyjádřil její myšlenky.

„Ukrutná voda. A že je jaksepatří ukrutná.“

( 21 )

Tu noc přes mýtinu přinesla ozvěna kvílivé volání lidského hlasu, který stoupal a klesal v kolísavém zpěvu. Byl to nepřirozený, temný zvuk a Pik Verhoven jej očekával.

Danielle se otočila nalevo, kde seděl velitel ochranky, hrnek kávy přiložený ke rtům. Už dřív ji upozornil na to, že se něco semele a že k tomu dojde dnes v noci. Prozradil mu to pohyb ve větvích. Voorloopers, vysvětlil jí. Zvědové.

Od té chvíle se svými muži pročesával les a pátral v korunách stromů po domorodcích v naději, že je zastraší. Našli však jen otisky bosých nohou, na kmenech zvláštní zářezy podobné územnímu značkování a stopy jakéhosi tvora s pouhými dvěma drápy. Nedaleko objevili ostatky dvou zvířat, rozsápaných k nepoznání a pokrytých blátem a se stejnými otevřenými boláky, jaké měla mrtvola mladíka v řece. „Další varování,“ oznámil jí.

Danielle na to reagovala tak, že se tu noc vzdala spánku. Několikrát vyzkoušela pohybové senzory instalované po obvodu mýtiny a ujistila se, že laptop, na jehož obrazovce se výsledky promítaly, má na dosah.

Pokud šlo o Verhovena, rozmístil své muže porůznu na prostranství, přivedl si jednoho německého ovčáka a posadil si ho k noze. Sotva se vzduchem donesly první tóny přízračného zpěvu, pes zpozorněl a postavil se mezi Verhovena a zdroj zvuku.

Danielle sledovala, jak Jihoafričan ovčáka pyšně hladí a vysílá k ní významný pohled. Pohybové senzory měly změnu teprve zaznamenat.

Když noc znovu proťal lkavý výkřik, Verhoven odložil hrnek a sáhl pro vysílačku. „Co vidíte?“

„Tady nic,“ zněla první odpověď.

„U mě je klid,“ oznámila druhá hlídka.

„Tak se sakra dívejte pořádně,“ štěkl Verhoven. „Protože vám něco uniklo.“

To Danielle stačilo. „Probudím ostatní.“

Ale to nebylo zapotřebí. Členové výpravy, zburcováni zpěvem, už byli v pohybu, vyhlíželi ze stanů anebo mířili k ohni, kde Danielle hlídkovala s Verhovenem.

Jako první ji oslovil Polaski. „Co je to?“

„Zní to jako mrouskající se kočka,“ prohodil Devers.

Nosiči se ustrašeně semkli k sobě. McCarter a Susan dorazili k ohni s Hawkerem v patách.

Danielle se obrátila na Deverse. „Jsou to Chollokwané?“

Dával si s odpovědí načas. Rezonující hlasy ho nejspíš zaskočily.

„To je snad jasný,“ ucedil Verhoven.

Ona však chtěla mít jistotu. „No tak, ano, nebo ne?“

„Myslím, že jsou,“ odpověděl Devers. „Zní to jako jejich jazyk, ale…“

Zatímco Devers natahoval uši, skupinkou se prodral Hawker a posadil se na obrácenou bednu. „Je čas prověřit, jestli ten váš plán funguje.“

Záměr byl jednoduchý. Pro případ útoku vytvořili ve středu tábora bezpečnou oblast. Lemovaly ji barely s kouřovou clonou a několik podstavců se silnými halogenovými reflektory, jaké se používají na velkých olympijských stadionech.

Kdyby museli čelit útoku ve dne, barely během několika vteřin vyprodukují hustý tmavý kouř, který expedici před blížícími se nepřáteli zneviditelní. Pro infračervené dalekohledy připevněné na puškách však neznamená kouř žádnou překážku, takže Verhoven i jeho žoldáci budou skrz ochrannou clonu nerušeně střílet.

Pokud dojde k nočnímu napadení – které se v tu chvíli jevilo nevyhnutelné –, reflektory se uplatní stejně a oslepí úplně každého, kdo se k nim bude blížit, zatímco tým NVI uprostřed ležení, zahalen tmou, může směle zahájit střelbu na terče ozářené pronikavým světlem.

Danielle pátrala zrakem po mýtině. Zatím byli sami.

„Objevilo se něco na obrazovce?“ zeptal se Verhoven.

Danielle se zadívala na monitor. „Ještě ne,“ odpověděla. „Asi jsou daleko.“

„Už je vidím,“ hlásil z vysílačky jeden z Verhovenových žoldáků. „Pár jich je v korunách stromů směrem na jih.“

Než domluvil, laptop začal tlumeně pípat. Na obrazovce vystoupily terče, drobné červené tečky na pozadí šedi, některé na jižní a pár na západní straně.

Verhoven uchopil vysílačku. „Stáhněte se. Není nutný, abyste byli mimo hru, když nás očividně čeká pranice.“

Nato chladnokrevně sundal pušku z ramene. „To bude zajímavá noc,“ poznamenal. Znělo to spíš vzrušeně než ustaraně, jako by ho konečně čekal úkol, který příliš dlouho odkládal.

„Asi bychom měli dojít pro rezervní pušky,“ navrhla Danielle.

Verhoven hodil jednomu z nosičů klíč. „Hni sebou.“

Pušky byly uložené ve Verhovenově stanu v dlouhé bedně, z bezpečnostních důvodů uzamčené. Nosič by měl splnit rozkaz za necelou minutu.

Když odběhl, znovu je obklopily hlasy. Tentokrát byly zvučnější a zpěv zněl jako kánon. „Tohle se mi nelíbí,“ řekl Polaski. „Nechápu, jak se všichni můžete tvářit tak klidně.“

„Co říkají?“ chtěla vědět Danielle.

Devers pokrčil rameny. „Těžko říct.“ Hlasy stoupaly, umlkaly a zase se vzmáhaly. „Je to nějaký chorál, ale nezdá se –“

Deverse přerušil další domorodý hlas, přebíjející sbor výkřikem ze západního okraje. Vzápětí mu odpověděl jiný z východu, nato ze severu a nakonec z jihu.

Danielle se pokaždé otočila daným směrem ve snaze najít zdroj volání, přestože vzápětí umlklo a nahradil je tichý rytmický zpěv.

Polaski komentoval nejnovější vývoj nesrozumitelným mumláním, McCarter položil Susan ruku na rameno a rozhlížel se kolem.

„Co chtějí?“ zeptala se dívka.

„Nevím,“ odpověděl.

Civilisté v nebezpečí, blesklo Danielle hlavou. Tomuhle se chtěla vyhnout. „Co sakra říkají?“ udeřila na Deverse. „Není jim rozumět.“

„No tak,“ odsekla. „Snažte se.“

„Není to tak jednoduché, jak to vypadá,“ hájil se Devers. „Jejich jazyk je docela jiný než ten náš, není zcela lineární.“ Chvíli se soustředil. „Přivolávají duchy. Žádají je, aby zbavili les pohromy a zhouby, které jsme přivodili. Anebo jsme možná my tou pohromou a zhoubou. Každopádně jim hodně vadíme.“

Verhoven se zasmál. „To je jasný jak facka.“ Natáhl závěr pušky a odpoutal se od skupiny. „Jestli se nás chtějí zbavit, měli by kromě duchů přivést něco navíc.“

Když se rozezvučela další vlna zpěvu, zmocnil se Danielle ochromující pocit, že se jí situace vymyká z rukou. Obávala se, že Chollokwané zaútočí hromadně, a zároveň měla strach, že Verhoven na to vyloženě čeká, aby mohl předvést, co umí.

Vrhla pohled na Hawkera. Tvářil se bezstarostně, bezmála pobaveně. Pomalu zavrtěl hlavou a pohledem naznačil, že žádné potíže nenastanou, že je to jen chvastounství a jak Verhoven, tak indiáni předvádějí jakýsi silácký souboj, při kterém jeden druhého provokují, aby zjistili, co soupeř vydrží.

Danielle se zadívala do korun stromů v naději, že Hawker má pravdu, ale vtom zpěv umlkl.

V nastalém tichu hledala odpověď u Deverse. „Co teď?“

Zavrtěl hlavou.

Chvíli nato se ke skupince přidali Verhovenovi muži a jejich velitel je vyslal, aby rovnoměrně pokryli oblast obklopující shromážděné členy expedice.

Danielle znejistěla; čtyři ozbrojení muži nebudou stačit. Zahleděla se do tmy ve snaze spatřit nosiče, který šel pro další pušky, ale neviděla ho. Vrtalo jí hlavou, proč mu to trvá tak dlouho. „Neměli bychom rozsvítit?“ zeptala se Verhovena.

„Ještě ne,“ odpověděl.

Ze stromů vylétly další výkřiky. Současně se zmnožily červené tečky na monitoru počítače a poplašné pípání už znělo nepřetržitě.

„Pozor!“ zvolal Polaski.

Všichni se přikrčili. Na pozadí černé oblohy zasvištěl předmět s plamenným chvostem a mířil do středu tábora. Dopadl opodál a zvláštním způsobem poskakoval po zemi. Připomínal vrhací zbraň bolas, zažehnutou na obou koncích. Suchá tráva v okolí se vzňala, a vzápětí přilétly obloukem další ohnivé bomby.

„K zemi,“ zavelel Verhoven.

Dráha plamenů se motala vzduchem nezvyklým kmitavým pohybem, jak se dvě ohnivé koule spojené provazem točily jedna kolem druhé. Po dopadu z nich vzlétl roj jisker. V zářících trsech se snášely na zem ze všech stran, nejprve po deseti, pak po dvaceti.

Susan začala vykopávat písek na plamínky hořící trávy, které se připlazily nejblíž. McCarter se k ní připojil, ale slabá stébla a změť plevelu rychle shořely na popel. Odtud vážné nebezpečí nehrozilo.

V tu chvíli se vrátil nosič se čtyřmi puškami a krabicí plných zásobníků.

Verhoven je od něj převzal.

„Rozdejte je,“ nařídila mu Danielle. To už prozpěvující hlasy obklíčily mýtinu a začaly jeden po druhém opakovat jediné slovo, čímž získaly zlověstnou podobu.

Podle výrazu v obličeji bylo zřejmé, že Devers onomu slovu rozumí, ale netlumočil jej. To nevěstilo nic dobrého.

Danielle zkontrolovala obrazovku. Terče se rojily kolem nich jako včely a bylo jich tolik, že se ani nedaly spočítat. Vzhlédla k Deversovi.

„Bílé tváře,“ řekl, když zachytil její pohled.

„Co to znamená?“

„Bílá tvář je duch. Přízrak. Přináší smrt.“

Zanedlouho znělo pokřikování jako vyvolávání jmen. Chollokwané se hlásili jeden po druhém. Řvali z plných plic, vybičováni k zběsilosti. Danielle odhadla přibližně padesát mužů, pak sedmdesát. Nakonec už raději nepočítala.

Po jejím boku se objevil Hawker. Přistoupil k Verhovenovi, který se chystal předat poslední pušku. „Dej ji radši mně,“ řekl mu.

Verhoven na vteřinu zaváhal a potom vtiskl zbraň do Hawkerovy otevřené dlaně.

Danielle se na Hawkera znovu zadívala, ale tentokrát z jeho očí útěchu nevyčetla. Byly chladné a neveselé. Zábava skončila.

„Jsou jich mraky,“ řekl jeden z Verhovenových mužů. „Možná stovka, ne-li víc.“

Verhoven s ním nesouhlasil. Vrhl pohled na obrazovku a na množství poblikávajících bodů. „Je jich míň,“ zamračil se. „Rozhodně míň, než chtějí, abychom si mysleli.“

Do rozhovoru se vmísil Devers. „To je možné, ale vypadá to na válečnou četu. Indiáni se považují za duše mrtvých. Natřou se bílou barvou a vyrazí do útoku. Věří, že díky té barvě jsou nepřemožitelní jako Bílá tvář, kterou mají za mrtvou. Jsou přesvědčení, že je chrání, protože když už jsou jednou mrtví, nikdo je nemůže zabít.“

Jakoby v reakci na Deversovo vysvětlení hlasy najednou ztichly. Danielle se rozhlédla: žádný domorodec zatím nezaútočil. Bolasy dohořívaly v místě svého dopadu a táborem stoupaly tenké kouřové spirály. Nepohnul se ani lísteček.

Vtom na obrazovce zahlédla náhlý pohyb. Zvedla hlavu. V linii lesa uviděla postavu rámovanou malými ohníčky. Během několika vteřin se rozhořelo nejméně deset dalších, které začaly šplhat vzhůru do stromů, přičemž se stále nové ohně zažehávaly po celém obvodu volného prostranství. Výsledkem byl jev podobný zapálené roznětce, jejíž hořící konec pomalu putoval proti směru hodinových ručiček podél stromů, od severu k východu.

Jak se ohně spojovaly a plameny pokročily až k východnímu okraji, podrost se s praskáním rozhoříval. Danielle rozeznávala obrysy pádících běžců s pochodněmi, jimž v patách postupovaly ohnivé jazyky. Zanedlouho mýtinu obchvátil rychle sílící požár.

„Panebože!“ zašeptal Polaski. „Chtějí nás upálit zaživa!“

„Není tady nic, co by hořelo,“ uklidňoval ho Hawker.

Danielle se zhluboka nadechla. Byla to pravda: na mýtině chyběl vydatnější zdroj paliva. Docela jiný problém představovala oblaka dýmu. Kouř stoupající z lesa byl mastný, hustý a těžký a velmi brzy ztížil dýchání. S jedním okem upřeným na obvod lesa otevřela Danielle lékárničku a vyndala z ní balíček papírových respirátorů. Bylo jich jen šest, a tak dala po jednom Susan, McCarterovi, Polaskimu a nosičům.

Jeden z Verhovenových mužů odložil brýle pro noční vidění. „Jsme oslepení. Tohle je teď k ničemu.“

„Oni to samozřejmě nevědí,“ upozornil Hawker.

Kromě Verhovena a Hawkera všichni zpanikařili. I Danielle se zmocnila nervozita. Potřebovala informace a požádala o ně Deverse. „Co si myslíte, že chtějí?“

„Nemyslím, že něco chtějí,“ odpověděl.

„To znamená?“

„Jen opakují stále stejná slova. Pořád dokola. Oheň za oheň, oheň za pohromu,“ snažil se překřičet praskající a hučící požár, který se postupně vzmáhal. „Buď říkají něco nám, nebo sobě navzájem. Jeden druhého hecují.“

Na některých místech se plamenné jazyky spojily v zuřící peklo, šplhaly do korun stromů, vytvářely svůj vlastní proud vzduchu a svíjely se ve všestravujících drobných spirálách, připomínajících vířící džiny vypuštěné z lampy.

„Už toho bylo dost,“ prohlásila Danielle a obrátila se na Verhovena. „Zapněte reflektory a vyšlete na ně pár světlic. Nemá smysl to odkládat.“

Verhoven se usmál a stiskl příslušné tlačítko. Generátor ožil a světla se okamžitě rozsvítila. Oslepil je odraz záře pohlcované šedým a bílým kouřem, který připomínal vzájemně se prostupující beztvaré mlžné postavy. Viditelnost se výrazně zhoršila.

Verhoven se dotkl jiného tlačítka a aktivoval světlice umístěné na předsunutých pozicích v pralese. Dvě vzlétly na severu a dvě na západě; další se odpálily na jihu a na východě z plechových krabiček umístěných za linií chollokwanských válečníků.

Danielle doufala, že zvuk vznikající při vystřelování světlic indiány vyděsí. A když se podívala na obrazovku, skutečně spatřila v sevřených řadách mezery, kde se domorodci stáhli. Rozhodně však neustoupili hromadně, a po chvíli se jejich formace obnovily. Přimhouřila oči, zasažené ostrým dýmem. „A co teď?“ zeptala se Verhovena.

Oslovený chvíli mlčel, potom se obrátil k jednomu ze svých žoldáků a nakonec spočinul zrakem na Hawkerovi. „Co myslíš? Zaútočí?“

Hawker zavrtěl hlavou a ukázal puškou k ohňům po obvodu mýtiny. „Kdyby nás napadli teď, jejich obrysy by byly na pozadí ohně zcela zřetelné. A to by znamenalo jistou smrt, i pro Bílou tvář.“

„Vidíte?“ oslovil Verhoven Danielle. „Nejsou tak hloupí. Přesto budeme ve střehu. Ale určitě nezaútočí. Dnes v noci rozhodně ne.“

Danielle úlevně vydechla, nejspíš proto, že Hawker a Verhoven se výjimečně shodli. „Takže to bylo varování. Obávám se, že další už nedostaneme.“

Devers zakašlal. „Tenhle kmen je především nechvalně známý tím, že žádné varování nedává.“

Po zbytek noci skupina pozorovala hořící ohně v korunách stromů po obvodu mýtiny. Tu a tam zazněla nová vlna zpěvu, zejména když vzplály větve výš v korunách, ale při žádné příležitosti se Chollokwané nepokusili vpadnout na mýtinu. S blížícím se svítáním se vytratili a zmizeli v lese.

Prales lemující holinu stále hořel. Ale přestože byl na poměry Amazonie vyschlý, rozhodně se nejednalo o vyprahlé křoví, které by se vzňalo jako stěna. Plameny nedosáhly mezní hodnoty nutné k samovznícení, zejména když dospěly k vlhkému pásmu bujnější vegetace v oblastech vzdálenějších od holiny.

Nástup ranního oparu dohořívání ohňů uspíšil. Během dopoledne kouř z ohně a oharků prořídl a do podvečera zbyly jen doutnající pahýly ohořelých zčernalých stromů a tíseň z nadcházejících, zřejmě nevyhnutelných, střetnutí s domorodci.

( 22 )

Ve Washingtonu D. C. vládlo nelítostně studené dopoledne s průzračně modrou oblohou a obláčky bělavých par na obzoru. Oslňující slunce opisovalo jen nízký oblouk, ale navzdory svému pronikavému jasu bylo jen nelaskavým a vzdáleným společníkem, pouhou svící na široké římse světa.

Jasný a zářivý zimní den však nenabízel jediný náznak vlídnosti, a to ani v křišťálově jasném povětří ani v ostrém slunečním světle. Stuart Gibbs to považoval za nanejvýš přiměřené skutečnosti, že NVI pohřbívá jednoho ze svých zaměstnanců.

Gibbs, obklopen chladným vzduchem, pronášel smuteční řeč a s ohledem na všechny, kdo se u hrobu sešli, se snažil být stručný. Nejbližším pozůstalým vyjádřil osobní soustrast, pak ohleduplně poodešel stranou a díval se, jak ostatní přistupují k vdově po Matthewu Blundinovi a kondolují jí.

Pozoroval, jak k ní promlouvají, objímají ji a podávají jí ruku. Odhadoval, co jí asi říkají. Nepochybně samá vlídná, soucitná slova; projevují žal nad její obrovskou ztrátou a chválí práci, již její manžel tak svědomitě vykonával. Nepadlo jediné slovo o tom, že ho našli zastřeleného a okradeného v pochybné městské čtvrti, na ulici nechvalně proslulé drogovými dealery a prostitucí. Nikdo se neptal, zda k jejich odloučení a hrozícímu rozvodu přispěla především jeho slabost pro alkohol a časté noční hýření, nebo zda jedna či druhá nectnost měla na svědomí jeho smrt. Podobné úvahy se samozřejmě honily hlavou všem, ale slušelo se nechat si je pro sebe. Nejenže smrt měří každému stejným metrem, ale smaže i všechny špatné skutky. Blundinovy zvyky a chyby budou zapomenuty a jeho inteligence a moudrost získá punc legendy.

Gibbs sledoval procesí kondolujících nesoustředěně a celý nesvůj, a rukou v rukavici bezděčně drtil smotané ranní noviny. Kam se podíval, tam ho čekal nějaký problém. Na expedici v deštném pralese zaútočili domorodí indiáni, počítačový systém institutu napadli hackeři, kteří software přiměli, aby podkopával sám sebe – a šéf jeho bezpečnostního odboru, jediný člověk schopný dopadnout zloděje, byl mrtvý.

Gibbs podlehl náhlému zármutku. Tohle si Matt nezasloužil.

Pro většinu těch, kdo se s Blundinem přišli rozloučit, znamenala smrt vedoucího ochranné divize drobnou poznámku pod čarou na jedné ze stránek jejich vlastního příběhu. Ani paní Blundinová nezůstane stát na místě – ostatně první kroky už udělala. Avšak pro Stuarta Gibbse a NVI je to zcela zásadní okolnost, která neblaze ovlivní jejich existenci, a Gibbs nedokázal zahnat myšlenky na změnu osudu o nic úspěšněji než mrazivý zimní vzduch.

Za chvíli začal dav řídnout. Brzy nato se otočila k odchodu i paní Blundinová se svými příbuznými a všichni zamířili pomalým krokem k parkovišti.

Gibbs osaměl, ale zdržel se ještě dvacet minut, zahloubán do myšlenek na Blundina, na expedici v Amazonii a na různé možnosti, jaké se mu teď nabízejí. Pohnul se až poté, co mu ledový vzduch pronikl kabátem.

Jeho auto na parkovišti osamělo. Ale zatímco sahal do kapsy pro klíče, přijíždělo další vozidlo, stříbrný mercedes se zabarvenými skly.

Díval se na vůz a čekal, až přejede. Mercedes však zastavil vedle něj a zadní okno se nehlučně spustilo dolů.

„Stuart Gibbs?“

Gibbs zaváhal. Do interiéru auta neviděl, ale popírat vlastní totožnost nemělo smysl. „Co pro vás mohu udělat?“

Otevřeným oknem vyklonil hlavu muž s hustými šedými vlasy, v prostém tmavošedém obleku. „Všiml jsem si, že máte prázdnou pneumatiku,“ řekl. „Napadlo mě, že vás svezu.“

Gibbs sklopil oči na kola. Pravé zadní skutečně splasklo, ačkoli šlo o zbrusu novou značku Michelin, a když parkoval, bylo v naprostém pořádku. „To nebude nutné,“ odpověděl. „Pro někoho si pošlu.“

„Musíme si promluvit,“ pokračoval muž. „Byl jsem na pohřbu spolu se senátorem Metzgerem z kontrolního výboru. Mám jisté informace týkající se smrti pana Blundina, které by vás mohly zajímat.“

„Jaké informace?“

„Takové, jaké nemohu předat policii, dokud se řádně nevytřídí a nepřefiltrují.“

Gibbs neodpověděl.

„Ve hře je čas,“ upozornil ho muž, „a pokud si je nechcete poslechnout, budu je muset sdělit senátorovi sám.“

Gibbs si muže v autě prohlížel. Připadal mu povědomý, ale nevěděl, jestli ho zahlédl na pohřbu, nebo ho zná odjinud. „Kdo jste?“

Dveře vozu se otevřely a muž v tmavém obleku udělal Gibbsovi místo na zadním sedadle. „Jmenuji se Kaufman,“ odpověděl. „Moje společnost patří k zakládajícím členům vaší organizace.“

No jistě. Kaufman je ředitelem Futrexu, jedné z jejich přidružených korporací. A jedné z firem, které Blundin vyšetřoval v souvislosti s napíchnutím počítačového systému.

Gibbs beze slova nastoupil. Mercedes se dal do pohybu a zbarvené zadní okno se tiše vysunulo nahoru.

Rozhlédl se kolem sebe. Kromě Kaufmana seděl ve voze jenom řidič.

„Škoda takového člověka,“ poznamenal Kaufman.

„Byl jedním z nejlepších,“ vysvětlil Gibbs. „A můj blízký přítel. Ale měl řadu problémů. Obávám se, že se mu staly osudnými.“

Kaufman vážně přikývl. „Tak už to v životě chodí.“

Tón Kaufmanova hlasu Gibbse znepokojoval. Zněl samolibě a povýšeně. „Nesmírně by mě potěšilo, kdyby se nám podařilo dopadnout toho, kdo to udělal. I kdyby šlo jen o pouličního rváče.“

„Nemyslím, že to udělal nějaký pouliční rváč,“ prohlásil Kaufman. „Blundin zemřel kvůli vašemu brazilskému projektu.“

Gibbs ztuhl. O brazilském projektu nebyl informován ani senátor Metzger. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Momentálně máte v Amazonii skupinu pracovníků. Jsou tam – neznámo kde – bez vědomí amerického konzulátu a brazilské vlády. Chcete vědět proč?“

„Máme lidi asi v padesáti zemích,“ ohradil se Gibbs a všemožně se snažil neztratit nervy. „Všechny nesleduju. A pokud jde o brazilskou vládu, myslím, že se mýlíte. Ale především – jak to souvisí s Mattovou smrtí?“

„To je velmi prosté,“ řekl Kaufman. „Někdo ho zabil proto, že toho moc věděl. Vyšetřoval ztrátu vašich informací a některé osoby tím znepokojil. Ale toho jste si jistě vědom, že?“

Gibbs probodával muže vedle sebe hněvivým pohledem a cítil, že se přestává ovládat. Ten chlap je zločinec. „Ať narážíte na cokoli, vyklopte to.“

Kaufman vydechl. „Začněme tím projektem. Vaši lidé pátrají v džungli po troskách starého mayského města. Města, které může být zdrojem jistých mimořádně zvláštních předmětů vytvářejících energii – přesněji neomezené množství energie.“

„Tak to vy jste ti hajzlové, co se na nás napíchli,“ vybuchl Gibbs.

„Se souhlasem vaší výzkumné divize jsme spustili jistý program,“ pravil Kaufman hrdě. „Myslím, že se jednalo o simulaci počasí. Zdá se, že u vás způsobila menší vichřici.“

Gibbs si ho zlostně změřil. Přesně jak Blundin předpovídal: vada v ochraně Výzkumné divize jim přišla zatraceně draho. „To dává smysl,“ ucedil nakvašeně. „Velká společnost zaměřená na techniku má k dispozici potřebné vybavení. Ale já se ptám proč? Tušíte vůbec, jakou pohromu na sebe přivoláváte?“

Kaufman se pohodlně opřel, jako by s ním Gibbsova útočnost ani nepohnula. „Za jiných okolností byste možná měl pravdu. Avšak v tomhle případě ne. A ne v současném okamžiku. Nabízím vám únikovou cestu. Nejlepší – a poslední – šanci, jak to všechno nechat za sebou.“

„NVI vaši pomoc nepotřebuje.“

„Nemluvím o institutu, drahý příteli, ale o vás. To vám chci pomoct.“

„Pomoct v čem?“

„Za prvé, abyste přežil,“ odpověděl Kaufman. „Trvalo mi chvíli, než jsem na to přišel, ale všechno nasvědčuje tomu, že jste tu akci spustil ve svém osobním zájmu. Využil jste finance a pracovníky NVI, ale ta operace je vaše.“

Až v téhle chvíli dolehl na Gibbse dopad jeho skutků plnou váhou. A útočil na něj v rychlém sledu: učiněná rozhodnutí, kroky nutné k zahlazení stop, překročené hranice, přes něž se nelze vrátit zpátky.

Na Kaufmana to zřejmě zapůsobilo. „Musím uznat, že je to odvážná hra. Ale teď když jste se dostal do maléru, staví vás do nepříznivé pozice. Jednoduché řešení, k němuž jste přistoupil, dost zkomplikovaly různé záležitosti a pozdržení. Dochází vám peníze, protože všelijací lidé vám začínají klást nepříjemné otázky, které nemůžete zodpovědět.“

Gibbs semkl čelisti. A snažil se uvolnit.

„Možná se na vás usměje štěstí,“ pokračoval Kaufman zřejmou nabídkou. „Možná najdete, co hledáte, a zmizíte s tím dřív, než se nad vámi zavře hladina. Ale co potom? Nemůžete to přinést do NVI, a vlastně ani do žádné jiné americké organizace. Nejenže by všechny zajímalo, odkud to máte, ale především by chtěli vědět, jaké s tím sakra máte úmysly.

Jak to chcete zpracovat? A sám? Pravděpodobně nemáte zdroje na to, abyste to uvedl do provozu, protože jinak byste se nenapíchl na účetní program NVI. Takže to musíte prodat. Otázka zní: komu?“

Gibbs mlčel, jak mu napovídal zdravý rozum.

„Nejlepším terčem je nějaká národní vláda, ale které země? Americké to nabídnout nemůžete. To jsme si už vyjasnili. Tak na koho se obrátit? Na Japonce? Jistě. Proč ne? Dovážejí doslova všechnu svou energii, jsou technologicky vyspělí a do podobného výzkumu ročně investují miliony. Ale ve vašem světě jsou vašimi hlavními konkurenty, ekonomickou obdobou Sovětského svazu v období studené války, a i když jste možná zloděj, nejste vlastizrádce. Takže zřejmě nepřipadá v úvahu ani Evropská unie nebo Rusko a Čína – přinejmenším do okamžiku, kdy vyčerpáte všechny možnosti. Zbývají tedy kazisvěti.“

„Kazisvěti?“

„Ti, kdo mají největší šanci na zisk v případě, že k téhle revoluční akci nikdy nedojde: jaderný průmysl, ropné společnosti, země OPEC,“ vysvětlil Kaufman.

Nato nasadil věcný tón. „Být vámi, byl by jaderný průmysl mou první volbou, přestože nejde vyloženě o integrovanou skupinu. Avšak jednoho dne, až její kapitálové investice v hodnotě bilionů dolarů ztratí životnost, by tu vaši věcičku dokonce mohli využít. Ale pravděpodobně budou dál stavět obludné, drahé a špinavé elektrárny místo malých, laciných a s čistým provozem, protože ty jejich vyžadují větší odpovědnost a přinášejí vyšší prestiž a samozřejmě víc peněz. Pochopitelně vám královsky zaplatí. Stejně tak ropné velmoci – OPEC a Sedm sester, nebo to, co z nich zbylo. Utopí vás v dolarech, jen aby to získali, anebo vás možná utopí doslova – možná udělají obojí. V každém případě jsou něčím, před čím se budete muset mít na pozoru až do konce života, protože dokud budete dýchat, budou vystaveni riziku.“ Odmlčel se a zahleděl se Gibbsovi do očí. „A žít s věčnou hrozbou je velice nemilé.“

Gibbs poslouchal Kaufmanovy vývody se zvláštním pocitem déjà vu. V duchu si to přetřásl nejmíň stokrát. Měl plán, podle nějž by jednoduše zmizel. K tomu mu měly dopomoct jeho kontakty s CIA, ale bylo by to poměrně nebezpečné. Nicméně počítal s tím, že mu to projde. „Proč mi tohle všechno říkáte?“ zeptal se zatrpkle. „Jinými slovy – oč vám jde?“

Kaufman konečně vyložil karty. „To, co doufáte, že se v Amazonii najde – co oba doufáme, že se v Amazonii najde –, je počátek převratu, který odsune jak průmyslovou, tak počítačovou revoluci na zcela bezvýznamné místo.

Průmyslová revoluce vylepšila život dvaceti procentům světové populace, převážně obyvatelům Evropy a Severní Ameriky. V ostatních oblastech odsoudila spoustu doposud spokojených lidí k životu v nejhlubší bídě. Stali se v pravém slova smyslu otroky, kteří se pachtí v hlubinách země a dobývají přírodní zdroje, zatímco jejich vlastní národ je vykořisťován a zneuctěn.

Revoluce v informatice provedla totéž, ale v menší míře. Život oněch dvaceti procent se zdokonalil, kdežto ti ostatní zůstali bez práce a bez prostředků, a pro potřeby společnosti jsou nadbyteční. Rozvojové země se ocitly na informačním rozhraní a jejich obyvatelstvo pokulhává za vyspělými státy ještě výrazněji a za svůj mizerný příjem se ze všech sil snaží jakžtakž přežít.“

„Pro chudé země to nedělám,“ namítl Gibbs.

Kaufman si poposedl. „Tak to prodejte kazisvětům. Svět se bude točit dál: těžit ropu, kutat uhlí a hromadit jaderný odpad po tunách. Dál se povedou války. Přibyde podobných debaklů, jakým byl Irák. Další na řadě je Írán, a až dojde k pádu dynastie Saudů, padne tak celý Arabský poloostrov. Ameriku ožebračí válčení v pouštích, zatímco Evropa a Asie budou přihlížet a slíznou smetanu. Chudoba a znečištění způsobené ropným věkem se budou prohlubovat a vy budete žít ve strachu z toho, kdy si vás najde ta či ona zbloudilá střela.“

Gibbs odtrhl zrak od Kaufmana a zadíval se oknem na rychle ubíhající svět za sebou. Přespříliš rychle, pomyslel si. Jako rozhovor, do něhož byl vtažen. Způsobil mu závrať a vyvedl ho z rovnováhy – což byl pro člověka přivyklého naprosté sebekontrole strašlivý pocit. „Vykreslil jste mi budoucnost v růžových barvách,“ poznamenal.

„To je jenom jedna z možností,“ upřesnil Kaufman. „Na druhou stranu můžete naše setkání považovat za to, čím skutečně je – vaším východiskem. Můžete mi ten svůj nález předat a já už zařídím, aby byl plně využit. Na vyvinutí dané technologie jsem dal stranou miliardy, a pokud bude třeba, další k nim můžu kdykoli přidat. Mám pluky odborných pracovníků, vlivné přátele v Capitolu i v armádě. A mám spoustu času, což je přepych, jehož se vám momentálně nedostává.“

Kaufman se k němu naklonil. „Onen zdroj energie je klíčem k vyrovnání rozdílů mezi chudými a bohatými národy, k vyvážení hluboké nerovnováhy mezi vyspělými a rozvojovými zeměmi, ke stabilizaci světa, který je nebezpečně nestabilní.“

„Božínku,“ vydechl Gibbs. „Vy jste snad novodobý křižák. Hodláte to rozdávat?“

Kaufman zavrtěl hlavou. „Nikoli. Hodlám na tom slušně vydělat, a sice tak, že ve srovnání se mnou budou Gates a Buffett vypadat jako chudí příbuzní. Ale jakmile se mi to podaří, postavím elektrárny po celém světě. Nabídnu levnější energii, než o jaké se komu kdy snilo – levnější než uhlí a ropa, levnější než solární, větrná, a dokonce než hydrotermální energie, a bez nepříznivých dopadů na životní prostředí. Za dvacet let budu dohlížet na výrobu elektrické energie na celé západní polokouli, a i když ji budu prodávat levně, její výroba mě nebude stát skoro nic. Se svými výdělky a vlivem zlepším život chudým a hladovějícím. A až bude mít celá planeta stejný přístup k takové energii, zavládne na zemi ovzduší takové rovnosti, jakou dějiny neznají. Už nikdy nenastane situace, kdy tři lidé ze čtyř nemají na holé živobytí.“

Zatímco řečnil, Gibbs přemítal, ve kterém bodě navazuje na Kaufmanovu chamtivost velkorysá šlechetnost, a jestli je lhář, nebo prostě jen šílenec. Nakonec usoudil, že se v něm kombinuje od všeho trochu. „Uvědomujete si, že jste choromyslný viďte?“

Výkonný ředitel Futrexu povytáhl obočí. „Choromyslnosti se zaprodalo vaše vlastní jednání. Zaměstnal jste skupinu vyhořelých žoldáků, aby prohledala povodí Amazonky, a po jejich zmizení jste tam poslal partu civilistů, které pravděpodobně čeká stejný osud. Choromyslný jste vy, příteli, ne já.“

Gibbs se dusil vztekem. Kaufman trefil do černého. Měl to důkladně promyšlené a všechno, co řekl, mělo faktickou podstatu. Gibbs byl chtivý, ale nebyl vlastizrádce a neměl politické ambice. Netrápilo ho, že by se musel vzdát budoucnosti; tak jako tak ho to jednou čeká, nehledě na to, co udělá nebo neudělá, ale s kazisvěty, jak Kaufman nazýval obchodníky s ropou, nebylo radno si zahrávat. Třeba mu přece jen nabízí něco lepšího. Gibbs se rozhodl kousnout do kyselého jablka. „A jak by vaše nabídka vypadala?“

„Za prvé okamžitě obdržíte finanční prostředky na vyrovnání všech takzvaných půjček, které jste vy a vaši podporovatelé uzavřeli. To by vás mělo zbavit investorů a umožnit vám náhradu chybějících fondů NVI. Za druhé dostanete po obdržení artefaktů a po prokázání jejich pravosti jeden milion dolarů. A konečně získáte pozici ve Futrexu, šestimístný měsíční plat a jisté procento z veškerých čistých zisků.“ Kaufman pokrčil rameny. „Váš podíl bude činit pouhé zaokrouhlení konečného součtu, ale za několik let budete mít víc než za hypotetický desetinásobek vašeho působení v NVI. Čím víc vyděláme my, tím víc dostanete vy. To by mělo zajistit vaši plnu spolupráci.“

Stuart Gibbs mlčky poslouchal a zvažoval nabídku. „A když odmítnu?“

„Proběhne jeden ze dvou scénářů. Buď dojde k eliminaci vaší skupiny v deštném pralese dřív, než vám bude moct doručit to, co chcete, anebo budou o vaší aktivitě informovány odpovědné úřady.“

Gibbs se zasmál. Odpovědné úřady by do toho Kaufman za žádných okolností nezatahoval. „Moji lidé mají spolehlivou ochranu.“

„Jistě,“ přikývl Kaufman. „A já vím, kdo je chrání, a jakým způsobem. Ujišťuji vás, že mám k dispozici jednak zbraně a jednak profesionály, kteří je vyřídí. Jediné co nemám, jsou jejich souřadnice, ale dříve či později je mít budu. Tehdy ovšem vyprší vaše lhůta k uzavření obchodu.“

Gibbs v duchu rekapituloval nabídku: v závěru by mu mělo kápnout přibližně deset milionů dolarů. Zájemci, které už kontaktoval, měli značné prostředky, ale byli nedůvěřiví. Kdyby jim byl schopen dokázat, co se mu dostalo do rukou, zaplatili by mu desetkrát víc, než kolik mu chce dát Kaufman. Rovnou a v hotovosti, ne rozdělené do dekád. A podmínky by diktoval on sám. Samotná technologie bude mít nevyčíslitelnou hodnotu, vyšší než všechna ropa na Aljašce a zlato v Jižní Africe, a on by se toho měl vzdát za almužnu.

Zaškaredil se na Kaufmana, popuzen jeho nadutostí. Ačkoli měl zlost, temná nálada ho postupně opouštěla. Nabídka nebyla nic jiného než zlodějna a rozdělení lupu výrazně nevyvážené. Tak to na světě chodí, pomyslel si. Bohatí okrádají chudé. Zaplatí deset centů a prodají za dolar, ale chudáci jsou vděční i za to.

Zkusil smlouvat. „A co kdybyste nechal expedici dokončit úkol? Ať přivezou cokoli, budete první, komu to nabídnu.“

„Proč?“ zeptal se Kaufman. „Abyste ze mě vyrazil víc?“

Tuhle reakci Gibbs očekával. Přesto zaskřípal zuby. „A co moji lidé?“

Kaufman sešpulil rty. „Ti se už domů nevrátí, pokud máte na mysli jejich osud.“

Gibbs mlčel.

„Viděl jsem seznam,“ dodal Kaufman. „Nejdřív mi nešlo do hlavy, proč jste vybral právě tuhle pestrou směs lidí. Ale pak mi svitlo: většinu z nich nebude nikdo postrádat.“

Při poslední větě se Gibbsův obličej zkřivil vztekem, ne však žalem. Ve skutečnosti návrat týmu z džungle neplánoval a někdy v průběhu zpáteční cesty jej měla potkat nehoda – při pádu letadla nebo při výbuchu. Ale teď, a nepochybně kvůli Kaufmanovi, se jeden člen výpravy už vrátil: Arnold Moore.

„Další mrtví,“ poznamenal.

Kaufman přikývl. „Ano. Ale nezemřou tak šokujícím způsobem jako Matt Blundin. Předpokládám, že v jeho případě jste neměl na vybranou.“

Gibbs nasadil netečný výraz prostý jakéhokoli citu. Blundina zabít nechtěl, jenže šéf bezpečnosti mu opravdu nedal na vybranou. Ve své horlivosti odhalit subjekt odpovědný za krádež dat, zabrousil do oblasti, kterou měl podle příkazu ignorovat, a přitom objevil nesrovnalosti v Gibbsově projektu. I když pro vyšetřování neměly žádný význam, Blundin se je pokusil „srovnat“.

Spíš dříve než později by zjistil, že kódy k financování změnil Gibbs, a ne Danielle ani účetní nebo kdokoli jiný z institutu. To by ho přivedlo k chybějícím penězům, požadavkům na dotace pro projekty, které existují pouze na papíře, a k nemastným neslaným hlášením a nezaprotokolovaným transakcím, jež projekt spolykal. Zanedlouho by si Matt Blundin uvědomil, co to znamená. Dost možná na to už kápnul a dával Gibbsovi čas k nápravě. Koneckonců byli přátelé.

Kaufman přerušil ticho. „Dám vám čtyřiadvacet hodin. Pak mi odpovíte.“

Gibbs se znovu soustředil na okolí. Ocitli se v obchodní čtvrti, kde snadno sežene taxík. „Zastavte,“ přikázal řidiči.

Kaufman přikývl. Řidič zajel k chodníku a zastavil.

„Nebuďte hlupák,“ varoval Kaufman. „Teď už jinou možnost nemáte.“

Gibbs vystoupil z mercedesu, zabouchl dveře a díval se, jak stříbrný vůz odjíždí. Teď ví, kdo je jeho nepřítel, a ví, co musí udělat. Zbývá vymyslet, jak to zařídit, aniž přitom zlikviduje sám sebe.

( 23 )

Zadní sedadlo taxíku už leccos zažilo. Potrhaný vinylový potah s roztřepenou látkovou osnovou, čarami po zbloudilých propisovačkách, graffiti a skvrnami neurčitého původu vypovídal o dlouhé a bouřlivé existenci. Z tohoto královského trůnu sledoval Arnold Moore zasněžené ulice Washingtonu, jimiž auto pomalu projíždělo.

Po roce neobvyklého počasí zasáhla hlavní město další sněhová bouře, za šest týdnů už čtvrtá, ale zatím méně nepříjemná, protože přišla v pátek a do sobotní noci by po ní nemělo být stopy.

V sobotu dopoledne se ale pořád sypal sníh. Trávníky a stromy zahalil bělostnou pokrývkou a v ulicích zanechával vrstvu šedé rozbředlé kaše. To stačilo, aby většina lidí zůstala doma a metropole zela prázdnotou, jakou Moore nepamatoval.

Taxík vyjel ze čtvrti Virginia na západě města, odkud pokračoval po dálnici Jeffersona Davise a dále po Arlington Memorial Bridge přes řeku Potomac, za níž se v dálce bělal Lincolnův památník. Majestátní budovu ve stylu řeckého chrámu zpola zakrývala clona padajícího sněhu.

V takovém počasí na sebe město bralo jinou podobu; pamětihodnosti se ve svém odloučení zdály slavnostnější a důstojnější, zrcadlící jezírka v tichu a prázdnotě vznešenější, váženější bez turistů, pouličních prodavačů, stánkařů a pobudů.

Podobnou náladu upřednostňoval Moore v podstatě kdykoli, ale pro tuto příležitost byla obzvlášť vhodná. Konečně ho totiž kontaktoval někdo, kdo se zajímá o brazilský projekt, a on teď mířil na dohodnutou schůzku. Vylidněné město usnadní komunikaci pod širým nebem, kde, doufejme, včas zpozoruje nesnáze.

Taxík ho vysadil před památníkem. Moore se vydal po chodníku, pod nohama křupající a vrzající namrzlý sníh.

Mrazivý vzduch jej přiměl přitáhnout si klopy těžkého vlněného zimníku a vrazit ruce hluboko do prohřátých kapes – do týchž kapes, kde přede dvěma dny našel zprávu. Když u dveří bytu hledal klíče, nahmatal složený útržek papíru s cizím rukopisem. Stručnou instrukci „Volejte“ doplňoval sled číslic. Pod nimi stála slova „pomůžeme vám“. Nic víc, žádná zmínka o brazilském projektu ani o NVI, ale souvislosti byly nasnadě.

Moore dlouho civěl na kousek papíru jako zhypnotizován. Znepokojovalo ho, že nezachytil jeho předání, k němuž mohlo dojít ve frontě na kávu, případně na přeplněném nástupišti v metru. Až na to, že do něj nikdo nevrazil, netlačil se na něj ani u něj podezřele dlouho neprodléval. Moore se nepřipletl k žádné situaci příznivé pro kapsáře. Po nástupu do vozu metra seděl sám a na obvyklé stanici vystoupil s hrstkou ostatních cestujících. Přesto si k němu nevelký útržek papíru kdovíjak našel cestu. Díky němu se cítil starý a těžkopádný, jako by jeho smysly otupil věk. Možná má kalendář pravdu a je čas odejít do důchodu.

Jakmile zpozoroval, že se k němu blíží auto, myšlenky na předčasný odpočinek vyhnal z hlavy. Tmavý vůz trochu přibrzdil, ale odbočil za roh a pokračoval v jízdě; zbyly po něm jen koleje v rozježděné šedivé břečce.

Moore se přes odjíždějící auto zadíval k bílému obzoru. Tam někde sedí Gibbs a poslouchá. Kromě toho jej sledují další lidé, nejméně tři záložní skupiny. Dvě se pohybují v autě, třetí pěšmo, ovšem Moore nevěděl, kdo ani kde jsou. Bylo docela možné, že v projíždějícím voze sedí jeden z Gibbsových týmů.

Snažil se na to nemyslet. Rozptylovalo by ho to a on měl před sebou úkol vyžadující plné soustředění. Měl se setkat s prostředníkem nepřítele – podle všeho téhož nepřítele, který se pokusil zabít Danielle – a zjistit, co je to za lidi. Aby mohl plán uskutečnit, musí je přesvědčit, že je ochotný zradit NVI, což s ohledem na jeho pověst nebude snadné. Léčka byla nastražena na protivníka, který úskok očekává. Byl to ošidný kousek, jaký Moore dosud znal jen ze špionážních filmů. Ale po nečekané smrti Matta Blundina, k níž došlo před několika dny, to byla jejich jediná šance.

Po silnici přijížděl další vůz: bílý lexus se zářícími žlutými mlhovkami za ochrannou mřížkou. Auto zpomalilo a zastavilo vedle Moorea. V otevřeném okénku se objevil přibližně pětadvacetiletý muž a s pěstěnou bradkou.

„Arnold Moore?“

Přisvědčil.

„Nastupte si,“ vyzval ho muž. „Popovídáme si v autě.“

Moore zavrtěl hlavou. „To není dobrý nápad.“ Ukázal na parkoviště. „Vůz nechte tamhle. Místa je tam habaděj. Pak přijďte sem a v tomhle kouzelném počasí si spolu vyrazíme na procházku.“

Mladík při té představě zkřivil tvář, ale šlápl na plyn a zařídil se podle Mooreova doporučení. Chvíli nato se nenuceně, loudavým krokem vracel po svých.

Moore si ho prohlížel. Byl mladý a pohledný, s blond melírem a dobronzova opálenou pokožkou i vprostřed zimy. Na sobě měl nažehlené kalhoty s výraznými puky a kašmírový rolák. „Panebože,“ zašeptal Moore, „poslali za mnou lyžařskýho instruktora.“

Když muž stanul před Moorem, zeptal se: „Tak kudy?“

„Záleží na tom?“ odtušil Moore mrzutě. Rozhlédl se oběma směry, otočil se zády k památníku a zamířil k mostu. Musí zůstat na přehledném místě.

Mladík protočil oči a pustil se za ním. Asi minutu jenom pochodovali, beze slov, bez posunků – dva muži stoupající po mírném svahu vedoucím k mostu.

„Jak se jmenujete?“ zajímal se Moore.

Blonďák se zasmál.

„Tedy anonym,“ přikývl Moore. „Dobrá. Budu vám říkat Sven. Vypadáte jako seveřan.“

Sven nic nenamítal, a tak pokračovali v chůzi – Moore v nepromokavých zimních botách, oranžové šále a objemných svršcích; Sven v kašmírovém svetru a nákladných italských polobotkách, na které se mu balil sníh.

„Vy jste ten chlapík, co mi nedávno v noci telefonoval,“ hádal Moore.

„Jste velice všímavý,“ odpověděl Sven.

„Pracujete v čistírně oděvů?“

„Cože?“

„Vrtá mi hlavou, jak jste mi tu zprávu propašoval do kapsy. Nevšiml jsem si, že by mi ji tam někdo dával, a tak mě napadlo, že se mi vrátila s kabátem z čistírny.“

Sven neodpověděl.

Moore si ho změřil. „To nebyla vaše práce.“

„Já jsem jen přijal váš hovor.“

„To by odpovídalo,“ ucedil Moore tónem znechuceného veterána.

Po těch slovech přidal do kroku, vkročil na most a zamířil doprostřed, kde bude chladněji a Svenův chatrný oděv bude ještě nevhodnější, než byl teď.

Sven si to zřejmě uvědomoval. „Kam to sakra jdeme?“ zaprotestoval.

„Nejdeme nikam,“ odsekl Moore a upřel pohled na hladinu Potomaku, v kontrastu se zasněženými břehy temnou a zlověstnou. „Prostě jenom jdeme. Abychom byli vidět ze všech stran a zůstali na veřejnosti, kde je méně pravděpodobné, že ve vás vytuším hrozbu a budu vás muset zastřelit.“

Sven se uchechtl. „To mám brát vážně?“

„Berte to, jak chcete,“ řekl Moore, aniž se zastavil. „Stejně by vás nikdo nepostrádal.“

Sven popuzeně semkl čelisti a Moore usoudil, že jeho poznámka ťala do živého.

„Myslím, že nechápete situaci,“ podotkl Sven. „To vy potřebujete nás. Já mám jen zjistit, jestli za to stojíte.“

„Vážně? Tak to vám svěřili důležité poslání. Jistě jste na sebe pyšný.“

Moore se od něho odvrátil, ale mladík ho popadl za rameno a prudce otočil k sobě. „Poslouchej, dědku –“

Moore jeho ruku srazil a zabodl do Svena hněvivý pohled. „Ne, ty poslouchej mě, cucáku. Já nejednám s neschopnýma pěšákama. V tomhle oboru dělám čtyřicet let. Takže pokud mi ti, co tě za mnou poslali, mají co říct, měli by sebrat kuráž a sejít se se mnou osobně. Nebo poslat někoho, kdo má nějakou úroveň.“

Sven chtěl něco říct, ale Moore mu nedal příležitost.

„Jsi absolutní nula a o týhle operaci nevíš vůbec nic. Nemáš ani páru, jak mě tvoji lidé kontaktovali.“

Mladíkovi zrudl obličej zlostí.

Moore povytáhl obočí, jako by se svému protivníkovi vysmíval. „No tak. Ven s tím. Řekni, že se pletu. Pověz mi, jak jsi důležitej a co všechno víš.“

„Vím dost,“ odsekl Sven. „Vím, že tě stáhli z významný práce a tobě se to nezamlouvalo. Vím, že tvoje kariéra je u konce a to se ti taky nezamlouvá. Děláš v oboru čtyřicet let. A já říkám, že tě čtyřicet let zneužívali a teď tě odkopli. To tě musí pěkně žrát, jinak bys tady nebyl, mám pravdu?“

Moore se díval na Svena a vztek, jak skutečný, tak předstíraný, z něho vyprchal. Když znovu promluvil, hlas měl pevný a rozhodný. „Po pravdě řečeno mě to žere,“ řekl upřímně. „Ale tahle schůzka je omyl.“

Lítostivě si Svena změřil. „Utíkej domů,“ vybídl ho. „Mazej k mámě, než ti někdo ublíží. Myslel sis, že to bude hračka? Že to zvládneš levou zadní? Kdyby všichni převlékali plášť pokaždé, když je něco naštve, daleko bysme to nedotáhli.“

Sven neodpověděl. Moore otráveně zavrtěl hlavou. „Vrať se a svým lidem vyřiď, že nemám zájem. Řekni jim, že peníze pro mě nic neznamenají. A až mi budou chtít něco nabídnout, ať za mnou neposílají zelenáče s mlíkem na bradě, kterej kňučí, když ho trochu ofoukne vítr.“ Moore znovu zavrtěl hlavou, tentokrát ještě pohrdavěji.

S tím se otočil k Svenovi zády a zahleděl se přes zábradlí mostu. Rukou v rukavici smetl z části před sebou sníh, opřel se o něj předloktím a zadíval se do vody, pozvolna plynoucí pod šedobílou oblohou. „Čtyřicet let,“ zabručel, „a takhle to končí. To je fór. Zatraceně uhozenej fór.“

Ve vytopené místnosti daleko odtud slyšel Gibbs každé slovo a poprvé pochopil, proč se Moore těší takové úctě. Sehrál to mistrně. Sven má vztek, a jen aby dokázal, že má svou cenu, řekl by Mooreovi cokoli, nebo běžel zpátky ke svým nadřízeným a tvrdil, že Moore ucukl a potřebuje nějak popostrčit, jinak do toho nepůjde. Což byla jasná známka toho, že Moore je příliš poctivý, než aby se propůjčil jako návnada.

V tu chvíli Gibbs zalitoval, že tohle drama není skutečné. Ale situace byla jiná, než jak ji svému podřízenému nastínil, a přestože Moore svou roli hrál brilantně, zapletl se do hry, v níž nemůže nikdy zvítězit.

Sven se poprvé za celou schůzku usmál. „Co kdybyste šel se mnou?“ navrhl. „Můžete jim to říct sám.“

Moore se k němu otočil a zády se opřel o zábradlí. Byl v pokušení. Spolu s Gibbsem s touhle možností počítali. Obě auta ho budou moct sledovat a jet, kamkoli ho Sven odveze, nicméně mu to připadalo unáhlené. A tak odmítl. „Ne, dokud nebudu vědět, s kým mám co do činění.“

Sven zavrtěl hlavou a zadíval se na silnici. Moore postřehl, že je prázdná. „Nevyhovující odpověď,“ řekl Sven a vyndal z kapsy malou pistoli.

Než mohl Moore jakkoli reagovat, Sven ho dvakrát střelil do hrudi. Moore dopadl na zábradlí a pak zavrávoral dopředu. Když se mu podlomila kolena, Sven ho zachytil, vytáhl na nohy a narazil zpátky na zábradlí. Pak ho zvedl a přehodil přes pažení.

Moore padal do řeky po hlavě, svrchník rozevlátý jako křídla. Narazil do tmavé vody a zmizel pod hladinou.

Sven pozoroval výjev ještě několik vteřin. Pěna vyvolaná dopadem těla se rozplynula, rozehnaná a zředěná proudem řeky. Vynořila se jen Mooreova oranžová šála. Chvíli se točila ve víru a pod mostem zmizela z dohledu.

Sven, spokojený s výsledkem akce, se otočil k vozovce. U chodníku zastavilo nablýskané černé audi. Jen co se otevřely zadní dveře, Sven vklouzl na sedadlo a auto prudce vyrazilo dopředu.

Daleko odsud slyšel Stuart Gibbs ve sluchátkách jen šumění statické elektřiny. Otočil se na židli k ovládacímu panelu, identifikoval tlačítko Mooreova spojení a rázným stiskem je vypnul.

Moore byl na pravdě boží. Stejně tak Blundin. Během čtyřiadvaceti hodin zmizí i celá amazonská expedice a s ní také poslední důkazy o brazilském projektu NVI.

( 24 )

Po vyslechnutí zprávy Mark Polaski zbledl. Oznámení ze sídla NVI odeslal osobně Stuart Gibbs. Polaskiho dceru zachytilo auto, když si ráno šla zaběhat. Sanitka ji převezla na pohotovost s vážným poraněním hlavy a krku a s malou nadějí na nabytí vědomí. Její otec obdržel přímou letenku z Manausu do Miami, kde přestoupí na soukromé tryskové letadlo. Z Manausu by měl odletět v 9.43 – pokud se na letiště dopraví včas.

Polaski se zadíval na Hawkera. „Zvládneme to?“ zeptal se tiše.

„Když vyrazíme hned,“ odpověděl Hawker.

Než Polaski nastoupil do vrtulníku, všichni mu popřáli hodně štěstí. Devers mu podal batoh a McCarter, zasažen vzpomínkou na své vlastní osobní neštěstí, slíbil, že ho po návratu do Spojených států vyhledá.

Polaski je stěží vnímal. Seděl na sedadle spolucestujícího, nepřítomně civěl do blankytně modré oblohy a po něčem pátral v batohu.

Hawker zatím provedl předstartovní kontrolu a přípravu, stiskl tlačítko startéru a počkal, až se ručičky na cifernících zvednou. Listy vrtule nad jeho hlavou se zvolna roztočily. Jakmile začaly hučet, Hawker přitáhl kolektiv a váha vznášedla ulevila podvozkovým ližinám.

Sotva se vrtulník odlepil od země, stočil se k východu, sklopil nos a dal se do pohybu, přičemž postupně nabíral rychlost i výšku.

Zanedlouho už letěli ve výšce pět tisíc stop rychlostí sto dvacet uzlů, provázeni jednotvárným hučením. Za tři a půl hodiny urazí vzdálenost, kterou tým zdolal po řece a pěšky za deset dní.

Polaski mlčel a upíral prázdný pohled přímo před sebe. Hawker se ho nesnažil rozptýlit. Stejně mu nemůže říct nic, co by mu zlepšilo náladu, a tak se věnoval pilotování, kontrole přístrojů a vzdušného prostoru. Zrak zaměřil vždy na jednu výseč oblohy, pozorně ji prohlédl, aby se ujistil, že je prázdná, načež se soustředil na další úsek, a rutinu neustále opakoval. Propátrávání se stává pilotovou druhou přirozeností od okamžiku, kdy se poprvé vznese do vzduchu, a Hawker se teď této činnosti věnoval pouze ze zvyku, aniž očekával, že zahlédne jiný stroj. Až na to, že právě to se stalo.

Na obloze se v pozici druhé hodiny objevil nepatrný tmavý bod. Byl neměnný a nevykazoval žádný relativní pohyb podobně jako skvrna na čelním skle – což byla neomylná známka sbíhající se trasy.

Hawker trochu pozměnil kurz a popíchl Hueyho k mírnému výstupu.

Druhý vrtulník zaměření nezměnil. Za chvilku Hawker rozeznal typ stroje. Byl to Hughes 600, obecně nazývaný NOTAR, zkratkou technické charakteristiky „No Tail Rotor“, při níž se místo běžných ocasních listů využívají ke změně orientace usměrněné spaliny z turbohřídelového motoru. Tenhle NOTAR byl navíc zlověstně černý, bez jakéhokoli označení a na každém pylonu po stranách trupu nesl jeden vnější raketový blok.

„Co se děje?“ zeptal se Polaski, vytržen z transu.

„Nemá identifikační znaky,“ odpověděl Hawker.

„A co to znamená?“

Hawker pokrčil rameny. „Nevím. Ale rozhodně nic dobrého.“

NOTAR proletěl šikmo pod nimi a pokračoval opačným směrem. Hawker jej nespustil z očí, ačkoli si přitom málem vykroutil krk. Stočil Hueyho doprava, aby měl cíl neustále pod kontrolou. Než mu letoun zmizel z dohledu, zaregistroval něco znepokojivého: NOTAR se naklonil k otočce a vracel se zpátky.

Danielle se posadila k satelitnímu spojení, aby informovala Gibbse o Polaskiho odjezdu.

„Potvrďte mi, že odletěli,“ vybídl ji.

„Potvrzuji,“ řekla. „Před pěti minutami.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec Gibbs odpověděl: „Rozumím. V devatenáct nula nula vás poinformuji o aktuální situaci. Končím.“

Danielle se chystala spojení přerušit a natáhla ruku k vypínači, ale pak se zarazila, protože si vzpomněla, že chtěla s Gibbsem mluvit o viru v ochranném systému – o posledním z řady elektronických problémů, s nimiž se potýkají. Sáhla pro list s poznámkami a stiskla tlačítko pro zahájení vysílání.

Žádná odpověď.

Stiskla jej ještě jednou. „Stuarte, jste stále na příjmu?“

Zkontrolovala displej. Spojení ukončeno. Gibbs zřejmě zavěsil.

Zadala autorizační kód, zmáčkla příslušné tlačítko a čekala. Dlouho se nic nedělo a pak se na displeji objevil text: Spojení nelze navázat, zkuste to prosím znovu.

Zkusila to tedy znovu, a tentokrát obdržela výhrůžnější oznámení: Neplatný kód – přístup odepřen.

Sevřel se jí žaludek. Dopáleně vydechla a rozhlédla se ve snaze přivolat pomoc. Vzápětí si uvědomila, že jediný člověk pověřený provést beta test je Polaski, a ten odjel.

Hawker střelil pohledem před sebe. Černý NOTAR dokončil otočku a co nevidět jej budou mít v zádech. Aby tomu zabránil, posunul cykliku dopředu a Hueymu klesl nos. Zatímco nabírali rychlost, Hawker se otočil po druhé helikoptéře, ale nikde ji nezahlédl.

Polaski se obrátil na sedadle. „Máme potíže?“

„Možná.“

Pár vteřin nato zazněla série výstřelů. Hawker nepochyboval o tom, že jde o munici se stopovkou.

Přehodil řídicí páku a prudce poklesl o pět tisíc stop, dolů nad les. NOTAR je následoval, a navzdory rychlosti, již Huey nabral, se k nim kvapem přibližoval.

NOTAR byl o dvě generace mladší než Huey, menší, lehčí a rychlejší. Hawker věděl, že v konečném výsledku mu nemůže uniknout ani na něj vyzrát brilantním manévrováním. A beze zbraní se situace zdála bezvýchodná – jako by ho na ulici napadl muž s pistolí. Kdyby si řekl o peníze, bez řečí by mu je odevzdal, a kdyby nežádal nic, vzal by nohy na ramena a doufal, že bude mít štěstí. Hawker prudce strhl Hueyho vlevo a střemhlav padal směrem k řece – a doufal, že budou mít štěstí.

„Kdo je to?“ Polaski křičel, aby ho vůbec bylo slyšet.

Hawker neodpověděl. Huey bleskově zrychloval. Ručička na tachometru prolétla žlutým obloukem až za červenou čáru, kam se nesměla za žádných okolností dostat. Výstražná značka měla pochopitelně pádný důvod. Překročení kritické rychlosti mívá za následek konstrukční nespojitost. A jakoby pro zdůraznění této skutečnosti se Huey začal zběsile otřásat a rachotit a hrozil, že se každou chvíli rozpadne.

Když klesli nad koruny stromů, Hawker vyrovnal dráhu a letoun otřásající se námahou se s řvoucím motorem nesl nad bujnou zelení rychlostí sto padesát uzlů. Zleva se strhla střelba, ale Hawker se jí jakýmsi zázrakem vyhnul a přiměl NOTARa, aby přestřelil. V cestě se objevil vyšší pruh vegetace. Hawker zvedl vrtulník právě včas, přesto slyšel, jak přistávací ližiny strhávají listy. Za překážkou znovu klesl a pokračoval v letu.

„Pozor!“ zvolal Polaski.

NOTAR přelétl nad nimi a zprava vypálil další salvu. Vrtulníkem prosvištělo ostré řinčivé pleskání, jako když se nastaví kovová tyč listům rychle se točícího ventilátoru.

Polaski přelétl pohledem kabinu; pátral po škodě. Hawker provedl totéž se stejným cílem. Polaski uviděl v boku trupu asi šest otvorů, jimiž proudilo dovnitř denní světlo. Hawker shledal, že ručičky všech přístrojů jsou v poloze, v jaké mají být, a zatím všechno funguje, jak má. Ačkoli je střely zasáhly, uvnitř vrtulníku byl v podstatě prázdný prostor a munice prolétla skrz naskrz, aniž trefila nějaké důležité zařízení.

Hawker sledoval, jak NOTAR dělá oblouk a chystá se na další strategický útok. Zbývala jediná možnost.

Za halasného burácení motoru, provázeného rachotem těžce zkoušené kostry stroje znovu zamířil k řece. NOTAR mu byl okamžitě v patách a rychle ukusoval ze vzdálenosti, která oba vrtulníky dělila.

Pod Hueym letěly stromy a ztrácely se z dohledu, a černá helikoptéra po něm neúnavně pálila. Hawker nasměroval svůj stroj k řece a sladil směr s jejím proudem. NOTAR přeletěl nad nimi, rozmáchle se zhoupl a ladnou křivkou se vracel. Zavěsil se za ně a znovu je rychle doháněl.

Řítili se podél proudu a blížili se k zemi. Dva uhýbající a naklánějící se vrtulníky s vířící korunou listů hlavního rotoru, které se honily nad třpytivou říční hladinou, připomínaly obrovité vážky při souboji o území.

Klikatý směr sice poskytl Hueymu částečnou ochranu, ale stromy lemující břehy jej uzavíraly jako stěny kaňonu, a díky tomu mohl pilot nepřátelského vrtulníku snáze předvídat jeho manévry. Hawker odbočil vlevo, avšak záhy ho připravily o prostor tyčící se vzrostlé stromy. Strhl vrtulník doleva a vrhl se do trasy NOTARovým střelám. Když skořápku kabiny protrhl šrapnel, Hawker na sedadle nadskočil.

„Co budeme dělat?“ ječel Polaski. „Proč na nás útočí?“

„Nemám ponětí,“ křikl Hawker a strhl vrtulník do další zatáčky, čímž zodpověděl dvě otázky naráz.

V jednom úseku se řeka rozšířila a poskytla jim víc místa; nahoře před nimi se táhl úzký pruh volného prostoru. Huey vystřelil dopředu s cyklikou nadoraz směrem ke středu protáhlého, řídce zarostlého ostrůvku obtékaného řekou. V poslední chvíli se obrátil a jako jestřáb se snášel k levé stěně vysokých stromů, zatímco NOTAR se dal vpravo. Dvě vteřiny po přeletu ostrůvku Hawker ostře odbočil doprava, čelem k pronásledovatelům, které se tím pokusil zatlačit do stromů na břehu řeky.

NOTAR však zpomalil a přinutil Hawkera, aby buď vystoupal nad stromy, anebo přeletěl řeku doprava, před ústím vyčkávajících zbraní. Hawker přitáhl kolektiv dozadu a Huey se otřel o okraj džungle. Na zlomek okamžiku byli v bezpečí.

NOTAR se objevil za nimi se štěkajícími zbraněmi.

Kanonové střepiny se zaryly do ocasu a pronikly k oblasti, kde byl uložen motor. Veškeré zvuky přehlušil děsivý nářek kroutícího se kovu, znamení, že se turbomotor rozletěl na kusy. Vrtulník se s otřesy řítil vpřed, zběsile sebou lomcoval a padal bez možnosti korekce.

Hawker se snažil stroj stabilizovat, ale bez hydrauliky bylo jeho úsilí zcela marné. Huey teď nebyl víc než projektil, předmět podřízený zákonům fyziky. Ozdoben ohonem temně šedého kouře a přetočen doprava padal nosem napřed po klesající balistické křivce, jejíž tvar odpovídal jeho hmotnosti.

Mezera mezi vrtulníkem a džunglí se kvapem zmenšovala a pak se Huey neodvratně střetl s lesem. Při mocném nárazu se drtily silné větve, tříštilo plexisklo a trhaly listy rotoru. Baldachýn horního stromového patra se po srážce otřásl a rozvlnil a pak se za letadlem zavřel jako hladina oceánu za hozeným kamenem.

( 25 )

V táboře se zatím většina členů týmu zdráhavě pustila do práce a rozptýlila se po mýtině plnit rozmanité úkoly. Danielle s Verhovenem zůstali ve velicím středisku a probírali spolu náhlou ztrátu komunikace.

„Někdo nás zablokoval?“ zjišťoval Verhoven.

Danielle o tom pochybovala. Systém jí odpovídal, ačkoli neustále opakoval, že její přístupový kód je neplatný. To znamenalo, že signál k terminálu pronikl, ale byl odmítnut. Za pravděpodobnější považovala selhání softwaru buď ve svém přístroji, nebo v zařízení ve Washingtonu. Ale software se dá opravit a komunikace obnovit relativně snadno. Důvod k aktivaci rádiového vysílání zatím nebyl.

„Udělala jsem, co jsem mohla. Gibbs mi sdělil, že se ozvou přesně v sedm večer. Přitom si potíží všimnou a dají spojení do pořádku. A pokud ne, oznámí nám pokyny rádiem na určité frekvenci, abychom nemuseli prozradit svou polohu.“

„Zatracená technika,“ nadával Verhoven. „Jako bych to neříkal. Polovina těch krámů není schopná…“

Hlas se mu vytrácel. Verhoven se zamračeně obrátil k východu a Danielle sledovala směr jeho pohledu. Hned nato uslyšela zvuk blížícího se vrtulníku, letícího nízko nad džunglí. Hawker startoval teprve před hodinou. Proč se vrací zpátky?

Verhoven si stoupl. „Sakra!“

Vzápětí se nad okrajem lesa vynořil NOTAR, s řevem přeletěl prostranství a zamířil na západ.

Jeden pohled na ozbrojené letadlo Danielle stačil. Vrhla se k poplašnému zařízení. Siréna se rozkvílela právě ve chvíli, kdy černý vrtulník ve tvaru vejce doletěl na západní okraj mýtiny a začal stoupat, aby se mohl obrátit a provést další nálet.

„Kouřovou clonu!“ křikl Verhoven.

Danielle ho poslechla. Dýmovnice rozmístěné v kruhu kolem středu tábora se jedna po druhé vzněcovaly, ale když vrtulník dokončil otočku a vracel se zpátky, uvědomila si, že kouř stačit nebude. Popadla pušku, přichystána dát se do běhu.

Verhoven ji však zastavil. „Počkejte.“

„Na co?“

„Vteřinku!“

NOTAR opsal půlkruh, nabral rychlost a zamířil k ní a k Verhovenovi. Sklopil nos a zmizel za houstnoucím oblakem dýmu.

„Teď!“ zařval Verhoven.

Vrhli se vpravo v okamžiku, kdy letoun zahájil střelbu a vyslal smrtící spršku k místu, kde ještě před chvilkou oba stáli. NOTAR se pustil za nimi a prolétl dýmem, který v brázdě za sebou rozehnal.

Verhoven se otočil, padl na jedno koleno a vypálil z pušky, ale helikoptéra se naklonila a vyslala další dávku střel do stanů na jihu tábora; z tenké nylonové tkaniny zbyly místy pouhé cáry. Danielle s hrůzou sledovala, jak se z trosek vyplazil jeden z nosičů a padl tváří na zem.

To už ostatní členové expedice běželi do středu tábora, tak jak to měli nacvičené – ovšem v tomto případě se tak ocitnou v ohnisku nebezpečí. Zatímco vrtulník stoupal, kroužil nad táborem a nalétával na další útok, Danielle blesklo hlavou, že tohle je jejich konec.

V návalu vzteku zamířila na blížící se helikoptéru pušku a vystřelila. Verhoven provedl to samé. Když patrony z kalašnikova prosvištěly vzduchem, vznášedlo se zvedlo ostře nahoru, přeletělo tábor a zmizelo nad džunglí, aniž kohokoli zasáhlo.

Zvoleným směrem pokračovalo ještě několik vteřin. Potom se otočilo, kopírovalo oblouk tvořený okrajem lesa a kroužilo po jeho obvodu jako žralok.

Danielle si všimla, že se Verhoven dívá k pralesu. „Tam se nedostaneme,“ prohlásila.

Patrně s ní souhlasil. „Chrám,“ řekl. „To je naše jediná šance.“

Vyrazili sprintem k starodávné mayské stavbě a jejím kamenným zdím: k jedinému místu, které jim mohlo poskytnout ochranu před smrtícími zbraněmi vrtulníku.

Když se blížili k chrámu, Danielle spatřila McCartera, Susan a jednoho nosiče, jak v panice utíkají pryč. „Zpátky!“ křikla na ně. „Vraťte se!“

Zřejmě jim svitlo, protože se zastavili a otočili.

NOTAR na ně znovu nalétával. Klesl za zády dvou zbývajících nosičů a rozvířil mohutný oblak prachu. Rychle se k nim blížil, jako obrovská šelma pronásledující svou kořist. Zbraně zarachotily a kolem obou mužů vzlétly do vzduchu cáry odstřelené země. Vzápětí se nosiči zhroutili na zem do nehybných zkrvavených hromádek. Vrtulník proletěl nad nimi a ještě jednou vystoupal nad hranici džungle.

To už Danielle a Verhoven doběhli k úpatí chrámu. „Nahoru!“ zavelel Verhoven. „Dovnitř!“

McCarterova skupinka se klopýtavě hnala do schodů; připojili se k ní Verhovenovi muži. Každému se podařilo sebrat po jedné pušce a krabičce s náboji.

„Dobrá práce,“ pochválil je Verhoven. „A hoďte sebou.“

Danielle zdolávala vysoké stupně. Slyšela vrtulník, ale neviděla ho. Dospěla na vrchol, udělala krok kupředu a shledala, že tentokrát si NOTAR vyhlédl ji a míří přímo na ni. Otočila se a vrhla se zpátky ze schodů zrovna v okamžiku, kdy pilot vystřelil. Vzduch propálila sprška nábojů odražených od kamenné plošiny. V jejich stopě se prohnal NOTAR, burácející pouhé tři metry nad Daniellinou hlavou.

Teď, anebo nikdy. Samý škrábanec a modřina přeběhla po střeše a protáhla se vstupem do známé temnoty.

Za ní vpadli dovnitř Verhovenovi muži. Jejich velitele však nezahlédla, a to ani tehdy, když se znovu přiblížilo zlověstné vrčení helikoptéry. O pár vteřin později Verhoven proskočil otvorem a poháněn střelbou pádil po schodech dolů. Náboje skropily kamennou střechu a několik jich proniklo do tmy, kde nazdařbůh odskakovaly od masivních stěn.

Danielle se rozhlédla. Všichni se zdáli být v pořádku.

„Co se to sakra děje?“ křikl McCarter.

Danielle, zaposlouchaná do hluku nad nimi, mu nevěnovala pozornost. NOTAR se otočil.

„Vrací se,“ řekla.

Verhoven vzhlédl k otvoru nad schodištěm. „Až bude u cíle, tou dírou sem pravděpodobně pošle pořádnou dávku olova.“ Otočil se k Danielle. „Běžte do zadní místnosti a skloňte hlavy.“

McCarter odváděl ostatní dozadu, zatímco Verhoven se svým tříčlenným týmem se snažili krýt, jak jen to bylo možné. Přitiskli se na stěny naproti schodům, podřepli a nabili pušky. Danielle zůstala s nimi. „Co chcete dělat?“ zeptala se.

Verhoven se zadíval na své muže. „Až přeletí.“

Všichni tři přikývli na znamení, že povelu rozumí.

„Tak co chcete dělat?“ dožadovala se Danielle.

„Chceme toho hajzla sestřelit,“ odpověděl Verhoven. „Přiblíží se pomalu, aby zaměřil otvor, ale bude muset být v pohybu pro případ, že tady dole nejsme všichni. Jakmile přeletí, vyběhneme nahoru. Předtím to tady bude vypadat jako na střelnici, tak utíkejte dozadu k ostatním.“

Hukot nad nimi sílil. Danielle zalétla pohledem k temným zákoutím chrámu, kam odešel zbytek skupiny. „Kašlu na to,“ řekla. Konečně uplatní svůj šestiměsíční bojový výcvik.

„Postavte se za mě,“ nařídil jí Verhoven.

Danielle se skrčila u zdi za Verhovenem a za několik vteřin se rozpoutalo peklo. Salvu z děla, která pršela do jícnu chrámu, provázely úlomky, jiskry a odštěpky kamene.

Jedna odražená střela roztříštila kámen před Verhovenem a vytrhla z něj ostré štěpiny. Ty se rozprskly do okolí a zakously se Verhovenovi do obličeje. Bleskurychle se otočil a vrazil do Danielle. Další náboj vyrazil jeho poručíkovi pušku z rukou. Po třech vteřinách hrůzy a rámusu se NOTAR vzdaloval. V tu chvíli vyběhl Verhoven a dva zbylí muži s puškami po schodech.

Danielle běžela za nimi a vyrazila ven v momentě, kdy Verhovenova skupina zahájila palbu na odlétající vrtulník. Udivilo ji, jak je daleko, a usoudila, že po útoku nabral rychlost.

Přiložila pušku k rameni, ale vtom si všimla zářícího červeného bodu na zádech muže po své levici.

„K zemi!“ vykřikla.

Bylo však pozdě. Zasažený muž se s prudkým trhnutím kácel dopředu, obličejem rovnou do spršky své vlastní krve.

Padla na tvrdý kámen. „Odstřelovač za námi!“ vykřikla, ale to už oba zbylí muži zalehli.

Otočila se a doplazila se ke kraji plošiny. Od severu k nim běželo asi šest mužů v maskáčích. Střelila do skupiny, rozehnala ji a nejméně jednoho muže zasáhla. Když střelbu opětovali, stáhla se zpět. „Na téhle straně jich je pět nebo šest,“ hlásila.

„U mě ještě víc,“ křikl v odpověď Verhoven.

Z obou stran se ozývala střelba a ve vzduchu nad jejich hlavami se křižovaly náboje se stopovkou. Na východní obloze zatím NOTAR dokončil obrátku a opět se vracel.

Danielle mohla počítat jen sama se sebou, s Verhovenem a jeho dvěma zbylými muži. Proti nejméně šesti plně ozbrojeným útočníkům a dělu vrtulníku. Nevypadalo to příliš slibně.

„Zpátky dovnitř,“ zavelel Verhoven. „Rychle!“

Danielle se přeplížila přes plošinu a vklouzla do otvoru ve střeše. Verhoven ji následoval se svými žoldáky, v ruce zakrvácenou pušku svého zabitého podřízeného. Hodil ji muži, jenž přišel o zbraň při posledním náletu helikoptéry.

Danielle se ve tmě přikrčila a poslouchala řev blížícího se stroje, který se ozvěnou šířil chrámem. „Jsme tady v pasti,“ podotkla.

„Byla byste radši venku?“

Příležitost k odpovědi neměla, protože otvorem se zase prohnal déšť střel z děla.

Z čiré mrzutosti vypálil Verhoven dávku přes schodiště a pánu bohu do oken, když nebylo vidět žádný cíl.

NOTAR přelétl, ale tentokrát hluk motoru neslábl, jen se trochu ztišil a změnil charakter. Nakonec se burácení ustálilo.

„Drží nás v šachu,“ podotkl Verhoven. „To znamená, že jejich oddíl míří nahoru.“

„Jsme tady v pasti!“ opakovala Danielle.

„Nejdřív musí dovnitř, aby nás dostali,“ mínil Verhoven. „A v tu chvíli je rozstřílíme na kusy. Běžte k ostatním,“ nařídil Danielle. „Díky tomu získáme dvě linie.“ Oslovil jednoho ze svých mužů, kteří přežili. „Jdi s ní.“

Danielle zamířila do druhé místnosti a zaujala pozici, z níž bude střílet. McCarter za jejími zády se snažil pomoct vehementně kašlající Susan Briggsové a opodál postával Brazos, jediný zbylý nosič. Všichni na ni upírali vyčítavý pohled.

„K zemi!“ přikázala jim a otočila se zpátky k předsálí.

Byla odhodlaná bít se až do posledního dechu, bude-li to nutné. Jejich protivníci se nemusí dostat dovnitř, aby je zlikvidovali. Jsou tu uvěznění jako příslovečné krysy a jejich nepřátelé nemusí hnout ani prstem: stačí zavřít klec. Aniž by riskovali život při přestřelce, mohou jen posunout kamennou desku na místo a chrám utěsnit. Expedice zemře žízní nebo hladem, popřípadě se udusí. Verhoven si to samozřejmě uvědomuje, ale mají snad na vybranou? Vyběhnout po schodech a zaútočit by byla sebevražda. Doufala, že jejich soupeř je hloupý a pošle své muže dovnitř.

Deptající drnčení vrtulníku se blížilo jako obrovitý roj včel. Otvorem k nim pronikl vír vzduchu vyvolaný otáčejícími se listy rotoru a vzápětí uslyšeli dusot těžkých bot, přebíhajících kamennou střechu.

„Připravte se,“ zvolal Verhoven. V příští minutě vypukne střelba. A po ní přijde smrt.

Danielle se přitiskla ke zdi, sevřela pušku a se zaťatými zuby čekala. Chvíli bylo ticho.

Hukot vrtulníku nad nimi o něco zeslábl a kroky ztichly, jak se muži nepochybně shromáždili u otvoru. Ale pořád se nic nedělo.

Danielle napadlo, jestli budou mít příležitost vzdát se, nebo dokonce vyjednávat. Třeba by dokázali nepřítele oklamat. A pak zaslechla řinknutí… další… a další. Po schodech se neúprosně kutálel jakýsi kovový předmět, těžký a kompaktní. Odvrátila se a zavřela oči.

Za víčky jí vzplála oslepující záře provázená tříštivou explozí, jejíž vlna ji vrhla na kamennou stěnu a odhodila na zaprášenou zem, kde se rozplácla jak široká tak dlouhá. Zůstala ležet omámená, napůl v bezvědomí a s hlasitým zvoněním v uších. V ústech ucítila krev. Nejasně si uvědomovala, že ostatní jsou na tom stejně jako ona – Susan leží na břiše na podlaze, McCarter se ochable vleče na všech čtyřech. Verhovena ani jeho dva muže neviděla.

Rozhlédla se po pušce. Ležela na kameni, tři metry od Danielle. Jako by to byly tři kilometry. S obrovským úsilím se vzpřímila na rukou a pomalinku se k ní začala plazit. A vtom ten zvuk uslyšela znovu: po schodech padal další kovový předmět. Dospěl na dno a kutálel se přes kamennou podlahu.

Křečovitě zavřela oči a zakryla si hlavu… a čekala na výbuch. Ale ozvalo se jen tiché bouchnutí a po něm silný sykot, jako když z prasklé duše uniká vzduch. Zadívala se do předsálí a uviděla válcovitou plechovku, ze které se valila bílá pára. A ucítila jakousi chemikálii. Pak se jí zamžil zrak a ona upadla do bezvědomí.

( 26 )

Danielle Laidlawovou probral uklidňující hlas.

„Vidíte mě?“ zjišťoval.

Zamžourala do prudkého světla a postupně zaostřila pohled. Spatřila obličej s hnědýma očima, vroubený tmavě šedými vlasy. Nepoznávala jej.

„Vidíte mě?“

„Ano,“ odpověděla. Detaily tváře trochu zvýrazněly, zatímco tělem jí projela bolest. Postava se vzdálila a ruka se odtáhla od její hlavy. Muž držel kus látky nasáklé krví.

„Z ucha,“ vysvětlil jí.

V hlavě jí dunivě tepalo a okolní zvuky slyšela jen tlumeně, ale její zorné pole se pomalu rozšiřovalo. Za obličejem uviděla modrou oblohu a uvědomila si, že je venku. Všimla si, že muž má na sobě tenkou safari bundu a že kolem ní stojí další muži ve vojenských maskáčích a s puškou v ruce. Myslí jí prolétly události uplynulé hodiny a vzkypěl v ní vztek. „Vy jste ti lidé, co na nás zaútočili.“

„Bohužel ano,“ přiznal muž a natáhl k ní ruku.

Ztuhla.

„Jen klid,“ řekl. Pohyb zopakoval a odepnul jí z opasku drobný černý přístroj. „Tohle už nebudete potřebovat.“

Zabloudila rukou k opasku. Uvědomila si, že jí vzal transpondér, pomůcku, kterou u sebe měli všichni členové expedice a která bránila tomu, aby oni sami nebo jejich pohyb aktivovali čidla bezpečnostního systému. Když hodil transpondér jednomu ze svých mužů, sklouzla rukou níž, k velké našité kapse volných khaki kalhot. Byla prázdná.

Muž pohyb zachytil. „Ano, ty mám taky,“ ujistil ji. „Je od vás milé, že jste je vrátila na místo činu.“

Danielle cítila, jak jí prochází vlna paniky provázená přílivem energie. Pokusila se vstát, jako by ho chtěla napadnout, ale okamžitě se jí zatočila hlava a ona dopadla zpátky na všechny čtyři.

„To je účinek drogy,“ vysvětlil jí. „Nejspíš jste to schytala ze všech nejvíc. Nejdéle za dvě minuty to přejde. Ale buďte bez obav. Do té doby vás svážeme.“

Zamračila se na muže. Ani při sebevětší snaze ho nedokázala identifikovat. „Co po nás sakra chcete?“

„Myslím, že to víte. Máte chuť si o tom popovídat?“

Tak tohle jsou ti hráči, kteří se jim pověsili na paty – neviditelný protivník, který na ni v přístavu poštval zabijáky. „Netuším, co jste zač, ale ujišťuju vás, že nevíte, s kým si zahráváte.“

„Právě naopak,“ prohlásil nevzrušeně, jako by opravoval gramatickou chybu. „Vím přesně, s kým si zahrávám. A přestože se domníváte, že vám někdo přijde na pomoc, musím vás zklamat. Zablokoval jsem vaši komunikační soustavu a váš vrtulník i s pilotem jsme sestřelili do džungle. Shořel přibližně pětačtyřicet kilometrů odsud.“

Zadívala se za jeho záda. Černý NOTAR seděl na zemi asi sto metrů od nich. Pylony nesoucí zbraně byly naprosto zřetelné.

Její věznitel nejspíš uhodl, na co myslí. „Po té příhodě v přístavu v Manausu jsem nemohl připustit, aby se do toho váš kamarád vložil podruhé.“

Danielle mlčela; zpráva ji ochromila. Ale to ještě nebylo všechno.

„Abyste beze zbytku pochopila svou situaci, musím vám sdělit, že momentálně jste mimo dosah jakékoli pomoci. Nedočkáte se jí ani od Spojených států.“

Vzhlédla k němu. Jeho příštích slov se děsila.

„Arnold Moore to má taky za sebou.“

Reakce se dostavila okamžitě v podobě prudké nevolnosti na hranici mdlob, již vzápětí vystřídal neovladatelný záchvat zuřivosti. Rozehnala se po něm, ale on její paži zachytil a přidržel. Plivla mu do obličeje a pokusila se mu vykroutit.

Aniž pustil její paži, klidně si otřel sliny a pak jí vyťal tak silný políček, že dopadla zpátky na zem. Zrudlá tvář pálila, jako by ji ožehl oheň.

„Pokud budete rozumná, já budu taky,“ oznámil jí ostře a vsunul kapesník do kapsy. „V opačném případě vám můžu udělat ze života peklo. Jestliže se odsud chcete dostat živá i se svými lidmi, budete spolupracovat. Ale pokud jste tak tvrdohlavá, jak mi bylo řečeno, pak bude možná lepší, když zemřete.“

Hlavou jí vířily útržkovité myšlenky. Hawker je mrtev, Moore je mrtev. A co Gibbs? Proč se ten hajzl nezmínil o Gibbsovi? Třeba ještě existuje nějaká naděje. Skousla si ret a držela jazyk za zuby.

Její mlčení vzal na vědomí a gestem ruky přivolal jednoho ze svých mužů. „Však vy si to včas rozmyslíte.“

NOTAR naproti ní se chystal ke startu. Nejprve se rozběhly generátory, pak motor. Listy rotorů se začaly zvolna otáčet. Zlostně vrtulník sledovala, dokud ji dva ozbrojení muži nepomohli vstát a neodvedli ji přes volné prostranství k velkému stromu na okraji lesa. Na několika místech byl ožehnutý od ohně Chollokwanů a po obvodu silného kmene se vinul těžký řetěz zajištěný visacím zámkem. Zády k němu a s rukama svázanýma v úrovni beder seděli všichni, kdo útok přežili.

Když se NOTAR vznesl a ztratil nad džunglí, vojáci ji přinutili posadit se stejným způsobem jako ostatní zajatci: řetězem provlékli pouta a nasadili jí je na zápěstí. Uzavřená smyčka jejích paží v poutech se propojila s masivním uzamčeným řetězem jako dva kroužky. Mohla se volně pohybovat, dokonce se posunovat kolem dokola, ale na rozdíl od kouzelnických kruhů se toto spojení nedalo uvolnit jinak než rozbitím jednoho z řetězů. Prosté, avšak účinné uvěznění.

Spočítala přítomné. McCarter a Susan, Verhoven, jeden z jeho mužů a Brazos, hlavní nosič – tedy všichni, kdo byli uvnitř chrámu, včetně Danielle. Šťastná šestice. Ostatní neviděla. Verhovenův poručík jménem Roemer krvácel z rány na obvázané paži, Susan tiše plakala a McCarter se ji snažil ukonejšit.

Po odchodu stráží se McCarter na Danielle zamračil. Byl to pohled člověka, který ví, že ho oklamala.

„Co je to za lidi?“ zeptal se jí. „A o co vůbec jde?“

Pokrčila rameny. „Já nevím.“

Odpovědi se ujal Verhoven. „Jsou to placený zabijáci. Podle přízvuku nejspíš z východní Evropy. Zaslechl jsem chorvatský dialekt, ale většinou jsou to Němci. Jejich šéf je starší, pravděpodobně bývalý velitel jednotky Stasi, který musel po pádu Berlínské zdi prásknout do bot.“

„Stasi?“ opakoval McCarter.

„To byla tajná policie bývalého Východního Německa. Něco jako KGB, ovšem horší.“

„Ale co pohledávají tady?“ nechápal McCarter. Znovu oslovil Danielle. „Řeknete mi konečně, co se děje?“

Danielle se na něj zadívala. Splnily se její nejhorší obavy a toužebně si přála, aby se jí už na nic neptal. Jen by jim to uškodilo. „Musíme zachovat rozvahu. Však už nějak vymyslíme, jak z toho ven.“

Nevěděla, jestli jí McCarter uvěřil, anebo vycítil, že není nejvhodnější chvíle na dohadování, ale každopádně už mlčel.

Rozhlédla se po skupince. „Přežil ještě někdo?“

„Jen Devers,“ odpověděl Verhoven.

„A kde je?“

„S nimi.“

Danielle propátrala pohledem mýtinu a najednou se jí vybavilo, že během útoku Deverse vůbec nezahlédla. „Co tam dělá?“

„Podle mého odhadu inkasuje odměnu,“ řekl Verhoven.

Takže Devers je prodal. Proč, bylo zřejmé, jak, to už byl těžší oříšek. Devers zastával ve Výzkumné divizi nedůležitou pozici, neměl skoro žádný přístup k technologiím a snad ani nemohl pochopit, po čem pátrají. Vlastně to vůbec nedávalo smysl, dokud si Danielle neuvědomila, že Devers musel být do projektu zasvěcen alespoň okrajově od samého začátku. Gibbs a Moore s ním konzultovali informace o Chollokwanech a dalších amazonských kmenech od okamžiku, kdy padlo rozhodnutí odjet do Brazílie. Kromě toho několikrát školil Dixona a jeho tým. Danielle nicméně pochybovala, že věděl přesně, oč jim jde. Bohužel stačilo málo, aby si dal dvě a dvě dohromady a pochopil, že je to něco velevýznamného. Jak správně poznamenal Hawker: její a Mooreova osobní účast při práci v terénu hovoří sama za sebe.

„Hajzl jeden hamižnej,“ neodpustila si.

Verhoven přikývl. „Nepochybně. A až se mi dostane do rukou, roztrhnu ho jako hada.“

Danielle se opřela o kmen stromu a pokoušela se vymyslet, jak to Verhovenovi umožnit. Přitom upřeně pozorovala muže, který ji udeřil, jak k nim míří se dvěma svými poskoky.

„Jmenuji se Kaufman,“ představil se. „Chci se vám nejdřív omluvit za to, co se dnes dopoledne stalo. Tohle v plánu nebylo. Od téhle chvíle máte moje slovo, že se s vámi bude zacházet slušně.“

Danielle ještě pálila tvář po políčku. „Bylo by rozumné, kdybyste nás pustil,“ řekla.

„Rozumné?“ opakoval. „Neřekl bych, že je to ten správný výraz. Ale nakonec vás propustím nedotčené – pokud ovšem budete spolupracovat. Zatím potřebuju mít volné ruce, aniž by mi cokoli překáželo v práci. A uvítám pomoc slečny Briggsové.“

Když se muži v maskáčích sklonili k Susan, McCarter se vyplašil. „Co od ní chcete?“

Vojáci jí uvolnili pouta a vytáhli ji na nohy.

„Co ode mě chcete?“ opakovala po McCarterovi.

„Nemusíte mít strach,“ ujistil ji Kaufman. „Potřebujeme od vás jen stručný posudek.“

Jeden z jeho mužů uchopil Susan za paži a táhl ji pryč. Přes rameno vyslala zoufalý pohled k McCarterovi, ale ten nemohl nic dělat.

Kaufman odvedl Susan k provizornímu stolu vytvořenému z obrácené bedny. Nabídl jí jídlo, které odmítla, a pak sklenici vody. Zaváhala.

„Je nezávadná,“ řekl a sám si lokl. „Není to Pellegrino, ale dá se to pít.“

Susan se nejdřív odvrátila, ale pak se napila. Měla dočista vyprahlé hrdlo.

„Nejsem tady proto, abych vám ublížil,“ začal klidným a konejšivým tónem. „To, k čemu došlo dnes dopoledne, byl politováníhodný omyl.“ Ukázal na vojáky. „Ti muži reagovali přespříliš horlivě a já tu nebyl, abych tomu zabránil. Ale teď když mám situaci pod kontrolou, slibuji vám, že se to už nestane.“

Susan nevěděla, co si o tom má myslet. „Zastřelili jste spoustu lidí.“

„Já vím,“ potvrdil Kaufman. „Je to jejich práce. Avšak vzhledem k vývoji okolností už k tomu další příležitost nedostanou.“

„Proč to děláte?“ zeptala se.

„Mrzí mě, že nemohu být konkrétnější, ale jen by vám to přitížilo.“

„Já vám nechci pomáhat,“ řekla upřímně.

„To naprosto chápu,“ opáčil. „Jenže já vaši pomoc potřebuju. Když budete spolupracovat, dám vašim přátelům vodu a jídlo i šanci přežít. Pokud odmítnete, nezbyde mi nic jiného, než vás k tomu přinutit. Budou o hladu a bez vody tak dlouho, dokud si to nerozmyslíte.“

Sklopila oči na stůl. Dosud se jí z toho, co všechno viděla, točila hlava a kupodivu nalézala v Kaufmanově chlácholivém hlase útěchu. Nebyla hloupá a věděla, že přesně o to usiluje, přesto se tomu pocitu nebránila. Nechtěla ho rozzlobit, nechtěla slyšet další výstřely z pušek, nechtěla vidět další krev.

„Jste ochotná mě vyslechnout?“ zeptal se.

Vzhlédla a pomalu přikývla.

„Výborně. Někde v této oblasti se nacházejí mimořádně zajímavé předměty, pravděpodobně uvnitř chrámu. Chci, abyste nám je pomohla najít.“

Přisvědčila.

„Byla jste tam?“

„Ne.“

„Ale byl tam někdo z vašich přátel.“

„Profesor McCarter a Danielle.“

Přikývl. „Vynesli odtud něco neobvyklého? Například něco kovového?“

„Kovového?“ podivila se. „Ne, nic kovového.“

Na chvíli se odmlčel, jako by čekal, že si odpověď rozmyslí. „Chci, abyste tam šla s námi na krátkou prohlídku.“

Konečně měla důvod k protestům. „Já tam jít nemůžu. Kvůli těm výparům nemůžu dýchat.“

„Ano, já vím,“ řekl. „O těch výparech jsem slyšel. Příšerný zápach. Nicméně si myslím, že vám vstup dokážeme umožnit.“ Sáhl do krabice na zemi a vyndal z ní vojenskou plynovou masku. „Pomůže to?“

Susan civěla na masku. Co na to měla říct? Ovšemže to pomůže.

Ze svého stanoviště pod stromem se McCarter zoufale snažil na Susan vidět. „Co po ní můžou chtít?“

„Vědomosti,“ odpověděl Verhoven. „Ví to, co vy. Ale je slabší a je to žena. O to jim jde. Viděl jste, jak se nám prohrabují ve věcech? Něco hledají a chtějí, aby jim to pomohla najít.“

„Byl bych radši, kdyby se zeptali mě,“ zalitoval McCarter.

Verhoven souhlasil. „Když bude chytrá, zahraje to na ně a bude předstírat, že o ničem neví, pak možná požádají o pomoc vás.“

„A co policie nebo armáda?“ nadhodil Brazos. „Tohle si přece nemůžou dovolit.“

„Jsme daleko od civilizace,“ upozornila ho Danielle. „Myslím, že se o tom nikdo ani nedoví.“

„A Hawker a Polaski?“ zeptal se McCarter. „Ti vědí, kde jsme.“

„Nemůžeme na ně čekat,“ namítla Danielle. „Musíme něco udělat sami.“

„Ale až se Hawker vrátí a pokusí se k nám dostat,“ spustil McCarter, „dojde mu, že se něco zvrtlo, a možná –“

„Je mrtvý,“ přerušila ho dutým hlasem. Nerada to vyslovovala nahlas, protože jí to působilo hlubokou bolest. „Podle toho všiváka, co si vypůjčil Susan, sestřelili Hawkera a Polaskiho dřív, než se mohli dostat do Manausu. Tím samým vrtulníkem, který napadl nás.“

Cítila, že její slova zasáhla ostatní, kteří si s mrazivou neodvratností uvědomili, že zůstali dočista sami. Všimla si, jak Verhoven skřípe zuby, ale jinak na její zprávu nereagoval. Měla dojem, že to tušil od začátku.

Když všichni zmlkli, Danielle se snažila usměrnit těkající myšlenky. Nebylo pro ni snadné dostat se na kloub tomu, co se právě seběhlo, ani plně docenit rychlost a dopad náhlého zvratu. Před čtyřiadvaceti hodinami slavila úspěch, a teď…

Teď je napadla a zajala jakási polovojenská skupina a hlídají je nájemní zabijáci, zatímco postřílení členové její výpravy leží zakrytí plachtou. Někde v džungli jsou Hawker a Polaski pohřbeni v rozdrceném zčernalém vraku. A Moore… Představila si jeho laskavou tvář. Tvář čestného a dobrého člověka, který jí byl otcem. Připadalo jí to jako absurdní zlý sen, z něhož se nedokáže probrat. Vzkypěl v ní vztek, tichá zuřivost, a umínila si, že najde způsob, jak se z téhle šlamastyky dostat, přinutí ty chlapy zaplatit za to, co provedli – a přitom třeba i sama zemře.

Oslovila své spoluvězně.

„Verhoven má pravdu,“ rozhodla. „Musíme využít každou, i sebemenší výhodu.“ Napadlo ji, že želízkem v ohni může být McCarter. Obrátila se k němu. „Je možné, že vás budou potřebovat. Jestliže k tomu dojde, zmocněte se čehokoli, co by nám mohlo pomoct. Třeba některého z těch vašich nástrojů nebo něčeho, co by rozbilo řetězy. Rázem bychom měli větší šanci.“

„Větší šanci?“ ušklíbl se McCarter. „Větší než kdy?“

„Větší, než jakou máme teď.“

Profesor se dlouze nadechl a zavrtěl hlavou „To je šílenství.“ Nastalou situaci zřejmě nezvládal. Další důvod, proč do toho vůbec neměli zatahovat civilisty.

„Všiml jste si, který voják si vzal na starost klíče?“ zeptala se Verhovena. Samotnou ji to nenapadlo. Byla ještě omámená chemikáliemi. Ale jak se vzpamatovávala, usoudila, že se musí zaměřit na tohohle člověka.

„Jo,“ odpověděl Verhoven potutelně. „Dobře jsem si ho prohlídl, když sundával Susan pouta. Nad levým okem má jizvu, jako by mu někdo kdysi nakřápl palici.“

Danielle se znovu zaměřila na McCartera. „Vy jste jediný, kdo jim bude co platný. Pokud vám umožní volnější pohyb, sledujte ho a o něco se pokuste.“

Verhoven se k ní připojil. „A jestli budete mít příležitost, promluvte se Susan a řekněte jí, aby byla připravená.“

„Připravená na co?“ zeptal se McCarter.

„Na cokoli,“ odpověděl Verhoven. „Až se k nám vrátíte, podívejte se mi do očí. Když bude vhodná chvíle něco podniknout, odplivnu si.“

Danielle spokojeně přikývla.

McCarter po jejím boku zbledl. „Odplivne si,“ zašeptal, jako by nevěřil vlastním uším. „Zmocněte se čehokoli… o něco se pokuste… to je šílenství.“

S namáhavým oddychováním pozvedl pohled k obloze. Danielle se v duchu modlila, aby se nesesypal.

( 27 )

Po třech pokusech se Susan Briggsové konečně podařilo vybrat správnou velikost masky. Kaufman ji představil vedoucímu badateli Normanu Langovi a vysvětlil jí, že mu má pomoct se vším, oč ji požádá.

Lang se zdál nervózní. Byl jen o deset centimetrů vyšší než ona, odhadovala, že neváží víc než sedmdesát kilo, a soudě podle propocené košile rozhodně nebyl ze stejného těsta jako vojáci. Nadto měl v sobě jakýsi neklid, jímž ji znepokojoval. Neustále si olizoval rty a pocukávalo mu ve tvářích, jako by zatínal a uvolňoval zuby. Během deseti minut, kdy čekali na Kaufmana, si musel pětkrát očistit skla brýlí s černými plastovými obroučkami.

Trojice vstoupila do chrámu společně, v doprovodu dvou Kaufmanových střelců, přičemž všichni ztěžka dýchali skrz uhlíkový filtr masky.

Zatímco opatrně sestupovali po schodech, Lang jejich postup zaznamenával digitální videokamerou. Stěny byly místy zbarvené, nejspíš kdysi dávno pomalované načervenalým odstínem, ale zároveň nesly stopy zjizvení a potřísnění jasně žlutými skvrnami a cákanci. Kde byl kámen holý, ve světle se leskl, orosený zkondenzovanou párou.

Lang najel kamerou na flek, který vypadal jako nažloutlá forma rzi. „Síra,“ vysvětlil. „Rozežírá žulu.“

Vešli do první síně. Susan se zadívala na hromadu lebek. Popis profesora McCartera nemohl konkurovat skutečnosti.

Lang nařídil zhasnout baterky a místo nich rozsvítil takzvané černé světlo. Ultrafialové záření rozjasnilo jejich oči, zuby i tkaničky Langových tenisek do oslnivé purpurově bílé, jako by měly svůj vlastní zdroj světla. Lebky proměnilo v přízračný výjev a zviditelnilo miliony skvrnek ukrytých v kamenné podlaze a ve stěnách. Ale cokoli Lang hledal, očividně nenašel. Přepnul na normální světlo a skupina pokračovala v prohlídce druhé místnosti.

Prozkoumali ji stejným způsobem jako první sál, nejprve běžným světlem, potom ultrafialovým. Ani tentokrát nenalezli nic, co by si zasloužilo bližší ohledání.

Lang oslovil Susan. „Co je na řadě teď?“

Řídila se McCarterovým popisem. „Měla by to být oltářní síň,“ odpověděla.

Oltářní síň skutečně následovala, ale aby do ní mohli vstoupit, museli nejprve projít paprskem světla.

Lang v něm podržel ruku. Byl široký, ačkoli jen centimetr silný a dral se dovnitř úzkou škvírou mezi kameny někde nad jejich hlavami. Lang se zatvářil podezřívavě.

„Jsou tady nějaké pasti?“ zeptal se.

„Pasti?“

„Ano. Nastražené léčky. Například šípy uvedené do pohybu při průchodu světlem.“

Susan zamrkala za očnicemi masky. „Vy si ze mě utahujete, že jo?“

Nezdálo se, že by měl náladu na vtipy.

„Moc se díváte na televizi,“ přisadila si.

Se stejným znepokojením se vydal k paprsku světla a bokem jím opatrně prošel. Za ním se nalézala oltářní síň.

Susan sledovala, jak Lang bloumá po místnosti, zkoumá jednu, pak zase jinou část, dívá se do hledáčku a zaznamenává, co vidí. Několikrát použil „černé“ světlo a příležitostně vrhal pohled na další přístroje, které s sebou přinesl. Povětšinou však zůstával nevzrušený. Konečně zamířil ke stupínku, kde znovu rozsvítil.

Tentokrát ultrafialové záření něco odhalilo: geometrické znaky ukryté v čelní stěně oltáře. Susan si je prohlížela.

Kaufman si všiml jejího pohledu. „Říká vám to něco?“

Neříkalo jí to nic. „Jako glyfy to nevypadá.“

Když Lang namířil kameru na vodorovnou desku, objevily se jiné znaky: v kameni byly vnořené dvě protáhlé rýhy směřující od přední části oltáře k zadní. Zpočátku byly navzájem hodně vzdálené, uprostřed desky se přibližovaly, pak přibližně deset centimetrů vedly souběžně a nakonec se znovu rozcházely. Jak se blížily k zadní části, zcela se oddělily, vydaly se opačným směrem a rozprostřely se nad vrchními znaky v rozmáchlých zvlněných kudrlinkách. V oltáři byly porůznu prohlubně vytesané do kamene, všechny v prostoru vyznačeném dvěma hlavními liniemi.

Susan se vytáhla na špičkách, aby lépe viděla, a Kaufman jí gestem ruky naznačil, ať jde blíž. „Setkala jste se s tím už někde?“

Prohlížela si obrazec. „Ne. Ani tohle nejsou glyfy.“

„Ne,“ souhlasil Kaufman.

Nachýlila hlavu ke straně. „Ale vypadá to skoro jako…“

„Jako co?“

Otočila se ke Kaufmanovi. „Jako strom.“

Kaufman si křivky znovu prohlédl. Podle všeho si to nedokázal představit.

Snažila se mu pomoct. „Tady jsou kořeny,“ ukázala na nejbližší úsek znaků. „Pata stromu. Tohle bude kmen,“ pokračovala a prstem kopírovala linie vzhůru. „A tohle víření jsou větve a listy.“ Pohlédla na Kaufmana. „Strom.“

Kaufman a Lang zírali na desku. Linie byly tenké, jen o málo širší než čáry tužkou. Bylo obtížné spatřit v nich strom, byť stylizovaný.

Susan si to uvědomila. „Chci říct, že to nevypadá jako všechny ostatní značky, které mají ostré úhly a přímky. Tohle jsou samé zaoblené křivky.“

Kaufman se zadíval na desku ještě jednou. „Jak to, že vy vidíte strom a my ne?“ Otočil se k ní čelem. „Možná proto, že tu nějaký strom očekáváte.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Neočekávám. Ale v mayském umění se často opakuje. Nazývá se Strom světa. Spojuje tři etapy bytí: podsvětí v kořenech, v kmeni prostřední svět, v němž žijeme, a nebesa, tedy říši bohů, ve větvích koruny. Tak to vidím já,“ zdůraznila, teď už s jistotou. „Je to kresba, ne písmo.“

Kaufman věnoval křivkám poslední pohled a pak zaťukal na rameno Langovi, který přepnul na bílé světlo. Trvalo pár vteřin, než se jejich zrak přizpůsobil.

„Slečno Briggsová, víte, co je to xerografické snímání půdy?“

Přikývla. „Měří elektrický odpor s cílem určit nerostné složení podložních vrstev. Tuhle techniku někdy používáme před zahájením vykopávek.“

„Lze ji použít i místo ultrazvuku,“ doplnil Kaufman. „Dnes dopoledne jsme pořídili několik snímků včetně série ultrazvuků a na základě výsledků se domníváme, že chrám byl vybudován nad rozlehlou jeskyní. Překvapuje vás to?“

Ona a McCarter soudili, že vespod je jeskyně, ale nehodlala to prozradit. „Vlastně ne. Sirné výpary musí odněkud vycházet, buď ze sopečných komínů, nebo ze sirné jeskyně. Trochu jsme se tady rozhlíželi, ale žádný vstup jsme nenašli.“

Kaufman se usmál. „To proto, že chrám postavili přímo nad slují. Voda to dokazuje. Chrám je vstupem do jeskyně.“

Ukázal na studnu a všichni tři se zadívali do temné okrouhlé hlubiny. „Poe by měl radost.“

Susan hleděla do studny o něco déle.

Kaufman pokynul jednomu ze svých mužů. „Odveď ji k ostatním,“ přikázal. „A zajisti, aby měli dost vody i jídla.“ Otočil se k Susan. „Vidíte? Své slovo dodržím.“

„Předpokládám, že vás naštve, když se o tom, co jsme tady našli, někomu zmíním,“ zkusila váhavě Susan.

„Ani v nejmenším,“ ujistil ji Kaufman. „Bez obav to povězte ostatním. Profesor McCarter bude jistě to, co jste tu viděla, zasvěceně komentovat. Pokud ano, rád bych se o jeho myšlenkách dozvěděl.“

Susan přikývla, zmatená a překvapená, avšak mnohem klidnější, než byla dřív.

Když ji jeden z vojáků odváděl, ohlédla se po Kaufmanovi. Právě vyndával něco z kapsy, ale než mohla zjistit co, strážce ji postrčil a ona vystoupala po schodech.

Kaufman a Lang zůstali v oltářní síni jen se dvěma vojáky. „Tak tady našel Dixon ty kameny,“ upozornil Kaufman. „I pátý krystal.“

Langa závěr očividně nepotěšil. „Ten chlap přišel o rozum. Nevěřil bych ani slovo z toho, co říká. Pokud ty krystaly jsou tím, co předpokládáte, vyrobil je nějaký přístroj. Ne nějací… divoši.“ Mávl rukou k oltáři.

„Indiáni je jen našli,“ opravil ho Kaufman s přesvědčením. „Povýšili je na svou modlu a používali jako posvátné předměty. A uctívali je pro to, co dokázaly.“

„To je teorie NVI,“ poznamenal Lang.

„Dospěl jsem s nimi – a s námi – až sem,“ připomněl mu nerudně Kaufman. „Na zpochybňování je už trochu pozdě.“

Lang pokrčil rameny, otočil se k oltáři a znovu přepnul na ultrafialové světlo, které dopadlo na ornament v kameni: na strom, jejž v něm viděla Susan. Ve spodním úseku kresby byly čtyři prohlubně, jedna ve střední části kmene a další čtyři v horní sekci. „Jen bych měl rád v ruce nějaké důkazy.“

Kaufman přikývl a otevřel krabičku, kterou držel v ruce. V nevelké šperkovnici měl uložené čtyři šedé kovové kamínky a Dixonův krystal.

Vložil je do prohlubně, kostky dolů a krystal nahoru. Kamínky zapadly na místo hladce, krystal nikoli. Přemístil jej tedy do jamky v kmeni „stromu“, do níž dosedl s tichým cvaknutím.

Ze dna téže kapsy vytáhl druhou krabičku, kterou sebral Danielle po jejím zajetí. Uvnitř ležely seřazené v řadě jako vrhací šipky Martinovy krystaly. Usazoval je do různých jamek v horní části kamenné desky a přendával je z jedné do druhé tak dlouho, dokud všechny krystaly neskončily v náležitém důlku. Nestalo se nic.

„Kouzla se nekonají,“ okomentoval to jeden z vojáků.

„Nehledáme kouzla,“ ohradil se Kaufman dopáleně.

„Ale jeden nám chybí,“ podotkl Lang

„Ano.“ Kaufman věděl, že vědci NVI jeden z krystalů rozřezali při analýze. Jamek bylo pět, avšak oni mohli zaplnit jen čtyři. „Stejně si myslím, že tady na tom nezáleží.“ Zadíval se na Langa. „Tohle je k ničemu, viďte?“

Vědec přisvědčil. „Nenapadá mě, jak by to mohlo vytvářet energii. Ta holka má asi pravdu. Je to pouhá kresba. Staré, primitivní umění.“

Kaufman se rozhlédl. „Ano. Jenom umění. Jako v kostelech. Na povrchu jen blyštivé věcičky a okázalost, ale pravda a skutečnost odpočívají v kryptách.“

„Co kdybychom sem dostali přístroje s ultrazvukem?“ navrhl Lang. „Třeba se nám podaří něco najít.“

Kaufman neodpověděl. Díval se na kresbu na oltáři. „Vidíte v tom strom?“ zeptal se.

Lang si linie znovu prohlédl. „Myslím, že vidím. Jak řekla ta holka: ‚spojení tří etap bytí‘. Tři pásma existence, jak si je představovali Mayové.“

„A co podzemní chodba?“ navrhl Kaufman. „Krystal zapadá mezi hlavní linie. Podle mě to naznačuje dutou stavbu. Vykotlaný strom je v podstatě chodba.“ Naklonil se přes okraj desky a zadíval se do jámy. „Anebo je to možná ta studna.“

Lang vrhl pohled na Kaufmana, pak na kresbu a nakonec na šachtu za oltářem. „Vím, co vás napadlo. Ze všeho nejdřív přinesu ultrazvuk.“

Pár minut nato, zatímco Lang chystal přístroje pro průzkum ultrazvukem, Kaufman přikázal vojákům, aby posunuli kámen, který částečně zakrýval vstup do chrámu. Bylo třeba rozšířit otvor, aby jím mohli snáze pronést přístroje a vybavení, ale především proto, aby se dalo vynést to, co doufal, že najdou. Bohužel jeho muži nepostupovali tak ohleduplně jako tým NVI před nimi a žulový blok praskl podél již dávno vzniklé trhliny. Po krátké instruktáži a zběžné prohlídce přistoupili k druhému pokusu, který však už kámen nevydržel a rozlomil se napůl. Jeho převážná část propadla otvorem na vnitřní schodiště, kde se rozpadla na suť.

Kaufman zhodnotil škody. „Odstraňte to,“ nařídil otráveně.

Vojáci se rozhýbali, odhodili nářadí a pustili se do úklidu schodů.

„Dobrá práce,“ poznamenal Lang a ukázal na sutiny. „Dostanou za to příplatek?“

„Na jemnou práci je člověk neužije,“ zarozumoval Kaufman. „Ale kdyby se jim ten kámen nepodařilo odsunout, stejně bychom jej museli rozbít.“

( 28 )

Vrtulník ztichl, znehybněl a zmrtvěl. Prolétl stromy jako raketa a spolkly jej živoucí hlubiny deštného pralesa. Navzdory veškeré snaze pilota NOTARu Huey nevybuchl ani neshořel a hodinu po zřícení se většina paliva neškodně vsákla do půdy.

Po krátkém bezvědomí se Hawker probral a podařilo se mu vyprostit sebe i Polaskiho z trosek vznášedla. Polaskiho ochablé tělo odnesl k padlému stromu sedm metrů od vrtulníku, a když namočil cár košile do studené vody zachycené v úžlabí nálevkovitého listu a otřel jím raněnému obličej, Polaski procitl.

Očividně měl kruté bolesti. Nesrozumitelně cosi mumlal a oči dokázal jen nepatrně pootevřít.

„Z-zima,“ jektal. „Strašná zima…“

Hawker ho přikryl svou bundou a přikrývkou z pohotovostní soupravy, ale Polaski se pořád třásl.

Jeho stav byl velice vážný. Rána na hlavě silně opuchla, zdálo se, že má zlomených několik žeber, a z úst mu kanuly krvavé zpěněné bublinky, neklamná známka utrpěného vnitřního zranění.

„Pomozte mi,“ vypravil ze sebe a upřel pohled kamsi za Hawkera. „Prosím… dcera…“

Chirurg a sterilní operační sál by ho pravděpodobně zachránili, ale Hawkerovi nezbývalo nic jiného než se dívat, jak umírá.

„Dobře to dopadne,“ zalhal. „Budete v pořádku. Hlavně se uklidněte.“

„Je mi zima.“

Polaski se na okamžik zadíval do prázdna a pak zavřel oči. Dýchací pohyby hrudi ustaly a bublinky se na ústech už neobjevily.

„Omlouvám se,“ zašeptal Hawker. Věděl, že omluvná slova zní nesmyslně a hloupě, přesto mu splynula ze rtů.

Zaplavila ho ospalost. Promnul si šíji. Usoudil, že byl v bezvědomí nanejvýš dvě minuty. Možná má i otřes mozku. Nesmí připustit, aby usnul nebo se poddal únavě, protože by se taky nemusel probudit.

Přinutil se vstát a začal se procházet v kruzích. Nohy měl ztěžklé a mátožné, jako by byly z písku. Proklepával paže, protahoval se a ohýbal ve snaze vlít do strnulých svalů trochu energie.

Bolelo ho celé tělo. Hrudník a krk měl pohmožděné od tlaku bezpečnostního pásu, ruce otlučené a rozmlácené od nárazů do stěn kabiny a ze šrámu na lícní kosti těsně pod okem vytékala zpola sražená krev.

Ale žije.

Zadíval se na Polaskiho. V jedné chvíli zvažoval možnost, že Polaski je dvojí agent. Dobrovolně se nabídl, že bude mít na starost komunikační systém. Byl zdvořilý a tichý, nikdy na sebe neupozorňoval – zkrátka se choval přesně tak, jak se má chovat špion. Ale spletl se v něm. Polaski byl jen mírný, laskavý člověk, který si chtěl zpestřit život malým dobrodružstvím. Připojil se k expedici, aniž tušil, jaké nebezpečí mu hrozí, protože Danielle, Moore a on, Hawker, mu to zatajili. Nezaslouží si, aby se stal potravou pralesních šelem.

Hawker vyndal z pohotovostní výbavy skládací polní lopatku a upravil ji do náležitého tvaru. Nohou přišlápl hranu čepele a vtlačil ji do půdy, otočil ji a zvedl k dalšímu vpádu do změklé země. Jak kopal, zrychloval se mu srdeční rytmus a mlha, jež mu obestírala mysl, postupně řídla. Začaly se rojit myšlenky, zpočátku neuspořádané a nejasné zrakové vjemy, které postrádaly souvislost a řád.

Útok a následný souboj si pamatoval zřetelně, ale pořád mu vrtalo hlavou, kdo a proč jej má na svědomí.

Museli to být ti samí lidé, kteří na ně zaútočili v přístavu, ale žádný z jeho prostředníků o nich nezískal informace. To znamenalo, že je do toho zapleten někdo vlivný, kdo si nepřeje, aby pravda vyšla najevo.

Zatím bylo nad jeho síly zjistit, o koho jde, a tak se soustředil na druhou otázku: proč.

Očividně chtějí získat to, co hledá Danielle a tým NVI, ale ani Hawker nevěděl, o co konkrétně jde. Musí to mít nějakou souvislost s chrámem. Nejdřív ho napadly předměty, které odkryli a ponechali si je.

McCarter je upozornil, že obchodování se starodávnými artefakty je velmi výnosná oblast podnikání, jehož nedílnou součástí jsou krádeže, pašování a bující černý trh. Kolik mohou takové věcičky stát? Tisíce? Možná desetitisíce. Ale s ohledem na to, co zažil, je to pořád málo. Snad kudla do zad nebo nakládačka někde v tmavé uličce, ale ne účelový bojový vrtulník typu NOTAR. Samotné nosiče zbraní by stály miliony dolarů.

Tak co tedy? Diamanty? Zlato? Je možné, že jdou po něčem tak obyčejném? Znovu zabořil lopatku do půdy. Nedávalo to smysl. NVI je strategická organizace. Mohlo ji sem přilákat něco důležitého na politické nebo světové úrovni. A jediná komodita, která nepřestala vzbuzovat podobný chtíč, je ropa.

Ačkoli cena za barel stále kolísá, nikomu neuniklo, že k chaosu na Středním východě stačí pár bomb. Velký úlovek ve spřátelené demokratické zemi by byl vítaný. Někdy bývá i síra geologickým důkazem ropného ložiska, ale i když všechna uvedená kritéria by tomu odhadu odpovídala, pořád to někde skřípalo.

Za prvé Brazilci nepotřebují, aby jim jejich vlastní ropu hledal NVI, a i kdyby, institut by její těžbu sotva dokázal utajit. A nepodařilo by se to ani žádnému jeho protivníkovi. Tak co v tom sakra vězí?

Dospěl k závěru, že tohle není boj o uplatnění jakýchsi nároků; je to ryzí loupež, regulérní přepadení. Dva zloději se perou o šperky v cizím domě. Ať jdou obě nepřátelské skupiny po čemkoli, bude to přenosné a nebude to žádný druh zboží, nýbrž něco, co má hodnotu už jako vlastněné.

Hawker se napřímil, vytřel si pot z očí a usoudil, že ani na tuhle otázku odpověď nenajde. Nebyl s to přijít na to, kdo a proč má v tom incidentu prsty –, ale když mu zrak padl na muže, jehož se chystal pohřbít, zničehonic mu došlo, jak to nepřítel navlékl.

Pro Hawkera, Polaskiho a všechny ostatní v základním táboře to byl neplánovaný let, úkol na poslední chvíli, který bylo třeba vykonat po zprávě o tragédii ve Washingtonu. Avšak pro někoho jiného byl let očekávaný. Nachystaný s puntičkářskou precizností a zinscenovaný tak, aby dostal Hawkera a Polaskiho ve správný čas na nesprávné místo.

Jiné logické vysvětlení neexistovalo. NOTAR musel přiletět hodně zdaleka. K uskutečnění střetu pilot potřeboval vědět, kdy přesně Hawker a Polaski danou oblastí proletí. Odchylka deseti minut v jednom nebo druhém směru by plán zmařila.

K žádnému desetiminutovému zdržení samozřejmě nedošlo. Aby dostali Polaskiho do Washingtonu včas, museli opustit tábor neprodleně. To byla návnada; nehoda, která potkala Polaskiho dceru, ji jen naservírovala na stříbrném podnosu.

Bylo taky možné, že zpráva o tragédii Polaskiho dcery byla podvod. Díky němu se podrobnosti situace snadněji usměrňovaly. Ovšem takový podraz přináší určité problémy jak s věrohodností, tak s důkazy, které mohou přispět k odhalení pravdy.

To nejsmutnější, co se Hawkerovi za uplynulých deset let nesčetněkrát potvrdilo, bylo, jaké zlo jsou jednotlivci schopni páchat na svých bližních. Nejen při přímém střetu nebo formou násilí, ale mravní špatností a zvráceností, s níž sledují svůj vlastní cíl. Takoví lidé ani neváhají zničit celou rodinu, jen aby mohli provést jediný tah na šachovnici.

Hawker odložil lopatku a zaskřípal zuby. Ať k nehodě opravdu došlo nebo ne, Polaski zemřel s myšlenkou na svou vážně zraněnou jedinou dceru, která možná sama stojí na prahu smrti. Konec jednoho člověka anebo celé rodiny. A svým způsobem, přímým nebo nepřímým, na něm měl svůj podíl i Hawker.

Sžírán výčitkami svědomí jemně uložil Polaskiho do mělkého hrobu a úhledně mu zkřížil paže na hrudi. Jak tělo zasypával zeminou, smrt na něj dolehla plnou tíží. Vybavil si svůj bezstarostný obchod s Danielle. Vzpomněl si, že to vlastně byl on, kdo dohodu navrhl. Za jistou službu nabídl mlčení a věrnost, přičemž byl samolibě přesvědčený, že dokáže ochránit ty, kdo se výpravy účastnili, aniž je varoval před možným nebezpečím. Jeho mlčení přispělo ke sledu událostí, které vyústily v Polaskiho smrt, a možná i ve smrt jeho dcery. Pomohlo přesvědčit ostatní, že jsou v bezpečí.

Ostatní…

Začal přemýšlet o tom, co se s nimi stalo. Pokud nepřítel věděl o cestě jejich vrtulníku nad džunglí, věděl, kde začne, a tudíž musel znát přísně utajovanou polohu chrámu. Útok na základní tábor určitě dlouho neodkládal. A s velkou pravděpodobností k němu došlo současně – nebo skoro současně – s napadením Hawkera a Polaskiho.

„Bože, pomoz nám,“ zašeptal a přikryl Polaskiho další vrstvou amazonské zeminy. „Pomoz nám všem.“

Pohřeb dokončil za naprostého mlčení, mysl ochromenou bezvýchodnými úvahami. Upěchoval půdu a odříkal krátkou modlitbu, kterou zakončil verši, na něž často myslel a jež mu připadaly vhodné jak pro Polaskiho, tak pro něj samotného. „A Pán řekl: Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinout.“

Rukou uhladil tmavou zem na Polaskiho prostém hrobu. „Odpočívej v klidu, Polaski.“

Napřímil se s vědomím, že teď se musí zabývat zásadním rozhodnutím. Musí jednat. Musí se dostat ke svým přátelům. Ale jak?

Nejmoudřejší by bylo dojít k řece a vydat se na východ. Dříve či později ho nabere nějaká loď, ze které naváže rádiové spojení. Bude kontaktovat někoho v NVI. Moorea nebo Gibbse, popřípadě někoho, kdo o operaci ví a zkoordinuje patřičnou odezvu, jejíž součástí bude dostatek financí a vybavení, odezvu, která si dokáže poradit s tím, kdo má tohle všechno na svědomí. Ale i kdyby mu cestu zametala samotná Štěstěna, potrvá týden, než ho nějaký člun vezme na palubu, a další týden, než zorganizuje pomoc.

A to je strašně dlouho.

Do té doby bude nepřítel pryč a zbytek expedice NVI pohřešovaný nebo mrtvý. Možná už je pozdě. Pomyslel na McCartera a Susan a nosiče najaté za sto dolarů na den. Pomyslel na Danielle a zavřel oči.

S planoucím odhodláním, živeným vztekem a pocitem viny, se sklonil pro pohotovostní soupravu, ujistil se, že v ní má pistoli, a přehodil si batoh přes rameno. Zhluboka nabral dech do plic, semkl čelisti a dal se na západ, směrem k mýtině místo k řece.

Své přátele nepřenechá bezcitnému a vraždícímu nepříteli, zvlášť ne teď, kdy ho tolik tížila vlastní spoluúčast na oklamání nevinných lidí. Dojde do tábora po svých, ačkoli ví, že to vyvolá další střet a krveprolití, tedy něco, čemu se už řadu let snaží vyhnout.

Teď je to nevyhnutelné. Znovu se mu v srdci usídlila temnota a poháněla ho kupředu. Vrátí se do tábora a zachrání své přátele, nebo pohřbí jejich vrahy, jednoho po druhém.

( 29 )

Kaufmanovi muži změnili prostranství v ozbrojený tábor; hloubili zákopy a budovali bunkry, z beden dopravených vrtulníkem vybalovali zbraně a munici. Norman Lang provedl ultrazvukové zkoušky, které potvrdily existenci jeskyně pod chrámem a chodbu spojující oba objekty. Nebyla jí však svislá šachta studny za oltářem, ale strmý klikatící se průchod napříč stavbou, podobný horské serpentině. Napojoval se na určité místo v oltářní síni, které se podle všeho nalézalo za zejícím otvorem studny.

Podrobnější průzkum odhalil nad šachtou rozsedlinu mezi dvěma kameny. Vojáci se chopili dvou sochorů, jimiž se chystali jeden z kamenů páčit směrem nahoru. Postupovali pomalu a při každém záběru se kámen posunul jen asi o dva centimetry, dokud se o něco nezasekl a dál se nechtěl pohnout.

Lang vklínil do vzniklého prostoru hrubě opracovaný trám, jímž kámen podepřel, a pak dohlížel na stavbu provizorního můstku přes jícen jámy. Přeplazil se po něm po břiše a silným světlem si posvítil do chodby.

Byla úzká, nanejvýš metr padesát vysoká a jen o něco širší než ramena dospělého muže. Prudce spadala dolů a připomínala spíš skluzavku než průchod. Lang objevil zbytky primitivní kladky a závaží, které mělo vyrovnat váhu kamene, ale pokud se při tom používal lněný provaz, tak se dávno rozpadl.

Za několik minut byl Lang zpátky v chodbě, a tentokrát vzal s sebou Susan Briggsovou a čtyři Kaufmanovy střelce. Postupovali opatrně a každý další úsek trasy, svažující se napříč chrámem do podzemí, se zdál strmější než předešlý. Langa začala sužovat klaustrofobie. Po pravdě to byl podobný pocit, jaký se ho zmocnil už ve chvíli, kdy ho Kaufman do toho maléru zatáhl.

Několik let plnil pro Kaufmana riskantní úkoly, které by nikdo jiný nedělal, a za tu dobu si uvědomil, že jeho nadřízený někdy používá při získávání informací pochybné metody, ale nikdy nepředpokládal události, jichž se nechtěně účastnil: střelbu, zabíjení a věznění rukojmí. Věděl, že vlastním sobectvím, chamtivostí a zřejmým nedostatkem morálky si o něco takového vyloženě koledoval, ale tohle bylo mnohem víc, než s čím počítal.

Naneštěstí dospěl tak daleko, že neměl na vybranou. Nepochyboval o tom, že kdyby se z toho pokoušel vykroutit, mělo by to pro něj neblahé následky. Kdepak, pomyslel si, protivit se Kaufmanovi zcela otevřeně by bylo pošetilé, zejména tady, uprostřed džungle, mezi zabijáky a gangstery. Lang byl realista, alespoň s ohledem na to, že věděl, jak se zachovat, aby přežil, což v tuhle chvíli znamenalo plnit příkazy a spoléhat na to, že Kaufman potřebuje, aby prozkoumal a analyzoval předměty, které objeví, ať už to bude cokoli. Po návratu do Spojených států se jeho postoj možná změní, ale prozatím udělá, co je nezbytné – a jestliže při tom někdo přijde o krk, budiž, pokud to nebude on sám.

Oslovil Susan. „Jak dlouho ještě půjdeme?“

Nechápavě si ho změřila přes očnice masky. „A jak to mám vědět?“

Jistě. Nemůže to vědět. Taková pitomá otázka. Proč se s ní vůbec baví? Lopotil se dál, krčil se, klouzal a cítil řezání ve stehnech. Konečně vstoupili do otevřeného prostranství, do rozlehlého sálu, jehož strop se ztrácel v nedohlednu a boční zdi se táhly na desítky metrů před nimi. Byl to hluboký a majestátní prostor připomínající prázdný a potemnělý sportovní stadion. Na vlnách ozvěny se vzduchem nesly výkřiky úžasu, zatímco ostrá světla tlumeně klouzala po vzdálených stěnách.

Ocitli se hluboko pod chrámem. Přímo před nimi se leskla hladina širokého jezera s nehybnou křišťálově čistou vodou, nádrž táhnoucí se středem jeskyně dobrých pět set metrů. Na protějším břehu se černala pevnina.

Lang odepjal z opasku radiostanici ELF s extrémně nízkou frekvencí, která byla pro daný účel mnohem vhodnější než vysílačka se standardní penetrací. Obdobný systém používá námořnictvo při komunikaci s ponorkami desítky metrů pod hladinou. Lang a Kaufman doufali, že oranžový přístroj s dlouhou anténou bude dostatečně silný na to, aby jeho signál pronikl skalním masívem. Lang stiskl tlačítko a hlásil: „Stojíme v ústí hlavní jeskyně, ze značné části zaplněné vodou.“

Kaufmanova odpověď byla zkomolená. „Rozumím… velká… plná… dy.“

„Souhlasí,“ potvrdil Lang. Žádné reakce se už nedočkal. Nevěděl, jestli Kaufman jeho odpověď přijal. Nakonec na tom nezáleželo; půjdou dál, dokončí předběžnou obhlídku a vrátí se zpátky.

Jako součást průzkumu nasnímal jeskyni videokamerou, zopakoval zkoušky s ultrafialovým světlem a provedl několik jiných testů se soupravou přístrojů, které měl s sebou. Když nenašel nic neobvyklého, zadíval se přes hladinu jezera. Na protějším břehu spatřil jakousi vyvýšenou oblast. Světlo k ní tak tak dosáhlo, ale na rozdíl od ostatního terénu v jeskyni se zdála plochá a víceméně rovná. „Musíme najít cestu přes vodu,“ řekl. „Nebo budeme potřebovat něco jako vor.“

Po krátkém pátrání objevili na pravém břehu jezera stezku a vydali se po ní. V prvním úseku ubíhala cesta těsně kolem vody a poté je dovedla do lesa stalaktitů a útvarů, které vypadaly jako obří houby z vlhkého kamene. Za krápníkovými útvary se stezka znovu stočila k jezeru a přešla v úzký pruh vmáčknutý mezi vodu a stěnu jeskyně. Konečně, nedaleko od druhého břehu, se rozšířila a nejzazší cíp jezera překonala ve formě ručně vybudované hráze. Vpravo od ní se nacházela skupina menších nádrží uspořádaných po vzoru buněk plástve, nalevo od hráze se táhlo hlavní jezero.

Lang zaznamenal oblast videokamerou. „Je jich sedm.“

Okrouhlá jezírka měla v průměru asi tři metry a navzájem je oddělovaly retenční stěny o stejné výšce jako hráz. Hladina jezírek byla v totožné úrovni, ale zhruba o deset centimetrů výš než voda velkého jezera. Lang netušil, co to znamená, kromě skutečnosti, že voda se volně přelévá mezi jednotlivými nádržemi, ale ne mezi nimi a hlavním jezerem.

Nafilmoval celek formace, nehybná temná voda však mnoho neprozradila.

„Nějaký druh záchytných stěn,“ uvedl do mikrofonu kamery. „Tvoří je stejná hornina jako hráz jezera. Leštěný kámen pravděpodobně sopečného původu. Připomíná povrch hrnčířských výrobků. Žádný náznak toho, k jakému účelu slouží.“

Jeden z Kaufmanových žoldáků se s úsměvem otočil k Langovi a pak ke svým kamarádům prohodil: „Vířivky.“

Zatímco se ostatní smáli, Lang zpozoroval slibnější oblast: rozsáhlou zahloubenou plochu tvořenou plochým hladkým kamenem, nějaký plácek, jejž očividně opracovaly a vyrovnaly ruční nástroje. „Tamhle je něco zajímavějšího,“ upozornil.

Lang přešel hráz společně se Susan; čtveřice vojáků se po chvíli vydala za nimi.

Vtom se jeden z nich zastavil. „Počkejte,“ řekl a zaměřil světlo baterky blíž k hladině jednoho jezírka. „Něco tam je.“

„Co vidíte?“ zeptal se ho Lang, přesvědčen, že to nemůže být nic důležitého.

„Odraz,“ zněla odpověď. „Něco lesklého.“

Jeden z vojáků přistoupil k svému kamarádovi. „Münzen,“ řekl. „Goldenen Münzen.“

Lang pohledem požádal Susan o vysvětlení.

Dívka mu vyhověla. „Mayové často házeli do studní různé věci jako oběti svým duchům. Prohlubně v Mexiku jsou plné obětin. Ale to jsou hluboké přírodní útvary, ne jako tahle jezírka.“

„Co tam házeli?“ zajímal se jeden voják.

Lang se chystal promluvit, jenže Susan ho předběhla. „Převážně šperky a keramiku, někdy dokonce lidi.“

„A co zlato?“

„Mayové moc zlata neměli,“ oznámila Susan.

Dva žoldáci se uchechtli. „To určitě,“ řekl první. „Proč bysme tu jinak byli?“

Každý muž se postavil nad jiné jezírko, jako by na ně uplatňoval svůj nárok. Lang jen pokrčil rameny. Copak jim může vyčítat zlatou horečku, když on a Kaufman mají spadeno na onačejší bohatství? Usoudil, že neuškodí, když se tam taky podívá, a vykročil k jedné z nádrží v zadním úseku seskupení, za ohybem jezera, nejdál od konce hráze.

Vojáci si mezi sebou začali vzrušeně povídat. Ten, který odlesk zpozoroval jako první, neztrácel čas. Už si svlékl košili a zul boty. „Dám si koupel,“ oznámil.

Rozepnul si opasek a bez sebemenšího studu se vysoukal z kalhot i ze spodního prádla.

Susan zčervenala a odvrátila pohled. Lang zvažoval, jestli to nemá natáčet. „To jsou celí Evropani,“ zasmál se.

Nahý Němec si stoupl na okraj jezírka a zvedl paže nad hlavu, jako by se chystal skočit šipku. V poslední chvíli si to však rozmyslel, což jeho kamarádi přivítali zklamaným hučením. „Zdá se ledová,“ poznamenal.

Lang se zahleděl do nádrže před sebou. Namířil do ní světlo, ale neviděl skoro nic, natož cokoli kovového. Vzal kameru a umístil si ji na rameno. Bodový reflektor je silnější než baterka.

Němec se zatím znovu přichystal ke skoku, tentokrát po nohou.

Lang mu nevěnoval pozornost, zacílil kameru a rozsvítil světlomet. Na vteřinu ho oslepil odraz světla od hladiny, ale když pozměnil úhel, odlesk zmizel.

Na zvýšeném břehu kolem jezírka zatím vojáci hecovali svého kamaráda.

Lang upravil optiku a zaostřil, ale spatřil jen pramínek stoupajících miniaturních bublinek, jaké se tvoří v nezčeřené sycené vodě ve sklenici. Při zvuku hlasitého šplouchnutí zvedl hlavu.

Voják konečně skočil. Podržel si nos a za rozradostnělého pokřikování svých kamarádů se vrhl do jezírka po nohou. Vynořil se pár vteřin nato, vyprskl z úst obrovský gejzír vody – a vzápětí se rozječel.

V první chvíli se všichni tři vojáci rozesmáli, protože si vzpomněli na poznámku o teplotě lázně. Jenomže ryk nepřestával. Muž měl křečovitě zavřená víčka, zběsile kolem sebe tloukl a horečně hmatal po okraji nádrže. Jeho kamarádi popleteně zmlkli. Když si konečně uvědomili, že nesnáze nepředstírá, spěchali mu na pomoc.

To už se dostal k okraji jezírka. Pokoušel se vytáhnout nahoru, ale hladký povrch hráze nenabízel žádný úchop. Ostatní se nad ním sklonili, popadli ho za paže a táhli ven, jenže on se jim s řevem vysmekl a neovladatelně se roztřásl.

„Co se mu stalo?“ volala Susan.

Vojáci ji ignorovali. Jeden se natáhl nad hladinu, chňapl muže za vlasy a strhl ho zpátky k okraji. Zbylí dva ho vytáhli z vody a položili na hráz, kde zůstal ležet, zmítaný křečemi a třasem.

Jeho kamarádi couvli, ve tvářích hrůzu a zmatek. Pokožka se mu rozpouštěla, tavila a v cárech odpadávala, nohy a oblast pasu pokrývala krvavá pěna a na zbylé kůži mu přímo před jejich očima naskakovaly puchýře.

Pokřikovali na sebe navzájem, otírali si popálené ruce do kalhot a košile, do čehokoli, co bylo na dosah. Jeden popadl polní láhev a vylil si její obsah na ruce. „Wasser!“ křičel. Ostatní ho napodobili s cílem zředit sžírající vodu, s níž přišli do styku.

Zatímco si vojáci zuřivě oplachovali ruce, poodstoupili od postiženého kamaráda a Susan Briggsová ho poprvé uviděla. Padla na kolena a začala dávit. Čekala, že bude zvracet, a zatahala za masku, aby si ji včas stáhla. Vtom si vybavila, jak McCarter hovořil o jezírku s kyselinou. Sama jej neviděla. Nevzpomněla si na něj, natož aby si ho spojila s nádržemi v jeskyni.

Dvacet metrů odsud stál Lang jako přimrazený. Viděl, jak sebou muž zmítá v křečích, otřásá se, jako by jím procházel elektrický proud, a dusí se vlastním jazykem, který mu otékal v ústech, napuchlý a rozleptaný spolykanou smrtonosnou vodou.

Jeho kamarádi se k němu přibližovali a hned zase ustupovali. Jeden zvedl pušku a zacílil, zřejmě chtěl muže zbavit utrpení, ale jiný zvedl ruku a zabránil mu v tom. Křeče slábly.

Lang se díval skoro až do konce, než našel sílu zavřít oči a odvrátit hlavu. Zhluboka se nadechl, oči otevřel a zahleděl se do klidného temného jezírka před sebou. Tentokrát spatřil kromě bublinek ještě něco jiného: nebylo to zlaté jako předmět, který zahlédl mrtvý voják, ale zelené. Malý zelený kruh; přesněji dva. Uvědomil si, že to jsou oči.

( 30 )

Z vody vyrazilo mocné temné tělo. Dopadlo na Langa a odhodilo ho dozadu, přičemž kamera i tělo odlétly jiným směrem. Když se přístroj roztříštil o kamennou podlahu, reflektor vybuchl a ozářil jeskyni zábleskem ocelově modrého světla.

Ostatní se otočili po směru výbuchu a v kalném svitu zbývajících baterek uviděli, jak cosi přízračného drásá Langa. Přitisklo ho to k zemi, tesáky mu sevřelo trup a předníma nohama mu škubalo hlavou sem a tam. Zatímco se Lang ze všech sil marně bránil, tvor se vztyčil na zadní a za doprovodného křiku své oběti doslova rozerval tělo napůl, přičemž jeho horní část odmrštil k šokovaným vojákům.

Výjev je vytrhl z transu, a jakmile tmavá postava vyrazila proti nim, v panice se vrhli ke zbraním, které krátce předtím odložili.

Kanonáda střel však tvora nezastavila. V plném běhu uchvátil do tlamy jednoho z mužů, skočil s ním do jezera a zmizel pod hladinou. Sledovali, jak světlo na opasku jejich kamaráda slábne úměrně s hloubkou ponoru, až nakonec úplně pohaslo. Zrůdu provázela chaotická a zcela bezvýsledná salva. Netvor i jeho kořist byli pryč.

Muž, který vystřelil, klopýtavě couvl, a když se k povrchu jezera vyvalila krvavá pěna, zeptal se: „Je to mrtvý?“ Druhý voják se zběžně podíval do vody a zavrtěl hlavou. To nebylo mrtvé, ale jejich kamarád ano. Vrhl pohled na sedm jezírek a na to, co zbylo z Langova těla. To mu stačilo.

V unáhlené snaze uniknout z ďábelské pasti se rozběhl po stezce, zakopával, klopýtal a pádil hlava nehlava. Na vteřinu odtrhl oči z cesty a upřel je k východu na opačném břehu jezera. Pak jimi přelétl povrch temné vody.

Druhý voják za ním volal, ale on se ani neohlédl, jako překážkový běžec přeskakoval hromady kamení a slepě se hnal k jediné únikové cestě. Už už se zdálo, že se mu útěk podaří, avšak zničehonic se za jeho zády mírně vzedmula hladina a nízký hřeben se pohnul za běžícím cílem. Vlna ho rychle doháněla. Z vody se vymrštilo zvíře, srazilo muže na kamennou stěnu a jediným mocným kousnutím mu urvalo obě nohy – jako při útoku krokodýla na vodního buvola. Jeskyni naplnil bolestný řev, po kterém následovaly už jen klokotavé zvuky, jak tvor odtahoval svou kořist do vody.

Susan Briggsová a poslední z vojáků zůstali na místě prvního útoku, na hladkém plácku u kraje hráze. Susan klečela a lapala po dechu, zasažená silným astmatickým záchvatem. Poslední z Kaufmanových střelců stáhl krví potřísněnou vysílačku z Langova trupu. „Máme stav nouze!“ křikl do mikrofonu.

Čekal na odpověď a pak to zkusil znovu. Tiskl tlačítko vší mocí, jako by tím mohl zesílit signál. „Lang je mrtvej, zůstal jsem jenom já a ta holka. Napadli nás. Potřebujeme pomoc.“

Nezaslechl nic. Bylo to marné. Jsou příliš hluboko pod zemí. Signál nahoru nepronikne.

Voják ukončil vysílání, zhasl baterku a couval hlouběji do jeskyně, dál od hráze a přes hladký povrch kamenné podlahy, pryč od Susan, která bojovala o každý doušek vzduchu.

Z nové pozice prozkoumal sluj, nyní strašidelně osvětlenou nehybným světlem baterek jeho mrtvých kamarádů.

U kraje jezera se z vody zvedl mohutný tvor.

Kašlající a sípající dívka zůstala na kolenou a o nebezpečí neměla sebemenší tušení. Muž věděl, že po ní obluda půjde, a jen co s ní skončí, on zahájí palbu. Položil vysílačku na zem mezi rozkročené nohy a oběma rukama uchopil pušku.

Vyhublá, kostnatá příšera se pomalu kradla blíž. Postupovala s břichem přitisknutým k zemi a nohama neuspořádaně složenýma pod sebou, mocné drápy tiše cvakaly při každém kroku. Vypadalo, že se pohybuje s úmyslnou obezřetností. V jedné chvíli se zastavila a zvedla přední nohu, jako by kamenná podlaha byla na dotek příliš horká. Sklonila hlavu a větřila a potom oblast z neznámého důvodu obešla.

Za okamžik se zvíře znovu zastavilo. Dívce se nějakým zázrakem podařilo kašel utišit. Nastalé ticho nejspíš netvora zmátlo. Pozvedl hlavu a natáčel ji střídavě na jednu a na druhou stranu, jako objektiv periskopu.

Když se stvoření přikrčilo, muž zaťal zuby. Dívka k němu byla zády, ani si nevšimne, že se to k ní blíží. Pozvedl pušku. Z téhle vzdálenosti nemůže minout.

„…jste tam… ště?… sdělte… co… stalo.“

Muž se podíval na zem. Vysílačka skřehotala skřípavým elektronickým tónem. Zvedl hlavu, teprve když na něj zvíře skočilo.

Zaryly se do něj ostré zuby a spáry. Do obličeje mu vystříkla vlastní krev. Tvor jím smýkl stranou a muž nohou nakopl oranžový pískající a chrčící přístroj, který odlétl přes hladkou podlahu. O pušku přišel. Tasil nůž, ale vypadl mu z ruky, jako by narazil na skálu. Kopal a svíjel se ve snaze osvobodit se, ale netvor mu zaťal drápy do břicha, přitáhl si ho blíž a pak mu vnořil zuby do hrdla. Muž otevřel ústa v němém vřískotu.

Susan výjev s hrůzou sledovala, a když se tvor vztyčil nad mrtvou obětí, pomalu začala couvat. Zvíře už kupodivu mrtvolu neporušilo. Jen tam stálo a obhlíželo ji, otvíralo a zavíralo tlamu, na lesklém povrchu těla odraz kalného světla. Sklonilo hlavu a mrtvého muže očichalo. Přitom se mu za krkem zvlnila řada sršatých štětin, kývaly se a rozestupovaly jako rákosí ve větru. Hluboko v hrdle se mu rozezněl bublavý zvuk. Zvedlo článkovaný ocas nad hlavu jako štír žihadlo, a když jím švihlo dopředu, zaklonilo hlavu a vydalo ohavný, krutý kvil.

Pomoc přišla až za půl hodiny. Velitel Kaufmanových žoldáků s sebou přivedl šest mužů, tedy polovinu zbývající skupiny. Byli připraveni na boj, ale nesetkali se s ničím, co by je přimělo jej zahájit. Jedinému člověku, kterého našli, už pomoct nemohli.

Jeden voják se sklonil nad tělo. V chřípí ho pálil intenzívní pach síry; na mrtvém stále hodovala žíravina. Krvavé stopy vedly k nejbližšímu jezírku.

Zvedl ze země odloženou košili a hodil ji do nádrže. Voda se zpěnila a v látce se vzápětí objevily díry. „To není voda, ale kyselina.“

Jiný voják nadhodil: „Možná ho tam strčila ta holka.“

„A co se pak stalo s ostatníma?“ chtěl vědět další.

Velitel se rozhlédl a namířil silnou baterku do zákoutí jeskyně. Zpozoroval Langovu videokameru a další dvě kaluže krve. Tady síra cítit nebyla, ale krev brázdily jakési stopy: otisky se dvěma hroty, mířícími pryč od obou louží.

Když je vojáci začaly prozkoumávat, z hlubin jeskyně se ozval pronikavý výkřik. Muži strnuli. Byl to strašidelný zvuk.

Kolem skupinky se naježily pušky. Velitel rozhodl rychle: „Odchod.“

„A co ostatní?“ zeptal se jeden voják, který si vzpomněl, že se pohřešují dva jeho kamarádi. „A ta holka.“

Velitel ukázal na tratoliště krve. „Už je nenajdeme,“ odpověděl. „Rozhodně ne živé.“ Otočil se a vykročil zpět k východu.

Kaufman čekal na návrat svých mužů na střeše chrámu. S ubíhajícími minutami v něm narůstalo napětí. Devers k němu mlčky přistoupil.

„Potřebuju s vámi mluvit.“

„Teď není vhodná chvíle,“ varoval ho Kaufman.

„A kdy bude vhodná chvíle?“ odsekl Devers. „Slíbil jste mi, že odsud vypadnu, jakmile se zmocníte tábora. S prvním letem do Manausu. Váš vrtulník je pryč, a já tu pořád tvrdnu.“

„Drobná změna plánu,“ odpověděl Kaufman. „Domorodci se možná vrátí a já vás budu potřebovat.“

„Možná tady být nechci, až se vrátí,“ opáčil Devers hlasitěji, než bylo třeba.

Kaufman vstal a zamračil se na něj, ale tím jeho stížnostem nezabránil.

„Takhle to dohodnuté nebylo,“ pokračoval Devers. „Nikomu se nemělo nic stát.“

Kaufman si pohrával s myšlenkou, že by jeden z jeho mužů mohl do Deverse natlouct lekci pokory, ale nakonec usoudil, že bude mít větší váhu, když ho postaví do latě sám, místo aby mu poskytl další důvod k stížnostem.

Příkře si ho změřil. „Jste zapleten do sítě sebeklamu, pane Deversi. Tady nemáte žádné slovo. Ne proto, že jsem vám zaplatil, ale proto, že teď jste spolupachatelem mnohonásobné vraždy. Co jste myslel, že se stane, když dvě skupiny ozbrojených lidí usilují o stejnou věc?“

Devers neodpověděl. Bylo to poprvé, co nenalézal slov ode dne, kdy se seznámili, poprvé ode dne, kdy se Devers a další člen NVI, který zahynul v džungli s prvním týmem, dobrovolně nabídli, že Kaufmanovi poskytnou informace o různých činnostech institutu. Vrcholem byl brazilský projekt, během něhož měl Devers posloužit jako tlumočník. Tenkrát si ani Kaufman přesně neuvědomoval význam toho, co hledají, dokud se nenapíchl do databáze NVI.

„Bylo to víc, než jsem předpokládal,“ řekl Devers. „Měl jsem jen dodávat informace.“

Kaufman jeho myšlenkovým pochodům rozuměl; tak je to pokaždé. Jako by zrada v malém byla omluvitelnější než ve velkém.

„Kdo se dá na vojnu, musí bojovat,“ ucedil Kaufman.

Devers si ho mlčky měřil.

„A teď se mi kliďte z očí, dokud vás nebudu potřebovat.“

Devers se odšoural právě ve chvíli, kdy vojáci začali vycházet z chrámu. „Kde je Lang?“ chtěl vědět Kaufman, když stanuli před ním. „Kde jsou všichni?“

„Mrtví,“ oznámil mu velitel skupiny. „Něco je napadlo. To zvíře, o kterém jste slyšel, skutečně existuje. Je dole v jeskyni. Slyšeli jsme ho.“

Kaufman vojáky informoval o Dixonových báchorkách čistě z opatrnosti, mnohem větší obavy měl z útoku indiánů. „Jste si jistý?“

„Stopy v loužích krve,“ odpověděl muž úsečně. „Otisky se dvěma drápy.“

Přesně jak popisoval Dixon. „Ale Dixon je viděl v pralese,“ namítl Kaufman. „Ne v chrámu.“

„Tak jich musí být víc,“ mínil velitel oddílu a sevřel pušku. „Měli bysme se připravit.“

Kaufman se potýkal s momentálním šokem způsobeným nejen Langovou smrtí, ale samotným útokem. Došlo k němu uvnitř chrámu, kde mělo být bezpečno. Dixon tam v bezpečí byl. A tým NVI jakbysmet.

„Měli bysme zatarasit tu chodbu,“ navrhl Vogel.

Kaufman ho neslyšel. Do jeho úvah se vloudila chyba. Útok se neodehrál v chrámu, ale v jeskyni pod ním. Tyto prostory nejsou totožné; nesprávný úsudek.

Otočil se k vojákům a oslovil jejich velitele. „Skutečné nebezpečí číhá tam venku,“ varoval a měl na mysli prales. „Dixon říkal, že jich je víc než jen jeden. Slyšel, jak se voláním dorozumívají a doprovázejí domorodce. Přijdou po setmění.“

Pozvedl zrak k obloze; pomalu se začínalo smrákat. „Uzavřete chodbu. A připravte se k boji.“

( 31 )

Na Amazonskou nížinu padl soumrak. Podle mayské mytologie se duchovní svět obrátil, denní nebesa a jejich mocné božstvo sestoupilo pod zem a nahradily je neméně silné a vlivné duchovní síly podsvětí: Xibalbané a Devět pánů podsvětí.

Avšak pro členy týmu NVI nepřinesla nadcházející noc žádnou změnu, která by ji odlišila od té včerejší. Zůstali připoutaní ke kmeni stromu na okraji mýtiny. Kaufmanovi muži je z dálky nedůsledně sledovali, ale většinou si jich nevšímali a věnovali se jiným povinnostem.

Zajatci se marně pokoušeli osvobodit a prodiskutovali nejméně pět beznadějných plánů k útěku. Verhoven a Danielle zápasili s pouty tak vehementně, až měli zápěstí rozedřená do krve. Kdykoli k nim zamířil některý voják, zaplavila je zároveň naděje i strach. Naděje, že je možná pustí, a strach z toho, že dostal rozkaz, aby je zastřelil. Ale nedošlo ani na jednu z obou možností, a s příchodem noci přemohla každého ta či ona forma přerušovaného, neosvěžujícího spánku.

Zhruba po hodině dřímoty probrala profesora McCartera křeč v noze. Jako by mu stehno svíraly zkroucené ocelové obruče. Přesunul váhu a pokusil se ztuhlou nohu protáhnout, hekal bolestí a čekal, až se dostaví úlevné mravenčení.

Ve vzduchu vládl chlad a bezvětří, v táboře byl klid a na obloze tisíce hvězd, tak jasných, až se mu tajil dech. Suché povětří, netypické pro toto roční období, přineslo parnější dny, chladnější večery a průzračně čistou oblohu bez jediného mráčku. Prostranství před ním tonulo ve tmě. Když se rozhlédl, viděl, že ostatní zřejmě spí, kromě Verhovena a Danielle, kteří si tlumeně povídali.

Při pohledu na ně cítil, jak v něm opět kypí vztek. Susan i jeho sem přivedli pod falešnou záminkou a vystavili je nebezpečí bez jejich vědomí nebo souhlasu.

Teď to bylo zřejmé: ozbrojená ochranka, cvičení psi, šifrované satelitní vysílání. Byli ohroženi od samého začátku. Ne že by si toho nevšiml, ale připisoval to povšechnému smyslu pro opatrnost a zdravému strachu z Chollokwanů. Otočil se k Danielle.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla.

Verhoven dodal: „Aspoň prozatím.“

Jeho postřeh obsahoval cosi zlověstného, ale než mohl McCarter cokoli říct, zaslechl hlasy: odhmotněné výkřiky neviditelných vojáků. V dálce se rozsvítila baterka a pak zase zhasla. Následoval spěšný pohyb, další povely a kovové zvuky, jaké provázejí nabíjení pušek. V nehybném vzduchu jako by slyšel každý krok. „Bože, to je ticho.“

„Až příliš velké,“ poznamenal Verhoven. „A trvá příliš dlouho.“

McCarter se na Jihoafričana zadíval. „Jak to myslíte?“

Verhoven se sotva znatelně ušklíbl. „Budou potíže.“

McCarterovi se zachvěly ruce. Verhovenovy poznámky se mu ani trochu nezamlouvaly. „Jaké potíže?“

„Návštěvníci,“ odpověděl Verhoven a kývl ke stromům. „Potulují se kolem už nějakou chvíli, jenže ti pitomci na to přišli až teď.“

McCarter natáhl krk a zadíval se do temného prázdna za stromy. Cosi vycítil, ale dost možná jen pod vlivem Verhovenova tvrzení. „Chollokwané?“

„Přišli až potom, co jsme pronikli do chrámu,“ připomněla mu Danielle. „Od té doby nám dali pokoj. Ale Kaufmanovi zabijáci se tam motali celý den. Obávám se, že to indiány pořádně naštvalo.“

Fakt, že se expedice NVI do chrámu nevrátila, byl řízením osudu spíš než důsledkem úmyslného rozhodnutí, ale časový sled obou událostí nikomu neunikl. McCarter se znovu ohlédl k lesu. Představa, že při útoku domorodců bude spoutaný a tudíž zcela bezmocný, ho děsila. Vzpomněl si na zpěv a oheň.

„Co to znamená pro nás?“

„Zůstaneme tady trčet a budeme čekat jak dobytek na porážku,“ odpověděl Verhoven. „Smůla.“

McCarter zkřivil obličej.

Danielle se na něj zadívala. Ve tváři měla stále vepsaný vzdor. „Naděje umírá poslední,“ prohlásila pevně. „Buďte ve střehu. Možná se nám v tom zmatku naskytne příležitost k útěku.“

McCarter situaci dobře rozuměl. Předtím o jejich šancích silně pochyboval, ale teď poznal, jak je důležité lpět i na těch sebenepatrnějších vyhlídkách. Nemohli doufat v zázrak ani v přízeň štěstěny a modlit se za nečekaný zvrat okolností by bylo plýtváním energie. Věřit s pravděpodobností sto ku jedné, že jejich věznitelé udělají chybu, zase nebylo tak úplně pošetilé. Možná opravdu dostanou možnost dřív, než bude po všem.

McCarter se snažil protáhnout nohy. Znovu vzhlédl k noční obloze. Hvězdy zářily neuvěřitelně jasně, jako by se mu posmívaly.

„Mayové vysekávali v lese mýtiny, jako je tahle, aby viděli hvězdy,“ řekl. „Stavěli chrámy v souladu s rovnodenností i slunovratem a dokonce se středem naší galaxie, ale dodnes nikdo neví, podle čeho to určili. Vykáceli velké plochy deštného pralesa, aby mohli zkoumat nebe, říši bohů, které uctívali.“

Na okamžik zmlkl a prohlížel si výseč oblohy nad mýtinou. „Časem zvítězila džungle a plochy na ostatních lokalitách zase zarostly, ale tady zůstala půda holá a hvězdy nezastíněné vegetací. Řekl bych, že to, co nás obklopuje, je útočiště dávných bohů.“

V očekávání zlehčující poznámky či vtípku o bezúčelném filozofování vrhl pohled nejprve na Danielle a pak na Verhovena. Ale navzdory tomu, co předpokládal, se Verhoven upřímně usmál. „Doufejme, že nám dávní bohové budou nakloněni.“

Aktivita vojáků náhle ustala.

McCarter znehybněl. Jako by mu klid těla zostřil smysly, brzy rozeznal uprostřed tábora měkký svit a matně osvětlené obrysy obličeje zaplaveného zvláštním proměnlivým jasem. Trvalo chvíli, než mu došlo, že mírné světlo pochází od obvodových bezpečnostních čidel. Monitor počítače zářivě poblikával.

Verhoven to viděl také. „Naši přátelé jsou tady.“

Hovořil tiše, ale dost hlasitě na to, aby zburcoval jediného zbylého muže ze svého týmu, Roemera.

McCarter chtěl probudit Susan, ale uvědomil si, že s nimi není. Další ztráta, s níž se nedokázal smířit.

„Může to být zatraceně ošklivý,“ upozornil Verhoven. „Až je uvidíte, nehýbejte se. Když si uvědomí, že jsme zajatci, třeba nás ušetří. Nebo na nás zaútočí tak jako tak. Ale pokud se budeme bránit, bez rozpaků nás povraždí.“

„A co když zapálí stromy?“ zeptal se McCarter, čímž dal hlasitý průchod svým předešlým obavám.

„Pak doufejte, že vás nejdřív zabijou.“

Profesor se snažil si takovou možnost nepřipouštět a zalétl pohledem k velicímu středisku. Teď rozeznával Deversův obličej; lingvista ukazoval do dálky.

Přesně na západě vzlétl k obloze záblesk. Vystoupal do výšky necelého kilometru a potom se rozvinul padáček, který nad táborem pozvolna odplachtil k jihu.

„Bílá světlice,“ poznamenal Verhoven. „Nebyla odpálena počítačem, ale aktivována kontaktním drátem. Něco tam je.“

Hořící světlice ozářila tábor. „Vidím osm vojáků,“ oznámil McCarter.

„Já jich taky napočítala osm,“ přitakala Danielle.

„Je jich rozhodně víc,“ odporoval Verhoven. „Vím to. Jen mají skloněné hlavy a čekají na útok.“

„Zahlédl jste Chollokwany?“ chtěla vědět Danielle.

Verhoven se otočil, aby měl lepší výhled do lesa za sebou. „Zatím ne.“

McCarterův pohled putoval od mýtiny k lesu a pak zase zpátky. Na severu se vzňala další světlice. Tentokrát červená, odpálená čidly nebo ručně z laptopu. Ticho prolomilo třesknutí výstřelu. Vteřinu nato se přidaly další zbraně, signalizující plný útok.

Nevypadalo to dobře. O minutu později, zatímco k nim běžel jeden z Němců, prolétlo McCarterovi hlavou, jestli to nebude ještě horší.

Vojáka, který se k nim blížil, vyslal Kaufman. Vzhledem k pravděpodobnosti útoku domorodců, popřípadě zvířat, pro něj zajatci rázem představovali další komplikaci. Nechtěl je nechat u stromu, ale neměl je kam přemístit, a rozhodně nestál o to, aby uprostřed boje způsobili jakékoli potíže. Přistoupil tedy ke kompromisu: nechá je, kde jsou, ale pošle ochranu. Tenhle voják si vytáhl krátkou slámku a nezáviděníhodný úkol bránit je v průběhu čehokoli, co se semele.

Přistoupil k nim a kopl McCartera do nohou.

„Já nespím,“ zabručel McCarter a odtáhl nohy stranou.

„Dobrá. Buďte zticha a nehýbejte se.“ Hlavní pušky mávl k ostatním. „Všichni.“

McCarter si vojáka měřil zpod přimhouřených víček. Už měl po krk pozice bezmocného vězně, po krk ustavičného strachu. Verhoven říkal něco v tom smyslu, že stačí jednoho ze střelců srazit na zem a silný kopanec do krku nebo do spánku by ho měl vyřídit. Možná byla vhodná chvíle právě teď.

Kaufmanovi muži znovu zahájili palbu, štěkavé salvy z jedné a zase z druhé strany, jako by zkoušeli, co způsobí nebo jaký zasáhnou cíl. Voják, který je přišel střežit, se otočil ke středu tábora, a jen co odvrátil pohled, McCarter po něm vyrazil v naději, že ho strhne na zem.

Útok nepřekvapil jen žoldáka, ale také Danielle a Verhovena. Bohužel nebyl dostatečně promyšlený. Řetěz a přítěž ostatních rukojmí McCartera stáhly zpět a neumožnily mu víc než letmý kopanec. Voják padl na záda, ale rychle se zase vztyčil, vztekem bez sebe.

Se zaklením se otočil k McCarterovi a pozvedl pušku.

McCarter sklopil hlavu. Padl výstřel, avšak ten, kdo se poroučel k zemi, byl voják, bezvládný jako hadrová loutka.

McCarter otevřel oči a upřel je na nehybného muže, zatímco v dálce rachotily další střely.

Danielle a Verhoven se zmateně rozhlíželi. Vteřinu nato se z hlubin pralesa vynořila tmavá postava. „Zatracenej podfukář,“ uklouzlo Verhovenovi.

„Už je to tak,“ odtušil Hawker, popadl mrtvého vojáka za nohy a odtáhl ho za strom.

„Koukám, že jsi zase vstal z mrtvých, kamaráde.“

Danielle se usmála. „Bohudíky. Dostanete nás z toho?“

„Pokusím se,“ ujistil ji Hawker.

McCarter je skoro nevnímal, hluboce ochromený. Civěl na zastřeleného muže; další zmarněný život, tentokrát výměnou za jeho vlastní.

Když vzdálená střelba ustala, Hawker si dřepl u stromu a začal šacovat nehybného žoldáka. „Kde jsou ostatní?“

„Mrtví,“ odpověděla Danielle. „Kromě Deverse. Ten je s nimi.“

„To leccos vysvětluje,“ ucedil Hawker. Překulil chladnoucí tělo a prohledal zadní kapsy.

„A co Polaski?“ vyhrkla Danielle.

Hawker se zarazil a vyslal k ní zachmuřený pohled. „Nezvládl to.“

Vysílačka na zemi zachraplala.

„Možná slyšeli výstřel,“ nadhodil Verhoven. „Půjdou po nás. Dostaň mě z toho.“

Hawker ukončil prohlídku s prázdnou. „Tenhle u sebe klíče nemá.“

Verhoven spočinul pohledem na mrtvole. „Nesprávnej maník. Kašli na to. Dostaň mě z toho.“

Hawker zvažoval důsledky Verhovenovy žádosti. Naléhavé hlasy z vysílačky neutichaly.

„No tak!“ křikl Verhoven. „Zbav mě toho zatracenýho řetězu!“

Ostatní se mohli jenom dohadovat o podstatě jejich rozhovoru, ale Hawker a Verhoven si dokonale rozuměli. Hawker se napřímil. „Kterou ruku?“

„Levou,“ zněla odpověď. Verhoven si poposedl, přitiskl levou ruku k patě kmene stromu, palcem nahoru a malíčkem směrem ke kořenům. Pravou ruku v poutech odtáhl tak daleko, jak to jen pouta dovolila.

Ostatní nechápavě přihlíželi až do chvíle, kdy Hawker zvedl nohu a zprudka jí dupl na Verhovenovu nataženou ruku. Bylo slyšet tříštění kosti, odtržených od vazů a šlach. Navzdory zřejmé ukrutné bolesti nevydal Verhoven ani hlásku, zaťal zuby a převrátil se na bok.

Hawker na něj nalehl a přitiskl ho k zemi. Popadl jeho rozdrcenou ruku, smáčkl mu prsty k sobě tak těsně, jak by to ještě před chvílí nebylo možné, a protlačil je skrz oko pouta.

Verhoven se v ukrutných mukách odkulil stranou, vztyčil se na kolenou a podepřel si poraněnou ruku. Sice ji teď nebude moct používat, ale byl volný, a o to šlo především. S hekáním a skřípěním zubů vzhlédl k Hawkerovi, v očích pološílený výraz.

„Tohle se ti bude hodit,“ řekl Hawker a podal mu pětačtyřicítku.

Puška by Verhovenovi byla k ničemu, ale černou pistoli hravě zvládne jednou rukou. Vytrhl ji Hawkerovi a sledoval, jak si jeho bývalý partner bere zbraň mrtvého Němce. „Dva ozbrojení muži,“ vyhekl Verhoven. „To je lepší, než v co jsem se odvážil doufat.“

„Chvíli jsem pozoroval, co se děje, ale radši bys mě měl zasvětit do situace,“ požádal jej Hawker.

„Kolem středu tábora… vyhloubili zákopy,“ začal Verhoven, ale vzápětí se odmlčel a zápasil s novou vlnou bolesti. „Je jich šest nebo sedm v padesátimetrových rozestupech, mezi dvěma sousedníma je zhruba šedesátistupňový úhel. V každém po dvou vojácích. Tenhle,“ kývl k mrtvému střelci, „sem podle mě přišel z toho nejbližšího, takže by v něm měl být jen jeden chlap.“

Ve vysílačce znovu zapraskalo a Hawker se pro ni sklonil. Zachytil jen část hovoru, ale byly to rozkazy, ne dotazy. Hovořící netoužil po odpovědi.

Prostranství ozařovala světlice, kterou však vzdušný proud zvolna odnášel k jihu, za okraj lesa a dál nad džungli. Díky úhlu dopadajícího světla se zajatci ocitli ve stínu, který ovšem po třiceti metrech končil. Aby se mohli připlížit k zákopům a zaútočit, bylo příliš jasno, a aby čekali, až světlice zmizí z dohledu, zase málo času. „Máme jen jeden pokus,“ prohlásil Hawker. „Počkej tady.“

Hawker si oblékl bundu mrtvého vojáka a nápadnou čapku ve stylu příslušníka cizinecké legie. Pušku si přehodil přes rameno a trhnutím narovnal bundu.

„Ty ses zbláznil,“ mínil Verhoven.

Hawker neodpověděl a dál soustředěně obhlížel prostranství.

Sotva vykročil, rozčilený hlas z radiostanice chtěl vědět, co to provádí. Proč se vrací? Hawker přiblížil vysílačku k ústům, stiskl příslušné tlačítko a odpověděl svou nejlepší němčinou. Byl to ubohý pokus o podvod, ale neměl na vybranou.

Kontakt byl ukončen a Hawker pokračoval směrem k zákopu. Někdo na něj odtud mával, aby si pospíšil, a tak se dal do klusu.

Se světlicí za zády věděl, že vojáci vidí pouze obrys jeho postavy, a doufal, že ho považují za svého kamaráda. Deset metrů od zákopu Hawker zpomalil. Za valem stáli dva vojáci, ne jeden, jak se domníval Verhoven. A každý držel v ruce pušku.

( 32 )

Zaskočený Hawker kráčel dál. Změna směru by byla jistá sebevražda. Pohledem přelétl postupně oba vojáky a pak i nářadí, jímž vyhloubili příkop.

Když došel na okraj jámy, vzal vysílačku a zatřepal s ní ve snaze vyvolat dojem, že je rozbitá, a odvrátit pozornost od své tváře. Hodil přístroj bližšímu muži a skočil na dno zákopu vedle velké lopaty. Popadl ji oběma rukama, bleskurychle se otočil a prudce udeřil. Hrana listu proťala muži kobylku nosu; rána byla smrtelná.

Druhý voják uskočil. Ocitl se v poněkud absurdní pozici, protože se zrovna chystal dát novou vysílačku muži, jenž se ho pokoušel zabít. Pustil přístroj a snažil se zvednout pušku, ale než mohl vystřelit, Hawker mu zasadil ránu lopatou a srazil ho na zem. Úder do spánku ho navždy vyřadil ze hry.

Hawker se svezl na zem a opřel se zády o hrubou stěnu úkrytu. O pár vteřin později světlice nad táborem vyhořela a prostranství znovu zahalila tma.

Verhoven pozorně upíral zrak k zákopu. V záři světlice viděl jen část potyčky, ale pak všechno ztichlo. Žádný signál ani výstřel. Po Hawkerovi jako by se slehla zem.

McCarter po jeho boku se probíral z transu, do něhož upadl. Danielle natahovala krk ve snaze něco zahlédnout. „Co se stalo?“ zeptala se.

Verhoven pokrčil rameny. „Nevím.“

„Co vidíte?“

„Nic. Je z dohledu.“

Verhoven nespouštěl oči ze zákopu, a čím déle se Hawker neobjevoval, tím větší měl strach, že ho Němci zabili nebo utrpěl vážné zranění. Pokud se jeho obavy potvrdí, pokusí se k němu dostat a dopravit ho sem, což bude sebevražedný úkol v případě, že ho Kaufmanovi muži zpozorují. Ale Hawker jim přišel na pomoc a on nedopustí, aby umíral mezi nepřáteli.

Pak zachytil bodové světlo, signalizující morseovkou. Pohni zadkem! Zpráva očividně přicházela od Hawkera.

Bez světlice vládla neproniknutelná tma, jenže protivníci měli k dispozici přístroje s optikou pro noční vidění, a pokud ho zahlédnou při přechodu prostranství, bude snadný terč.

Zadíval se do středu tábora. Viděl záblesky bezpečnostního ovládacího panelu, ale jinak nic. Odhadoval, že každý zákop má krýt určitou oblast a sledovat příslušný úsek lesa. Za takových okolností by voják neměl zabloudit pohledem jinam. Dal se do běhu a doufal, že příslušnou zónu má na starost bunkr obsazený Hawkerem.

Když skočil do krytu, rychle se rozhlédl. „Měli u sebe klíče?“

„Ne. Ale spoustu našich věcí.“ Hawker zvedl dalekohled s nočním viděním z výbavy NVI.

„Po přepadení nám všechno sebrali a prohledali,“ vysvětlil Verhoven.

„Hledali něco konkrétního?“

„Vypadalo to tak.“

Hawker si přiložil dalekohled k očím a prozkoumával tábor. Zákopy byly skutečně orientované do kruhu, tak jak popsal Verhoven. Viděl většinu vojáků v ostatních jámách, jak s puškami v rukou pozorují přidělený okruh. Každý se soustředil na jiný obvod lesa.

„Nevědí, že jsme tady,“ usoudil Hawker.

Vysílačka na zemi ožila a v témž okamžiku vypálilo salvu několik pušek. Oba muži se přikrčili.

„Víš to jistě?“ zeptal se Verhoven a zvedl hlavu ze dna bunkru.

Střelba pokračovala, ale měla divný zvuk. Německé pušky třeskaly směrem od nich. Verhoven opatrně vystrčil hlavu nad okraj jámy. „Snaží se tě vyplašit. Aspoň předpokládám, že ty světlice jsi odpálil ty.“

„Napadlo mě, že přijde vhod, když budou pátrat po cíli na nesprávném místě.“

„Jak jsi přelstil senzory?“

„Zůstal mi transpondér,“ vysvětlil Hawker. „Když jsem si uvědomil, že pouze převzali náš systém, jednoduše jsem prošel.“

„Jsi mazanej,“ přiznal Verhoven. „A zatracenej klikař.“

Hawker přikývl. „Trochu od obojího by nám teď docela bodlo.“

Z vysílačky zazněl další povel ke střelbě a zbraně vyslaly salvu k severu. Hawker s Verhovenem se opět ukryli, ale tentokrát o něco nedbaleji.

„Na co to sakra střílejí?“ durdil se Verhoven.

„Nemám ponětí,“ přiznal Hawker. „Ale měli bysme něco dělat, než nás omylem zasáhnou.“

„Musíme dopředu,“ rozhodl Verhoven. „Zmocníme se velicího centra. Odtud na všechny uvidíme a budou nás mít v zádech.“

Hawker se zadíval do středu tábora. „Je to zatraceně daleko.“

Verhoven sklopil oči na svou ruku a pak pozvedl pohled přes volné prostranství. Od velicího střediska je dělilo sedmdesát metrů. Věděl, že na tu dálku nezasáhne přesně, rozhodně ne potmě a pistolí. „Hádám, že je řada na mně.“

Hawker přisvědčil.

„Až zase začnou střílet,“ upřesnil Verhoven.

Hawker opřel hlaveň pušky o okraj valu. „Drž se vpravo od linie mušky.“

Verhoven se přikrčil, připraven vyrazit, a oba muži mlčky čekali, až vojáci znovu zahájí palbu. Uplynula minuta, pak další, ale ani vysílačka ani Němci se k ničemu neměli.

„No tak,“ sykl Hawker.

„Třeba skončili,“ nadhodil Verhoven.

Tuhle možnost Hawker odmítl zvažovat. Sevřel pušku a přiblížil dalekohled k očím. Postavy u ovládacího panelu byly blízko obrazovky, nakláněly se k ní a podrobně ji zkoumaly. Mohl je snadno trefit, ale v nastalém tichu by je výstřely prozradily.

Po několika dalších minutách Verhoven zavrtěl hlavou. „Musíme vymyslet něco jinýho.“

„Co jako?“

„Nevím, ale tohle –“

Vysílačka zapískala a Verhoven vyrazil přesně ve chvíli, kdy střely začaly zkrápět další úsek deštného pralesa.

Hawker pevně zapřel pušku, zvolna vydechl a stiskl spoušť.

První střela zasáhla cíl přímo do hrudi, dvacet centimetrů pod ohryzkem. Viděl, jak se muž bez hlesu svezl zády na zem. Vystřelil podruhé.

Verhoven se hnal, co mu síly stačily; slyšel, jak kolem něj zahvízdala Hawkerova druhá střela. Vzápětí spatřil, jak se zasažený kácí. Okamžik nato vpadl do velicího centra. Poznal Deverse, který se převaloval na zemi a držel si zraněné rameno. Muž, jenž si říkal Kaufman, se skláněl nad mrtvým vojákem a zoufale se snažil vyprostit zpod mrtvého těla pušku.

Při Verhovenově vpádu se otočil a inkasoval dobře mířený úder ze strany do hlavy. Se zasténáním se pomalu sunul na zem, omráčen, ale jen napůl v bezvědomí.

Sotva Deversovi došlo, s kým má co do činění, vzchopil se a bez ohledu na střelnou ránu se vrhl k ovládacímu panelu, kde nechal svou pistoli. Verhoven mu však skočil do cesty, srazil ho zpátky a namířil mu na hlavu pětačtyřicítku. „Správně, chlapče,“ řekl. „Čeká tě škaredá noc.“

Střelba v dálce ustala a to dost možná zachránilo Deversovi život. Verhoven zaslechl, jak přibíhá Hawker. Ukázal na Kaufmana. „Jednoho jsi minul.“

„Zdá se, že se oba musíme pocvičit v počítání,“ odtušil Hawker.

Verhoven přehlédl terén. Z jejich současného stanoviště se dala vést přímka ke každému ze zákopů, přičemž výsledné schéma vypadalo jako paprsky vybíhající z osy kola. Bez krytu, který právě opustili, zbývalo pět obsazených jam, ve čtyřech po dvou střelcích; v pátém zbyl pouze jeden. Boj zdaleka neskončil, ale teď měli s Hawkerem výhodnou pozici, okamžik překvapení a možnost řídit průběh situace. V jejich neprospěch hovořila jen početní převaha nepřítele. To se však brzy mělo změnit.

„Pořád pozorujou stromy,“ upozornil Verhoven. „Pravděpodobně čekají, až se domorodci s válečným řevem vyrojí z lesa.“

Verhoven zvedl ruku nad ovládací panel a klidně čekal, až se Hawker připraví. „V tom případě mají smůlu,“ ucedil Hawker a pozvedl pušku.

Verhoven ústím pětačtyřicítky přehodil spínač a v jejich okolí se noc rázem změnila v den. Ve stejné chvíli Hawker zahájil odstřelování.

Kaufmanovi žoldáci jim byli vydáni napospas, uvězněni mezi stěnami zákopů, zády k Hawkerovi a Verhovenovi. Slyšeli výstřely, ale žádné rozkazy, a nečekané světlo je zaskočilo a zmátlo.

Padli na všechny čtyři, někteří sáhli pro vysílačku, jiní stříleli nazdařbůh všemi směry – do korun stromů, přes prostranství, zkrátka kamkoli, jen ne do středu tábora. Ty, kteří se otočili k velicímu centru, oslepila záře reflektorů, a v bezmocné bezradnosti padali jako mouchy.

Hawker mířil, pálil, znovu mířil a systematicky se natáčel od jednoho bunkru k dalšímu. Během deseti vteřin byly čtyři úkryty zbaveny obránců. Ale než se mohl soustředit na pátý zákop, stěny kovových skříněk s vybavením potrhala série střel. Hawker i Verhoven si lehli na zem.

„Severní strana!“ křikl Verhoven. „Víc jich nezůstalo.“

Hawker se přikrčil, obrátil se a střelbu opětoval.

Muži v krytu se objevili nad valem a znovu vypálili na velicí středisko; kulky vykously ze země úlomky půdy a z části dřevěné bedny třísky. Verhovena trefil do zátylku kámen. Dotkl se zasaženého místa, aby zjistil, jestli krvácí, a pak zlostně vyslal pár střel směrem k zákopu. Hawker změnil pozici.

„Jsou nejmíň dva,“ hulákal Verhoven.

Uprostřed vřavy se pohnul Kaufman. „Ne,“ zachraplal a pokusil se vstát, dosud částečně zbavený vědomí. „Ne. Vy nevíte, co děláte.“

Verhoven ho kopancem skolil zpátky. Zatím třeskaly další výstřely. Tentokrát vyřadily z provozu jeden z reflektorů, který vybuchl ohňostrojem jisker. Hawkerova odpověď byla přesnější a voják, jenž vystřelil naposledy, padl mrtvý. Druhý muž se schoval do krytu.

„Poslouchejte,“ vyhekl Kaufman, „můžeme to zarazit.“

„Drž hubu!“ okřikl ho Verhoven.

Pozdě. Poslední střelec se odhodlal k akci, o niž se neměl pokoušet, a vztyčil se v okopu, připraven k výstřelu. Hawker stiskl kohoutek. Po nárazu kulky voják strnul, naklonil pušku vzhůru k obloze a vyslal z ní výstřel do tmy. Druhá rána ho srazila na záda a on se skácel na dno jámy. Masakr skončil.

( 33 )

Podobně jako tu noc, kdy o sobě poprvé dali vědět Chollokwané, zůstala i po téhle bitvě nad táborem dusivá clona kouře. Tentokrát ji doprovázel palčivý pach střelného prachu, zplodiny dýmovnic a hemžící se shluky můr a jiného hmyzu, třepotající se kolem reflektorů v bláznivém, nekoordinovaném reji.

Hawker a Verhoven prozkoumávali temný prostor mezi světly a pátrali po jakýchkoli známkách života. Přitom opakovaně varovali Deverse a Kaufmana, aby se nehýbali.

Hawker konečně sklonil pušku, ve tváři výraz zoufalství. Jeho přátelé byli v bezpečí – ale za strašlivou cenu.

Verhoven zřejmě vycítil jeho vnitřní rozpor. „Tohle k tobě patří,“ řekl. „Mysli si o sobě, co chceš, ale k tomuhle jsi byl stvořenej.“

„Nemáte ponětí, co jste udělali,“ ozval se Richard Kaufman ze země za jejich zády. „Nic nevíte…“

Hawker k němu přistoupil, vsunul mu konec pušky pod bradu a zvedl mu hlavu. „Zato vím, co jsi udělal ty, ty všiváku. A já to hodlám napravit. Osvobodím své lidi, pak se sem vrátím a oddělám tě.“

Kaufman odpověděl klidně a vzhledem ke své situaci s neobyčejným sebevědomím. „Dojděte pro své přátele. A co nejrychleji, protože nám mohou být velmi užiteční. Ale jestliže mě chcete zabít, plýtváte energií, protože bez mé pomoci se odsud nikdo z vás nedostane živý.“

„Uvidíme,“ řekl Hawker. „Kde jsou klíče?“

Kaufman ukázal chvějící se rukou na mrtvého vojáka. „U něj.“

Hawker muže prohledal. Z náprsní kapsy vytáhl svazek klíčů a jeden vyzkoušel na Verhovenových poutech. Otevřely se a spadly na zem.

„Vypni světla,“ nařídil Hawker, otočený k odchodu.

Verhoven pohnul spínačem. Halogenové žárovky zbledly do světle oranžové a nakonec potemněly. Umělé světlo uhaslo a vlády se opět ujala tma, která všechno pohltila.

Hawker rychle vykročil přes prostranství, pronásledován zvláštním pocitem, že ho někdo pozoruje – pocitem, jenž ho během uplynulých hodin zaplavil několikrát. Podobný dojem měl u Stěny lebek. Přemítal, jestli má Kaufman v záloze další muže a jestli právě to je důvodem jeho chvástavého chování. Zastavil se, skočil do zákopu a propátral okolí optikou pro noční vidění. Nezahlédl však nic.

Verhoven ve velicím středisku osaměl. Zaujal pozici, odkud na své dva zajatce lépe viděl. Mávnutím pistole Deversovi naznačil, aby se přemístil blíž ke Kaufmanovi.

Devers se posunul, zdravou paži přitisknutou k ráně – čistému průstřelu v ramenním svalu. „Aspoň byste mi mohl dát něco, čím bych zastavil krvácení,“ odvážil se.

Verhoven si ho posměšně změřil. „To bych mohl,“ utrousil. „Máš recht.“

Kaufman se otočil k Verhovenovi. „Váš kamarád nemá zájem, ale vy mě možná vyslechnete,“ pokusil se ho obměkčit. „Pomůžu vám. Ale jestliže připustíte, aby mě zabil, nikdy se odsud –“

Verhovenův hněvivý pohled ho umlčel. „Zavraždil jsi skvělý chlapy,“ vyčetl mu chladně. „Kamarády, se kterýma jsem pracoval dvacet let. Radši se modli, aby tě jen zastřelil, protože když to neudělá, já tě připíchnu k zemi, useknu ti ruce a nechám tě na pospas šelmám.“

„Vy to nechápete,“ namítl Kaufman pomalu. „Všem nám hrozí nebezpečí. Nejen mně. Vám i vašim přátelům. Všem. Pokud –“

Přerušilo ho tiché pípání. Vydával jej obvodový poplašný systém. Něco aktivovalo čidla.

Hawkerova vysílačka zakvílela. „Hawku, slyšíš mě? Na západní straně se objevil terč. Už zmizel, ale čidla ho potvrdila. Než se stočíš ke stromu, dej se na východ. Tak se od toho vzdálíš.“

Hawker se znovu podíval dalekohledem. Pořád mu vrtali v hlavě Kaufmanovi muži. Vzpomněl si, že stříleli do lesa ještě dlouho po skončení jeho šarády. Je možné, že se Chollokwané opravdu blíží? Stiskl tlačítko vysílačky. „Jaký terč? Jak daleko?“

„Izolovaný. V dosahu čidel, asi padesát metrů hluboko v lese.“

Hawker zprávu potvrdil. Po letmém pohledu k západu poslechl Verhovenovu radu a poklusem zamířil na východ. Po několika metrech ho přimrazil k zemi podivný zvuk: sotva slyšitelné kňučení naříkajícího psa.

Kaufman zkřivil obličej. „Vašemu kamarádovi hrozí nebezpečí,“ varoval. „Měl byste ho odvolat zpátky.“

„Obrazovka je čistá,“ odpověděl Verhoven.

„Nemyslím, že to o něčem vypovídá,“ pospíšil si Kaufman. „V pralese jsou zvláštní zvířata. Indiáni je využívají k lovu vetřelců. Cizinců a bezvěrců, jako jsme my. Stejná zvířata, jaká napadla mé muže v jeskyni.“

Verhoven se na něj nazlobeně zadíval. Když jim Kaufman oznámil Susaninu smrt, označil ji za nehodu, kterou prý mělo na svědomí zhroucení stropu jeskyně. Tenkrát Verhoven nemyslel na nic jiného než na útěk, a v duchu byl rád, že Kaufman ztratil pět svých mužů, kdežto expedice NVI jen McCarterovu chráněnkyni.

„Takže žádnej strop nespadl, co?“

„Ne. Lhal jsem. Musíte mi věřit. Moje lidi něco roztrhalo na kusy.“

Verhoven si vybavil, jak se někteří vojáci po incidentu tvářili. Vyčetl jim z obličeje strach – ne však strach, jaký vyvolá nehoda, ale úzkost z nebezpečí nadpřirozeného původu, jemuž není možné čelit. Tehdy mu to připadalo divné a teď ho Kaufmanova slova vyvedla z konceptu. Ale o to Kaufman nejspíš usiloval. „Mlčte,“ řekl. „Mám po krk toho vašeho blekotání.“

Z vysílačky zazněl Hawkerův hlas. Verhoven slyšel vytí psů v pozadí. Bylo to bojácné, zoufalé volání a znělo docela jinak než při příchodu Chollokwanů.

„Potřebuju světlo,“ žádal Hawker.

Verhoven se podíval na hodinky. „Ještě nemůžu rozsvítit.“

„Ať se vrátí,“ naléhal Kaufman. „Máme jedinou šanci. Opevnit se tady se zbylými puškami.“

„Zavři zobák!“

„Zapni ty zatracený reflektory!“

„Za pět minut,“ připomněl Hawkerovi interval potřebný k ochlazení. Světla plála s takovou intenzitou, že před dalším rozsvícením potřebovala pět minut chladnout, jinak po nové vlně proudu rozžhavená vlákna explodují.

„Na ostatní zapomeňte. Klidně je můžete odepsat,“ vedl si Kaufman svou.

„Sklapni, proboha!“ obořil se na něj Verhoven vztekle. Ze vzdálenosti sedmdesáti metrů k němu nočním vzduchem dolehlo naléhavé psí vytí. Pak nad prostranstvím přelétlo pronikavé volání, podobné kvílení Chollokwanů, jen mnohem drsnější. Kruté a nelidské.

„Už jsou tady,“ sýčkoval Kaufman. „Nejdřív dostanou jeho, pak nás. Řekněte mu, ať se vrátí!“

Verhoven na něj namířil pistoli. „Ještě slovo a ustřelím ti hlavu.“

Při pohledu na zbraň Kaufman zmlkl, ale pro změnu začal pípat obvodový poplašný systém. Objevil se další terč. Tentokrát přímo naproti místu, kde stál Hawker.

Hawker dospěl do sektoru tábora, vyhrazeného psům. Říkalo se mu bouda, ale nebylo to nic víc než silný kůl zaražený do země, k němuž byla zvířata uvázaná. Psi se během boje rozrušili a na střelbu reagovali zlostným štěkotem, ale jakmile bylo po všem, za pár minut se uklidnili. Teď je však znepokojilo něco jiného. Něco, co tušili a cítili, avšak neznali.

Větřili s rozšířenými nozdrami a očima těkali po okolí. Chovali se zmateně a vyděšeně. Hawkerův příchod je vylekal, ale sotva rozpoznali jeho pach, znovu se zaměřili na stromy. Jeden německý ovčák sklonil hlavu, vycenil zuby a zavrčel, zatímco ostatní se stáhli a ustupovali od okraje lesa a toho, co ucítili. Když jim další ústup znemožnila vodítka, začali za ně trhat a napínat je. Jedno zvíře zpanikařilo a s ňafáním a kňučením házelo hlavou ze strany na stranu v zoufalé snaze vyvléknout se z obojku.

Co tam sakra je? vrtalo Hawkerovi hlavou. V životě neviděl, že by smečka psů takhle vyváděla.

Z vysílačky se ozval Verhoven. „Terč přímo před tebou. Teď jsou dva.“

Nad koruny stromů se vzneslo hlasité zaskučení. Hawker si přiložil k očím dalekohled, ale nic neviděl.

Jeden pes zavyl.

„Máš ho rovnou před sebou,“ naléhal Verhoven.

„Zastřelte to,“ křičel z pozadí jakoby plechový a dutý Kaufmanův hlas. „Zastřelte tu zatracenou věc –“

Verhoven přerušil spojení. Vpravo od Hawkera zapraskala větvička.

Psi vyrazili dopředu, vstříc něčemu, co se zatím skrývalo mezi stromy. Hawker se otočil a naslepo vystřelil do okrajové linie lesa. Ať tam bylo cokoli, prchalo to na sever, pryč od Hawkera a psů – přímo k zajatcům přivázaným u stromu.

Hawker se rozběhl přes mýtinu, jak nejrychleji uměl. Neurazil ani polovinu vzdálenosti, když stín z lesa dospěl k vězňům.

Noční vzduch prořízly pronikavé výkřiky děsu; hlasy jeho přátel ječících hrůzou se mísily se zvuky ohavného souboje. Za Hawkerem vzlétly k obloze dvě světlice odpálené Verhovenem. Jakmile fosforové nábojnice vzplály, něco se vymrštilo Hawkerovi proti obličeji jako útočící kobra, která se snaží zasáhnout cíl. Vrhl se stranou a dopadl na zem; čelisti chňaply jen po vzduchu a cvakly naprázdno. Hawker se překulil, vztyčil se a vystřelil za vzdalující se tajemnou věcí, která mizela mezi stromy. Otočil se ke svým vřískajícím přátelům právě včas, aby zahlédl dalšího tvora pádícího z prostranství. Byl mohutný a tmavý a něco za sebou táhl. Hawker na něj namířil a vystřelil salvu do stromů. Snažil se zvíře sledovat podle pohybu a zacílit na něj, ale záhy bylo z dostřelu a pohltila ho džungle.

„Hawkere!“ křikla na něj Danielle.

Doběhl k ní, klesl na kolena a odemkl jí pouta. Podal jí klíč, a zatímco osvobozovala ostatní, stál na stráži. Zapálil svou vlastní světlici a mrštil ji do lesa v naději, že ozáří cokoli, co by na ně mohlo zaútočit. Stíny se vlnily a poskakovaly, ale v džungli vládl klid.

Zadíval se na zajatce. Danielle a McCarter vyvázli bez zranění, Brazos, poslední nosič, zůstal naživu, ale dělalo mu potíže vstát. Roemer, Verhovenova pravá ruka, byl pryč. Jeho pouta ležela na zemi, na vnitřních okrajích krvavé pruhy stržené pokožky. Něco ho vyrvalo z jejich zajetí.

Z dálky slyšeli jeho řev o pomoc.

„Odvleklo ho to pryč,“ řekl Brazos. „A mně zkroutilo nohu. V koleni.“

McCarter pomohl Brazosi udržovat rovnováhu, protože muž nemohl na poraněnou nohu došlápnout.

„Co to proboha bylo?“ chtěl vědět Hawker. „Jaguár?“

„Kočka ne,“ odporoval Brazos. „Páchlo to. Zatuchle a odporně.“

Danielle přikývla. „Ať to bylo cokoli, musíme odsud pryč, než se to vrátí.“

Brazos kulhal, podpírán McCarterem. Místo, kde mu zvíře duplo na nohu, když vyškublo Roemera z pout, silně natékalo.

„Jděte do velicího centra,“ nařídil Hawker. „Je tam Verhoven.“

Všichni se beze slova vydali do středu tábora, Brazos s vydatnou pomocí McCartera a Danielle. Hawker jim dělal zadní voj; vzdaloval se od lesa pozadu a střežil jejich odchod. Sklopil oči na zem. Otisky se dvěma hroty byly nezpochybnitelné, stejné jako stopy, které viděl Verhoven poblíž zmasakrovaných zvířat těsně před útokem Chollokwanů.

Z hloubi džungle k němu dolehl lidský jekot. Hawker jeho směrem vyslal pár střel a doufal, že zasáhl buď zvíře, nebo zmučeného Roemera, jehož tvor odvlekl s sebou. Do hlubin lesa se však neodvážil.

Když Richard Kaufman minutu poté viděl Hawkera přicházet, neuniklo mu, že jeho kroky řídí odhodlání a vztek. Vzepřel se o jeden z kůlů a chystal se zvednout. „Snažil jsem se –“

Hawker ho srazil zpátky, než mohl dokončit větu. „Co to, sakra, bylo zač?“

Kaufman otevřel ústa. Z koutku mu vytékal pramínek krve, jak se při úderu kousl do jazyka. „Netuším, co jsou zač,“ odpověděl, otočil hlavu a vyplivl do prachu krvavou slinu. „Napadli mé lidi v té jeskyni.“

„V jaké jeskyni?“ chtěl vědět Hawker.

„Pod chrámem. Jako by ji střežili. Mohli jsme je pobít, ale teď když jste se do toho vložili vy, pravděpodobně nás není dost na to, aby se nám to podařilo. Jen co se zasytí vaším přítelem, vrátí se pro nás. A pokud je pravda to, co jsem slyšel, indiáni, kteří se vás pokusili vyhnat ohněm, přijdou s nimi. Ale tentokrát se nezastaví před ničím.“

Kaufman se znovu odvrátil a vyplivl další chuchvalec krve a slin. Měl svázané ruce, a proto mu nezbývalo než utřít rty o rameno. Oslovil Danielle. „Zdá se, že jste expedici nezasvětila do podrobností.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ odsekla.

„Myslím, že to víte moc dobře,“ odvětil Kaufman.

Hawker mu hlavní pušky odtlačil obličej směrem od Danielle. „Mám dojem, že jste si povídal se mnou.“

Kaufman chtěl popíchnout velitelku výpravy několika dalšími poznámkami ohledně její upřímnosti vůči členům výpravy a tím si připravit půdu k vyjednávání. Věděl, že teď se k tomu naskýtá jedinečná šance, ale při pohledu do Hawkerových planoucích očí si uvědomil, že k tomu nedostane příležitost. Nicméně se rozhodl kout železo, dokud je žhavé, a jen doufal, že Hawkerova reakce pro něj nebude mít fatální či jinak neblahé následky.

„Jsou to pouzí pěšáci na šachovnici, že, slečno Laidlawová?“

Než vypustil z úst poslední slabiku, Hawker mu vrazil koleno do břicha. Kaufman se zhroutil na zem. Zatímco se mlčky svíjel v bolestech, vzhlédl k Danielle.

Ta mu pohled nevzrušeně opětovala a pak se otočila k svítící obrazovce svého laptopu. Poplašné zařízení se opět rozeznělo.

( 34 )

Zbylí členové týmu NVI trávili noc u ovládacího panelu bezpečnostního systému, oči upřené na monitor. Na obranu měli jenom dvě pušky a Hawkerovu pistoli, ale nikomu se nechtělo hledat ve tmě zbraně padlých Kaufmanových vojáků.

V průběhu noci se poplach spustil zhruba šestkrát. Pokaždé začali výt psi, Verhoven rozsvítil reflektory a Hawker vyslal několik výstřelů ve směru vetřelců. Někdy se terče rozutekly, jindy vyčkávaly, než se pomalu vytratily zpět do lesa a zmizely z obrazovky. Jejich skutečná identita, ať už lidská nebo zvířecí, zůstala zahalená tajemstvím.

Nikdo nedokázal usnout a padlo jen pár slov. S míjejícími hodinami se každému vkrádal do srdce strach. Konečně začínal černý odstín noci blednout, a když vyšlo slunce, na prvních paprscích přineslo bezmála hmatatelnou úlevu, jako by svou podstatou vykázalo nebezpečí do jiného světa, spolu s mayskými Pány noci. V tu chvíli McCarter pocítil hlubokou spřízněnost se starověkými kulturami, jejichž dějiny a náboženství tak dlouho studoval. Teď už chápal v té nejprvotnější úrovni, proč tolik národů uctívalo slunce.

Hawker se zvedl. „Potřebuju někoho k ruce.“

„Proč?“ zeptala se Danielle. „Kam jdete?“

Mávl paží k prostranství. „Chci vědět, jestli to někdo přežil.“

Danielle přimhouřila oči. „Myslíte si, že je to vůbec možné?“

„Když nic jiného, potřebujeme jejich pušky,“ vysvětloval. „Měli bychom se ujistit, že jsou mrtví. A pokud někdo náhodou zůstal naživu… Musíme mu pomoct… jestli to ještě půjde.“

McCarter zřetelně rozeznal v Hawkerově hlase podtón absurdity. On i Verhoven celou noc dělali, co mohli, aby muže pozabíjeli, a snažili se, aby žádný z nich nepřežil. Většinu z nich střelili zezadu v okamžiku překvapení, aniž jim poskytli možnost kapitulace nebo prosby o milost. Teď připouštějí možnost, že neuspěli, otočí na čtyráku a udělají všechno možné, aby pomohli komukoli, kdo mohl jejich útok přečkat.

Přestože i on měl kvůli masakru výčitky svědomí, dobrovolně se přihlásil k průzkumu bitevního pole. Spolu s Hawkerem přecházeli od zákopu k zákopu a při tom nashromáždili jedenáct pušek německé výroby značky Hefler-Koch, šest krabic nábojů a kalašnikovy, které původně patřily Verhovenovým mužům.

McCarter se mlčky díval, jak Hawker pátrá u mrtvých po známkách života a potom odebírá identifikační štítky a osobní průkazy těm, kteří je měli u sebe. Prováděl to neochotně a se zármutkem, jako by mrtví byli spíš jeho kamarádi než nepřátelé. McCarter přemítal, co asi s posbíranými předměty udělá. Možná je pošle kompetentním úřadům nebo vládě příslušné země, uvedené v dokladech zabitých.

„Myslím, že i nájemní střelci mají rodiny,“ zašeptal.

Jestli ho Hawker slyšel, nedal to najevo a ani neodpověděl.

V posledním krytu našli to, co v podstatě hledali. Silně dezorientovaného blonďáka s rusou bradkou, který byl téměř v bezvědomí. Levou stranu obličeje měl pokrytou zaschlou krví a soudě podle hlubokého šrámu a podlitin mu okraj tváře zasáhla střela buď přímo, nebo odrazem, a to tak mocným, že ho zbavila vědomí, ale nikoli života. Chabě zvedl jednu ruku na znamení, že se vzdává.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se ho Hawker.

Muž zavrtěl hlavou. „Německy.“

„Wie nennen Sie?“ zeptal se Hawker. Jak vám říkají?

„Erik,“ zněla odpověď.

Hawker mu odebral zbraně a doprovodil ho do velicího centra, kde čekali ostatní. Zatímco ho Danielle ošetřovala, Hawker a McCarter odtáhli mrtvé střelce k nejvzdálenějšímu krytu po větru, složili je do něj a zasypali zeminou vykopanou při hloubení jámy.

Po návratu ke skupince položil McCarter otázku, která všechny tížila na mysli. „Co podnikneme teď?“

„Vypadneme odsud dřív, než se zase něco semele,“ rozhodl Hawker. „Porozhlédněte se po krátkovlnných nebo jakýchkoli vysílačkách, které si vojáci přivezli.“ Ukázal na Kaufmana. „Vezměte ho s sebou. Nejspíš vám poradí, kde hledat. Kdyby dělal potíže, zastřelte ho.“

„S radostí,“ ujistil ho Verhoven.

Kaufman se postavil. Mlčel, ale vřelo to v něm vztekem. S rukama svázanýma za zády vedl McCartera a Verhovena do jiné části tábora.

Po jejich odchodu Hawker poodešel stranou, bloumal mezi troskami ležení a pátral po vhodném zákoutí, kde by si mohl v klidu rozmyslet, co dál. Zanedlouho narazil na hromadu zařízení pokrytou vrstvou bláta. Očividně se jednalo o předměty, které Kaufmanův tým vyhledal pomocí detektorů kovu a vyhrabal zpod nánosu zeminy. Byly moderní, beze stop po rzi a znepokojivě povědomé.

Dřepl si k tomu nejbližšímu a začal z něj seškrabávat zaschlé bláto. Po hrubé očistě byl schopen přečíst logo výrobce: TSC, Texas Sounding Corporation. Znechuceně zavrtěl hlavou. Zmíněná společnost byla smluvním partnerem NVI, dodavatelem hloubkových sond. Některé kousky, které přepravoval vrtulníkem pro Danielle a McCartera, nesly stejnou značku.

„No ovšem,“ zabručel.

„Chci vám poděkovat,“ ozvalo se za jeho zády. Byla to Danielle.

„Za co?“

„Za to, že jste se pro nás vrátil. A že jste včera v noci Kaufmana umlčel.“

Otočil se k ní. „Neděkujte mi. Tak jako tak jsem věděl, co řekne.“

Všiml si, že se dívá na přístroj v jeho rukou. „Co všechno věděli?“ zeptal se. „Tolik co my? Nebo snad míň?“

„Kdo měl co vědět?“

„Skupina, kterou jste sem poslali před námi. A po které tady zůstalo tohle.“

Danielle neodpověděla.

„Tohle je přijímač ultrazvukových vln,“ pokračoval. „Nedávno jsem jeden takový nakládal do Hueyho. Pro McCartera. Nefungoval, jak měl, ale byl to navlas stejný přístroj jako tenhle. Od stejného výrobce. Ze seznamu vybavení pro expedici NVI.“

Zvedl sondu. „Tohle vás přinutilo vzít s sebou zkušenou ochranku. Před námi tady byl jiný váš tým. Přišli jste o něj.“

Založila paže na prsou. Aspoň nic nepopírala. To byl krok správným směrem. „Měla jste mi to říct.“

„A co by se změnilo?“

„Když někdo ztratí v terénu polovojenskou skupinu, zvyšuje se stupeň ohrožení.“

Povytáhla obočí. „Stříleli po nás už v Manausu. A pak ta mrtvola v řece. To vám nestačilo?“

Měla pravdu. Mělo mu to stačit. Vyčítal si všechno, co se stalo. Všechny promarněné lidské životy. Tak rád by svalil vinu na někoho jiného, jenomže věděl, do čeho jde a jakou úlohu při tom sehraje. „Co se s nimi stalo?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Přestali se hlásit přibližně devadesát kilometrů odsud. A v tu chvíli nemířili sem.“ Zadívala se směrem k východu, odkud expedici přivedla. „O Stěně lebek nevěděli. Neměli informace, jaké máme my, proto nemám ponětí, jak mohli chrám objevit. Ale zřejmě se jim to podařilo. A pak…“ Odmlčela se. „Myslím, že je to jasné. Mají je na svědomí buď indiáni… nebo ta zvířata… Těžko říct.“

S myšlenkou na muže, které právě pohřbili, se Hawker rozhlédl po ztichlém bitevním poli. Ještě se ani nedostal k tomu, aby spočítal ztráty na jejich vlastní straně. „O kolik lidí jsme přišli?“

„O všechny nosiče kromě Brazose,“ vypočítávala Danielle, „o všechny Verhovenovy muže. O Polaskiho a Susan.“ Zavrtěla hlavou. „Bez varování na nás začali střílet. Nejdřív z vrtulníku, pak vyslali pozemní jednotku. V první chvíli jsem se obávala, že dostali i vás.“

Hawker k ní vzhlédl. „Když jsem se vydával na zpáteční cestu, byl jsem přesvědčený, že najdu jen vaše mrtvoly.“ Odvrátil se, vděčný, že přežil alespoň někdo, nicméně ho ztráta ostatních hluboce skličovala. „Ty lidi jsme sem vůbec neměli vodit. Oba jsme věděli, že jim hrozí smrtelné nebezpečí.“

„Já vím,“ přisvědčila. „Je to moje chyba. Ale ještě nemůžeme odejít. Teď když máme situaci zase pod kontrolou, musíme najít to, kvůli čemu jsme sem přišli. Musíme expedici dokončit.“

Její slova ho ohromila. „Zbláznila jste se?“

„To nejhorší máme za sebou, Hawkere,“ ohradila se.

„To nejhorší nás teprve čeká. Slyšela jste Kaufmana? Copak jste na včerejší noc už zapomněla? Jste snad zvědavá na ty potvory? Chcete být u toho, až na nás zaútočí domorodci, odhodlaní rozsekat nás na kusy? Tyhle dvě hrozby nepominuly. A pomyslete na Kaufmana. Je mi jedno, co tvrdí, ten ničema má určitě někde zálohu. Když se jim nějakou dobu neozve, vydají se ho hledat. Chcete tady na ně čekat?“

„Ovšemže nechci. Ale musím dokončit práci.“

„Jak je libo,“ odsekl. „Nejdřív ale odvedeme civilisty a pak se sem vrátíme s novým týmem. Když budete chtít, najměte si třeba celý prapor mariňáků. Najdou vám, co potřebujete, a nikdo přitom nepřijde o život.“

„Na to je pozdě,“ upozornila ho. „Už se o nás ví. A pokud má Kaufman někde v džungli komplice, dostanou nás dřív, než dojdeme k řece. Ne. Ještě jsem tady neskončila.“

Potřeboval ji přesvědčit, že je to hazard. Chtěl, aby si uvědomila nebezpečí, ne jenom svůj cíl. Když znovu promluvil, zvolil mírnější tón. „Pochopte to. Včera jsme zvítězili jen díky tomu, že Kaufmanovi vojáci očekávali útok z jiné strany. To z nich udělalo snadný cíl. Příště takové štěstí mít nebudeme.“

Zaváhala a upřela pohled do míst, kde se pohyboval Kaufman střežený Verhovenem a McCarterem. „Moc mě mrzí všechno, co se tady stalo. Víc, než si umíte představit. Nejspíš mi nebudete věřit, ale původně jsem s touhle zatracenou výpravou nechtěla mít nic společného. Jenže v našem povolání platí, že jdete tam, kam vás pošlou, a uděláte, co vám řeknou. A já mám příkaz přinést to, kvůli čemu jsme sem přišli. Nehledě na náklady ani na následky, vzpomínáte? To, co jsme sem přišli hledat, máme na dosah. Teď už jen stačí vrátit se do chrámu a vzít si to.“

„Vzít si co?“ zeptal se. Odpověď nečekal, ale ona mu ji stejně nabídla.

„Někde v té jeskyni,“ spustila, „je zdroj energie. Soustava, vyrábějící energii, kterou chceme probádat a využít k výrobě funkčních článků, reagujících na základě studené fúze. Nemám tu drzost, abych vám řekla, jak se tam ty jednotky dostaly, ale přísahám, že nejde o žert ani o podvrh. Krystaly, které přinesl Martin, jsou mírně radioaktivní a naše zkoušky prokázaly, že prošly nízkoenergetickou reakcí na bázi fúze. Buď jí byly vystavené, nebo se na ní nějakým způsobem podílely.“

Hawker bezděčně couvl. „Proč by tam něco takového mělo být?“

„Protože to tam někdo dal,“ vysvětlila. „Víc vám k tomu neřeknu. Jestliže to najdeme, můžeme změnit život celého lidstva. Globální oteplování, války o ropu, emise. Tomu všemu učiníme přítrž. Považujte to za obdobu Manhattanského projektu, jen s opačnými důsledky. Nyní se stáváme životem, léčitelem světů,“ skončila obměněným citátem z Bhagavadgíty, který při jaderných zkouškách pronesl Oppenheimer.

Hawker poslouchal a nevěděl, co si o tom má myslet. Promnul si spánek, aby zahnal bodavou bolest.

„Podívejte,“ pokračovala. „Vím, že vládě nedůvěřujete. A máte k tomu pádné důvody. Pohřbili vás a pak vás vyhostili ze země. Nemám ponětí, oč šlo, přestože se mi dostal do ruky váš padesátistránkový spis. Dvě třetiny jsou zcenzurované. Ale podle toho, co jsem měla možnost vidět na vlastní oči, vím, že se chcete zachovat správně, i kdyby vás to mělo stát život.“

„Vždycky ne,“ ohradil se.

„Já se v tomhle případě snažím o totéž,“ ujistila ho. „Když mi pomůžete, slibuju, že se vám to vyplatí. Je to vaše poslední šance, Hawkere. A možná i poslední, jakou dostanete. Můžete změnit svůj život, a pokud to posoudíte v širších souvislostech, můžete změnit život milionů lidí.“

Širší souvislosti. Ty si nikdy nedokázal uspokojivě představit, zvlášť když užší, místní spojitosti byly tak palčivé na pohled.

„Hawkere,“ pokračovala, „já vím, že chcete odejít a vzít s sebou i ostatní. Ale jestliže to uděláte, označí ten projekt za nezdar a pro vás budou následky ještě horší. Ne díky mně. Bůhví, že jsem vaší obrovskou dlužnicí. Zachránil jste mi život. Ale ti samí lidí, kteří vás vyhostili, jsou pořád u moci a mají zájem na naší expedici. Budou chtít na někoho svalit vinu. Tentokrát se nespokojí s pouhým exilem. Půjdou po vás. A uštvou vás.“

Odvrátil se, zaplaven hněvem a nejistotou. Tak jim řekněte, ať sebou hodí, pomyslel si, ale zavčas se zarazil a nechal si to pro sebe. „Umírali tady čestní lidé – naši lidé. Vy jste lhala a já vám při tom pomáhal. S úsměvem jsme je vedli rovnou do pekla. Pokud si myslíte, že se vám to nějakým způsobem nevrátí, pak se šeredně pletete.“

„Myslíte si, že to nevím? Zemřeli i lidé, na kterých mi hodně záleželo. Když odejdeme, život jim nevrátíme. Ale jestliže dokončíme svou práci, budeme vědět, že nezahynuli zbytečně.“

Zahleděla se mu do očí. „Musím se tam vrátit, Hawkere. Vám to může být jedno, jenže já musím. Klidně půjdu sama, když bude třeba. Ale s prázdnou odsud neodejdu.“

Věděl, že Danielle neustoupí. „Než bude po všem, budete se proklínat, že jste neodešla,“ varoval ji.

Sklopila oči na zem a couvla o dva kroky, pak se otočila a rázným krokem odcházela ke středu tábora.

Hawker zavrtěl hlavou, pustil z ruky zařízení, které si předtím prohlížel, a roztrpčeně jej odkopl přes prostranství. Kutálelo se a poskakovalo a nakonec se rozpadlo na několik kusů. Dlouho se díval na trosky přístroje, jako by v nich objevil nějaký hluboký skrytý smysl.

Ze strnulosti ho vytrhl až vzdálený křik.

Táborem se hnal profesor McCarter, něco držel v ruce a halekal. Nejdřív doběhl k Danielle. Po krátkém rozhovoru ji popadl za ruku a táhl zpátky k Hawkerovi. Než k němu došli, McCarter sotva popadal dech.

„Musíme se vrátit do chrámu,“ funěl. „Okamžitě.“

Hawker nevěřícně zavrtěl hlavou. „Koukám, že ta nemoc je nakažlivá.“

Profesor nemarnil čas vysvětlováním. Místo toho ukázal Hawkerovi jasně oranžový přístroj, který přinesl s sebou: Kaufmanovu vysílačku pro nízké frekvence. Zvýšil hlasitost přenosu.

„Slyší mě něk… Pane… aufmane… prosím, odpo…“ Byla to Susan Briggsová snažící se o spojení s Kaufmanem.

„Žije,“ vydechl McCarter. „My ji slyšíme, ale ona nás slyšet nemůže. Nereagovala na nic, co jsme jí říkali.“

„Kde je?“ zeptal se Hawker. „Jak je to možné?“

„Je někde v jeskyni pod chrámem. A jestliže má Kaufman pravdu, ty potvory tam jsou s ní. Sama se odtud nedostane. Musíme jít dovnitř a najít ji. Co možná nejdřív.“

Hawker vrhl úkosem pohled na Danielle. Oba věděli, co to znamená: nakonec dostala příležitost k prohlídce jeskyně. „Vy snad máte devět životů,“ ucedil. „Doufám, že víte, kolikátý hodláte riskovat teď.“

( 35 )

Hluboko pod chrámem v temnotě jeskyně stanul Hawker na okraji jezera a zadíval se do průzračné vody. Dno bylo vystlané bělavým vápencem, nepravidelně posázeným kuličkami o velikosti zrnek hrachu, zvanými jeskynní perly. Ve světle jeho baterky se všechno lesklo jako natřené vrstvou ještě vlhkého laku.

Namířil světlo ke stropu zhruba třináct metrů nad svou hlavou. Tam spatřil docela jiné útvary: obří stalaktity zavěšené ve shlucích, velké dýky z kamene obrácené hrotem na nečekané návštěvníky. Některé byly dlouhé až pět metrů a po obvodu báze mohly měřit odhadem třicet centimetrů. Majestátní skupiny střídaly plochy porostlé kratičkými, hustě nahloučenými zubatými hroty, které připomínaly žraločí zuby, a o něco dál vyrůstal z převisu delikátní závoj tvořený tenkými krápníky, takzvanými brčky, jejichž špičky se vlhce leskly.

„Pekelná jeskyně,“ utrousil Hawker. Jeho slova se odrážela ozvěnou od stěn.

McCarter, Danielle i Verhoven dospěli ke stejnému závěru. „Sirnatá sluj,“ dodal profesor a posvítil do nejbližšího okolí. „Většina jeskyní je vápencová, ale některé vyhlodá do skály kyselina sírová. Nejlepším příkladem je Lechugila v Novém Mexiku. Tím by se vysvětlila kyselinná voda na dně studny v oltářní síni. I tady dole.“

Hawker prokřižoval hladinu kuželem světla. Spolu s Verhovenem několikrát zhlédli Langův videozáznam a v pozadí slyšeli hlasité šplouchání. Věděli, že nebezpečí přichází z vody, ale tahle oblast se zdála bezpečná.

„Kudy?“ zeptala se Danielle.

„Vpravo je stezka,“ ukázal Hawker. „Vede na druhý břeh.“

Připevnil baterku k hlavni své pušky. Ostatní ho napodobili, kromě Verhovena, který měl jinou zbraň, opakovací brokovnici Mossberg s pumpou z Kaufmanova arzenálu. Pravou ruku měl na spoušti, opuchlou levačku uvázanou širokou izolační páskou k pumpě tak pevně, že mohl znovu nabíjet.

Vykročili po stezce husím pochodem a neustále sledovali vodní hladinu, aby včas zpozorovali případné nebezpečí. V čele kráčel Hawker, za ním Danielle. Na zádech nesla malý batoh s vybavením a k noze měla připevněný tiše tikající Geigerův počítač.

„To je jenom bezpečnostní opatření,“ vysvětlila. „Martinovy krystaly vykázaly stopy radioaktivní kontaminace, stejně jako půda nad námi.“

„Díky za informaci.“

„Žádný strach. Jsou to strašně nízké hodnoty. Aby to na nás působilo, museli bychom tady zůstat několik let.“

Fakt, že tady neztvrdnou tak dlouho, byl jediná záruka, jíž si Hawker byl jistý. Teď už zřetelně viděl hráz, za ní sedm jezírek i hladký kamenný plácek. Přidal do kroku.

Před hrází se zastavil. „Závěrečná stopáž z videokamery zabírala tohle místo. Připraven?“ zeptal se Verhovena.

Mohutný muž přitakal. „Víš, že tyhle náboje nedostřelí dál než do hloubky dvou a půl metru?“

„Jo,“ přisvědčil Hawker. „Ale jestliže tam dole něco je, bude to přímo pekelnej budíček.“

„Budu ti krýt záda,“ ujistil ho Verhoven.

Hawker pokračoval v chůzi. Vstoupil na hráz, prohlédl si jezero a potom se k němu otočil zády. Verhoven zaujal pozici u paty stavby, připraven na cokoli, co by se mohlo vynořit z vody a ohrozit Hawkera.

Hawker přistoupil k první nádrži a vyslal do ní dvě střely. Pak uskočil a čekal na odezvu.

Palné rány proburácely jeskyní a ozvěnou se vrátily z bezedné tmy. Vzduch rozechvívaly v slábnoucích, vzdalujících se vlnách, ale ve vodě se nic nepohnulo. Zbývalo však ještě šest nádrží.

Hawker pokračoval k dalším jezírkům a u každého zopakoval předešlý postup, dokud se neujistil, že odtud nebezpečí nehrozí. Zdálo se, že všechna jsou prázdná.

„Zvláštní uspořádání,“ podotkl McCarter. „Sedm jezírek. Jestlipak nějak souvisí se Sedmi jeskyněmi nebo Sedmi roklemi?“

„A s Ukrutnou vodou,“ přisadila si Danielle.

Hawker si posvítil přes plácek do prostoru za ním. Kamenná plošina, zpředu chráněná jezerem, měla na délku zhruba sto metrů a její vzdálený černý lem téměř splýval se stěnou jeskyně. Na nejbližším okraji ležela hráz jezírka a otevřený vstup do dalších částí jeskyně; na vzdálené straně zřejmě pokračovala přerušená trasa stezky a mizela v hlubší partii sluje. Hawker usoudil, že by se měli dát právě tudy.

Znovu zaměřil paprsek baterky na hladký plácek, k cestě, po níž před chvílí přišli. A strnul. Po hladině jezera, které bylo ještě před vteřinou jako zrcadlo, pomalu běžely nepatrně zčeřené vlnky. Strhl světlo do hlubin jeskyně, upřeně se zahleděl do tmy, a potom zase zpět na průzračnou vodu.

„Co se děje?“ zjišťovala Danielle.

„Něco zvlnilo hladinu. Buď se to vnořilo do vody, nebo vyplavalo.“

Zaschlé louže krve na kameni prozradily, že oběti zastihla smrt přímo na plácku. Neměli by se tady zdržovat. „Jdeme,“ zavelel. „Musíme vyhledat nějaký úkryt.“

Odvedl skupinku na kraj plácku k místu, kde se hladká podlaha spojovala s hrubým povrchem přirozené kamenné zdi, a přitiskli se k ní. Hawker docela vpravo, Verhoven zase vlevo; plácek měli rovnou před sebou. Takticky to byla výhodná pozice, protože zezadu je nic nemohlo překvapit, a pokud by proti nim útočník vyrazil z boku nebo zepředu, uvítala by ho zničující palba.

„Vidíš něco?“ zeptal se Verhoven.

„Jen vodu.“

Verhoven chtěl cosi dodat, ale zarazil se. Dolehl k nim podivný, škrábavý zvuk, skřípavé dření, jako když se kámen vleče po kamenném podkladu.

Danielle vypnula Geigerův počítač, aby líp slyšeli.

„Co to bylo?“ zašeptal McCarter.

Nikdo nedokázal odpovědět. Jeskyni křižovaly paprsky z baterek a všichni těkali očima všemi směry ve snaze odhalit zdroj hluku.

Zvuk se opakoval. Tlumené cvaknutí a po něm dvoje delší, pomalé škrábnutí.

Čtveřice znehybněla a zatajila dech, zrak upřený do tmy.

„Co když je to Susan?“ nadhodil McCarter. Po vstupu do jeskyně se s ní několikrát pokusili spojit vysílačkou, ale bezvýsledně. „Co když se zřítil kus stropu, je někde uvězněná a pokouší se nám dát znamení? Tak se někdy najdou i zavalení horníci.“

Když se zvuky ozvaly znovu, Hawker se do nich pozorně zaposlouchal. „To není Susan,“ usoudil.

„Jste si jistý?“ zapochyboval profesor. „Může to –“

„Zvuky se překrývají,“ přerušil ho Hawker. „Není to jen jeden zdroj.“

Ze tmy šepotalo přidušené škrábání, tiché, ale teď už nezaměnitelné: cvak cvak, škráb, škráb.

„Odkud to sakra přichází?“ zaklela tiše Danielle a vrhla pohled do stran a před sebe.

Příhodná otázka. Zvláštní akustika jeskyně vytvářela dojem, že se zvuk šíří odevšad zároveň. Cvak, cvak… škráb, škráb, cvak, cvak.

Danielle a McCarter se nedokázali ovládat natolik, aby zůstali v klidu. Hawker je ignoroval a neúnavně pročesával pohledem zorné pole. Věděl, že Verhoven dělá to samé. Díky obezřetnosti, spolehlivým zbraním a stěně v zádech zaujímali dobrou pozici. Ať je společně s nimi v jeskyni cokoli, slídí po nich, plíží se od jezera nebo se k nim krade ze vzdálených zákoutí sluje, bezprostředně před útokem to bude muset překonat volné prostranství.

„Držte se u stěny,“ zašeptal Hawker. „Za všech okolností stůjte zády ke zdi a nepřipleťte se nám do rány.“

Cvak, cvak, škráb, škráb. Tentokrát hlasitěji a blíž.

Danielle a McCarter se přitiskli k drsnému kameni.

Hawker zamžoural do tmy a zakroužil baterkou. Napravo, tedy na jeho straně, se hladká plocha táhla přibližně dvacet metrů, než zase přešla v hrbolatý povrch. Dál se dutina opět otevírala a dlouhý výběžek jezera zasahoval mezi skalnaté útvary mizející v nedohlednu. Tenhle úsek nabízel jediný pořádný úkryt tomu, co se k nim přibližovalo, ale ani po nepřetržitém obhlížení terénu Hawker nic nezpozoroval. „Vlevo, Piku.“

Verhoven zavrtěl hlavou. „Neřekl bych.“

Cvak, cvak.

„Musí to být tam.“

Verhoven se naježil. „Říkám ti, že tady nic není.“

Vzápětí se matoucí škrabání ozvalo znovu, pomaleji a tlumeněji. Potom už bylo jen ticho, děsivější než zvuky, které mu předcházely.

Vyčkávali v prodlévajícím tichu, pátrali po sebemenší známce nebezpečí a napínali uši ve snaze zaslechnout jakýkoli šelest.

Ale nezahlédli ani nezaslechli nic; nikde se nic nepohnulo a cvakání ustalo. Slyšeli jen tlukot vlastního srdce a rytmické kapání vody v dálce, provázené přízračným pocitem zastaveného času.

Kamenný podklad se vlhce leskl a ve vzduchu se vznášely těžké sirné výpary, ale všude vládlo ticho a klid.

Hawker střelil očima doleva, aby se ujistil, že Verhovenovi nic neuniklo, a pak je zase upřel vpravo. Zmocnil se ho nepříjemný pocit.

Zatímco přemítal, co mohli přehlédnout, koutkem oka zahlédl nepatrný záblesk: drobný úlomek slídy snášející se v paprsku světla Danielliny baterky, lesklý a zářící jako mikroskopická padající hvězda. A v tu chvíli si uvědomil, jakou udělali chybu. Vzhlédl.

„Rychle pryč!“

Popadl Danielle a strhl ji stranou zlomek vteřiny předtím, než se ze stropu patnáct metrů nad nimi zřítil obrovitý temný stín. Tvor dopadl na místo, kde ještě před chvilkou stála Danielle, a sekl ji mohutným drápem do lýtka, přestože ji Hawker táhl pryč. Skupinka se rozprchla. Tmu zuřivě prořezávaly kužele světla, v jejichž odlescích co chvíli zajiskřily ostré zuby a drápy nebo prudké spršky a provazce ohavných slin.

Tvor se otočil a skočil po McCarterovi.

Dávka z Verhovenovy brokovnice ho zbavila rovnováhy a odhodila dozadu na podlahu.

„Pozor!“ vykřikl McCarter.

Druhé zvíře dopadlo na zem za Verhovenem. Když se po něm vrhlo, z hlavně Hawkerovy pušky vyšlehlo několik krátkých rychlých výstřelů doprovázených záblesky, které jeskyni ozářily jako blesk fotoaparátu. Kulky se zaryly do hrudi zvířete, jež však stačilo prolétnout vzduchem a dolehnout na Verhovena. Ten se pod jeho náporem zapotácel, ale Hawker vystřelil ještě jednou. Zvíře zavřísklo a vyskočilo. Sotva ho do očí udeřilo světlo z profesorovy baterky, zasyčelo, vyprsklo a vyrazilo do tmy, pronásledováno deštěm střel.

Paprsky světla křižovaly temnotou. Zvuky pobíhajících a syčících oblud splývaly s dupotem Verhovena a Hawkera, varovnými výkřiky a burácením střelby, která se mnohonásobnou ozvěnou odrážela od stěn.

Danielle dokulhala zpět ke zdi. Lýtko jí zachvátila křeč a svaly sžíravá bolest. Vyndala světlici a mrštila ji přes plácek. Zážeh hořčíku byl zpočátku oslepující, ale jakmile se jasný purpurový svit rozlil jeskyní, ozářil jednoho tvora, nořícího se do vody, a dalšího, který vlekl své zraněné tělo přes hladký povrch plácku. Třetí se ještě držel u stropu. Pohyboval se obrácen zády k hladině jezera pod sebou a ve snaze být co nejdál od ohniska boje se zachytával drápy o kamenné výstupky a pukliny.

„Hawkere!“ Danielle ukázala ke stropu.

Hawker se zaklonil, zaměřil na terč a vystřelil. Tvor zanaříkal bolestí; řev připomínal stonásobně zesílené volání tropického ptáka. Zvíře se pustilo zadníma nohama, které pár vteřin komíhaly v prázdnu, než Hawker vystřelil podruhé. Zasáhl i tentokrát. Bolestí vyjící obluda klesala k hladině jezera a spolu s ní i příval úlomků ze stropu. Pád ukončilo hromové šplouchnutí, jež vymrštilo do vzduchu vysoký gejzír vody.

Teď už Hawker věděl, co se stalo. Zvířata vylezla z vody, vyšplhala se po stěnách a sledovala skupinku vzhůru nohama po stropě. Cvakání vydávaly jejich drápy hmatající po kamenných výčnělcích, škrábání a dření neohebná těla klouzající mezi krápníky a dalšími útvary.

Prozkoumával nerovný povrch stropu. Stalaktity a jiné výrůstky zakrývaly hrbolatou plochu a znemožňovaly rychlý a důkladný průzkum. Ukročil stranou a otáčel se kolem dokola. Sedm metrů od něj dělal McCarter to samé. Danielle odpálila další světlici.

Zatímco trojice prohlížela strop, Verhoven se zvedl ze země. Přistál na pochroumané ruce, jež ho teď nesnesitelně bolela a začala znovu rychle natékat. Páska, kterou jí měl přivázanou k brokovnici, se natrhla, přesto se mu podařilo pušku znovu nabít, než ruku z pumpy zlostně strhl. Rozhlížel se po plácku, kde stál, načež vyslal krátký pohled ke stropu. Když nezpozoroval žádné ohrožení, zaměřil pozornost na to, co mu bolest způsobilo. Raněný tvor zmítaný křečemi ležel nachýlený na bok a ze všech sil se pokoušel doplazit k jezeru.

Verhoven k němu vykročil a se zlostnými nadávkami si strhal zbytky pásky. Když došel blíž, pečlivě zamířil a vpálil zvířeti spršku broků rovnou do hlavy. Okamžitě se svezlo na zem.

S obrovskou spokojeností sklonil hlaveň Mossbergu. Ostatní stále prohlíželi strop. Verhoven věnoval prostoru nad hlavou zběžný pohled a pak se zasmál. „Jsou pryč,“ křikl tónem dobyvatele a vítěze. „Je po nich, nebo utekli – jak je libo.“

Účastnil se bezpočtu šarvátek. Každá měla své jedinečné tempo, a tahle se ničím nelišila. Potom, co jedno zvíře zabili a ostatní, raněná a krvácející, se vrátila do jezera, cítil, jak z něho bojová energie vyprchává a mizí jako bouře unášená větrem. Naposledy se rozhlédl po podlaze jeskyně a nato i po stropu. Nebezpečí minulo. Vrátil se k Danielle.

„Jste v pořádku?“

Danielle seděla na zemi vedle pohotovostní lékárničky a polévala si hluboký šrám na lýtku peroxidem vodíku. „Tohle přežiju,“ odpověděla. Kysličník v ráně pěnil a jemně probublával.

Verhoven se otočil k McCarterovi a Hawkerovi, kteří pořád systematicky obhlíželi strop. „Nechte toho, nebo si vykroutíte krk,“ zavolal na ně. „A chiropraktika jsme s sebou nevzali.“

McCarter přerušil obhlídku, namátkou vyslal pohled ke stropu, sklonil pušku a zadíval se na ostatní. Hawker pokračoval v průzkumu hlubších částí jeskyně a systematicky zkoumal stíny mezi shluky stalaktitů.

Verhoven se zasmál. „Jsi chorobně podezíravej.“

Ohlédl se na Danielle a zhodnotil její zranění. „Poctivý válečný šrámy. Zůstane vám po nich pěkná jizva.“ Danielle se na něho zamračila a Verhoven se znovu zasmál. Tak rozverného jej ostatní neznali.

Než se McCarter vrátil k ostatním, ze zvědavosti se zastavil u zvířete, které skolil Jihoafričan. Leželo na boku, nepochybně mrtvé, ale některými částmi těla dosud pocukávaly posmrtné křeče. Z ran mu vytékala tmavá tekutina a z těla stoupal podivný štiplavý smrad, který McCarterovi připomněl zahnívající zeleninu. Zblízka byl zápach skoro stejně intenzivní jako sirné výpary v jeskyni.

Zvíře bylo menší než to, které je napadlo předešlou noc, když byli přivázaní ke stromu – a sice přibližně o polovinu. V poměru k tělu mělo nezvykle protáhlé končetiny, bezmála jako mládě, a odhadem mohlo vážit sto kilogramů, ačkoli při útoku se zdálo mohutnější.

Profesor se zaměřil na to, co zbylo z hlavy, zle poškozené výstřelem z brokovnice, který byl pro zvíře smrtelný a lidskou lebku by roztříštil na kousky. Také hlava byla vzhledem k trupu nepoměrně velká, výrazně hranatá až klínovitá a směrem k nozdrám se ostře zužovala. Zbylé oko nemělo víčko a pod vrstvou vazkého rosolu se lesklo jako mokrý vyleštěný oblázek. Obluda byla od hlavy k patě celá černá a měla o něco světlejší pruhy, které se jevily jako kůže s odlišnou texturou. Její povrch se zdál kluzký, pokrytý jakýmsi tmavým výměškem, vyvěrajícím z milionů drobných pórů.

McCarter takové zvíře v životě neviděl a nikdy ani neslyšel, že by se podobný tvor někde vyskytoval. Konstitucí se nepodobal žádnému známému živočišnému druhu. Tělo bylo samý ostrý úhel, jakoby zpevněné překrývajícími se destičkami. Zvíře mělo přední i zadní nohy silné, klouby jednoduché a nechráněné, podobné dveřním závěsům – jedna drážka pro vrchní polovinu, jedna pro spodní. V místě jejich ohybu se znatelně rýsovala šlachovitá svalová hmota připomínající svazek kabelů v izolační trubce. Za silně ztenčeným krkem, který by slušel spíš příslušníku hmyzí říše, vyrůstaly zřetelné řady tuhých, zježených štětinovitých chlupů, sbíhající se do obráceného písmene V.

Ohavná stvůra, pomyslel si McCarter, vybavená všemi přednostmi predátora: stereoskopickým viděním, štíhlým dlouhým tělem a drápy podobnými zahnutým ocelovým břitům. Otevřená tlama odkrývala mocné svalnaté čelisti osazené zuby ve tvaru zaostřených železničních hřebů.

Profesor se zadíval ke stropu, po němž zvířata lezla. V mysli mu vyvstala stará mayská kresba, na níž lidé stojí vzpřímeně na zemi v blažené nevědomosti o Xibalbanech přímo pod nimi, kráčejících hlavou dolů po spodní straně zemského povrchu. Bezděčně ho zamrazilo v zádech. Kdybych věděl, že v jeskyni žije něco takového, blesklo mu hlavou, taky bych ji považoval za podsvětí.

Přistoupili k němu Danielle a Verhoven. Civěli na tvora stejně ohromeně jako před chvílí McCarter. Danielle projevila zájem především o rány v místech, kde do hlavy vnikly broky z Verhovenovy pušky. Zasažené oblasti s dlouhými prasklinami šířícími se paprskovitě od ran připomínaly skleněnou tabulku proraženou zbloudilým baseballovým míčkem.

Danielle šťouchla hlavní pušky do nehybného těla. Bylo zcela ztuhlé. Když na něj poklepala, ozval se skoro dutý zvuk. „Exoskelet,“ prohlásila. „Vnější kostra. Velcí živočichové nic podobného nemají. Pouze hmyz a korýši.“

„Takže je to jen obří gogga,“ mínil Verhoven, který označil brouka jihoafrickým slangovým výrazem.

McCarter ho dloubl loktem a ukázal na velkou purpurovou skvrnu na jeho košili, kam na něj zvíře dopadlo. Vlákna tkaniny byla roztřepená a odbarvená, jako by flek něco vyleptalo.

„Je to nějaký sekret,“ řekl Danielle. „Ta obluda to má po celém těle.“

Verhoven si svlékl pracovní blůzu a hodil ji na zem. Danielle se sklonila blíž ke zvířeti. „Cítíte to?“

McCarter přitakal. „Smrdí to skoro stejně jako čpavek. Cítil jsem to i včera v noci, když nás jedna ta bestie napadla. Tentokrát je ale zápach silnější, přestože je tahle potvora menší.“

Danielle přikývla a ohlédla se k jezírkům. „Napadlo mě totéž. A teď už vím proč. Čpavek je zásada a neutralizuje kyselinu. Myslím, že právě takovou sloučeninu zvířata vyměšují, ale podle toho, jak ničí tkaninu, bude mnohem silnější než čpavek.“

„K čemu by jim to bylo?“ zeptal se Verhoven.

Danielle kývla k jezírkům. „Díky tomu v nich přežijí. Jejich výměšky ruší účinky kyseliny.“

McCarterovi se vybavilo, jak svému synovi pomáhal s chemií a několikrát musel navštívit vědecké oddělení a položit kolegům otázky, jež on sám neuměl zodpovědět. Zásady jsou stejně nebezpečné jako kyseliny. Když spolu reagují, navzájem se neutralizují, ale samotné kyseliny i zásady jsou žíraviny. Leptají organické tkáně i hmotu nesrovnatelně silnější, než je lidská pokožka. Obrátil se k Danielle. Roztrženou nohavici si ustřihla, takže šrám na lýtku byl odhalený. Pokožku měla zarudlou, ale bez puchýřů. „Co vaše noha?“

Danielle sklopila zrak. Usoudila, že poškozená nohavice, kterou odhodila někam do tmy, je roztřepená jako Verhovenova blůza. „Ošetřila jsem si ji peroxidem,“ odpověděla. „Chtěla jsem především zabránit infekci a použila jsem roztok jako antiseptikum. Svým způsobem je to ale kyselina a zřejmě neutralizovala zásaditou látku, která přišla do kontaktu s pokožkou. Byl to hrozně zvláštní pocit. Skoro jako by mi nohu zachvátil ledový žár. Jako když cucáte větrový bonbon.“

„Možná byste měla kysličník použít znovu,“ navrhl McCarter.

Zatímco Danielle opět sáhla pro plastovou lahvičku, Verhoven natáhl ruku a podržel ji nad mrtvým zvířetem. „Nevšimla jste si ještě něčeho jiného?“ oslovil Danielle.

Zavrtěla hlavou.

„Mrtvá zvířata vydávají teplo,“ upozornil ji. „Když nějaké zastřelíte, cítíte, jak uniká z ran. Ale v tomhle případě to tak není.“

„Co to znamená?“ zeptala se.

„Že je studenokrevné, nebo spíš studenokrevnější, než jak jsme zvyklí.“

„To by vysvětlovalo, proč je tepelná čidla nezachytila,“ uvažovala Danielle.

Verhoven ukázal na ocas, na špičku rozvětvenou ve dva hroty, jako dvojité žihadlo. „Připomíná vám to něco?“

Danielle přikývla a McCarter si vzpomněl na mrtvolu v řece se dvěma velkými otvory v hrudi, které způsobilo něco, co vniklo dovnitř a zase vyklouzlo ven. Tihle tvorové byli strašlivé vraždící stroje. Přesto se neubránil úžasu smíšenému s bázní. „Co je to, proboha, za potvory?“ vyhrkl.

Vyměnil si pohled nejprve s Danielle a pak s Verhovenem, ale bylo zřejmé, že ani jeden nemá sebemenší ponětí.

Okamžik nato se k nim připojil Hawker, který věnoval zvířeti jen letmý pohled. „Paráda,“ utrousil jízlivě. „Tahle výprava je ukrutně zábavná. Připomeňte mi, abych s sebou příště vzal i celou rodinu. Ale nezapomeňte, kvůli čemu jsme tady.“

S pocitem respektu se dali na pochod a postupovali po stezce stáčející se za pláckem dozadu, do hlubší části jeskyně. Co nevidět se hrbolaté zdi zúžily a uvěznily je v omezeném prostoru, ale krátce poté znovu přešly v hladké stěny opracované primitivními nástroji. Pokračovali úzkou úžlabinou, která se změnila v tunel se svažujícím se stropem. Vytesaná chodba pak vedla k ještě užšímu obdélníkovému vstupu, vysokému něco málo přes metr a širokému nanejvýš pětačtyřicet centimetrů. Aby jím prošli, museli se přikrčit a sunout se bokem. Jakmile se dostali na druhou stranu, oslovil je slabý chraplavý hlas.

„Pane Kaufmane?“

„To jsme my, Susan. Ne Kaufman,“ odpověděl McCarter.

Dívka vystoupila ze stínů. „Profesore McCartere?“

„Jste v pořádku?“ zjišťoval.

Rozběhla se k nim a vrhla se rovnou do náruče McCarterovi. Ten ji pevně objal, aniž přitom pocítil výrazné rozpaky. Když slyšel, jak mladá žena sípe, vyndal z kapsy její inhalátor, který našel v táboře a prozíravě ho vzal s sebou do podzemí.

Okamžitě jej použila. „Slyšela jsem výstřely.“ Do očí jí vstoupily slzy. „Nevěděla jsem, jestli –“

Odmlčela se v polovině věty, prohlížela si jejich obličeje a spočinula zrakem na Hawkerovi. Zatvářila se nechápavě. „Co tady vlastně děláte? A co se stalo s Kaufmanovými vojáky?“

„Většina je mrtvá,“ oznámil jí McCarter. „Kaufman je v táboře. Hlídá ho Brazos. Slyšeli jsme vás z vysílačky,“ dodal. „Ale vy nás očividně ne.“

„Žádnou odpověď jsem nedostala,“ řekla. „Nevěděla jsem, jestli s radiostanicí zacházím správně. Myslím, že má díky mým pokusům vybitou baterii.“

Pak se pustila do líčení útoku a podrobností svého přežití. „Když to zabilo dalšího vojáka, vysílačka sklouzla po zemi ke mně a zasáhla mě do nohy. Popadla jsem ji a dala se na útěk. Dostala jsem se až sem a objevila tenhle vchod. Ukázalo se, že chodba je slepá, jenže než jsem se mohla vrátit, ty potvory se pokusily dostat dovnitř. Hodiny škrábaly a hrabaly u vstupu, ale neprotlačily se jím. Tak jsem tady zůstala.“

„To je obrovská útěcha,“ okomentoval její vyprávění Hawker, „ale zdržovat se tady nemůžeme. Bohužel se musíme vrátit stejnou cestou, kterou jsme přišli. A čím dřív odsud zmizíme, tím líp.“

Susan vzala McCartera za ruku. „Samozřejmě,“ pronesla vážným hlasem, „ale nejdřív vám musím něco ukázat.“

Vedla je dál do sálu, dlouhým úzkým průchodem kolem několika prázdných místností vyhloubených do skály, síní s hladkými svislými stěnami a plochou, zarovnanou podlahou. Svědčily o zručnější řemeslné práci, než jaká byla odvedena u plácku v hlavním dómu. Na místech, kde Susaniny kroky porušily vrstvu prachu, zářila podlaha jako nejušlechtilejší mramor. McCarter si chtěl povrch prohlédnout pozorněji, ale Susan mu naznačila, aby šel za ní.

Ukázala na stěnu pokrytou zvláštními geometrickými symboly a kromě nich i mayskými znaky. Potom ho zavedla k hromadě suti, kde se zřítila jedna stěna a část stropu, a klekla si k ní.

McCarter na místě strnul. Na zemi ležela postava napůl pohřbená pod úlomky skály, částečně ukrytá pod kupou kamení. V našedlém příšeří vypadala jako mrtvolka dítěte, avšak jen co na ostatky dopadlo světlo baterek, bylo nesporné, že je to něco jiného.

Tělo měřilo na délku asi sto dvacet centimetrů. Nohy a pánev byly oddělené od trupu a veškerá svalová tkáň dávno podlehla rozkladu. Lebka se tvarem blížila lidské, ale byla znetvořená a baňatá. V horní polovině tváře zely dva velké prázdné otvory, v nichž zřejmě bývaly vsazené oči, nad nimi se klenuly vystouplé oblouky a čelo strmě ubíhající dozadu.

Místo žeber se dva široké pláty stáčely od páteře po obvodu trupu směrem dopředu, kde se spojovaly a zakrývaly hrudní dutinu. Útvar se podobal vnější kostře jeskynních tvorů, včetně tisíců miniaturních otvorů v kostech.

McCarter se dotkl křehké lebky a přejel prstem po hladkém povrchu. Připomněla mu schránky ostrorepů, které jako malý kluk nacházel vyplavené na mořské pláži.

„Byla skoro zavalená,“ vysvětlila Susan. „Většinu suti jsem očistila. Krátila jsem si tím čas.“

„Co je to?“ zeptal se McCarter. Susan zavrtěla hlavou.

Danielle ho asi neslyšela. Zírala na lebku s vykulenýma očima a otevřenými ústy. „Panebože,“ vydechla. „Tohle jsem nečekala… To není možný. To prostě není možný.“

( 36 )

Danielle Laidlawová upírala oči na znetvořené tělo napůl ležící mezi úlomky kamenů. Měla nejasné tušení, oč by mohlo jít, ale pořád se s tou představou nedokázala vypořádat.

McCarter vytušil její rozpoložení. „Vám to něco říká,“ podotkl. „Něco víc než nám ostatním.“

Napadlo ji jediné: mlžit. Mohla by jim říct, že je to přesně to, co si všichni myslí – deformovaná kostra pohřbená v chrámu po tisíciletí nebo déle, poporodní porucha vyhnaná do bizarního extrému. Ona však věděla, že je to mnohem důležitější. A už ji nebavilo lhát.

Znovu se zadívala na lebku a tentokrát se zaměřila na ladnou křivku čela. Všimla si tenké linie zapuštěné do kosti, uzounkého zlatého proužku, jen o málo silnějšího než vlákno pavučiny. Od každé očnice ubíhalo přes temeno lebky po jedné nitce, třetí vedla od místa, kde bývalo ucho. Na několika místech přes vlákna přerůstaly kosti, podobně jako kůra stromu přes ovinutý drát.

Teď už si Danielle byla stoprocentně jistá. Když kovové vlákno zpozoroval i McCarter a vzhlédl k ní, věděla, že nemůže déle zapírat a musí kápnout božskou.

„Ano. Říká mi to něco víc než vám,“ odpověděla konečně McCarterovi.

Díval se na ni se semknutými čelistmi. „Když se na scéně objevil Kaufman a jeho lidi, bylo víc než zřejmé, že tady nejsme jenom kvůli mayským artefaktům. Tak pro tohle jsme sem přišli? Kvůli tomu jsou všichni ochotni zabíjet?“

„Pomalu, doktore,“ varoval ho Hawker.

„Ne,“ zarazila ho Danielle. „To je v pořádku.“

Přiložila si ruku na čelo. Zvedl se jí žaludek.

McCarter se zhluboka nadechl. „Rád bych slyšel nějaké vysvětlení.“

Přikývla a bez obalu to vyklopila. „Abych našla tohle místo, potřebovala jsem vaši pomoc. My, tedy NVI, jsme věřili, že tady najdeme zdroj energie, součástku nebo celý přístroj, schopný vyrobit energii prostřednictvím studené fúze.“

McCarterův výraz změkl, ale spíš díky překvapení než nějakým citovým pochodům. Položil jí skoro stejnou otázku jako před hodinou Hawker. „Proč předpokládáte, že tu něco takového najdete?“

„Protože tenhle jedinec,“ ukázala na tělo, „ať už mužského nebo ženského pohlaví, to sem přinesl.“

Profesor znovu upřel pohled na mrtvolu, zamrkal a potřásl hlavou, jako by si chtěl pročistit myšlenky. „Nechci záměrně vypadat nedovtipně,“ řekl konečně. „Všichni jsme vyčerpaní a neuvažujeme střízlivě, ale opravdu nevím, co se nám snažíte říct.“

Danielle se zhluboka nadechla. „Pokouším se naznačit, že pokud byla teorie NVI správná, tělo, na které se díváte a které tady odpočívalo tisíce let, se zrodilo v jiném časovém rámci, někde v naší vzdálené budoucnosti.“

Všichni se na ni pátravě podívali ve snaze zachytit v jejím obličeji náznak, že je to lež, další kamufláž nebo dokonce nějaký nemístný žert. Nic tomu však nenasvědčovalo. McCarter znovu upřel pohled na tělo. Danielle neuniklo, že se tentokrát soustředí na zlatá vlákna a pravděpodobně stejně jako ona přemítá, k čemu přesně sloužila.

„To myslíte vážně?“ ujišťovala se Susan.

Danielle přikývla.

„Můžete nám to objasnit?“ požádal ji McCarter. Už byl méně útočný, ale stále očividně rozčilený.

„Pokusím se,“ řekla. „Myslím, že tomu snáze porozumíte, když začnu pěkně od začátku. Přede dvěma lety nás na krystaly upozornil asistent kustoda v Muzeu národní historie. V útvarech zpozoroval něco, co si neuměl vysvětlit; jakýsi zvláštní zákal, který se vytvořil pokaždé, když si krystaly prohlížel v polarizovaném světle. Tvrdil, že žádný význam v podstatě nemají a ani si nevzpomíná, kdy naposledy opustily depozitář, ale byl zvědavý a chtěl tomu přijít na kloub. Podotýkám, že to byl přítel Arnolda Moorea, mého někdejšího spolupracovníka.

Předali jsme krystaly našemu vědeckému týmu a to, co odborníci zjistili, jsme nijak nedokázali interpretovat. Jednalo se v zásadě o krystaly křemene, ale legované složitou sloučeninou. Vykazovaly nízkou radiaci a na určitých místech obsahovaly plynné tritium.“

Rozhlédla se po svých posluchačích. „Nevím, co kdo z vás ví o tritiu, ale je to plyn, který vzniká pouze během jednoho či druhého typu jaderné reakce. To nasvědčovalo tomu, že krystaly byly použity pro nízkoenergetickou nukleární reakci nebo jí byly vystaveny. Naši lidé ji označili jako studená fúze.“

„Jak jste věděli, že to není jen nějaký přírodní jev?“ zeptal se McCarter.

Danielle si vzpomněla, že stejnou otázku položila tenkrát i ona. „Nejdřív jsme to považovali za pravděpodobné,“ pokračovala, „ačkoli by se jednalo o dosud neznámý a nikým nepozorovaný úkaz. Ale když jsme krystaly prozkoumali důkladněji, bylo nám jasné, že je musel vytvořit člověk. A to už bylo zcela mimo hranice našeho chápání.

Pomocí skenovacího elektronového mikroskopu a dalších vysoce citlivých přístrojů jsme dospěli k závěru, že krystaly vyrostly do této podoby cíleně, byly navrženy a vyrobeny s přesnými geometrickými liniemi a se sérií tunýlků uložených v krystalické mřížce křemene. Tunely vlastně vytvářely síť spojů podobných optickým vláknům a fungujících v molekulárním měřítku, menších než nejmenší z dnešních nanotechnologických produktů, tedy systém, jejž nejsme schopni napodobit ani pomocí nejmodernější techniky. Bylo to šokující,“ dodala. „A protože struktura sítě měla smysluplné a systematické uspořádání, nezbylo nám než konstatovat, že krystaly vyrobily inteligentní bytosti.“

Při pohledu do McCarterovy tváře poznala, že výklad chápe.

„Zvažovali jsme i možnost, že jde o podvrh, ale naši badatelé to vyloučili. Fotografie, měření i další souvislosti do sebe dokonale zapadaly. Krystaly, které jsme získali, byly totožné s těmi, které v roce 1926 našel, vyfotografoval a přivezl z Amazonie Zabiják Martin. To si vynutilo zásadní otázku: K čemu krystaly sloužily primitivnímu kmeni původních indiánů uprostřed amazonského pralesa, dvacet let před počátkem atomového věku a padesát let před zrodem mikroelektroniky a optických vláken?“

McCarter přisvědčil. Zřejmě zvědavost institutu chápal.

„Odpověď jsme nenašli, a tak jsme se zaměřili na další Martinovy úlovky. Obrovský krok jsme učinili při výzkumu toho zlatého podnosu.“

Danielle si vybavila, jak před čtrnácti dny McCarter se zájmem zkoumal snímky artefaktu. Tenkrát ji napadlo, že instinktivně pátrá po nějakém hlubším smyslu.

„Vzpomínáte si na tu fotku, co jsem vám ukázala?“ zeptala se ho.

Přikývl.

„Zobrazovala čtvrtinu dna kolébky. Jedinou desku ze čtyř,“ upřesnila. „Musím vás upozornit, že při pohledu z běžné vzdálenosti vypadají kresby na fotografii jen jako nahodilá ozdoba: tečky, čárky, křivky. Ale jak jste si jistě všimli, daný výsek zřetelně znázorňuje mapu hvězdné oblohy. Totéž platí pro ostatní tři kusy, které jsem vám neukázala. Při jejich srovnání s astronomickými údaji jsme byli schopni určit, kterou část oblohy výseče zobrazují.“

„Jak?“ zeptala se Susan.

„Stejně jako při námořní navigaci,“ odpověděla. „Podle vzájemné polohy hvězd, co máte zrovna nad hlavou, a velikosti úhlu, který každá z nich svírá s obzorem, je možné zjistit, kde na zeměkouli se nalézáte. V tomto případě jsme použili informace o planetách a jejich postavení na příslušné oběžné dráze. Data byla jako časově zašifrované údaje – a protože každá planeta se pohybuje jinou rychlostí, jejich vzájemná pozice vám poskytne přibližné datum. Samozřejmě je to trochu složitější,“ připustila, „nicméně na každé desce dna kolébky jsou i jiné objekty, které nám pomohly stanovit nejen polohu, ale také časový rámec.“

Skupinka se tvářila nedůvěřivě. Danielle si toužebně přála, aby si uvědomili význam pravého důvodu expedice. Poté co jim situaci konečně vysvětlila, chtěla, aby jí rozuměli a důvěřovali. Možná tak lépe pochopí její pohnutky.

„Jednoduše řečeno je to takhle: když se podíváte na oblohu a máte slunce přímo nad hlavou, víte, že je kolem poledne. Když pozorujete slunce a k tomu měsíc a víte, který je den v roce, dokážete určit zeměpisnou šířku a délku místa, kde stojíte. Podobné je to v noci s hvězdami. A pokud spatříte Halleyovu kometu, můžete s jistotou říct, že je buď rok 1910, 1986 nebo 2061, popřípadě kterýkoli jiný rok po šedesáti sedmi letech, kdy se první dáma mezi kometami vrací.

Jestliže doplníte do mapy dostatečný počet nebeských těles a určité informace o pozici planet na jejich oběžné dráze, budete přesně vědět, kdy a kde se nalézáte. A právě to jsme vyčetli z jednotlivých částí kolébky.

První deska, ta, kterou jsem vám ukázala, zobrazuje hvězdnou mapu jižní polokoule v den zimního slunovratu a zeměpisnou šířku zhruba dva stupně na jih od rovníku.“

„Tedy místo, kde jsme teď,“ doplnil McCarter.

„Správně,“ přikývla. „Zeměpisnou délku jsme z desky nezjistili, a tak jsme museli zahájit výzkum.“

„A co ostatní desky?“ zeptal se profesor.

„Ty byly složitější. Ale na základě vyznačené pozice hvězd, planet a komet jsme usoudili, že druhá i třetí výseč znázorňují rovněž pohled na jižní oblohu, ale v naprosto odlišných dnech. První je srpen roku 3114 před Kristem, druhý prosinec 2012 po Kristu.“

„To je začátek a konec mayského dlouhého počtu,“ poznamenal McCarter. „Jednoho z mayských kalendářů.“

Danielle přisvědčila. „Vy víte líp než já, jak byli Mayové posedlí pojetím času.“

„A především těmito dvěma daty,“ doplnil ji profesor. Danielle si všimla, že jeho hlas má zase onen věcný akademický tón vědce, jenž naplno zapojil svou intelektuální zvídavost.

„Astronomická pozorování jsou součástí mnoha mayských rukopisů i uměleckých děl a ve většině případů je znázornění velice přesné. U odhalených mayských artefaktů nejde o nic výjimečného. Ale to přece neznamená, že to k nám přicestovalo z budoucnosti.“

Jeho pochybnosti byly pochopitelné. Ta představa byla znepokojivá a skoro automaticky vyvolávala předpojatost.

„Samozřejmě,“ souhlasila Danielle. „Samotné jednoduché hvězdné mapy tu teorii nepotvrzují o nic víc než kalendář na příští rok, podle nějž taky nejste schopni předpovědět, co vás čeká. My jsme však na jednotlivých částech dna kolébky objevili nebeská tělesa, která nejsou viditelná pouhým okem, ale ani dobrým hvězdářským dalekohledem. Mám na mysli komety v mrazivých hlubinách vesmíru s periodou tisíc let, neutronové hvězdy, které nevydávají žádné světlo, jen rádiové vlny a rentgenové záření. Mayové tyhle objekty vidět nemohli a nemohl je vidět ani Galileo. Některé z nich se dají pozorovat jen pomocí obřího radioteleskopu, jaký je na observatoři v Arecibu. Nic podobného domorodé kmeny očividně neměly.

Jeden příklad, který mě přesvědčil, je na třetí desce. Zachycuje zbytky explodující hvězdy, supernovy, s přesnou pozicí a magnitudou. Její světlo dolétlo na Zemi až v roce 1959. Uvědomte si, že kolébka se našla ve dvacátých letech minulého století a podle všeho vznikla už dávno předtím. Kdyby šlo o prostý popis polohy, kterou pro hvězdu vypočítal nějaký tehdejší astronom, byla by supernova zobrazená jako všechny ostatní hvězdy. Ale není. Ikona jasně zpodobňuje hvězdu, která explodovala. Jinými slovy, ten nákres nevycházel z toho, co někdo uměl předpovědět, ale z toho, o čem někdo věděl, že je součástí historie.“

„A co ta čtvrtá deska?“ zajímal se Hawker.

„Zobrazuje pohled na severní hvězdnou polokouli v roce 3197,“ odpověděla Danielle. „Význam neznáme, ale jeden tip se přece jen nabízí: časový rámec, z něhož expedice odstartovala.“

Rozhostilo se ticho. Informace patrně všechny hluboce zasáhly. Pokud byli jako Danielle, v duchu váhali mezi tím, co jim fakta sdělují, a tím, co považují za věrohodné. Jí samotné trvalo poměrně dlouho, než se s tou možností smířila. Když je sem Stuart Gibbs vyslal, odjížděli do Amazonie s vědomím, že téměř jistě nic nenajdou. Před zahájením mise vypracovali tabulku pravděpodobnosti, jakousi obdobu Richterovy stupnice, v níž každou vyšší rovinu charakterizovalo úplné uspořádání veličin, které se v úrovni o řád nižší vyskytnou s větší pravděpodobností. Výsledkem první úrovně bylo totální fiasko, tedy že odejdou s prázdnýma rukama. Na druhé úrovni najdou předměty, které nemají s Martinovými krystaly nic společného. Stupeň tři a čtyři vyjadřoval pravděpodobnost, že objeví skutečné mayské artefakty. Pátý stupeň předpokládal nález dalších předmětů se stejným významem, jaký mají Martinovy krystaly. Šestý znamenal, že najdou dostatečné množství doplňkového materiálu, aby mohli zahájit reverzní výrobu přístroje pro studenou fúzi. A konečně sedmá úroveň počítala s pravděpodobností jedna ku deseti milionům, že objeví ostatky lidské bytosti, která uskutečnila cestu nazpět časem.

„Vím, že to zní naprosto šíleně,“ uznala Danielle, „ale většina fyziků je přesvědčena, že ten nebo onen způsob přemisťování v čase je možný. Neshodnou se jen na tom, jakým způsobem, jak daleko a jestli by člověk takový přesun vůbec přežil.“

Sklopila oči na podivně tvarované tělo. Napadlo ji, jestli deformaci způsobilo cestování, nebo je zmutovaná podoba výsledkem budoucího vývoje lidstva. „My jsme dospěli k závěru, že se to podařilo alespoň jednou. Usoudili jsme, že přepravním prostředkem mohl být jen dálkově řízený kosmický koráb s dostatečně velkým zdrojem energie. Ten možná napájel i signalizační světlo s životností několika tisíc let, aby jej odesílatelé mohli nalézt ve svém vlastním letopočtu. Měli jsme za to, že krystaly jsou součástí onoho zdroje energie, jakéhosi zařízení na studenou fúzi – něco na způsob jaderného pohonu, který se vysílal do vesmíru například se sondami typu Voyager nebo Pioneer. Nebo jako soběstačný solární článek v solární věži na poušti, popřípadě světelný maják v širém moři.“

Zapátrala v jejich tvářích, především v McCarterově. „Usoudili jsme, že jde přinejmenším o něco, co bychom se měli pokusit najít. Vycházeli jsme z teorie, že vesmírná loď havarovala nebo se nějak dostala do rukou indiánů, kteří ji rozebrali a fascinující věci nalezené uvnitř použili jako rituální předměty.“

„A co kolébka a kresby na ní?“ nadhodil McCarter.

„Uvědomuji si, že je určitý antropomorfismus předpokládat, že se ostatní zachovají jako my, ale každá sonda vyslaná do dalekého vesmíru nese zlatou destičku s různými informacemi, včetně pozdravu, hudby a obrázku popisujícího polohu Země ve sluneční soustavě. Domníváme se, že kolébka vznikla na základě něčeho, co domorodci našli na podobném předmětu, který sem dopravila vesmírná loď nebo jiné umělé kosmické těleso. Možná padli dokonce na něco, po čem by bytosti, které takový nosič vyslaly, mohly pátrat v troskách minulosti na důkaz toho, že jejich pokus byl úspěšný. A indiáni to napodobili do všech podrobností.“

„Manhattanský projekt,“ poznamenal Hawker.

Danielle přikývla. Už nebylo co dodat. Buď jí uvěří, nebo ne. Počká, než si ostatní srovnají v hlavě fakta, a zatím bude hledat další důkazy.

Otočila se, posvítila na hromadu kamenné suti a pak namířila kužel baterky na protější stěnu. Když k ní vykročila, rychlost tikání Geigerova detektoru se zvýšila. „Jsou tam ještě další průchody?“

„Žádné jsem nenašla,“ odpověděla Susan.

Danielle se rozhlédla. Nespatřila nic, co by Susaninu odpověď vyvracelo. Sundala si batoh a vyndala z něj notebook s Kaufmanovými údaji o ultrazvuku a elektromagnetickém rozboru půdy a zobrazila trojrozměrné schéma jeskyně.

Výsledek byl uspokojivý, ale protože obrazovka byla plochá, v některých detailech se tři rozměry obtížně určovaly. Po úpravě se Danielle nakonec podařilo určit jejich pozici vzhledem k hlavnímu jezeru. Prohlédla si obrázek z různých úhlů, zvětšila jej a přiblížila si jejich momentální stanoviště. Změny neodhalily nic neobvyklého: jen vodu, volný prostor podobný místnosti, v níž se ocitli, a další skály. K jeskyni přiléhaly ještě jiné síně, obě za zdí, ale s nepravidelnými tvary, neopracovanými stěnami a podle všeho přirozené. Danielle se nedomnívala, že by v nich něco objevili.

Znovu prozkoumala místnost. I bez zborcené části byla prostorná, ale kromě těla, jež odkryla Susan, zcela prázdná a jakoby vyrabovaná. S tím rozdílem, že po rabování zůstává zmatek. Tady však někdo zřejmě záměrně uklidil a zahladil po sobě stopy. Stejně by se zachovala i Danielle, kdyby k tomu měla příležitost. Napadlo ji, že je možná někdo předešel, ale ihned tu možnost zavrhla. V takovém případě by tu zdeformované tělo nezůstalo.

Ve snaze objevit nějaké nástroje prohledala všechny rohy místnosti, pěkně jeden po druhém. Vrátila se do úzké chodby a stejným způsobem ohledala další síň, kolem níž prošli. Co do velikosti by obstála jako sklad, ale nebylo v ní nic, jen rozlehlý nevyplněný prostor. Stejně jako v místnosti, kde čekali ostatní.

Zaklonila hlavu v zoufalé naději, že zahlédne nějaké stopy po přístrojích, zařízení nebo aspoň po elektroinstalaci, ale neobjevila sebemenší náznak toho, že tu někdy něco podobného mohlo být. Všude jen hladký vyleštěný kámen. Natáhla ruku a dotkla se stěny. Neměla nic, co by odsud odvezla, úspěch ani vítězství se nekonalo.

S hlubokým povzdechem ukončila program a zavřela víko laptopu.

Pomalu se napřímila, s vědomím, že ji skupinka pozoruje. Otočila se k ní. „Měli bychom odejít,“ řekla. „A čím dřív, tím líp.“

( 37 )

Jeden po druhém se zvedli, vyšli z polorozpadlé místnosti a zahájili dlouhý pochod úzkou chodbou, kterou sem přišli.

McCarter se ještě chvilku zdržel, zaujatý nalezeným tělem. Na okamžik uvažoval o tom, že ho odnese, nebo alespoň jeho část. Sbíral kosti a artefakty na nalezištích po celém světě, ale tohle byla docela jiná kategorie – jako by viděl něco, co neměl nikdy spatřit. V návalu zcela nevědeckých emocí svůj nápad zavrhl. Zvolna se napřímil a vydal se za ostatními.

O půl hodiny později dospěli k ústí klikatící se chodby. Jen co se přeplazili přes úzká prkna nad šachtou, Hawker skopl podpěru balvanu a masivní žulový blok dopadl na místo jako obří buchar. Přitom rozdrtil provizorní můstek, jehož štěpiny a třísky sletěly do hluboké jámy s vodou.

Doufali, že tak v jeskyni uvězní všechna zvířata, která přežila, ale po pohledu do studny pochopili, že opatření nebude dostatečné. Podle všeho do studny vzlínala kyselá voda z jezera, a potom, co se na vlastní oči přesvědčili o lezeckých schopnostech oněch obludných tvorů, nikdo nepochyboval, že se jim kamenným komínem podaří vyšplhat vzhůru. Rozhodli se, že nad otvor umístí pohybové čidlo a nastraží kontaktní roznětku s výbušninami. Netušili, jestli to k zabezpečení bude stačit, ale nestáli o to, aby se cokoli vynořilo z šachty bez ohlášení.

Pár minut nato se ocitli zpátky v těžkém pralesním vzduchu. Zhluboka se nadechovali, mžourali a přivírali oči před ostrým poledním světlem. Brazos střežící vězně na ně netrpělivě čekal.

„Teď už můžeme jít?“ zeptal se.

Danielle se podívala na Hawkera a pomalu přikývla. „Odcházíme.“

Devers a Erik si stoupli, ale Kaufman zůstal sedět na zemi, jako by se ho přesun netýkal.

„My vás neponeseme,“ upozornil ho Hawker. „Takže jestli nechcete, abych vás zastřelil, koukejte se zvednout.“

Kaufman se nehýbal. „Pokud vstoupíte do džungle, k řece se nedostanete. Přesněji řečeno odtud nevyjdete živí. V lese vás napadnou zvířata z předešlé noci. Nejsou jen dole v jeskyni, ale všude kolem nás. A vy to víte. Stejně tak domorodci, kteří budou mít ve svém přirozeném prostředí všechny myslitelné výhody.“

„Máte snad lepší nápad?“ udeřila na něj Danielle.

„Čekám pomoc,“ odpověděl Kaufman hrdě.

„No jistě. Ten váš vrtulník.“

„Už jsem si myslel, že toho parchanta nikdy neuvidím,“ poznamenal Hawker.

„Ano. Toho parchanta, co vás sestřelil,“ upřesnil Kaufman.

Hawker se té narážce zasmál. „To nebyl férový souboj. Ale pokud odsud můžeme odletět, místo abychom odešli po svých, s radostí tomu hajzlovi vyseknu poklonu.“

„Přivolám ho,“ slíbil Kaufman. „Ovšem něco za něco.“

„Darujeme vám život,“ odsekla Danielle. „To by mělo stačit.“

Hawker se usmál. „Tady šéfuje ona.“

Kaufman sešpulil rty. Jeho postavení smlouvání vylučovalo.

Hawker ukázal na krátkovlnnou vysílačku. „Chceme odsud vypadnout do setmění.“

„Samozřejmě,“ řekl Kaufman záhadně. „To by bylo nejlepší. Kéž by to šlo.“

„A proč by to nešlo?“

„Vyzkoušejte vysílačku. Sami uvidíte, co s ní svedete.“

Když Hawker přístroj zapnul, ozvalo se ostré zaječení a po něm jen šumění statické elektřiny. Bezvýsledně měnil frekvence a nakonec vysílačku vypnul. „Co je s ní?“

„Přestal fungovat skoro každý elektronický přístroj, který jsme sem přivezli,“ odpověděl Kaufman. „Nebo brzy přestane. Jak vaše, tak naše krátkovlnné spoje jsou vyřazené z provozu.“

„Co to způsobilo?“ zeptal se Hawker.

„Radiace v této oblasti obsahuje elektromagnetickou složku, která likviduje tranzistory a další mikroelektronické obvody,“ vysvětloval Kaufman. „Podobá se to jevu, v armádní hantýrce známému pod zkratkou EMP čili elektromagnetický puls. Čím je přístroj kompaktnější nebo čím silnější proud jím prochází, tím rychleji selhává. Proto krátkovlnné vysílačky odešly jako první. Kdybychom měli jen obyčejnou vysílačku s vakuovými trubicemi, fungovala by bez problémů. Tištěné obvodové destičky tady mají krátkou životnost.“

„Má pravdu,“ potvrdila jeho slova Danielle. „I nám začaly přístroje haprovat už dávno před příletem těch jeho odstřelovačů.“

„Něco přece jen funguje,“ namítl Hawker. „Obranná elektrická síť a příruční vysílačky.“

Kaufman přikývl. „Tahle zařízení užívá armáda, a proto jsou vůči radiaci odolná. K obrovské elektromagnetické explozi dochází při každém jaderném výbuchu, a armáda nestojí o to, aby jí v příští světové válce vypověděly přístroje službu. Ale stejný osud potká všechny aparáty. Je to jenom otázka času. Pokud chcete, abych přivolal vrtulník, měli byste najít vysílačku odpovídající přísným vojenským normám.“

„Můžeme použít tohle?“ zeptal se McCarter a zvedl ruku s radiostanicí ELF.

„Samozřejmě,“ ujistil ho Kaufman jízlivě. „Jestli chcete, aby vás zachránila ponorka.“

„Normální vysílačky nezachytí nízkofrekvenční signál,“ vysvětlil Hawker profesorovi a potom oslovil Kaufmana. „Ale vy určitě máte nějaké opatření pro případ nepředvídané události, že?“

„To mám,“ řekl Kaufman. „Od mého příjezdu pracovali moji lidé nenápadně a bez zbytečných kontaktů s civilizací – stejně jako vy. Žádné příchozí ani odchozí telefonáty. Přibližně za dvaasedmdesát hodin se sem podle předem daných instrukcí a v dohodnutém termínu vrátí můj pilot se zásobami. Po příletu do oblasti počká na smluvený signál – sérii světlic odpálených v určitých intervalech. Jakmile znamení zachytí, přiblíží se k táboru a přistane. Pak odsud odcestujeme vzduchem a vyhneme se chůzi, která by podle mého skromného názoru byla mimořádně nepříjemná.“

„Myslíte, že nás vrtulník odveze všechny?“ zeptala se Danielle Hawkera.

„Možná,“ odpověděl Hawker. „Zátěž by mohla trochu vadit, ale můžeme se zbavit části paliva.“ Znovu se obrátil na Kaufmana. „Jak daleko je váš vyčkávací prostor?“

„Asi sto šedesát kilometrů po proudu řeky kotví nákladní člun.“

„To vypadá nadějně,“ pochvaloval si Brazos.

„Moje řeč,“ připojil se McCarter. „Předtím jsem příliš ukvapeně hodnotil výhody cestování helikoptérou. Docela rád bych se jí znovu svezl.“

Hawker sledoval, jak se všichni chytají naděje, již vrtulník představoval. Vypadalo to jako rozumné řešení – rozhodně lepší než probojovávat si cestu džunglí –, mělo však i jistá rizika, a nejen nedůvěru vůči Kaufmanovi. Přesto byla naděje mocným podnětem a Hawker neviděl důvod, proč by zažehnutou jiskřičku měl uhasit v zárodku. Podíval se na Danielle. Přikývla.

„Dobrá,“ řekl. „Počkáme tu na vašeho komplice. Ale jestli se něco semele, jestli se váš pilot vrátí a pokusí se nás postřílet, nebo pokud se z pralesa vyrojí vaši kamarádi a budou nám chtít zkřížit plány, ujišťuju vás, že vy budete první, kdo toho bude litovat. Jinými slovy, nesnažte se s námi zamést. Mělo by to pro vás nepříjemné následky.“

Kaufman byl ve své podstatě především obchodníkem a nepodléhal emocím ani přecitlivělosti. Záleželo mu na konečném součtu, tedy na výsledku. V tomto případě to bylo přežití. Pokud si měl vybrat mezi smrtí v džungli a návratem do Spojených států s pouty na rukou, milerád se vydá do rukou spravedlnosti, posílen týmem svých právníků v obleku od Armaniho a obviněními proti všem ústrkům ze strany NVI. Po pravdě pochyboval, že to zajde tak daleko. Uzavřený obchod bývá zpravidla oboustranný.

„Toho jsem si zcela vědom,“ řekl konečně. Odvrátil se od Hawkera a spočinul pohledem na Danielle. Nebylo těžké postřehnout zklamání vepsané v její tváři. Kaufman věděl, o co NVI usiloval. Díky přístupu do databáze institutu a práci svých vědců, zejména Langa, dospěl ke stejnému závěru. Všichni chtějí získat totéž: mechanismus, který pracuje na základě studené fúze a o kterém jsou přesvědčeni, že je někde tady, uprostřed amazonského pralesa. Přečkat všechno, čím prošli, a skončit s prázdnýma rukama… Svým způsobem Daniellino rozčarování chápal.

„Bylo v jeskyni něco?“ zeptal se jí.

„Nic,“ odpověděla. „Jen kámen, prázdnota a smrt.“

Kaufmanova deziluze byla stejně hluboká jako Daniellina, lítost stejně upřímná. „To je obrovská škoda,“ řekl. „O to větší vzhledem k tomu, co všechno se tady stalo.“

( 38 )

Bylo rozhodnuto: budou čekat na mýtině na Kaufmanův vrtulník. Buď přiletí – anebo nepřiletí. Přemění tábor v pevnost, v níž budou trávit všechen čas, a temnému labyrintu džungle s mlžnými stíny a věčně staženými žaluziemi se vyhnou. Vyhloubí příkopy, vytvoří překážky a shromáždí zbraně i munici, které přivezla jak expedice NVI, tak Kaufmanovi vojáci. A pokud se objeví zvířata a zaútočí, budou muset vzdorovat prudké palbě.

Takový byl Kaufmanův plán už od začátku, po prvním rozhovoru s těžce zraněným Jackem Dixonem. Okamžitě mu došlo, že vejít do džungle by byla chyba, a to ještě předtím, než si vyslechl líčení jeho trýznivé pouti zpátky k řece. Jenomže Dixon se odsud chtěl mermomocí dostat, kdežto Kaufmanovým záměrem bylo zůstat, vypořádat se s obtížemi a pak najít to, kvůli čemu sem přijel, aniž by mu v tom bránili ty potvory nebo Chollokwané. Teď, v dozvucích první etapy plánu, která rozhodně neproběhla podle jeho představ, se zbylí členové obou výprav pokusí o druhou fázi, a ta, jak všichni doufali, dopadne líp.

Vybudováním nového opevnění byl pověřen Verhoven, který začal tím, že zlikvidoval téměř všechno, co vzniklo předtím. Uvědomil si, že kdyby s Hawkerem nestrhli Kaufmanovo opevnění, dřív nebo později by to udělali ty obludy anebo indiáni. Síť zákopů byla příliš řídká a jeden kryt od druhého příliš daleko, než aby uspokojivě sloužily svému účelu. Jejich uspořádání patřilo do světa, pro nějž byli Kaufmanovi východoevropští žoldáci drezírováni několik posledních desítek let: na moderní válečné pole s mechanizovaným terorem a špičkovými výbušninami, na bojiště, kde vzájemná vzdálenost mezi mnohonásobnými pozicemi brání tomu, aby vojáky vyhladila jediná raketa, puma nebo dělostřelecký granát.

Naopak Verhoven strávil celý život bojem na blízko v menších šarvátkách vedených na travnatých savanách, v džungli nebo na území domorodých kmenů, kde proti němu stáli nepřátelé vybavení podřadnější technologií, ale obvykle mnohem početnější. Takové situace, podobné té jejich, vyžadují těsnější seskupení obránců, jež zajistí i soustředěnější palbu, která byla jejich nejlepší obrannou taktikou.

Podle Verhovenova plánu vykopou novou soustavu bunkrů, z nedostatku času mělčích, ale těsně u sebe, připomínající hradbu z krytých vozů, jakou na prériích Divokého západu kdysi vytvářeli američtí osadníci. Každý zákop se bude moct připojit ke střelbě svých nejbližších sousedů, a tak účinně až ztrojnásobit dostupnou palebnou sílu bez ohledu na to, odkud se nebezpečí přiblíží. Díky tomu bude jejich nepočetná skupina budit zdání oddílu ozbrojených vojáků.

Většinu práce byl přinucen vykonat Kaufmanův přeživší střelec Erik a zrádce Devers, na něž Verhoven dohlížel a komandoval je. Vzdor zraněním pracovali oba ze všech sil.

Nedaleko odsud se Danielle věnovala Susan a poskytla jí improvizovaný seminář o palných zbraních. Studentka v životě z žádné pistole nevystřelila a netoužila po tom ani teď, ale Verhovenův plán a skromné množství obránců vyžadovaly, aby se aspoň naučila nabíjet. Po hodině tréninku si osvojila obsluhu kalašnikova – nabíjet, mířit, střílet a odstraňovat zaseknuté náboje. Přesnou střelbu nezvládla ani po použití dvou zásobníků, ale na tom více méně nezáleželo. Bude střílet jenom tehdy, pokud na ně zaútočí Chollokwané, a v tom případě bude terčů tolik, že nepochybně nějaký trefí.

Mezitím Brazos a McCarter využili nářadí expedice ke zdokonalení obranného postavení, jak nejlépe uměli. Elektronické senzory doplnili velmi primitivním bezpečnostním systémem; ocelová páčidla nasekali na kusy a zapíchali je do země zaostřeným koncem šikmo vzhůru, proti lesu. Jako přírodní překážky posloužily změti větví a hromady kamení, které přinutí každého zvážit, jestli k průniku zvolí nepřímou cestu, nebo linii přímé palby.

Zatímco ostatní členové skupiny budovali obranné pozice, Hawker odvlekl Kaufmana přes tábor, aby s jeho pomocí prohledal sklad zbraní. Zotvírali vzorně srovnané laťové bedýnky s vybavením a krabice plné munice a zbraní, dopravené z Kaufmanova člunu kotvícího po proudu řeky. Kaufman se před Gibbsem chvástal, že má mnohem lepší výstroj než expedice NVI, a protože boj o převzetí velení na mýtině skončil tak rychle, většina výbavy zatím neopustila přepravní schránky.

Hawker nejprve v duchu pořídil seznam zásob, oddělil užitečné od zbytečného, a pak začali přenášet krabice do středu tábora. Asi hodinu před setměním stáhl plachtu z něčeho, co u něj vyvolalo spokojený úsměv. Na podstavci před nimi ležela odstřelovací puška těžkého kalibru s laserovým dalekohledem: Barrett M107 s ráží padesát, účinným dostřelem půldruhého kilometru a maximálním dva a půl kilometru. Lehký kulomet pálí těžké náboje o rychlosti čtyři tisíce kilometrů v hodině, jimiž dokáže prorazit skoro deseticentimetrovou desku z tvrzené oceli. Proti téhle zbrani nebude mít exoskelet zvířat žádnou šanci.

Hawker se usmál. „Tomu říkám řešení potíží.“

„Kolik jste přivezli munice pro tuhle věcičku?“ zeptal se Kaufmana.

„Já se ve zbraních nevyznám,“ přiznal Kaufman. „Na to jsem měl vojáky. Zeptejte se Erika.“

Hawker si přiložil k uchu vysílačku, aby se spojil s posledním žoldákem vražedného týmu, ale zarazil ho zvuk trhajícího se papíru. Vzápětí za jeho zády vzlétla k obloze světlice.

Zvuk ho překvapil, nicméně věděl, co znamená. Otočil se a vystřelil dřív, než stačil zamířit.

Nepřerušil palbu, ani když po něm zvíře skočilo. Do obrněného těla se zakously náboje, přesto na něj obluda dopadla plnou váhou a strhla ho na zem.

Následoval vpád druhé bestie, která si vzala na mušku Kaufmana. Ten se dal na útěk nesprávným směrem, od středu tábora místo k němu.

Záhy si svou chybu uvědomil a pokusil se zatočit do centra prostranství, ale tvor mu zablokoval cestu a stáhl ho k zemi rychlým pohybem drápů přední nohy. Kaufman dopadl do prachu, a než se mohl vzpamatovat, projela mu ramenem bodavá bolest. Vzápětí cítil, jak jím zvíře trhlo a smýklo stranou. Zaječel.

Padesát metrů odtud se Hawker na všech čtyřech snažil popadnout dech. Kašlal tak křečovitě, až měl pocit, že začne dávit. Hlavní náraz schytala jeho pohmožděná žebra a každý nádech byl peklo. Otupěle se rozhlédl, šokován tím, že je vůbec naživu. Zvíře leželo nehybně pár metrů od něj. Několik výstřelů do hlavy pro něj bylo osudných, ale jak se hroutilo na zem, setrvačností narazilo do Hawkera jako plně rozjetý nákladní vlak.

Ze své pušky neviděl nic jiného než popruh. Popadl ho a zatáhl za něj. Zbraň se k němu připlazila přes vyschlé trsy trávy. Uchopil ji, dvakrát trhl šoupátkem, aby se ujistil, že se nezaseklo, a postavil se. Z dálky k němu doléhal Kaufmanův srdceryvný jekot.

Jak zvíře vleklo Kaufmana podrostem, obličej mu nadskakoval a dřel o půdu džungle. Rameno měl v jednom ohni a vychýlené z přirozeného úhlu, jako by mu netvor utrhl paži… a pak byl zničehonic volný.

Poháněn adrenalinem se rychle vyškrábal na nohy, ale hned nato ho něco srazilo k zemi, odtáhlo dalších několik metrů a pak švihem přetočilo na záda.

„Pomoc!“ zaječel.

Přízračný tvor ho pařátem přitiskl k zemi a vyrazil mu dech z plic. Kaufman, který zajíkavě lapal po dechu, chytil zvíře za krk… ale nenahmatal zřetelný hrtan, který by mohl sevřít, jen kost a tenký spoj v místech, kde se překrývaly destičky. Máchl rukou proti baňatému oku, jenže zvíře trhlo hlavou a tlak na Kaufmanově hrudi se znásobil.

Když pod tíhou dusivé zátěže uviděl, že se mu nad hlavou zvedá článkovaný ocas a jeho špička míří proti němu, v hrůze sebou začal zmítat. S vytřeštěnýma očima sledoval, jak se ze dvou koncových hrotů pomalu vysouvají ostny, na jejichž koncích se zaperlily kapky jakési tekutiny.

„Ne!“ zaječel. „Ne!“

Ocas se mírně zatřásl, na okamžik znehybněl a potom vystřelil kupředu.

Hawker doběhl na místo pár vteřin poté, ale po Kaufmanovi i po zvířeti jako by se slehla zem. Spatřil jen zdupaný podrost a hluboké šrámy v kůře stromu. V koruně se lehce kymácely větve a některé listy se vlhce leskly, potřísněné šmouhami vazkých výměšků. Tvor odnesl Kaufmana do větví stromů jako jaguár zadávenou kořist.

Hawkera napadlo, že když se ty potvory pohybovaly ve výškách v jeskyni, je nasnadě, že se tak budou pohybovat i v pralese.

Zatímco zrakem pročesával listoví nad hlavou, dolehla k němu střelba z tábora. Čekal, že ustane, ale pokračovala dál. Zdráhavě se otočil a znovu se dal do běhu.

Než dorazil do středu ležení, zbraně utichly. Spočítal přítomné; nikdo nechyběl.

Všichni na něj upřeli zvědavé pohledy. Po tváři mu kanula jasně červená krev, vytékající z tržné rány pod okem.

„Kde je Kaufman?“ zeptala se Danielle.

„Pryč,“ odtušil Hawker.

„Utekl?“

„Neřekl bych.“

Danielle sebou trhla. Věděla, co to znamená.

Hawker vysunul prázdný zásobník pušky. „Kde jsou nábojnice?“

Danielle ukázala na úložné bedny, které předtím přinesl. Posadil se na zem a začal nabíjet. Nábojnice vkládal do zásobníku po hmatu a přitom pozoroval obvod mýtiny. Nejraději by si došel pro velkou odstřelovací pušku, ale slunce se už schovalo za stromy a zbraň byla příliš blízko okraji lesa, než aby se mu ji v houstnoucím šeru podařilo najít. Bude muset počkat do rána.

Pokud se ho dožijí.

Tu noc se tábor ocitl v obklíčení. Čidla zachytila pohyb po obvodu tábora devětatřicetkrát v různých časových intervalech. Ze začátku se každý snažil střílet na cíl co nejpřesněji, aby vetřelce zasáhl nebo alespoň zastrašil a zároveň šetřil municí. Ale jak se agresivita tvorů neustále zvyšovala, reakce obránců tábora byly náhodnější a méně uvážlivé. Zanedlouho se nocí nesla téměř nepřerušovaná palba. Tmu co chvíli prozářily stopovky nebo světlice, které doplňovaly štěkající výstřely a intenzívně svítící reflektory, planoucí už s příchodem soumraku.

„Proč na nás útočí teď?“ nechápala Susan. „Jsme tady už týden. Tak proč právě teď?“

Nikdo jí neuměl odpovědět. Možná to způsobily jejich další návštěvy chrámu, nebo obludy přilákala krev prolitá v souboji s Kaufmanovými muži či pach mrtvých těl. Ať to bylo cokoli, bylo zcela zřejmé, že tahle noc bude mnohem horší než předešlá. Jakmile si zvířata zvykla na světlo i hluk, podnikala vpády na území tábora nejprve jednotlivě, potom dokonce ve dvojicích, strhávala stany a ničila vybavení a bleskurychle probíhala kolem nevelké pevnosti vytvořené kruhem zákopů.

Jeden tvor se odvážil tak blízko, že rozsekl McCarterovi paži, ale vzápětí ho zahnal výstřel z Verhovenovy brokovnice. Jiný, který klopýtl o nastražené překážky, se skácel na zem a dopadl rovnou před Brazose. Ten na něj vystřelil z bezprostřední blízkosti, přesto zvíře odkulhalo pryč, zřejmě zraněné, ale přinejmenším prozatím živé.

Menší tvorové vyráželi do útoku rychleji, dopadali mezi jednotlivé kryty, přímo doprostřed kruhu. Nikdo na ně nemohl vystřelit v obavách, že trefí někoho v sousedním bunkru. Tehdy zasahovali němečtí ovčáci a v zápalu zuřivého boje to škaredě odnášeli, zejména proto, že jim v pohybu bránily provazy.

Verhoven popadl mačetu a jediným mocným švihem podťal kůl, k němuž byli psi přivázaní. Naneštěstí byl jejich protivník vůči zubům a drápům imunní a ovčáci umírali jeden po druhém.

„Všichni k zemi!“ zavelel Hawker. Rychlá palba z jeho pušky zasáhla cíl. Tvor pronikavě zavřískl a odskočil stranou, vrhl se do tmy a zmizel v lese.

Napadení si vyžádalo život tří psů, zbylí dva krváceli z četných tržných ran. Verhoven měl obličej zkřivený bolestí. „Až k tomu budeme mít příležitost, musíme jim vyčistit rány,“ rozhodl.

Danielle sáhla pro lékárničku, ale než mohla začít s ošetřováním, znovu se rozezněl obvodový bezpečnostní systém, ohlašující další útok.

Dvě hodiny po půlnoci se situace výrazně zhoršila. V podstatě šlo o náhodu, ale vyčerpaný a nevyspalý tým NVI to tak nevnímal. Při dvou oddělených útocích, k nimž došlo během pěti minut, zvířata zdemolovala celou světelnou síť, která obraně tolik napomáhala.

Při prvním vpádu narazilo zvíře střemhlav do sloupu se dvěma upevněnými reflektory. Kůl se skácel, světla explodovala a zasypala bunkry sprškou žhavých jisker. O pár minut později se mnohem větší tvor beznadějně zamotal do elektrických vodičů. Divoce sebou kroutil, svíjel se a otáčel jako žralok uvízlý v síti a ve snaze osvobodit se strhl další světlomet a pak vyrval z betonového základu generátor. Tím způsobil zkrat celého systému a mýtinu zahalila tma.

Danielle pohotově odpálila světlici, ale zvíře se ze spleti kabelů nakonec vyprostilo a zmizelo.

Příštích několik hodin ozařovaly prostranství jen světlice. Zažehli jich desítky, některé ovládali prostřednictvím bezpečnostního panelu, další vystřelovali ze signálních pistolí, ale naprostou většinu museli vymrštit do prostoru ručně.

V jedné chvíli zasáhl výstřel barel s petrolejem. Výbuch způsobil jasnou oranžovou zář a oheň záhy přeskočil na sousední nádobu. Ze sálající výhně vyšlehovaly plameny k obloze, napůl zakryté mastným černým kouřem.

To už obranná skupina dospěla do kritického bodu. Všichni byli nevýslovně unavení a ohrožovaní tvory, v jejichž existenci by ještě před několika dny odmítali uvěřit. Bizarní predátory nezastrašili lidé ani jejich zbraně, neexistovalo nic, co by je přimělo k ústupu.

Útoků bylo bezpočet, ale ani jedno zvíře při nich spolehlivě nezabili. Zahnali je na útěk a mnohá nepochybně zranili, avšak v rozlehlém prostoru mýtiny nepadlo žádné z nich.

O příčinách mohli jen spekulovat. Za prvé byla většina zvířat větších než ta, která viděli v jeskyni. Danielle soudila, že pod zemí žijí jen mláďata a větší tvorové se prohánějí po džungli a shánějí potravu. Proto mají také mnohem houževnatější a silnější kostru. Verhoven si všiml jejich zvláštního tvaru a domníval se, že podivně zkosený povrch těla funguje stejně jako obrnění tanku a odráží střely, které do něj narazí naplocho – jako hozenou „žabku“ vodní hladina. Přesto to všechno byly pouhé dohady.

Nejhůř na tom byli Devers a Erik, zbylý německý voják. Seděli v zákopu neozbrojení, se svázanýma nohama i rukama a s vědomím, že jejich osud závisí na týchž lidech, kteří byli před pár dny jejich vězni. Erik měl o své situaci jasno a výhrůžně pokřikoval, kdykoli to uznal za vhodné, kdežto Devers trávil přestávky mezi útoky buď stížnostmi, nebo popíráním své viny – dokud ho Verhoven rázným kopancem do žeber neumlčel alespoň pro tuto noc.

U ostatních se projevovaly následky napětí a probděných hodin. Smysly je začínaly klamat a viděli nebo slyšeli i to, co neexistovalo. Duševní rozpoložení kolísalo od extrému k extrému. McCarter podlehl v jednom okamžiku naprosté beznaději a modlil se, aby to skončilo, tak nebo jinak, několik minut nato u něj absurdita situace vyvolala záchvaty smíchu. Ostatní se potýkali s podobnými stavy.

A potom, jen hodinu před svítáním, se veškeré naděje rozplynuly.

Ohlásily se další zvuky, duté rytmické hlasy prozpěvujících mužů ukrytých mezi stromy. Chollokwané se vrátili.

Obránci brzy zahlédli v propletených větvích vegetace oheň a prostranstvím se šířil šedavý dým. Tentokrát však domorodci nerozpoutali peklo jako při své první návštěvě. Rozněcovali ohně nepravidelně, shlukovali se do skupin a opět zpívali a vykřikovali ve zvedajících se a klesajících vlnách.

Jejich hlasy byly syrové a výhrůžné. Znepokojovaly a posmívaly se, ale především připomínaly to, na co všichni přeživší odmítali myslet: jedno varování už dostali.

( 39 )

S nastupujícím rozbřeskem hlasy Chollokwanů slábly a vytrácely se mezi stromy spolu s ranním oparem. Ale tentokrát nepřineslo vycházející slunce pocit bezpečí nebo spásy ani klamný dojem úlevy jen nelítostné povědomí o závažnosti a bezvýchodnosti situace.

Nábojnice se povalovaly na zemi po stovkách, roztroušené jako cigaretové nedopalky, jako by je po sobě zanechalo shromáždění náruživých kuřáků. Vyhořelé světlice ležely v kupkách popela v kroužku zčernalé půdy, mezi nevzhlednými ocelovými hroty páčidel se zvedaly hromady kamení jako pahorky sutin. Ze stanů zbyly jen cáry nylonu žalostně visící na zmrzačených kostrách. Opodál s praskotem dohořívaly barely petroleje, z nichž stoupal hustý černý kouř a zamořoval vzduch štiplavými výpary.

V nemilosrdném ranním světle prostranství ukázalo svou skutečnou tvář a jevilo se takové, jaké bylo odjakživa: pustina a hřbitov, neblahé místo uprostřed ráje, kde nic nežije ani neroste. Místo, které podle slov stopařů z kmene Nuree život odmítal navštívit.

Rozhodli se využít oddechu mezi střety k odpočinku a ke spánku. Střídali se po směnách a uléhali se zbraněmi na dosah, očekávali začátek příští fáze a potají doufali, že nenastane. Uplynulých dvanáct hodin přežili jen zázrakem; většina z nich si nedokázala představit, jak přečkají následujících šedesát.

V poledne se party vyměnily a Hawker převzal hlavní hlídku po Verhovenovi.

„Pauza,“ oznámil mu Hawker.

„Jo,“ zahučel Verhoven, než zajistil svou pušku.

Nikdy nebyl příliš hovorný ani nemarnil čas planými úvahami: v jeho světě byly věci takové, jak se tvářily. Nicméně Hawker vycítil, že ho něco trápí.

„Stalo se něco?“ zeptal se Hawker.

„Počítal jsem munici. Ještě jedna noc jako tahle, a budeme na suchu před svítáním.“

Hawker si nenašel čas k inventuře zásob, ale nejasně to tušil. Jestliže budou zvířata pokračovat v útocích se stejnou intenzitou, čeká je vysilující válka, kterou nemohou vyhrát. „Musíme víc šetřit tím, co máme,“ odvětil Hawker.

„Všichni jsou jako utržený z řetězu,“ upozornil ho Verhoven. „Střelivem plýtvá i Danielle, která má docela přesnou mušku. O ostatních škoda mluvit.“

„Mají strach,“ mínil Hawker. „Dneska v noci na tom budou líp.“

Verhoven na okamžik sklopil oči na zem a pak je zase pozvedl k Hawkerovi. „Když ne, vezmu jim zbraně. Je mi jedno, co řeknou. Až půjde do tuhýho, budeš se mnou střílet jenom ty. Nikdo jinej. Lepší, když budou naštvaní a živí, než ozbrojený a mrtvý.“

Hawker chvíli váhal. Pochyboval o tom, že se Danielle nechá odzbrojit, ale ostatní jejich rozhodnutí jistě pochopí. Přikývl. Verhoven se otočil a odešel.

Několik minut poté přistoupila k Hawkerovi Danielle s lékárničkou v ruce.

„Nezbývá než doufat, že mě chcete akorát prohlídnout,“ poznamenal.

„Jen když mi to dovolíte. Ale většinu vašich zranění vyléčit neumím.“

Usmál se.

„Máme problém.“

„Vážně?“ Rozhlédl se. „Ničeho jsem si nevšiml.“

„Kaufman,“ vysvětlila.

Chvíli se na ni mlčky díval. Jako by mu četla myšlenky. „Správně. Kaufman.“

„Bez něj a jeho signálních světlic není vůbec jisté, že tu vrtulník přistane. To znamená, že záchrana a cesta domů se nekoná.“

„Myslel jsem na to,“ připustil, „i když jsem ze začátku té jeho historce nevěřil. Světlice se používají v případě, že na sebe chcete upozornit, když vás někdo hledá. Odpálit je jako znamení pro parťáka, který ví, kde jste, je trochu neobvyklé. To bych spíš signalizoval kouřem. Ten zabrání případným nechtěným pozorovatelům, aby stanovili vaši polohu, ale pilot podle něj určí směr i vaše postavení.“

Přikývla. „Ani mně to nesedělo. Myslím, že Kaufman buď lhal, nebo vůbec netušil, kdy pilot přiletí, a vymyslel si to jen proto, aby si pro svůj vlastní dobrý pocit přidal na důležitosti a snížil možnost, že ho za úsvitu zastřelíme. Byl hajzl – ale mazanej hajzl.“

„Jo,“ přisvědčil Hawker. „Jenže co teď? Když vypustíme z dýmovnice nesprávnou barvu kouře nebo odpálíme světlice v nesprávném sledu, může to pilota odradit. Bude lepší nedělat nic a spoléhat na to, že ho sem přiláká zvědavost. Taky můžeme vykopat Kaufmanovy vojáky a obléct se do jejich uniforem.“ Otočil se směrem, kde s McCarterem pohřbili mrtvé střelce. „Když nás uvidí, mohl by přistát… nebo nás při průletu bude ostřelovat a pak zmizí nadobro.“

„Tak tohle bych si podruhé raději odpustila,“ prohlásila Danielle. „Další možnost je pětidenní pochod džungli. Zatraceně těžká volba.“

Po uplynulé noci Hawker netoužil po setkání ani s jednou z těch odporných potvor číhajících ve spletitém podrostu deštného pralesa. Věřil tomu, že se vrtulník určitě vrátí, ale je otázka, jestli oni do té doby vydrží. Co se stane potom, to byl docela jiný problém. Dva dny v dobře opevněném a bráněném táboře s šancí padesát na padesát jsou pořád mnohem lepší volbou než čtyři nebo pět dní trmácení džunglí.

Danielle to zřejmě tušila anebo dospěla k stejnému závěru. „Tak počkáme,“ rozhodla. „A tohle si necháme pro sebe.“

Hawker přisvědčil a zpozoroval, že k nim míří McCarter. Obvazem na paži mu prosakovala krev. „Koukám, že máte dalšího pacienta.“

Danielle se otočila. „Posaďte se,“ vybídla profesora. „Převážu vám to.“

McCarter se poslušně posadil a snažil se necukat, když Danielle prostřihávala vrstvy zakrváceného obvazu. Hawkerovi připadal duchem nepřítomný a malomyslný.

„Těžká noc?“ pokusil se ho rozptýlit.

McCarter neodpověděl hned. „Když byla manželka nemocná,“ řekl konečně, „během chemoterapie jsem občas v noci slyšel, jak na záchodě v chodbě křečovitě zvrací. Dávila nasucho zdánlivě hodiny. Potom se opřela o zavřené dveře, které se třásly, jak se celá chvěla.“

Na vteřinu zavřel oči a těžce polkl, aby svlažil vyprahlé, sevřené hrdlo. „Nechtěla moji pomoc ani soucit,“ pokračoval konečně. „Jen chtěla být zase zdravá. Byla přesvědčená, že když ji neuslyším, může předstírat, že léčba zabírá a že se uzdravuje. A tak jsem zůstal ležet v posteli a hodinu po hodině potlačoval nutkání běžet za ní, abychom mohli společně předstírat, že neumírá.

Tak mi připadala ta včerejší noc,“ vysvětlil. „Jako by nám někdo opakovaně sděloval jednu a tu samou zprávu a my se tvářili, že ji neslyšíme. Všichni jsme předstírali, že nezemřeme.“

Když McCarter skončil, Danielle a Hawker si vyměnili pohled, který jako by mezi nimi vytvořil nějaké pouto. Hawker netušil, co znamená, ale v životě už viděl umírat spoustu lidí, a ve většině případů byla smrt milosrdně rychlá. A on za to byl vděčný.

Podíval se McCarterovi do očí. Potřebovali, aby vytrval. Aby všichni vytrvali. „Ještě nejsme mrtví,“ upozornil ho Hawker.

„Ale příští noc bude stejná,“ namítl profesor.

„Možná,“ řekl Hawker. „A možná ne. Před každým bojem se zdá situace z vašeho pohledu horší. Uvažujete jen o ztrátách mezi svými, ne v řadách nepřátel. Jste přesvědčený, že protivník je pořád v plné síle, i když je určitě oslabený.“

Hawker ukázal do pralesa. „Včera v noci jsme si nevedli špatně. Zůstali jsme naživu. A těm potvorám jsme jaksepatří zatopili. Některé pojdou, ostatní si budou lízat rány a držet se zpátky, což znamená, že by nás dneska neměli tolik otravovat.“

Ta představa profesora očividně trochu povzbudila. „To dává smysl,“ přikývl. „Ale vrátí se.“

„Jo,“ přitakal Hawker. „Řekl bych, že se vrátí. A tentokrát se na ně musíme pořádně připravit. Důkladněji než včera.“

„Co to znamená?“ zeptal se McCarter.

„Nejdřív provedeme výzkum.“

McCarterův obličej se rozjasnil. „Výzkum. To se mi líbí. Co máte konkrétně na mysli?“

„Jo,“ připojila se Danielle, která přikládala profesorovi na ránu čtverec sterilní gázy. „Co máte na mysli?“

Hawker znovu mávl rukou ke stromům. „Musíme jít do lesa a porozhlédnout se mezi stromy. Potřebuju si ověřit pár věcí.“

McCarter se zatvářil nesouhlasně. „Copak jsem vám neřekl, jak výzkum nesnáším? Přímo ho nenávidím.“

Danielle mu se smíchem upevnila obvaz.

„Ne, vážně,“ řekl profesor. „Pokaždé jsem ho nechal na asistentech.“

„Obávám se, že na tohle vám pan Hawker neskočí,“ mínila Danielle. „Ale za pokus to stálo.“

Chvíli nato se Hawker a McCarter vybavili vysílačkami. První měla spojení přerušované a slabé.

Hawker vzal druhou a zapnul mikrofon. Vypadalo to slibně. „Tahle funguje.“

„Používejte ji co možná nejmíň,“ nabádala ho Danielle. „Baterie mele z posledního.“

Hawker si připjal přístroj k opasku. „Skvělý,“ ucedil. „Brzo budeme vegetovat jako Amišové.“

Danielle se dívala, jak si bere pušku a odchází s nerozhodným, ale teď už mnohem optimističtějším McCarterem přes prostranství. Nehledě na jeho žertování cítila, jak velké břemeno na Hawkerovi spočívá: očekávání, jež mu na bedra vložili ostatní. Vzhlížejí k němu s nadějí, věří, že je nějak dopraví zpátky domů. Dokud bude on sám přesvědčený, že přežijí, všichni tomu uvěří. Ale jestliže zaváhá nebo se nevyjádří jednoznačně, vycítí to a podlehnou skepsi.

Zatímco Hawker rázoval k lesu, Danielle o něm začala uvažovat na jiné, podstatně hlubší úrovni, a přemítala, jak se stal tím, kým je. Zvědavost ji zavedla k jedinému člověku, který pravděpodobně znal na její otázku odpověď.

Posadila se na kraj okopu vedle Verhovena, jenž jednou rukou nemotorně nabíjel zásobníky. „Povězte mi o Hawkerovi,“ vybídla ho.

Oslovený krátce vzhlédl a pak se zase věnoval své práci. Nezdálo se, že jí hodlá vyhovět.

Danielle vyndala z kapsy plechovku s tabákem, kterou mu předtím zabavil jeden z Kaufmanových střelců. „Náhrada za vynaložené úsilí.“

Verhoven po ní střelil pohledem. Jeho potutelný úsměv prozrazoval, že si jejího způsobu obchodování cení. „Co chcete vědět?“

Podala mu nádobku. „Kdysi jste spolu pracovali.“

„To je už hodně dávno.“

„Proč se z vás stali nepřátelé?“

Verhoven sáhl do plechovky, vyndal z ní chuchvalec tmavého tabáku a vložil si jej do úst. Zkřivil drsnou tvář. „Pokusil jsem se ho zabít.“

Jeho odpověď Danielle ohromila. Čekala nějakou hádku, při níž z ješitnosti ani jeden nehodlal ustoupit, neshodu ohledně strategie, rvačku o peníze, nebo dokonce o ženu.

„Aspoň on si to myslí,“ dodal.

„Proč by si to měl myslet?“ zeptala se.

Než pokračoval, mrzutě vydechl. „Kdysi jsme byli přátelé. A dobří přátelé – i přes vzájemné rozdíly. Pracovali jsme v Angole, Hawker pro CIA, já pro Jihoafrickou speciální jednotku. Měli jsme za úkol podněcovat nepokoje proti režimu, který třicet let utlačoval zdejší lidi. Byla to pekelná akce, jak už to v podobných koutech světa bývá. Nakonec se Hawker rozhodl udělat něco, čím si znepřátelil všechny, koho znal, včetně mě.“

„Něco málo o tom vím,“ řekla. „Vím, že porušil nějaký rozkaz.“

Verhoven vyplivl na zem první dávku tabákové šťávy. Zdálo se, že mu ten prostý úkon dělá obrovskou radost. „Jsou různé druhy rozkazů. Některé se vydávají s vědomím, že je všichni budou ignorovat – zvlášť za tehdejších okolností. Ale jiné jsou svaté.“

„A Hawker porušil ty nedotknutelné.“

Verhoven vsunul krabičku s tabákem do náprsní kapsy a sáhl pro další prázdný zásobník.

Přikývl. „Ano. Ale tak jednoduché to není. Abyste pochopila, co se tam stalo, musíte nejdřív porozumět Africe.“

Zasunul na místo další nábojnici. „Kromě mé rodné země vládne na většině kontinentu nekontrolovatelná anarchie, která se pohybuje v kruhu. Jmenujte stát a já vám vysvětlím podstatu války. Jmenujte jiný a já vám povím o tamním vyvražďování obyvatel. Angola nebyla žádnou výjimkou. CIA tam operovala desítky let a podporovala fanatika jménem Jonas Savimbi. Než se tam objevil Hawker, došlo jim, že ten chlap je jen obyčejný vraždící šílenec. A tak rozšířili svou činnost. Hawker a já jsme pracovali s menšími skupinami, které nebyly napojené na Savimbiho. V kterémkoli jiném státě by se staly spojenci, postupujícími jednotně proti společnému nepříteli, ale v Africe se nikdo na logiku a rozum neohlížel a Savimbi se jimi cítil ohrožený. A tak se uzavřela dohoda, která vyloučila ze hry jisté spoluúčastníky.“

„Vás a Hawkera,“ nadhodila Danielle.

Verhoven přikývl. „Měl ustat přísun peněz i dodávky zbraní a kmeny, které jsme s Hawkerem koordinovali, jsme měli nechat na holičkách, aby se bránily samy proti celé angolské armádě, která se na ně valila, cítila krev a hledala někoho, kdo by posloužil jako odstrašující příklad.“

Tohle byl tedy příkaz, který Hawker neuposlechl. V jeho spisu to samozřejmě chybělo, protože by to nikdo písemně neuvedl. „A Hawker je dál zásoboval zbraněmi.“

„Jak nejlíp uměl,“ přisvědčil Verhoven. „Rychle se s nimi skamarádil. A dal jim své slovo. Překročil svou pravomoc a z účtu CIA nakupoval pistole a pušky, a když ho agentura úplně odřízla od zdroje, tak zbraně jednoduše kradl.“

Verhoven přerušil vyprávění a vložil do zásobníku několik dalších nábojů. „Vaší vládě se to moc nelíbilo a požádali nás, abychom mu to zatrhli a zajali ho. Nakonec jsme to udělali. A když Hawker tvrdl v jednom z mých táborů, angolská armáda domorodce zmasakrovala.“

Danielle se znechuceně odvrátila.

Verhoven pokračoval. „Zatímco se CIA pokoušela vymyslet, co s ním má udělat, vešel do Hawkerovy cely chlap jménem Roche a střelil ho do hrudi. Hawker si myslel, že to udělal na můj příkaz.“

„Proč si to myslel?“

„Roche byl můj podřízený“ vysvětlil Verhoven, „ale ve skutečnosti přijímal rozkazy od někoho v Pretorii. Nejspíš získali dojem, že moje skupina byla s Hawkerem příliš dlouho v kontaktu, než aby se nám dalo věřit, že ho dopadneme. Tak ten úkol převzal Roche se zvláštní jednotkou. Hawker ho déle než rok vodil za nos. Skrýval se, neustále měnil pozici a dokonce se mu podařilo vyhnout se léčce, kterou na něj Roche nastražil při shánění zbraní a financí. Už už to vypadalo, že Rocheho zbaví velení, ale nakonec slavil úspěch.“

Verhoven vycucal tabákovou šťávu mezi zuby. „Když jsem Hawkera viděl poprvé od jeho dopadení, skoro jsem ho nepoznal,“ pokračoval změněným hlasem. „Rocheho mládenci ho zle zřídili.“

„Nemohl jste tomu zabránit?“ zeptala se.

Chladně si ji změřil. „Přece jsem vám řekl, že mi Roche nepodléhal.“

Danielle se zaklonila, zhluboka se nadechla a zašoupala podrážkou v nánosu zeminy na dně zákopu.

Zatím do zásobníku putovala další nábojnice a do prachu další plivanec tabákové šťávy.

„Jak to probíhalo?“

„To přesně nevím,“ odpověděl. „Uslyšel jsem výstřel, a když jsem vpadl dovnitř, Hawker ležel na zemi a krvácel ze střelné rány v hrudi. Nad ním stál Roche s pistolí, blábolil něco o tom, že se vězeň pokusil utéct – až na to, že Hawker měl ruce pořád připoutané řetězem k mříži. Málem jsem Rocheho na místě zabil. Přesněji jsem ho mlátil jeho vlastní pistolí tak dlouho, až ztratil vědomí. Dost možná bych ho opravdu zabil, kdyby dovnitř nevběhl jeden z jeho lidí a nezabránil mi v tom. Situace se malinko změnila a CIA vyslala pro Hawkera doprovod, který ho měl ještě to odpoledne odvézt. Myslím, že Roche nesnesl pomyšlení, že odtud Hawker vyjde živý, a vzal situaci do svých rukou.“

Při vzpomínce na tu událost Verhoven zavrtěl hlavou. „Osobně jsem Hawkera prohlédl a prohlásil za mrtvého. Začínal modrat a tep měl nehmatný. Pochopte: takhle jsme ho Američanům předat nemohli. Naložili jsme ho do džípu, odvezli několik kilometrů od tábora a tam jsme ho pohodili do křoví. Americkému konzulátu jsme oznámili, že utekl.“ Verhovenův ošlehaný obličej zkřivil úsměv. „Ironií bylo, že Roche nemohl nikomu říct, že Hawkera zastřelil, protože by ho čekala oprátka. Tak musel předstírat, že ho Hawker zmlátil a zase mu pláchl. Byl vzteky bez sebe.“

„Jak to Hawker přežil?“

Verhoven pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Trvalo chvíli, než jsem se dověděl, že z toho vyvázl živý. O pár měsíců později se ke mně donesly zvěsti o Američanovi, který obchoduje se zbraněmi na západoafrickém pobřeží. Tam moc bělochů nenajdete, a Američanů ještě míň. Za nějaký čas mi CIA poslala fotografii pořízenou týden předtím v Libérii. Byl na ní Hawker. Jako vyšitej.“

Danielle se zasmála. „Co jste udělal?“

„Co jsem mohl dělat? Rozesmál jsem se, ale vzápětí mi sklaplo. Stejně jsem s tou prací končil. V mé zemi se před pár lety leccos změnilo a vládly tam jiné poměry. Běloši měli horkou půdu pod nohama.“

Danielle přikývla. Vzpomněla si na dějiny JAR po pádu apartheidu. „Co se stalo s Rochem?“

„Pár let nato spadl z mrakodrapu v centru Johannesburgu.“ Verhoven povytáhl obočí. „Vyhlídkový let přes dvacet podlaží.“

„Myslíte, že v tom měl Hawker prsty?“

Verhoven pokrčil rameny. „Roche měl spoustu nepřátel. Tou dobou už taky uvízl v soukolí tajných služeb. Byl proslulý tím, že akorát sbíral smetanu. Pokaždé nechal padnout pár lidí, jen aby vytřískal z akce větší podíl. Možná to Hawker nebyl – a možná byl, a nám ostatním tím prokázal laskavost.“

Verhoven se zadíval na odcházejícího Hawkera. „Na beton vím jen to, že každý, kdo byl do toho incidentu nějak zapletený, měl hodně krvavou smrt. Pistole, puška, výbušniny. Všichni prevíti, co sloužili pod Rochem, jsou mrtví. Všichni do jednoho.“

Otočil se zpátky k Danielle. „A protože vím, co si Hawk myslí, a on ví, že jsem ho pohodil někde v poušti, hádám, že má ušetřenou kulku i pro mě.“ Zasunul do zásobníku poslední náboj. „A kdo ví. Možná ji mám schovanou i já pro něj.“

V nastalém tichu si Danielle a Verhoven dlouze hleděli do očí. Vtom zapískala vysílačka. „Je tam někdo vzhůru?“

Danielle hovor přijala. „Mluvte, Hawkere. Co jste našli?“

„Postrádáme mrtvoly. Vypadá to, že ty potvory vyhrabaly těla, která jsme pohřbili. Takže plán s uniformami škrtám.“

Danielle protáhla obličej. „Osobně bych se bez něj docela dobře obešla.“

„Nápodobně. Myslím, že odvlekli i zvíře, které jsem zastřelil.“

„Predátoři a mrchožrouti v jednom.“

„Vypadá to tak. Už jsme skoro u okraje pralesa. Než vejdeme mezi stromy, chci mít jistotu, že je vzduch čistý.“

Danielle zkontrolovala obrazovku; některé pixely se už nezobrazovaly. „Na monitoru nic nevidím,“ hlásila. „Doufám, že ten váš průzkum k něčemu bude.“

Dvojí cvaknutí oznámilo, že Hawker rozuměl. Obrátila se k Verhovenovi. Teď už chápala Hawkerovu nenávist vůči systému, rozkazům i těm, kdo je vydávají. „Až tohle skončí, promluvím s ním,“ slíbila. „Pokusím se mu to vysvětlit. To je to nejmenší, co vám dlužím.“

( 40 )

Hawker a McCarter dospěli na kraj mýtiny a vstoupili do pralesa. Prošli spáleným úsekem, kde ohně Chollokwanů sežehly vegetaci na uhel, a ocitli se v bujném a svěžím spodním patru džungle.

McCarter, který zapochyboval o svém zdravém rozumu, se obrátil k Hawkerovi. „Vysvětlete mi, proč tohle vůbec dělám?“

„Ty obludy přicházejí odsud,“ odpověděl Hawker. „Teď už je to jasné. Pár těch tvorů tady otálelo potom, co uteklo z tábora. A já chci zjistit proč.“

„Proč jen mám pocit, že už to víte?“

„Nevím nic,“ odporoval Hawker. Chvíli prohlížel kmeny několika stromů a potom se pustil hlouběji do pralesa. „Ale mám jistou teorii. Jejich těla připomínají hmyzí. Mají neskutečně silnou vnější kostru, avšak jednoduché klouby. Odnesli tělo zvířete, které jsem včera zastřelil, a pravděpodobně ho snědli. Většina predátorů se tak nechová. Lev svého soupeře zabije, ale nesežere. Neudělá to ani hyena nebo tygr. Žraloci ano, ovšem jen v zuřivosti, kdy napadají všechno, co se hýbe. Jinak se o nich ví, že se vyhýbají mrtvým příslušníkům svého druhu, kteří plavou na hladině, jako by jejich těla byla prokletá. Z enzymu v mrtvolách žraloků se dokonce vyrábí repelent, obsahující složku, která vyvolává únikovou reakci.“

Hawker těkal očima od stromu ke stromu a na zemi pátral po stopách. „Ale mravenci se navzájem požírají,“ pokračoval. „Stejně tak švábi a všichni ostatní brouci. Odnesou mrtvoly do hnízda a jako staré auto je rozpitvají na náhradní díly. Možná jsou ty potvory jako hmyz. A pokud ano, sledují dráhu feromonů. Třeba přicházejí a odcházejí po téhle trase proto, že ji jeden z nich označkoval a ostatní po ní chodí mechanicky. Tam a zpátky stejnou stezkou, jako by jiná domů nevedla. Chovají se jako mravenci, kteří objevili cestu k misce s cukrem.“

Při poslechu jeho teorie se McCarter neubránil úsměvu. „Podobné uvažování vyžaduje notnou dávku fantazie.“

„To bezesporu,“ řekl a přistoupil k objemnému kmeni dalšího stromu. „Ale pokud jsou moje úvahy správné, můžeme těm potvorám přichystat past sestavenou z Kaufmanových výbušnin a odpálit je ve chvíli, kdy dorazí na noční zákusek. Kdyby se nám to povedlo, třeba i několikrát za sebou, možná se začnou poohlížet po snadněji dostupné kořisti.“

„Vaše teorie má spoustu kdyby.“

„Jo. Já vím,“ přisvědčil Hawker a prozkoumal kůru dalšího kmene. „Potíž je, že se na monitorech objevují nesoustavně. Ale nejsou neviditelní a jsou studenokrevní…“ Zarazil se. Zřejmě našel, co hledal. „A pohybují se ve výškách.“

McCarter se zadíval do koruny stromu, před nímž stál Hawker. Kmen masivního brazilského ořešáku měl obvod dobře tři metry a zvedal se do výšky nejméně šedesáti metrů. Větve zasahovaly do tří rostlinných pater a na různých úrovních poskytovaly útočiště ptákům a jejich hnízdům, orchidejím a řadě rozmanitých druhů živočichů – přesto se nezdálo, že by je momentálně nějaký tvor obýval. Hustý obrost halil oblohu v překrývajících se stínech a bezpočtu odstínů chlorofylové zeleně.

„Ve výškách,“ opakoval McCarter a vzhlédl vzhůru.

Hawker přikývl. „Když jsme je viděli v jeskyni, pohodlně lezli po stropě. A ten, co si odnesl Kaufmana, si to namířil rovnou do větví. Výšky jsou pro ně přirozeným prostředím. Náš bezpečnostní systém je nastavený na obzorovou linii, na objekty, pohybující se po zemi. Tepelná čidla nezaznamenají tyhle tvory vůbec a pohybová až potom, co seskočí ze stromů. Proto to vypadá, jako by se objevovali a mizeli zčistajasna. Ale kdyby se nám podařilo znovu kalibrovat pohybové senzory a pod správným výškovým úhlem je zaměřit do větví, zpozorujeme je dřív a budeme mít čas se na ně připravit. A k tomu potřebujeme zjistit, jak vysoko vyšplhají.“

McCarter si prohlédl Hawkerův nález, výrazné rýhy po celé délce kmene. Hluboké záseky až do živého dřeva začínaly necelé dva metry nad zemí a směřovaly nahoru, do koruny.

„Podle všeho se ženou přímo za nosem,“ poznamenal profesor. „Jako opraváři na telegrafní tyči.“

„Správně,“ přitakal Hawker. „A já teď vylezu nahoru a podívám se, jak vysoko se dostanou. Pomozte mi.“

McCarter odložil pušku, spojil ruce a propletl prsty. Když mu Hawker položil jednu nohu do dlaní, McCarter ho vyhodil nahoru. Hawker se vymrštil, zachytil se nejnižší větve a vytáhl se na ni.

Jakmile se ocitl na stromě, profesor se rychle sehnul pro pušku a obhlížel okolí. „Jak vysoko hodláte vylézt?“

„Stejně vysoko jako ty obludy,“ odpověděl Hawker.

McCarter zaklonil hlavu a sledoval, jak se Hawker proplétá mezi větvemi. „Jak dlouho to podle vás může trvat?“

„Těžko říct. Máte snad rande nebo co?“

„Já jen… Vlastně nic.“ McCarter ztichl a znepokojeně pátral v podrostu. Nelíbilo se mu, že zůstal dole sám, ale jestliže se ti tvorové pohybují po stromech, netoužil být ani nad zemí. „Já věděl, že to nebyl dobrý nápad,“ mumlal si pro sebe. „Nechápu, jak jsem se tady vůbec ocitl.“

„Nic by nám hrozit nemělo,“ ujistil ho Hawker. „Řekl bych, že to jsou noční tvorové.“

„Právě to mi dělá největší starost,“ odpověděl McCarter. „Ale o tom jsem nemluvil,“ dodal. „Když jsem řekl tady, neměl jsem na mysli tady a teď v lese, s vámi – i když to s tím taky souvisí –, ale tak celkově. Měli jsme odejít, jakmile nás Chollokwané varovali. Hned po tom požáru.“

„Ovšem. Tak bychom si ušetřili spoustu potíží,“ souhlasil Hawker.

„To bych řekl,“ bouřil profesor. „Co jsme si, proboha, mysleli?“ Potřásl hlavou. „Schválně. Vím přesně, co jsme si mysleli: Jsme borci, máme zbraně, nikdo nám nebude poroučet.“

Hawker se zasmál.

„Vy si myslíte, že žertuju,“ ohradil se McCarter a upřel pohled do větví. „Ujišťuju vás, že ne. Myslím to smrtelně vážně.“

Zřetelně vnímal nával energie, která se mu rozlévala tělem. Cítil se hyperaktivní a rozrušený, opojený druhým dechem jako dítě, které snědlo pět čokoládových tyčinek.

„Dejte na mě,“ pokračoval. „Měli jsme odejít hned ten den. Měli jsme se vrátit do hotelu, objednat si láhev skotské a zalézt s ní do vířivky.“

Hawker se nahlas zasmál. „Nepřipadáte mi jako typ do vířivky.“

„Máte pravdu,“ přiznal McCarter, když si uvědomil nedostatek svého uvažování. „K čertu s vířivkou – dal bych si rovnou tu skotskou. Jde o to, že jsme tohle místo měli opustit a přenechat jej Chollokwanům, jak si to sami přáli.“

„Naše přítomnost je rozrušila,“ podotkl Hawker. „Zajímalo by mě proč.“

Jeho poznámka McCartera zmátla. „Co tím chcete říct?“

Hawker přestal šplhat, podíval se dolů a pokrčil rameny, jako by to bylo jasné. „Proč na nás mají takový vztek? Chápu: podle nich tu nemáme co dělat, svou přítomností znesvěcujeme tohle území – považují nás za pohromu. Ale proč? Za prvé jim tohle místo nepatří, je to tak? Je to mayský chrám, který byl opuštěný několik tisíc let. Tak proč jim na tom tolik záleží?“

„No,“ protahoval profesor, „nejspíš proto…“

Odmlčel se, promnul si čelo a snažil se uspořádat si myšlenky. „Mám dojem, že to vychází z…“

Tentokrát ztichl úplně. Nedávalo to smysl. Nenapadal ho jediný důvod, proč by Chollokwanům mělo záležet na chrámu nebo jim vadit, že se o stavbu zajímá nějaká expedice. Chrám nade vši pochybnost vybudovali Mayové a nic nenasvědčovalo tomu, že si ho Chollokwané přivlastnili. Na prostranství se nevyskytovaly žádné stopy jejich pobytu ani činnosti. Během svých nomádských výprav jej dokonce opouštějí na několik měsíců, což je u posvátných míst vyžadujících neustálou ostrahu před vetřelci velmi neobvyklé.

Čím usilovněji o tom přemýšlel, tím byl zmatenější. Ty dvě skupiny lidí se navzájem naprosto lišily. Mayové byli civilizovaní, měli organizaci a řád – a to i tady, pravděpodobně na jedné z nejraněji osídlených lokalit. Budovali a měnili. Měnili tvář přírody ve svém okolí. Vykáceli les a zcivilizovali jej.

Jako všichni stavitelé umisťovali i Mayové své podobizny do popředí ve svých chrámech, městech i na hrobkách, a sice s jediným cílem: připomenout světu, kdo byli a co dokázali. Byli posedlí časem, zřetelně si uvědomovali jeho běh a horlivě usilovali o to, aby v něm měli své pevné místo.

Chollokwané byli úplně jiní. Drželi se v pozadí a byli součástí nejryzejší podstaty přírody, jako jaguáři, stromy nebo mravenci. Žili v přítomnosti, beze změn, v izolaci. I když se určitým způsobem přírody dotýkali, nedělali téměř nic pro to, aby ji změnili. Nezanechávali po sobě nic kromě šlápot.

Vzhlédl k Hawkerovi. „Vlastně by jim nemělo na chrámu záležet.“

„Ne,“ řekl Hawker. „Ale záleží.“

„Očividně. Nějaký význam pro ně má.“

McCarter přemýšlel o souvislostech a přitom pozoroval Hawkera, jak pokračuje ve šplhání, aby dosáhl bodu, kde zvířata ukončila výstup. Když se zastavil, byl nejméně patnáct metrů vysoko a zcela zahalen listovím. „Nádhera,“ utrousil tónem, který jasně naznačoval opak.

Ani přes sebevětší snahu McCarter neviděl, co Hawkera zaujalo. „Co se stalo?“

„Něco jsem našel,“ ohlásil Hawker s náznakem nechuti v hlase.

„Co něco? Nějakého tvora?“ dotíral McCarter.

„Ne. Vypadá to jako hnízdo. Z listů a zaschlého bláta.“

„Hnízda na stromy snad patří, ne? Spousta zvířat si staví –“

„Čouhá z něj ruka.“

McCarter zkřivil obličej odporem. „Aha,“ hlesl. „To nevypadá dobře.“

„Dávejte pozor,“ varoval ho Hawker. „Pokusím se to shodit dolů.“

McCarter ustoupil od paty stromu na místo, kde líp viděl. Hawker byl patnáct metrů nad zemí a těžkou botou kopal do oválného útvaru ze zaschlého bláta. Hnízdo bylo upevněné v rozsoše mezi kmenem a silnou větví. Profesor ruku neviděl, ale kokon byl dostatečně velký na to, aby v něm mohl být uvězněný člověk.

Jak do něj Hawker kopal, bláto se začalo odlupovat a praskat. McCarter poodstoupil dál, aby se vyhnul sypajícímu se smetí. Po přibližně šesti kopancích se celý útvar uvolnil, propadl mezi větvemi a s mohutným žuchnutím přistál na zemi.

Zatímco Hawker pokračoval v prohlídce koruny stromu, McCarter přistoupil ke zřícenému zámotku a klackem začal odstraňovat silný škraloup bláta. Zanedlouho spatřil obličej a horní část trupu. V oblečení poznal pracovní oděv, jaký nosili Kaufmanovi vojáci. Odloupl další velký kus bláta z mužovy hrudi a strnul. Měl dojem, že zahlédl sotva patrný pohyb paže.

Zamrkal a ještě jednou se podíval. Ruka se znovu pohnula. Sice skoro neznatelně, ale teď to vypadalo, jako by muž něco naznačoval.

( 41 )

McCarter popadl vysílačku a zavolal o pomoc. „Danielle,“ vyhrkl. „Máme problém. Přineste lékárničku. Rychle!“

Jeho zmatený hovor vyvolal u Danielle téměř panickou reakci. „Proč? Co se stalo? Co je s vámi?“

„No… totiž… Nic se nestalo,“ mumlal profesor, když si uvědomil, jak jeho zpráva musela vyznít. „Nic zlého se nestalo. Více méně. Vlastně je to dost zlé.“ Odmlčel se a třídil si myšlenky. „Já a Hawker jsme v pořádku,“ upřesnil. „Ale našli jsme někoho, kdo vaši pomoc možná uvítá.“

Po krátké odmlce Danielle potvrdila, že se vydává na cestu.

Než Hawker zahájil sestup, profesor si muže prohlédl pozorněji. Asi minutu do něj rýpal a šťouchal, ale další pohyb už nezachytil. Dotkl se mužovy pokožky. Byla studená a on pochopil, že je ve skutečnosti dočista mrtvý.

Když chvíli nato dorazila Danielle, po letmé prohlídce konstatovala to samé. „Tenhle člověk už nemá žádnou naději, profesore.“

„Já vím,“ přikývl McCarter rozpačitě. „Znejistěl jsem. Pohnula se mu paže. Vlastně dvakrát. Myslel jsem, že… víte co… že ještě žije.“

Hawker seskočil z nejnižší větve. „Štěstí že je po něm,“ řekl. „Protože ten pád byl zatraceně bolestivej.“

Potom co společnými silami odstranili vrstvu bláta, spatřili v mužově hrudi dvě hluboké rány. Po odstřižení košile objevili pod kůží shluk zčernalých vyboulenin. Podobné rány měl i příslušník kmene Nuree, jehož mrtvola připlula po řece.

Tentokrát postřehli v nafouklých puchýřích jakýsi pohyb, drobné rtuťovité čeření pulzující pod kůží sem a tam.

„Plynové bubliny,“ rozhodla Danielle. „Vsadila bych se, že jejich pohyb popotahoval za kůži a vyvolal nepatrné cukání paží.“

To McCartera uklidnilo. „Aspoň vím, že jsem se nezbláznil.“

Danielle si natáhla chirurgické rukavice a z brašny vyndala skalpel.

„Co chcete dělat?“ zeptal se poněkud nervózně Hawker.

Vzhlédla k němu. „Chtěl jste informace?“

„Jste snad chirurg nebo co?“

„Ne, ale jedním z mých hlavních oborů byla mikrobiologie. Pitvali jsme kdeco.“ Bez vysvětlení řízla do jednoho puchýře. S lupnutím praskl a vyteklo z něj trochu krve. Hawker couvnul.

Danielle po něm střelila pohledem. „Jste v pořádku?“

„Jen se vám tam nechci motat.“

Danielle pohnula mužovou paží; hýbala se volně. „To je zvláštní,“ poznamenala. „Posmrtná ztuhlost zatím nenastoupila.“ Prohlédla tělo. Stejně jako u muže v řece nejevilo žádné známky rozkladu.

Podkožní jehlou odebrala krev a vpravila ji do zkumavky. Potom bedlivě prozkoumala rány způsobené bodci; pronikly žebry hluboko do hrudníku, ale zády ven nevyšly. Jednalo se tedy o záměrný útok. Stejně jako u mrtvoly v řece. Nakonec je Verhovenův odhad možná správný. Třeba Chollokwané mladíka z kmene Nuree skutečně svázali a předhodili divoké zvěři jako obětinu. Ale proč se nesnažil zbavit pout a osvobodit? A proč mu předtím, než ho hodili do vody, přivázali k nohám kameny a k pažím plovoucí kládu, aby nešel ke dnu? Bylo by možné, že jej Chollokwané odtáhli na břeh a poslali dolů po řece jako varování Nureeům?

Když se chystala odebrat druhý vzorek, zpozorovala, že se v právě proříznutém puchýři něco hýbe. Zarazila se a vyčkávala. „To je zvláštní,“ prohlásila.

„Tady je jen málo věcí, co nejsou zvláštní,“ prohodil Hawker. „Možná byste mohla být konkrétnější.“

Usmála se, ale neodpověděla. Místo toho vzala pinzetu a vytáhla ze zející bodné rány slizký šedý předmět. Připomínal pijavici, ale na konci měl dva dlouhé úponky, které byly upevněné k něčemu uvnitř mužovy hrudi.

Odložila parazita stranou, aniž úponky přerušila, a zapátrala po místě jejich napojení – hlavní cévě nad srdcem. Část tepny vyřízla, aby tvora uvolnila celého.

Příživník podobný pijavici se mezi hroty pinzety netrpělivě svíjel. Úponky se odloučily od kousku tepny, hadovitými pohyby pátraly všemi směry a stáčely se jako dvě zahradní hadice, které se vymkly kontrole. Jako by něco hledaly.

„Co je to?“ zajímal se McCarter.

„Domnívám se, že reprodukční forma těch tvorů,“ odpověděla.

Hawker se zatvářil ještě méně nadšeně než předtím. „Larva?“

Přikývla. „Přežívá jako parazit.“

Hawker se znechuceně zašklebil. „Víte to jistě?“

„Ne. Ale je to pravděpodobné. Řada druhů se rozmnožuje parazitickým způsobem, zvlášť hmyz. Například vosy. Bodnou jiný druh hmyzu, paralyzují ho jedem a pak do něj snesou vajíčka. V takovém případě hostitel žije a je stravován zevnitř.“

„Další hmyzí rozmary,“ poznamenal profesor.

Danielle ukázala na úponky tenké jako žilka a delší než samotná larva. „Vsadila bych se, že odčerpávaly živiny z krve. Bublinky nejspíš vznikají z odpadních plynů.“

Zvedla larvu k Hawkerovi, aby si ji mohl prohlédnout.

O krok couvnul. „Moc tady s tím nemávejte.“

Danielle se se smíchem otočila k McCarterovi, který projevil větší zájem.

„A co ty další podlitiny?“ zeptal se.

Uložila larvu do skleničky se šroubovacím uzávěrem a znovu se sklonila nad tělo. A opravdu: v každé puchýřovité pohmožděnině sídlilo po jedné larvě.

„Chci ty parazity prozkoumat,“ oznámila. „Možná pak budeme o něco moudřejší.“

Hawkera její plán nenadchl. „Já věděl, že to tak dopadne. Hlavně ať se vám ty ohavnosti nerozutečou. Nerad bych s nima sdílel svůj zákop.“

Když ve sklenici skončila poslední larva, Hawker zavolal vysílačkou Verhovena. „Přines sem pár Kaufmanových plastických trhavin C-4, hrst roznětek a drát,“ uložil mu.

„Co s tím chcete dělat?“ zeptala se ho Danielle.

„Nastražím past,“ vysvětlil Hawker.

„Cože?“ vyhrkli Danielle s profesorem unisono, v hlase směs šoku a znechucení.

„Podívejte,“ pokračoval Hawker. „Odvlekli těla, která jsme pohřbili. Tohle nebude výjimkou. Nejspíš ho znovu osadí parazity. Chci toho využít v náš prospěch.“

Představa, že má mrtvola člověka posloužit jako návnada, byla pohoršlivá a nemorální, ale v té chvíli jim šlo především o přežití, a tak Danielle ani McCarter Hawkerův plán dál nezpochybňovali.

Než Danielle ukončila odběr vzorků, dorazil Verhoven s výbušninami. Hawker je připevnil na mrtvé tělo a potom vyšplhal na strom, kam umístil další nástrahy. Ostatní čekali, až sleze dolů, a pak se všichni vydali zpátky do tábora.

McCarter oslovil Hawkera: „Dověděli jsme se to, co jsme potřebovali?“

„Dokonce víc, než bychom chtěli,“ odpověděl Hawker.

McCarter přikývl v domnění, že Hawker má na mysli mrtvolu a larvy, a nepřímo měl pravdu. Hawkera ovšem netrápilo jen tělo mrtvého vojáka a paraziti, které v něm objevili. V korunách viděl zavěšené na větvích zámotky všech možných velikostí. Byly jich desítky a připomínaly sad se zahnívajícím ovocem. Některé se zdály čerstvé, obalené tmavým blátem a s hladkým povrchem, jiné byly starší a vyschlé, z dalších zbyla jen prasklá schránka, z níž larvy dávno zmizely – a s nimi i cokoli jiného, co v kokonech sídlilo.

Teď už věděl, proč nezahlédli žádné živočichy. Obludná zvířata vyčistila prales od všeho živého. Důkazy visely vysoko ve stromech.

( 42 )

Hned po návratu do ležení se McCarter začal shánět po věcech, které jim zabavili vojáci, v první řadě po svém zápisníku a nákresech. Prohrabával se hromadami Kaufmanových zásob a vybavení, s vervou odhazoval všechno, co nebylo předmětem pátrání, a jeho počínání mu přinášelo triumfální uspokojení.

Zarazilo ho zakašlání za jeho zády. „Pane profesore?“

Byla to Susan. Měla ušmudlaný obličej a přes rameno přehozený popruh od pušky.

„Neměla byste odpočívat?“ zeptal se jí.

„Nemůžu spát,“ řekla. „Pokaždé sebou trhnu, a než abych se pořád probouzela, radši zůstanu vzhůru.“

Dobře jí rozuměl. I on měl s usínáním potíže.

„Co děláte?“ vyzvídala. „Z dálky to vypadá poněkud směšně, ale –“

„Hledám něco, co mi patří.“

Zvedla ruku s jeho starými zápisníky vázanými v kůži. „Nechtěla jsem, abyste je tady zapomněl, až odsud budeme odcházet,“ vysvětlila.

McCarter cítil, jak mu do očí vstupují slzy. Susan byla ještě dítě. Nedokázal si představit, jak se srovnává s tím, co prožívá. Co všichni prožívají. „A to rodiče pochybovali, že to tady zvládnete.“

„Věřil byste tomu?“ V očích se jí zaleskly slzy. „Kvůli tomuhle jsem odmítla Paříž.“

McCarter si od ní vzal zápisníky a posadil se. „Však my vás tam dostaneme,“ ujistil ji. „Zatím mi možná budete ochotna pomoct s jednou čistě akademickou otázkou.“

Stáhla pušku z ramene. „Jasně. Třeba se díky tomu budu zase cítit normálně. Co máme vyřešit?“

„Hawker mi položil otázku, která se týká téhle lokality.“

„Hawker?“

„Je velice inteligentní,“ upozornil ji McCarter. „Přestože se nás pokouší přesvědčit o opaku. Je všímavý. A zrovna on mě upozornil na to, že Chollokwané se nepochopitelně silně zajímají o opuštěný chrám, který s nimi nijak nesouvisí. Napadá vás něco?“

Neodpověděla hned a rozhlédla se po mýtině. „Jen to, že má pravdu,“ řekla konečně.

Chvíli to téma probírali, přetřásali je ze všech možných úhlů pohledu a dělili se o momentální myšlenky, ale pořád se motali v bludném kruhu, dokud si nepoložili jinou otázku, která jim vrtala hlavou od samého začátku: Byl chrám nebo město oním bájným místem Tulán-Zuiva?

„Tam to všechno začalo,“ zdůraznil McCarter.

„Ale nijak to nemůžeme dokázat,“ dodala Susan.

„Ne,“ souhlasil. „Ovšem možné to je. Sedm jeskyní, Ukrutná voda, glyfy, které poukazují na to, co bylo předtím, než původní Mayové odešli z Tulán-Zuiva.“ Poškrábal se na hlavě. „Pomůže nám nějak, když to budeme považovat za fakt? Víme o tom městě něco, co by nás přivedlo na stopu?“

„Lidem tam byli přidělení bohové,“ řekla. „A hromadně odtamtud odešli.“

„Správně,“ přikývl McCarter. „Soudě podle toho, co jsme našli – nebo spíš toho, co jsme nenašli –, to nevypadá, že by tohle místo bylo osídlené příliš dlouho.“ Narážel na absolutní absenci předmětů každodenní potřeby, které tvoří hlavní podíl všech vykopávek: nádoby na vaření a nošení vody, nástroje a kosti zvířat sloužících jako potrava, a všechno, co se běžně nachází ve starodávných odpadních jámách. Neobjevili ani dostatečné písemné doklady.

„Na chrámu i uvnitř jsou glyfy, a stejně tak na jedné z menších staveb. Jako by to byl počátek něčeho, ale rozhodně ne ucelený soubor kamenných stél, jaké se nacházejí v klasických mayských městech. Na některých místech to vypadá, že práce byla přerušena – jako nedokončená věta. Myslím, že to vypovídá o náhlém exodu.“

„Vy si myslíte, že odsud utekli,“ hádala Susan.

„Prostě tohle místo opustili,“ potvrdil McCarter. „Trochu jinak, než jak se píše v Popul Vuh, kdy kmeny odcházely organizovaně a spořádaně, ačkoli představa, že se plahočily potmě a v dešti, evokuje spíš uprchlíky.“

Susan s ním zřejmě souhlasila. „Co ještě víme?“

McCarter si promnul strniště na tváři a sáhl pro zápisníky. Znovu listoval stránkami, ale tentokrát dopředu, od současnosti k úplnému začátku expedice. Tenhle trik se naučil už dávno; nutil ho revidovat dříve napsané a věnovat postřehům zvýšenou pozornost, místo aby pročítal text s vědomím, co bude následovat.

Rukama mu procházela stránka za stránkou – náčrtky i kvapně pořízené a nyní sotva čitelné poznámky. Mžoural na muří nohy, pobízel mozek a pokračoval proti času. Listy se rychle a cílevědomě střídaly, až se konečně spokojil s jednou stránkou, u níž skončil.

Prsty přejel po papíru s pocitem důvěrné známosti jeho povrchu. Půlkruh od hrnku s kávou mu připomněl den popsaný na příslušné stránce.

Pročítal vlastní zápisky a prohlížel glyf, který nepřepsal na mýtině ani v chrámu, ale u Stěny lebek. Po opakovaném průzkumu se jeho myšlenky stočily směrem, jímž by se ještě před několika dny nevydaly. Věděl, že našel klíč.

Označil pasáž v záznamech a jal se prohlížet zbytek zápisů s cílem nalézt kresbu pořízenou u paty oltáře uvnitř chrámu.

Prozradil Susan, co hledá. Ukázala mu snímek pořízený digitálním fotoaparátem předtím, než přístroj i tiskárnu postihla elektromagnetická degradace.

McCarter od ní snímek s díky převzal. Chvíli jej zkoumal a poté konzultoval své poznámky. Se skálopevným přesvědčením vrátil fotografii Susan.

„Podívejte se na tenhle soubor glyfů,“ ukázal na levou stranu snímku pořízeného uvnitř chrámu. „Vzpomínáte si, jak jsme se o něm tenkrát vyjádřili?“

Susan doprovodila prohlídku fotografie polohlasným překladem znaků: „Oběť tomu, pro nějž se chrám postavil. To bude Ahau, král.“

„Správně. To je smyslem veškerého uctívání.“ Posunul ukazováček do pravé části snímku a ukázal na další, složitější znak, ale nečitelný, protože byl poškozen, snad roztříštěn kladivem nebo kamenem. Podle všeho nebyl jediným symbolem, který utrpěl takovou újmu, nicméně v této konkrétní sekci ano. V McCarterovi vzbuzoval nejasný dojem vandalství. Fakt, že se nejspíš jedná o jméno mayského boha slunce, jeho pobouření znásobil. Vzpomněl si, jak faraonové nechávali seškrábat Mojžíšovo jméno ze všech monolitů v Egyptě.

Susan si s povzdechem znovu prohlédla fotografii.

„Jméno neznámé,“ řekla. „Glyf evidentně představuje nějaké jméno, ale protože je poškozené a daleko od ostatních středisek mayské civilizace, jiný odpovídající symbol pravděpodobně vůbec nenajdeme, a v tom případě mu budeme muset přidělit jméno sami.“

Jako vždy učebnicový výklad, pomyslel si McCarter. „K tomuto závěru jsme dospěli už předtím. A ve skutečnosti nyní víme, o koho jde, přestože vás odpověď určitě překvapí.“

Upřela na něj nedůvěřivý pohled.

McCarter přeložil list v zápisníku napůl a sešit jí podal. Susan se podívala na kresbu, kterou pořídil u Stěny lebek. Nepoškozené části na fotografii byly totožné s jeho náčrtkem. Symbol doplnil jménem v anglickém překladu: Sedm arara.

„To není možné,“ namítla. „Sedm arara byl jedním z dřevěných lidí. Součást mayské prehistorie a mytologie před zrozením pravých lidí.“

McCarter povytáhl obočí. „Vzpomeňte si na popis dřevěných loutek,“ napověděl jí. „Na nohou ani na pažích neměly žádné svalstvo. Tedy žádný tuk. Obličej jako masku a deformované tělo.“

„Jako ta mrtvola dole v jeskyni.“

„Správně,“ přisvědčil. „V éře dřevěných lidí vystupoval Sedm arara jako bůh, je to tak? Přinejmenším jako vládce. Ale autoři Popul Vuh ho líčí spíš jako samozvance. S bohy je neslučitelný, v ničem se jim nepodobá, je nepřirozený a odcizený.“

„Podčlověk,“ dodala.

Přikývl. „Jenže svou mocí nabývá určitého významu. Místo aby byl politováníhodným tvorem, vyslouží si opovržení. Sedm arara.“

Během McCarterova výkladu znovu upřela pohled na fotografii se zničenými glyfy.

„Budu konkrétnější,“ pokračoval. „Podle popisu měl Sedm arara hnízdo z kovu a schopnost stvořit světlo. Vydával se za Slunce i Měsíc a tvrdil, že může zaplavit světlem celý svět. Ale dokonce i tvůrci Popul Vuh věděli, že je to lež a že jím vytvořené světlo ozáří noc jen v jeho nejbližším okolí.“

Kývl směrem k chrámu. „Jestliže má Danielle pravdu a to tělo je skutečně pozůstatek jedince, který přicestoval z budoucnosti, pak se sem musel dopravit v nějakém stroji, tedy v něčem, co dávní lidé mohli nazývat ‚hnízdem z kovu‘. Co by asi řekli tomu, kdyby se do pralesa zřítilo letadlo nebo orbitální modul typu Apolla nebo Mercury? I naše reflektory osvětlovaly poměrně velkou plochu země, než je zdemolovala ta zvířata. Kdoví, jaký zdroj světla mohou používat bytosti z budoucnosti?“

„Určitě ne tak silný, aby ozářil celou zeměkouli,“ poznamenala Susan.

„To jistě ne,“ přitakal McCarter, „i kdyby tvrdili něco jiného.“

„To by odpovídalo,“ řekla vzrušeně. „Pokud by něco takového skutečně použili, pro primitivní národy by byl popis těžký oříšek.“

Profesor přikývl, ale na chvíli se odmlčel. Přemýšlel o lebce nalezené v jeskyni a zlatých vláknech ubíhajících od očních jamek přes temeno. Vzpomněl si na svého strýce, který měl endoprotézu kolene, v hrudi kardiostimulátor a po šedém zákalu v jednom oku voperovanou umělou čočku. Usoudil, že vlákna jsou něco podobného, snad celková nebo částečná náhražka určená k posílení zraku.

„Pamatujete si, jak hrdinská dvojčata sestřelila Sedm arara z hnízda foukačkou a vyňala mu kov z očí?“

Susan přikývla.

„Je to sice přitažené za vlasy, ale předpokládám, že tělo, které jste objevila v té jeskynní místnosti – tohle konkrétní tělo – se mohlo dostat do legendy jako Sedm arara.“

Susan projevila racionální úsudek. „Anebo se jméno a terminologie začaly používat později, aby tuhle zákeřnou sílu, která utlačovala lidi, nějak popsaly.“

Pravděpodobně měla pravdu. Pověsti se velmi často přikrášlují a fabulují a skoro všechny příběhy o nepřátelích mají sklon popisovat svržení nebo zavraždění určitého padoucha místo útrap skupiny, i když se tím od pravdy odchylují.

„Ať tak nebo tak,“ řekl, „jsem přesvědčený, že tu je nějaká souvislost, a v tom případě nám to pomůže lépe pochopit existenci zvířat, která na nás zaútočila.“

Sledoval Susan, jak si to srovnává v hlavě a dospívá k témuž závěru, jejž právě učinil on. „Vy si myslíte, že ti tvorové jsou Zipacná,“ uhodla jeho myšlenky. „Potomek, přesněji potomci Sedm arara.“

„Přesně to si myslím,“ potvrdil. „Jeho potomci, ale ne v biologickém smyslu. Koneckonců, Georgei Washingtonovi se říká otec národa a Ben Franklin je nazýván otcem elektřiny, ale příslušné fenomény nezplodili.“

„‚Otec‘ může taky znamenat patron či ochránce… nebo stvořitel,“ doplnila.

Zadíval se k chrámu. „Pokud je to tělo uvnitř Sedm arara, buď skutečně, nebo v obecném smyslu, může být stvořitelem Zipacná, potažmo jeho otcem. Jeho potomci dospívali v jezírcích a on jej možná i klonoval.“

„Ale ať je to kdokoli, je dávno mrtvý,“ namítla. „Proč jsou tady ta zvířata?“

Zamyslel se nad tím. „Danielle pátrala po nějakém mechanismu. Naše přítomnost mohla způsobit pozdvižení. Možná Kaufman vložil krystaly na oltář.“

„Taky jsme mohli spustit poplach při průchodu světelným kuželem,“ navrhla.

„Nastražené pasti čato zůstávají tam, kde byly položené. Vezměte si například všechna ta minová pole po celém světě, která zamořují půdu ještě dávno po ukončení bojů. Pokud to platí i pro tuhle lokalitu, možná tady nastražil podobné pasti i tenhle dřevěný národ nebo deformovaní lidé – ať už jim říkáme jakkoli. Jsou to jen dohady, ale…“

„A možná nejsou,“ pospíšila si Susan. „Dole v jeskyni mě nenapadlo vám to ukázat. Mluvili jsme hlavně o tom těle a já jsem se chtěla dostat co nejrychleji ven. Ale než jste sešli dolů, neměla jsem na práci nic jiného než pokoušet se spojit vysílačkou s Kaufmanem a modlit se, aby se ke mně do té doby nedostaly ty potvory. Abych na to nemusela pořád myslet, studovala jsem glyfy a ostatní znaky. Jsem si jistá, že mezi geometrickými symboly byla i dvojitá šroubovice. Může to znamenat cokoli, třeba ležatý znak pro nekonečno, ale vypadalo to jako stylizovaná kresba DNA znázorňující jádro života, logo, které používají některé farmaceutické společnosti.“

McCarter přikývl.

„A v mayském písmu jsem rozpoznala glyfy označující děti, negramotné nebo neschopné se vzdělat, a pak znak pro násilí. Poslední symboly vyjadřovaly pomstu a zkázu.“

McCarter se zhluboka nadechl. „V tomhle pořadí?“

Přikývla. „Vyložila jsem si to tak, že děti se nechtěly učit, a tak byly potrestány. Hádám, že dětmi byli indiáni a stihl je trest v podobě vypuštěných zvířat, Zipacná.“

Profesor se ohlédl na zraněné a ošetřené psy, odpočívající u zákopů. „My máme své věrné přátele. Možná měli i oni nějaké strážné tvory.“

„Ale proč?“ zeptala se. „Jaký by to mělo smysl? Proč by ten chrám stavěli? Kdo by v té jeskyni chtěl žít?“

„Jistě.“ Na tohle McCarter čekal. „To je důležitá otázka. A odpověď na ni je ještě důležitější. Chrám slouží jako záměrně vytvořený poklop jeskyně, aby udržel uvnitř sirné výpary a kyselinu, které mají nasytit vzduch. Životní prostředí tam dole je docela jiné. Když jsme vás přivedli zpátky, musela jste se umýt čistou vodu, protože vás pálila kůže. Vzpomínáte si?“

„Aby ne,“ přisvědčila a promnula si předloktí. „Pořád mě svědí.“

„Voda ve studni je ve skutečnosti silná kyselina. Způsobila smrt vojákovi, který do ní před vašima očima skočil, ale ta zvířata v ní žijí bez problémů. Danielle se domnívá, že jejich pokožka vyměšuje vazkou zásaditou látku, která kyselinu neutralizuje. Podle toho soudím, že na to jsou zvyklá, dokonce k tomu stvořená. Na té mrtvole, kterou jste našla, jsme ve zkostnatělých plátech viděli podobné póry. To mě nutí k závěru, že kyselé prostředí bylo jejich přirozeným stanovištěm.“

„Něco jak kyselé deště naší budoucnosti,“ doplnila pochmurným tónem.

„Ano. Zdevastované životní prostředí, jemuž se postupně přizpůsobili lidé i zvířata – nebo byli geneticky upraveni, aby v něm přežili. A po příchodu sem potřebovali podobné místo, které by jim nahrazovalo jejich původní domov.“

„Takže ta jeskyně je uzavřená schválně,“ řekla Susan. „Ze všech sil se snažili vytvořit v jeskyni umělé podmínky, které pro ně budou ideální, nebo přinejmenším přijatelné k životu.“

„Jejich obdoba bubliny na Měsíci,“ dodal McCarter.

Susan se nad tím očividně zamyslela a porovnala to se svými vlastními závěry, a přitom si uvědomila, že stále ještě nezodpověděli prapůvodní otázku. „Dobře,“ přikývla. „Na základě toho, co jsem viděla, souhlasím s tím, co jste řekl. Dřevěné loutky a Zipacná jsou skuteční. Dokážu si představit, jak nutí dávné Maye vybudovat chrám jako poklop na jeskyni, protože k přežití potřebují silně kyselé prostředí, ale pořád mi není jasné, jak do toho zapadají Chollokwané.“

McCarter zodpověděl její dotaz svým vlastním, připraven sloučit ony dvě myšlenky. „Co se stalo s dřevěnými lidmi, když nedbali výzvy bohů, povznesli se nad ně a nedodrželi úmluvu?“

„Byli povražděni,“ odpověděla. „Uracán a ostatní bohové je zahubili. Poštvali proti nim jejich vlastní zvířata.“

„Ano,“ potvrdil McCarter. „Jejich vlastní zvířata včetně šelem, které na ně zaútočily a roztrhaly je; došlo tedy k něčemu, co docela přesně popisuje činy Zipacná. „Hledali spásu na stromech a úkryt v jeskyních,“ znovu odrecitoval z Popul Vuh, „ale stromy neunesly jejich tíhu a jeskyně se uzavřely.“

„Myslíte, že je zdejší obyvatelé přelstili a jeskyni utěsnili bezprostředně před příchodem bouře?“

McCarter přisvědčil. „Pokud bych to měl vzít vážně a pokusil se to spojit s legendou, předpokládal bych, že se Mayové vzbouřili, zranili Sedm arara a zahnali ho do chrámu. A potom ho tam uvěznili. S příchodem bouře se všichni ‚Zipacná‘, kteří zůstali venku, neměli kam schovat a v záchvatu zuřivosti napadali všechno živé včetně dřevěných lidí – pokud tady nějací byli. Pak se rozpoutala bouře a snesla na všechny a na všechno hořící déšť.“

„Déšť padal celý den a celou noc,“ doplnila Susan.

„A země pod ním zčernala,“ dodal profesor další větu z posvátného mayského rukopisu. Když domluvil, všiml si, jak se Susanin obličej rozjasnil. Věděl, že si pospojovala všechny souvislosti, byl si jistý, že zná jeho příští otázku a umí na ni odpovědět. Přesto ji položil.

„Co dělali Chollokwané s těmi krystaly, které jim Zabiják Martin tak lehkomyslně sebral?“

„Modlili se,“ prohlásila. „Za příchod deště.“

„Přesně tak,“ souhlasil McCarter a zaklapl zápisník. „Chollokwanům na tomhle místě záleží, protože jsou potomky mayského kmene, který vybudoval chrám. A prosili bohy o déšť, ne proto, aby měli bohatou úrodu nebo aby korytem řeky tekla voda, a ani netoužili po dalších výhodách, které jsou s takovou žádostí spojené. Prosili o déšť, protože na něm závisela jejich spása, stejně jako kdysi spása jejich předků.“

( 43 )

Hawker stál vedle Danielle a upřeně se díval na krabici s municí zakrytou provizorní mřížkou. Uvnitř se svíjely larvy odebrané z mrtvého těla nalezeného v koruně stromu. Byly v zajetí sotva dvě hodiny, ale skoro ničím už nepřipomínaly původní stadium. Narostly jim drobné přední a zadní nohy a zárodek smrtícího ocasu. Seshora už zřetelně připomínaly miniatury obludných zvířat obývajících útroby chrámu.

Hawker nevěřil vlastním očím. „Jak dlouho tohle trvalo?“ zeptal se.

Danielle se podívala na hodinky. „Deset minut po návratu do tábora jim pokožka ztvrdla do kostnatého krunýře, jaký mají dospělá zvířata. Pak se odloučily úponky a ony je sežraly.“

Drobní živočichové se Hawkerovi hnusili a výsledek posledního pozorování na jeho postoji nic nezměnil. „Sežrali svoje vlastní ruce?“

„Tak nějak,“ řekla a zasmála se jeho znechucení. „Měl jste to vidět.“

„Pěkně děkuju,“ odtušil a rozhlédl se. V krabici byl už jenom jeden červ. To podnítilo jeho zájem. „Kde jsou všichni ostatní?“

Danielle se zašklebila. „Tenhle je zbaštil dřív, než jsem mu v tom stačila zabránit. Jen co mu ztvrdla schránka, začal být strašně agresivní.“

„Všechny?“ ujistil se Hawker.

Přikývla. „Z převážné části. Jednoho napůl snědeného jsem vytáhla, než ho mohl pozřít celého. Ale kdybych ho nechala, slupl by ho jak malinu.“

„Mrzák nenasytnej,“ ulevil si Hawker.

„Chuť k jídlu mu rozhodně nechybí. A myslím, že vím proč. Odebrala jsem vzorek z jedné mrtvolky a prohlédla ho pod mikroskopem. Buňky jsou nabité mitochondriemi, kterých je třikrát až čtyřikrát víc než v lidských buňkách. To umožňuje velice rychlý metabolismus, a aby jej udrželi, musí zkonzumovat za čtyři nebo pět dní tolik, kolik sami váží. Myslím, že dospělci stačí poloviční množství a možná i míň, ale pořád je to jen hrubý odhad.“

„To vysvětluje, proč jsou tak útoční.“

„Řekla bych, že to vysvětluje i něco jiného, co by nám mohlo pomoct v boji proti nim.“

Hawker zpozorněl, dychtivý dovědět se jakýkoli detail, který usnadní likvidaci nestvůr.

„Ven s tím,“ pobídl Danielle.

„Řeknu to takhle,“ spustila. „V přírodě najdeme spoustu různých stupňů látkové výměny. Například kolibřík ji má neuvěřitelně rychlou; kmitá křídly s takovou frekvencí, že pouhému oku se jejich pohyb jeví rozostřený. Aby to dokázal, přibližně každých čtyřiadvacet hodin musí zkonzumovat množství nektaru odpovídající jeho hmotnosti.

Druhy jako mořská želva nebo hvězdice mají pro srovnání takzvaný glaciální metabolismus. Při zběžném pohledu na hvězdici se nám zdá, že vůbec nereaguje. Přesto se pohybuje, není jen unášena proudem, ale cestuje. Je známo, že existují obrovské přesuny hvězdic, které zcela nenápadně migrují po dně oceánu. Je to patrné při intervalovém snímání.“

Její nadšení si vynutilo Hawkerův úsměv. „Budu hádat. Oceánografie byla váš další hlavní předmět.“

Zavrtěla hlavou. „Letní koníček. Líbilo se mi slunce a příboj. A navíc jsem si připadala v neoprénové kombinéze děsně sexy.“

Zasmál se. „To si umím představit.“

„Jde o to, že kdyby nás mořské hvězdice viděly, vnímaly by nás jen jako prchavé šmouhy. Naopak kolibřík by údajně viděl lenivě tekoucí hustý sirup. Jako by náš život plynul zpomaleně.“

Ukázala na červa svíjejícího se v rohu krabice. „Metabolismus těch tvorů je někde na stupnici mezi kolibříkem a člověkem. Pohybují se rychle a mají bleskové reakce.“ Podala Hawkerovi pinzetu. „Pokuste se ho chytit.“

„To raději oželím. Jinak bych si už nikdy nepochutnal na čínských pokrmech.“

„Je celkem jedno, čím byste toho červa zkoušel polapit, protože by se vám to nejspíš ani nepodařilo. Bez ohledu na to, jak rychle po něm vyjedete, pokaždé uhne a uskočí stranou. Myslím, že jim naše pohyby musí připadat těžkopádné a pomalé.“

Proto musíme být rychlejší, pomyslel si Hawker. Teď už věděl, jak se mu podařilo zabít tu nestvůru, zatímco si druhá odnášela Kaufmana. Vystřelil naslepo, instinktivně. Nepřemýšlel ani nemířil. To byla užitečná lekce. „Máte nějaké další povznášející zprávy?“

„Rovnou dvě. Za prvé muž, z jehož těla jsme parazity odebrali, měl v krvi enzym, který zamezil jejímu srážení a umožnil larvám, aby se jí živily. Je pravděpodobné, že enzym byl do organismu vpraven v okamžiku smrti. Podobný mechanismus používají komáři při bodnutí. Patrně je to stejný enzym, jaký zpomaluje biologický rozklad.“

„A za druhé?“

Obrátila se k okraji lesa. „Pokud ta zvířata potřebují tolik potravy, jak odhaduju, čekají je potíže. Čím víc zvěře zahubí, tím míň jí zbyde k jejich obživě a ke kladení vajíček. Obávám se, že v téhle oblasti už sežrali nebo pobili všechno živé a ve snaze obstarat si další kořist se přemístí jinam. Domnívám se, že právě proto jsme na ně nenarazili při naší první cestě sem. Protože jsme vstoupili v podstatě na mrtvou půdu, obdobu vypáleného místa po lesním požáru. Mezi zuhelnatělými zbytky stromů jste v bezpečí, poněvadž oheň postoupil dál.“

Hawker si vybavil, co viděl v korunách stromů. Vše nasvědčovalo tomu, že Danielliny úvahy jsou správné. „Takže máme pauzu,“ prohlásil. „Ale proč se sem pořád vrací?“

Pokrčila rameny. „Možná cítí náš pach.“

Než jí však stačil položit další otázku, zpozoroval, jak se k nim ženou McCarter a Susan Briggsová.

„Děláme velkou chybu!“ volal McCarter.

„Co máte na mysli?“ zeptala se Danielle.

„Že tady sedíme. Měli bychom být tam,“ mávl k pralesu. „S Chollokwany.“

Hawker nechápavě povytáhl obočí. „S těmi, co nás natisíckrát prokleli?“

„Já vím, já vím.“ McCarter zvedl ruku, aby zabránil dalším otázkám. „Vím, co říkali. Ale myslím, že to bylo spíš varování než hrozba. Přišli sem, protože věděli, co se stane, když vstoupíme do chrámu.“

Danielle potřásla hlavou. „Jak to mohli vědět?“

„Protože to už zažili,“ vysvětlil McCarter. „Když jsme hledali vysílačku, Kaufman mi prozradil, že před námi jste sem vyslali skupinu, ze které nikdo nepřežil. Myslel jsem si, že se mě pokouší obalamutit, abych mu pomohl, ale teď mám pocit, že nelhal.“

„Nelhal,“ potvrdila Danielle. „Nevěděli jsme, že se první tým dostal až sem, ale našli jsme část jeho vybavení.“

Profesor přikývl. Nejspíš ocenil její upřímnost. „Kaufman mi řekl, že přežil muž jménem Dixon. Odplazil se odsud se zlomenou nohou, kterou postihla sněť a museli mu ji amputovat. Nicméně Dixon prý trval na tom, co našli, a sice krystal, který pochází zevnitř chrámu a podobá se Martinovým krystalům.“

„Dobrá,“ přikývla Danielle. „Věřím tomu. Ale co to pro nás znamená?“

„To, že ta vaše skupina nejen našla tuhle lokalitu, ale taky otevřela chrám a vešla dovnitř,“ odpověděl McCarter. „Jenže když jsme přišli my, vstup byl zablokovaný. Kdo jej zavřel? Někdo to udělat musel, a určitě ne lidé, kteří se odsud vrhli rovnou do džungle a snažili se utéct. Tak kdo tedy? Jediná možnost jsou Chollokwané. Přišli sem a kamenný blok vrátili na místo, aby uvnitř uvěznili ty smrtící tvory.“

„A co ohně?“ nadhodila Danielle. „Ty první a ze včerejší noci?“

„Stejný případ. Nesprávný závěr založený na mylném předpokladu. Oheň za oheň, zpívali. Vzpomínáte si? Oheň za pohromu. Usoudili jsme, že tou pohromou jsme my. Ale oheň měl zničit stromy, kde jsme našli tyhle otesánky.“ Ukázal na červa. „Dohaduju se, že je chtěli zlikvidovat, zničit hnízda dřív, než se larvy vylíhnou. Včera jsme slyšeli jejich hlasy i bubny znovu. Předpokládali jsme, že to má být válečný rituál. Ale nezaútočili, a vzpomeňte si na sled událostí: ta zvířata zmizela, jakmile se bubny ozvaly. Vsadil bych se, že je Chollokwané taky loví.“

„Oštěpy a holemi?“ zapochybovala Danielle.

„A jámami s vodou,“ dodal McCarter, aby připomněl zvláštní past poblíž Stěny lebek.

„Ale proč by je měli pronásledovat?“ nechápala Danielle. „Vždyť je to bezmála sebevražda.“

„Protože nejsou jen primitivní nomádové žijící v deštném pralese,“ řekl profesor. „Jsou potomky Mayů, kteří tady kdysi sídlili. Chollokwané jsou kmen, který se tu rozhodl zůstat.“

„Podle příběhu o Tulán-Zuiva?“

„Ano,“ potvrdil McCarter. „I ve skutečnosti. Popravdě si myslím, že se legenda příliš od reality neliší. Aspoň pokud jde o lokalitu.“

Obrátil se k Hawkerovi. „Už to chápete?“ zeptal se ho. „Je to odpověď na vaši otázku. Ptal jste se mě, proč jim na tom chrámu tolik záleží. A mě nenapadlo nic jiného než říct, že by jim měl být lhostejný. Měli by kolem něj procházet stejně jako kolem mnoha dalších míst v pralese, ignorovat ho nebo považovat za jakousi zvláštnost. Jenomže oni jej neignorují. Přicházejí sem rok co rok, pálí stromy a mýtí prostranství, tak jak to líčil Zabiják Martin, když psal o Stěně lebek. Starají se o tohle místo a vyhánějí z něj vetřelce, rok po roce, století po století, protože je jejich. Ať požehnané, nebo prokleté, prostě jim patří.“

„Ale vy jste říkal, že se město vylidnilo,“ připomněla mu Danielle.

„To je pravda. Obyvatelé odsud odešli. Zvířata uzavřeli uvnitř – podobně jako byl Zipacná uvězněn pod horou kamení –, ale ne pod horou z donesených balvanů, nýbrž pod stavbou ve tvaru hory, v pyramidě zbudované z kamenných kvádrů.“ Otočil se na patě. Chrám stál hned za ním.

Hawker se na stavbu zadíval. Pochopil, kam McCarter míří. „Takže ta legenda má pravdivé kořeny.“

„Je to jenom jedna verze skutečnosti,“ odpověděl profesor. „Pozměněná staletími a ústní tradicí, ale v zásadě pravdivá.“

Danielle se zahleděla na chrám. „Podle legendy Mayové opustili Tulán-Zuiva jako uprchlíci,“ poznamenala, „kdežto ostatní, nejmenovaní ostatní, zůstali. A vy se domníváte, že ti ‚ostatní‘ byli Chollokwané.“

McCarter přikývl. „Přizvala jste si mě na pomoc proto, abych vám potvrdil, jestli tohle místo je nebo není Tulán-Zuiva, a podle mého názoru je. Přinejmenším je jedním ze zdrojů legendy, a pyramidální chrám je pravděpodobně obdobou hory z kamene. V té pověsti spolu obě místa přímo nesouvisejí, ovšem pověsti mají ve zvyku se přetvářet, a pár tisíc let a pár tisíc kilometrů může způsobit spoustu změn. Vždycky ale zůstává několik záchytných bodů, které se nemění, a v našem případě jsme toho našli dost na to, aby mě to přesvědčilo.

Opravdu se domnívám, že tohle místo je Tulán-Zuiva,“ zdůraznil. „A myslím, že ty, kdo jej vybudovali, sužovala skupina bytostí, které jim jen vzdáleně připomínaly lidi. To tělo, co jsme našli v jeskyni, patřilo jednomu z nich. Tyhle bytosti nazývali dřevěné loutky. Pokud máte pravdu,“ otočil se k Danielle, „můžeme je považovat za své následovníky, ale pro místní kmen to byli tyrani. Podle legendy se lidem žijícím v jejich područí nakonec podařilo zbavit se nadvlády s přispěním prudké bouře. Konečně se osvobodili, nicméně měli strach, že jejich volnost dlouho nepotrvá, a tak si sbalili věci, odešli odsud a ponechali tady jen hrstku válečníků, kteří měli dbát na to, aby chrám zůstal navěky uzavřený. Možná s těmi, kdo zůstali, dokonce nějakým způsobem komunikovali na dálku, ale časem to vzhledem k vzdálenosti už nebylo možné. To je v rukopise Popul Vuh popsáno jako odchod z Tulán-Zuiva, přidělení různých bohů a neschopnost těch, co odešli, komunikovat s kmeny, které tu zůstaly. V průběhu let se z poutníků stali Mayové, kdežto z válečníků střežících chrám Chollokwané, jejichž jediný úkol byl povýšen na svébytné náboženství.“

„Ale ti nic nestaví, nesledují čas ani nepořizují zápisy,“ namítl Hawker.

„Kdyby naši civilizaci něco zlikvidovalo, nikdo by pak nestavěl mrakodrapy ani nekonstruoval trysková letadla. Byli bychom rádi, že se nám podaří postavit dům bez děravé střechy. Každá civilizace vytváří základ zvaný společenské vědomí, které je užitečné pouze v případě, že zůstane nedotčené. Specializace ústí ve vzájemnou závislost a ta vede k oslabení. Devastace jakékoli civilizace znamená konec specializovaných oborů, protože lidé se snaží obstarat především to, co je pro život nezbytné.

V mayském společenství uměli psát pouze kněží a jedině oni rozuměli kalendářům. Vytesat glyfy do kamene a stavět dokázali jenom kameníci. Tak elita ovládala masy. Legie válečníků žádné ze jmenovaných dovedností neovládaly. Neuměly nic jiného než bojovat.“

McCarter spočinul očima nejprve na Hawkerovi a pak na Danielle. „Nabídnu vám důkaz. Zhruba před osmdesáti lety Zabiják Martin ukradl krystaly, které předtím Chollokwané používali při obřadu přivolávání deště. A teď si položme otázku, proč by měli toužit po dešti? Ten si přáli pastevci a zemědělci, ne lovci. A Chollokwané nejsou sedláci – jsou to lovci a sběrači, nomádi a migrující kmen. Déšť jim život mimořádně ztěžuje. Mění půdu v bahno a drží živočichy v norách a v hnízdech. Umožňuje divoké zvěři rozšířit své teritorium, místo aby se shromažďovala na břehu řek. Kdyby Chollokwané byli jen obyčejná potulná skupina, deště by se děsili. Ale kdež, naopak se modlí za jeho příchod, stejně jako první Mayové.“

„Proč?“

„Částečně díky svému dědictví,“ připustil McCarter. „Jde o naučené a zakořeněné chování. Ale mají pro to ještě jiný, nesrovnatelně významnější důvod.“

Na okamžik se odmlčel a patrně se rozhodl, že činy budou mít důraznější účinek než slova. Odepjal si od opasku polní láhev, odšrouboval ji a začal polévat drobného tvora v krabici.

Když na něj dopadla voda, se zavřísknutím se vymrštil, jako by jím projelo tisíc voltů. Narazil do drátěného krytu krabice a dopadl zpátky na dno, kde se chvíli divoce svíjel. Potom se převrátil na nohy a ve snaze nalézt bezpečí se vrhal z rohu do rohu.

McCarter ho však nešetřil. Parazit syčel, plival a škrábal do hladkých kovových stěn, po nichž se pokoušel vyšplhat nahoru. Po marném úsilí vyskočil a na pár vteřin se držel mřížky, ale další příděl vody ho spláchl dolů.

Teď už voda v krabici sahala do výšky tří centimetrů a tvor neměl šanci před ní uniknout. Vystřelil k přednímu rohu a bezvýsledně se snažil zdolat stěnu. Vyskočil a spadl a znovu vyskočil. Pokus ještě několikrát zopakoval, jen aby se ocitl mimo dosah vražedné vody, ale nakonec skončil na zádech. Následně ho zachvátilo několik silných křečovitých záchvěvů, které postupně sílily a přešly v tak úporné otřesy, až lomcovaly kovovou nádobou. Za třicet vteřin cloumaly parazitem poslední smrtelné křeče.

Konečně začala intenzita reakce slábnout, a ostré úhly těla larvy změkly a přetvořily se v hustý černý sliz. Chemické vazby v buňkách se pozvolna rozvolňovaly a oddělovaly. Tělo parazita se rozpouštělo jako tkáně slimáka posypaného silnou vrstvou soli. Voda v krabici se zkalila a ztmavla zbytky rozkládající se organické hmoty.

„Co se s tím sakra stalo?“ žasl Hawker.

Odpověděla mu Danielle. „Vylučuje zásaditou sloučeninu, o níž jsem vám říkala: tmavou hustou tekutinu, která rozežrala Verhovenovi blůzu. Podobná látka může být stejně agresivní jako kyselina sírová, jenom má úplně jiné složení. Je to žíravina, kdežto kyselina sírová způsobuje dehydrataci čili zuhelnatění organických látek. Obě substance jsou stejně zhoubné.“

McCarter přikývl na souhlas. „V chrámu jejich výměšky neutralizovaly kyselou vodu. V mé polní láhvi byla voda destilovaná, bez obsahu jakékoli, byť té nejslabší kyseliny. Proto toho tvora zahubil jeho vlastní sekret.

Déšť padal celý den a celou noc,“ doplnil citát z mayského rukopisu. „A země pod ním zčernala. Tak byli zahubeni dřevění lidé. A tohle je Zipacná, ale v množném čísle. Potomstvo stvořené lidmi ze dřeva.“

„Podle legendy,“ řekla Danielle, a než ji profesor mohl opravit, dodala: „I podle skutečnosti.“

Hawker se díval na tvora rozpouštějícího se ve svých tělních tekutinách. Ze začátku mu připadalo divné, že vlastní reakce může být parazitovi osudná, ale vzápětí si uvědomil, že i u lidí bývá bouřlivá odezva organismu sebedestruktivní a smrtelná. Ukázkovým příkladem jsou autoimunitní nemoci a alergie. Anafylaktický šok způsobený nepatrným množstvím běžně tolerovaného alergenu může vyvolat náhlý pokles krevního tlaku. Napadaly ho i jiné příklady. Jeden jeho kamarád zemřel, když s letadlem sjel z rozjezdové dráhy do mělké, ale mrazivě ledové vody. Stroj vyvázl bez poškození a stačilo, aby pilot otevřel kokpit a odepjal si bezpečnostní pás. Ale voda byla tak studená, že jeho organismus okamžitě přestal zásobovat krví končetiny. Jednalo se o reakci přirozeného obranného mechanismu, který tak zajistí náležitou tělesnou teplotu životně důležitým orgánům. V tomto případě se ruce automaticky zaťaly v nepoužitelné pěsti a Hawkerův kamarád, po havárii letadla bez sebemenšího zranění, se utopil ve třech metrech vody.

Při pohledu na larvu Hawkera napadlo, že tvora očividně potkal stejný osud. Jakmile na něj McCarter začal lít vodu z polní láhve, parazit se jal vylučovat zásadité výměšky aktivované obranným mechanismem a pravděpodobně produkované v množství přímo úměrném objemu vody. Ale protože voda neobsahovala žádné kyseliny, nebylo co neutralizovat; vlastní obranná reakce tvora zahubila.

Vzhlédl k Danielle, která doprovázela McCarterův souhrn fakt vehementním přikyvováním.

„Jsem přesvědčen, že bytost, jejíž tělo jsme našli dole v jeskyni, se do mayských dějin zapsala jako Sedm arara a tahle zvířata jako Zipacná. V legendě zastihla záplava deště pouze dřevěné lidi, nicméně oni i falešný bůh pocházejí ze stejného místa – nebo času. A déšť, náš déšť, provede těmto Zipacná totéž, co dřevěným loutkám před třemi tisíci let.“

Danielle měla poslední otázku: „A co domorodci? Vy si myslíte, že to vědí?“

„Vědí to,“ přitakal profesor. „A vždycky to věděli.“ Kývl bradou směrem k lesu. „Tři tisíce let se při svém kočování vraceli sem. Pokaždé na stejné místo a pokaždé v období sucha, aby jej střežili a čekali na příchod dešťů, které jim měly po zbytek roku zajistit svobodu. Před osmdesáti lety, kdy je Zabiják Martin připravil o krystaly, zrovna čekali na déšť a modlili se za něj z principu víry, čistě ze zvyku. Teď někde v pralese dělají totéž, ale tentokrát ze zoufalství a z nutnosti. Jestliže chceme přežít, musíme je najít a přesvědčit, že jsme v podstatě ve stejné situaci jako oni a taky čekáme na déšť. A požádat je o pomoc.“

( 44 )

McCarterovo vysvětlení na Danielle hluboce zapůsobilo a o dvacet minut později pochodovala spolu s Hawkerem, McCarterem a Deversem po stezce vedoucí do tábora Chollokwanů.

Verhoven se nabídl, že půjde místo ní; jednak proto, že Chollokwané jsou přísně patriarchální společenství, a jednak chtěl ušetřit její zraněnou nohu, avšak Danielle o jeho návrhu nechtěla ani slyšet. Argumentovala tím, že Verhovenova ruka je na tom mnohem hůř než její lýtko a že pochod a prodírání džunglí bude vyžadovat nejen obě nohy, ale také obě ruce. Především však měla pocit, že tohle je možná jejich jediná a nejspíš i poslední šance, jak se dostat z pralesa bez dalších ztrát na životech, a ten životní okamžik si za nic na světě nehodlala odepřít.

McCarter by raději uvítal, kdyby s nimi šel Verhoven, a také to dal najevo. Ale protože neměl na vybranou, alespoň Danielle úpěnlivě žádal, aby nemluvila, pokud k tomu nebude vyzvána. Vysvětlil jí, že pro Chollokwany má váhu výhradně názor mužů, a tudíž na její projev nebudou reagovat. Souhlasila, že vyjednávání nechá na něm, ale připomněla mu, že ona má pořád hlavní slovo a v žádném případě nezůstane stranou.

Jak postupovali hlouběji, podrost výrazně houstl. Teď se ubírali skutečnou džunglí, ne jen okrajem mýtiny, kam se vydali na průzkum Hawker a McCarter. Díky překrývajícím se větvím mohutných stromů měli dojem, že jdou tunelem, obklopeni bujným podrostem, který byl domovem řadě drobných živočišných druhů. To všechno jí najednou připadalo naprosto cizí, stejně ponuré a zlověstné jako jeskyně pod chrámem a v mnoha ohledech obdobné. Neznámé prostředí v ní vyvolávalo neodbytnou úzkost, která sílila s narůstající vzdáleností od mýtiny a její relativní míry bezpečí, a ona si připadala jako starý námořník, který se děsí ztráty kontaktu s pobřežím.

S velkým úsilím vyhnala nepříjemné myšlenky z hlavy. Věděla, že někde v lese jsou McCarterovi Zipacná. Ačkoli Hawker usoudil, že jsou to noční tvorové, s ohledem na Kaufmanův únos, k němuž došlo před západem slunce, se na to nemohou spoléhat.

Po pozorování larvy v krabici od nábojů Danielle dospěla k závěru, že se tvorové nevyhýbají denní době, ale samotnému dennímu světlu. Larva si vybrala jediný kout, který nabízel stín, a když Danielle zakryla půlku krabice kusem látky, tvor se pokaždé přemístil tam, kde bylo nejméně světla, i když polohu simulovaného stínu několikrát změnila. Pokud jsou její dohady správné, zvířata mohou lovit v džungli celých čtyřiadvacet hodin, protože příkrovem tří vegetačních pater, pod nimiž jejich čtyřčlenná skupina momentálně šlape, pronikne nanejvýš deset procent slunečního světla.

S tím vědomím byla neustále ve střehu. Kráčela ve volné formaci po boku McCartera a neustále těkala zrakem mezi okolní džunglí, profesorem a věrolomným Deversem, který pochodoval pár metrů před nimi, nikým neomezován, ale neozbrojen. Čekala, že se každou chvíli o něco pokusí, ale zřejmě věděl, že kdyby prchl do džungle sám a beze zbraně, byla by to sebevražda.

Pár metrů před Deversem si cílevědomě vykračoval Hawker. Jeho chůze měla zvláštní rytmus: dlouhé minuty rázoval svižně, pak se najednou zastavil a po chvíli znovu přešel do původního tempa. Při každé pauze bedlivě zkoumal džungli před sebou i za zády, někdy zcela znehybněl a zmlkl na několik dlouhých minut, jako by čekal, až nad stezkou prolétne duch. Jindy je upozornil na stopy, podle nichž dokázal vysledovat domorodce – zlomené rostliny, odloupnutý mech, rozbrázděnou zem. „Bílé tváře po sobě zanechávají mnohem zřetelnější otisky.“

Zhruba po dvou hodinách chůze se ocitli v oblasti, kde Danielle ucítila slabou vůni kouře. Jak pokračovali v cestě, listy kolem nich jako by zbělely, pokryté jemnou vrstvičkou popele, podobného prachu usazenému na nábytku v prázdném domě.

A náhle se před nimi objevili indiáni.

Popadla McCartera za paži a zastavila ho. Přímo před nimi stáli dva muži s tmavě hnědou pokožkou a stranou další tři. Odhadla, že ostatní se skrývají v podrostu, ale nikoho neviděla. Každý domorodec držel v ruce pozvednutou kamennou sekeru, tvář přísně staženou a v planoucích očích hněv.

Jeden něco křikl. Devers to ani nemusel překládat. Bylo to proneseno tak zuřivě, že muselo jít o výhrůžku nebo nadávku. Z lesa se vynořilo několik dalších mužů, a v mžiku obstoupilo čtveřici asi dvanáct Chollokwanů.

Teď, nebo nikdy. „Promluvte s nimi, Deversi,“ vybídla ho. „Povězte jim, že přicházíme v míru.“

Devers se zhluboka nadechl a řekl pár slov. Domorodci však na ně nereagovali. McCarter sklonil hlaveň pušky k zemi na znamení, že ji nehodlá použít.

Hawker zavrtěl hlavou.

„Ještě ne,“ řekla Danielle. „Možná nás chtějí vyprovokovat.“ Devers to zkusil znovu. Vysvětlil, že lidé z expedice chtějí Chollokwanům pomoct, ne s nimi válčit. Že čekají na příchod dešťů stejně jako oni, Chollokwané, a aby průtrž přivolali rychleji, přinesli krystaly, které jim kdysi dávno někdo sebral. Vrátí jim je výměnou za pomoc.

Nejdřív Chollokwané neřekli nic a jen na cizince jakoby ve zmatku nepřítomně civěli. Konečně promluvil ten, který na ně předtím křičel. Jeho hlas zněl zatrpkle a Danielle s jistotou věděla, že nabídku zamítne.

Devers jeho projev přetlumočil. „Jmenuje se Putock. Tvrdí, že nemá strach ani z nás ani z lidí ze Západu. Říká, že jich už pobil spoustu.“

„To mě uklidňuje,“ ucedila Danielle.

„Prý o tom nemůže rozhodovat sám a –“

Putock přerušil Deverse dalším výkřikem a po něm se on i ostatní indiáni otočili a vraceli se do lesa.

„Říkal, že rozhodnou ostatní.“

„Kteří ostatní?“ zeptala se Danielle.

„Rada starších,“ vysvětlil lingvista.

Vrhla pohled na Hawkera a pak na profesora McCartera. O tohle usilovali. Vydali se na pochod do nitra území Chollokwanů.

( 45 )

Náhlý odchod indiánů do džungle profesora McCartera zaskočil a musel si pospíšit, aby dohonil ostatní. Dostihl je ve chvíli, kdy dorazili na kraj domorodého tábořiště.

Samotná osada se rozkládala podél táhlého zákrutu říčky, a sice tak mohutné, že vytvářela v bujné vegetaci široký zářez, jímž dopadaly na hladinu sluneční paprsky. McCarter pochopil, že výběr místa není náhodný. Nejenže tak mají Chollokwané na dosah zdroj čerstvé vody plné ryb, ale tok ze dvou třetin chrání obvod jejich tábora. Zbývající úsek střežily hlídky – několik skupin mužů na zemi a další ve větvích stromů. Při pohledu na ně si McCarter vzpomněl na Stěnu lebek, kterou Chollokwané údajně zuřivě bránili.

Mezi hlídkami hořelo v dlouhé řadě padesát, možná i víc menších ohňů založených v pravidelných rozestupech v dlouhém oblouku, který se z obou stran vesnice stáčel až k břehu říčky. Očividně šlo o pozemní překážku přední obranné linie.

Ohně žhnuly a sytily vzduch dýmem a jemným popelem, který nedaleko odsud pozorovali na listech. U každého se kupila hromada dřeva, kterou mladší příslušníci kmene neustále doplňovali.

Chollokwanské hlídky vzaly na vědomí přicházejícího Putocka, ale jakmile muži uviděli lidi ze Západu, vyskočili na nohy. Putock je mávnutím ruky uklidnil a prohodil k nim pár slov. Potom mohli cizinci volně projít mezi ohni do vesnice.

McCarter nevěděl, kam se má dívat dřív. Samotné území bylo skoro holé, zbavené všeho, co by mohlo sloužit jako potrava pro oheň. Zůstaly jen vzrostlé stromy. Byl to spíš tábor než osada a jedinými stavbami byly chatrné přístřešky z otepí a zvířecích kůží. Ovšem Chollokwané jsou kočovný kmen, a až přijde čas, obydlí strhnou a kůže odnesou s sebou na další místo. McCartera napadlo, jak dlouho se tady zdrží. Usoudil, že nejspíš do příchodu dešťů nebo do přechodu druhé vlny srážek.

Následovali Putocka a prošli kolem několika dalších ohňů. Kolem leželi ranění a umírající v kruhu svých nejbližších, kteří je oplakávali.

Nad jedním zkrvaveným mužem se ustaraně skláněly dvě ženy a při pohledu na rány hlasitě hořekovaly a lkaly. Další muže s podobnými ránami ošetřovali o něco pokojnější truchlící – matky, sestry nebo manželky, jimž slzy už dávno vyschly.

Všechny oběti byly zle zbědované; někteří s hlubokými tržnými a sečnými šrámy, které čistě pronikly kůží a svaly až ke kosti, jiní měli odtržené velké kusy masa. Menší zranění byla zacelená kamennými nástroji rozžhavenými v ohni, rozsáhlejší pokrývaly přírodní obvazy z bláta a listí. McCarter napočítal dvanáct těžce zraněných mužů a víc než deset dalších, podle všeho již mrtvých. Přemýšlel, kolik se jich nevrátilo domů z boje a kolik uchvátili Zipacná a uvěznili v kokonech ve větvích stromů.

Vedle jednoho z umírajících plakala žena a starší dítě. Opodál si hrál tříletý klučina, příliš malý, než aby chápal smrt. Chlapec tančil a poskakoval, švitořil jako ptáče a házel kamínky do ohně. Výjev připomněl McCarterovi pohřeb jeho manželky a jejich vnouče oblečené ve smutečních šatech, které bylo v kostele samý smích a jako z hadích ocásků. Při pomyšlení na všeobecné aspekty života a smrti mu usedalo srdce nad utrpením a bolestí, o něž se jeho skupina přičinila.

Putock je vedl kolem zraněných k největšímu ohni, vysoké hranici ve středu osady, za kterou se tyčila obrovitá hromada dřeva.

Zmocněnci NVI se postavili vedle ní, vystaveni vlnám žáru, mumlání a nesouhlasným pohledům shromážděných Chollokwanů. Jak se dav přihlížejících zvětšoval, mimoděk se semkli blíž k sobě, a neprostupná hradba těl záhy vyvolala v McCarterovi klaustrofobický pocit.

Za několik minut se shromáždění rozvlnilo a domorodci se rozestoupili. Dostavila se rada starších, jak slíbil Putock.

Rada byla pětičlenná, ale nejdůležitější byl její náčelník, drobný muž křehké postavy, navíc skrčený a scvrklý úctyhodným věkem. Pohyboval se s elegancí vypěstovanou opatrností, tělo pokřivené a ohnuté jako stoletý strom. Na rukou a v obličeji měl šupinkovitou pokožku posetou stařeckými skvrnami a oči napůl ukryté pod záhyby vrásek. Jmenoval se Ualon, Stařešina: praotec a vůdce kmene. Chollokwané si tohoto křehkého muže očividně velmi vážili. Jeho rozhodnutí bude pro všechny závazné.

Než promluvil, prohlédl si hosty. Přistoupil k nim, na určitých místech se dotkl jejich tváří a několikrát také rukou a hodnotil je z perspektivy celoživotních nedocenitelných zkušeností.

Podrobně si prohlédl obvaz na Daniellině lýtku, přiložil prsty na ránu na McCarterově rameni a hluboký šrám pod Hawkerovým okem. „Válečníci,“ pravil svým rodným jazykem.

Stařešina a ostatní členové rady zaujali pozici naproti nim. Obě skupiny se posadily a dav je sevřel mezi sebe.

Z náčelníkova hrdla vycházel chraplavý šepot, pomalu tvořená slova v těžkopádné mluvě Chollokwanů.

Devers tlumočil. „Říká, že věštci předpověděli příchod Západních lidí a že se schyluje k zápasu mezi starým a novým. Když byl ještě chlapec, řekl mu to jeho otec, a teď se to stalo.“

Devers použil výraz „Západní lidé“, ale McCarter měl podezření, že si jej vymyslel, protože v chollokwanském jazyce neexistuje slovo, které by popisovalo cizince. Uvědomoval si, že expedice NVI přišla z pohledu domorodců z východu, proti proudu řeky.

Pohlédl na Danielle a ta přikývla.

„Povězte jim, že jsme sem nepřišli proto, abychom s nimi bojovali,“ instruoval McCarter Deverse. „Vysvětlete jim, že jsme přišli, abychom je požádali o pomoc, a…“ McCarter mírně kývl hlavou, „vrátili, co jim bylo zcizeno pravděpodobně v dobách náčelníkova otce.“

„Musíte jim ukázat krystaly,“ řekl Devers. „Válečníci se tváří, že mi nerozumějí, a já si myslím, že pro ně mají nějaký zvláštní termín.“

Devers začal překládat a Danielle vyndala z batohu krabičku, která se před Kaufmanovou smrtí znovu dostala do jejích rukou. Osvobodila z ní Martinovy krystaly. Když je předala McCarterovi, davem projela vlna úžasu.

Stařešina se naklonil blíž, aby si krystaly prohlédl. „Ta anik Zipacná,“ prohlásil. Devers to vzápětí přeložil jako „Oči Zipacná“.

O McCartera se pokoušela závrať. Náčelníkova reakce potvrdila správnost jeho úvah: tito primitivní kočovníci jsou potomky Mayů.

„Zipacná jsou lupiči Života,“ pokračoval dál stařešina. „Zloději mužů. Pohroma. Zipacná jsou Mnoho smrtí, které kráčejí v noci. To všechno jsou jména pro Zipacná.“

Další vysvětlování bylo zbytečné.

Náčelník pozvedl ruce v gestu zahrnujícím celý kmen. „Lidé se chodili dívat, aby viděli, jestli Zipacná vyšli z jámy – z hlubin kamenné hory. Naposledy byli spatřeni před mnoha životy praotců. Ano, a vždycky spali. Až doposud. Než je Západní lidé osvobodili. Kvůli tomu se Velké nebeské srdce hněvá. Deště nespadnou.“

Srdce nebes. McCartera napadlo, že mayský výraz „Nebeské srdce“ označuje bohy, a to především hlavního boha, Uracána.

Profesor oslovil náčelníka přímo: „Deště Zipacná zahubí,“ řekl. „Jestliže bude padat Černý déšť, zachrání Lidi.“

Nyní pro změnu zíral stařešina na McCartera, možná stejně ohromený jako před chvílí profesor. Oči měl široce otevřené a zářivě průzračné, nezahalené závoji ochablé pokožky. McCarter použil termín Černý déšť, protože byl neoddělitelnou součástí starověké legendy – netušil však, že stejnými slovy Chollokwané označují první silné deště daného ročního období.

A tady vyčkají, dokud nezačne padat Černý déšť. Průtrže mračen jim oznámí, že mohou bez obav opustit mýtinu a chrám. Většinu předchozích let pršelo hojně i v období sucha a oni museli náhodně určit, který příval deště lze považovat za Černý déšť, ale v některých letech, zejména v těch, kdy oblast ovlivňoval jev El Niňo jako v tomto roce, byla volba jasná.

Podstatu toho všeho vyčetl McCarter z náčelníkovy tváře. Díval se, jak se drobný muž otáčí a rozpráví s členy rady, než znovu promluvil.

„Chce vědět, jaký druh pomoci žádáme,“ řekl Devers. „Jak nám podle našeho mínění mohou pomoct.“

„Řekněte jim, že chceme odejít z džungle. Už předtím to po nás chtěli, a teď odejdeme. Ale abychom mohli odcestovat, potřebujeme jejich pomoc. Za ni jim nabízíme krystaly, Oči Zipacná.“ McCarter znovu zvedl schránku. „Povězte mu, že se chceme vrátit do našich domovů, na místo pod naší oblohou.“

Ostatní starší si mezi sebou něco šeptali, ale náčelník se s nimi tentokrát neporadil. Zadíval se na McCartera a znovu promluvil prostřednictvím Deverse.

„Mnoho těch, kdo cestují, se do svých domovů nevrátí.“ Ukázal na říčku. „Voda je silná.“ Zaťal ruku v pěst. „Proud lidi odnese. Kdo se chce dostat domů, musí se silou proudu bojovat. Pro někoho je to příliš těžké. Pro vás,“ mávl rukou ke skupině, „to zřejmě těžké bude.“

„Ale proud teče tam, kde je náš domov. Řeka nás odnese sama.“ McCarter se vyjádřil tímhle způsobem, i když věděl, že stařec svou poznámku nemyslel doslova. „Nejtěžší pro nás byla cesta sem, na tohle místo.“

„Pak musíte odejít,“ mínil náčelník. „S naší pomocí či bez ní. Musíte odejít.“

Po jeho slovech McCarter poklesl na mysli. Předpokládal, že krystaly zaujímají ve víře Chollokwanů významné místo, a podle toho, jak si je rada prohlížela, věděl, že se nemýlí. Zdálo se, že domorodcům brání v poskytnutí pomoci praktické důvody. McCarter vytušil, že zdatné a silné muže neobětují na to, aby posloužili cizincům a vetřelcům jako doprovod na cestu. To by pro jejich neustále řídnoucí skupinku znamenalo jistou záhubu.

Když McCarter ztichl, Hawker se naklonil k Danielle: „Nevypadá to dobře, co?“

Naklonila se k McCarterovi. „Nevzdávejte to,“ nabádala ho tiše. „Druhou možnost nedostaneme.“

„Nevím, co jim mám říct,“ odpověděl McCarter bezradně.

„Něco si vymyslete.“

„Například co?“

„Nabídněte jim zbraně,“ radila. „Když nám pomůžou, dáme jim pušky a náboje.“

McCarter zavrtěl hlavou. „K čemu by to bylo dobré? Byl by to jen podvod.“

„Naučíme je s nimi zacházet.“

„Ne. Nehodlám kupovat Manhattan za korálky.“

Než mohla Danielle něco dodat, stařešina promluvil. „Čas na rozmluvu skončil,“ vysvětlil Devers.

„Profesore,“ naléhala Danielle.

McCarter usilovně přemýšlel.

Danielle ho dloubla loktem. „Řekněte něco,“ prosila.

Nic ho nenapadlo. Stařec se zvedl ze země a otočil se k odchodu.

„Počkejte!“ vykřikla, ale zůstala na místě. Shromážděním se prohnala vlna šoku.

„To ne…,“ vydechl McCarter. Varoval Danielle, aby nemluvila, vysvětlil jí, že pokud osloví Chollokwany přímo, budou to považovat za urážku. Nezvyklá byla už samotná její přítomnost, a jestliže vyjde najevo, že jejich skupinu vede, vyjednávání bude kontraproduktivní. Když jí to objasňoval, brala to na lehkou váhu, ale zatím pravidla dodržovala. Teď je pravděpodobně všechno ztraceno.

Danielle zareagovala instinktivně. A třebaže ji ze všech stran probodávaly nesouhlasné pohledy, neohroženě pokračovala: „Přijdeme sem,“ spustila jinou nabídku, kterou s nikým neprodiskutovala. „Přesuneme se k vám a pomůžeme lidem bojovat.“ Otočila se k Deversovi. „Povězte jim, že jsme taky bojovali se Zipacná a že jsme jich už několik zabili. Můžeme s nimi spojit své síly, pokud nám to dovolí.

Pospěšte si,“ dodala.

Deverse její návrh překvapil, ale nepochybně si uvědomil, že osada se stovkou válečníků bude v této fázi mnohem bezpečnější než bezútěšná mýtina s chrámem. Vstal a přetlumočil její slova. „Spojíme náš malý kmen s vaším. Máme velice mocné zbraně.“ Ukázal na pušky. „A válečníky, i když jenom několik.“ Ukázala na Danielle, Hawkera a McCartera, kteří už byli na nohou. „Naše pomoc bude mít pro Lidi velký význam. Bude hodně cenná proti Zipacná.“

Naproti nim, za planoucí hranicí, si seschlý stařec hryzal spodní ret a očima těkal od Deverse k Danielle a McCarterovi. Mlčel, pravděpodobně zvažoval novou nabídku, a než promluvil, dlouze hleděl na Danielle. „Kmen Západních lidí bojoval se Zipacná, ale také mezi sebou,“ řekl konečně. Ukázal na Hawkera. „Bílé tváře přinesly v noci smrt svým vlastním mužům.“

Chollokwané podle všeho mýtinu neustále pozorovali a zřejmě je určité jednání zmátlo. Ačkoli Danielle usilovně přemýšlela, nenapadalo ji, jak vysvětlit spor a boj mezi jejími lidmi a Kaufmanovými vojáky, boj, který musel domorodcům připadat jako občanská válka.

Stařešina pokračoval. „Tohle Lidem nepomůže. Vzájemný boj mezi vlastními rozhněvá Nebeské srdce ještě víc.“

„Ale my vám dokážeme pomoct,“ trvala na svém.

Náčelník obrátil tvář k ohni, spojil prsty obou rukou před rty jako mistr jogín.

Danielle dlouho sledovala odraz plamenů v jeho očích. Měla představu o tom, na co stařec myslí. Obrovský vnitřní boj, zvažování výhod takového spojení oproti nevídaným duchovním následkům. Neznala kmen stejně dobře jako Devers nebo McCarter, nicméně ze stařešinovy tváře vyčetla rozpor.

„Nebeské srdce se zlobí,“ prohlásil, aniž odtrhl oči od ohně. „Hněvá se na všechny, kdo vstoupili na zhoubnou zem a otevřeli horu. Hněvá se, protože jícen veliké jámy se upírá k němu, ve dne i v noci. A kvůli tomu zdržuje deště. Aby se Nebeské srdce potěšilo, musí Západní lidé jámu zavřít. Zavřít horu. A tehdy začne padat Černý déšť.“

Zatímco Devers překládal jeho slova do angličtiny, Danielle se sevřel žaludek. „To nemůžeme,“ hlesla. „Kámen se rozpadl.“

Devers její slova přeložil, i když nečekala, že to udělá. Davem otřásl záchvěv strachu.

Tahle zpráva byla zatím nejtragičtější.

Stařešina se obrátil na své soukmenovce. Nyní hovořili překotně, a pokud hádala správně, vyráželi slova úzkosti, viny a zděšení. Vrtěli hlavou a vraštili čelo. Jejich hlasy se slévaly a přehlušovaly a Devers nebyl schopen jejich stanovisko tlumočit.

Stařešina konečně diskusi ukončil rázným prohlášením. „Když jámu nelze zavřít, Zipacná se vrátí. Deště přečkají pod zemí a pak zase zaútočí. Pohroma nebude mít konce.“

Danielle se pokusila navrhnout jiné řešení, ale jejich hostitel už byl příliš rozhněvaný, než aby ji poslouchal, a okřikl ji neuvěřitelně silným hlasem, jaký u tak křehkého člověka neočekávala.

Otočil se a odcházel. Danielle se prudce zvedl žaludek. Bez dešťů, které by zahnaly obludné tvory zpět pod zem, budou Zipacná dál hubit život v džungli. Nepochybně při tom přijde o život spousta Chollokwanů, a možná vyhyne celý kmen. A cizincům, jejichž pomoc právě odmítli, se nepovede o nic líp. S tímhle výsledkem se Danielle nemohla smířit. Nedokázala pochopit, jak se indiáni za tak úděsných okolností mohou zříct posily.

„Sami proti nim bojovat nemůžete!“ vykřikla, popadla Deverse za paži a vlekla ho za odcházejícími členy rady starších.

To byl nebezpečný tah. Jeden z válečníků jí zatarasil cestu a zatlačil ji zpátky, zatímco druhý k ní přistoupil se sekerou v ruce. Hawker se vrhl mezi ně, strážce odstrčil a zvedl pušku. K rozpoutání krvavého střetu stačil jediný neprozřetelný pohyb.

Danielle se vůlí přinutila odvrátit pohled. Pokorně sklopila oči, zabodla zrak do země a poníženě schýlila hlavu. Ruce se jí neovladatelně třásly; vteřiny míjely.

Napětí zvolna polevilo, ale to už stařešina odešel a neexistoval způsob, jak ho přivolat zpět. Kmen Západních lidí definitivně ztratil nárok na další rozhovor.

McCarter jí položil ruku na rameno. Při pohledu do jeho očí spatřila stejné zklamání. Z toho, co se před chvílí odehrálo, utrpěl stejný otřes jako ona, srdce mu svíral týž pocit absolutní prohry. Pokusil se o úsměv, ale vyzněl zoufale a Danielle se nezmohla na to, aby mu jej opětovala.

Putock vykřikl nějaký povel, po němž se dav Chollokwanů rozestoupil, aby nechal skupinu projít. Jako první se pohnul Devers, avšak McCarter a Danielle ještě chvíli váhali; Hawker se od nich nehnul na krok.

Konečně promluvil. „Pojďte,“ vybídl je. „Udělali jste, co jste mohli. Musíme vymyslet něco jiného.“

Danielle se zhluboka nadechla a vykročila. McCarter zůstal stát. Pořád držel schránku s Martinovými krystaly. Sklonil se a položil ji na plochý kámen u ohně; Oči Zipacná se vrátily tam, kam patří.

( 46 )

O dvě hodiny později se čtveřice ocitla zpátky na mýtině. Verhoven je přivítal, ale podle tónu v jeho hlase bylo zřejmé, že nečeká příznivé zprávy.

„Co se sakra stalo?“

„Našli jsme je,“ odpověděla Danielle vyhýbavě. „Nezáleží jim na tom, co děláme. Pokud umřeme v izolaci a jim umožníme totéž.“

Během Daniellina líčení se v tváři Susan a Brazose usadil sklíčený, poraženecký výraz.

Hawker poodešel stranou. Nepřál si slyšet rekapitulaci jejich nevydařené mise. Zadíval se na západní oblohu, na rychle klesající slunce. Do setmění zbývala hodina, možná o něco míň. Tedy dost času na to, aby nechali mýtinu daleko za zády, pokud se k tomu odhodlají.

Přerušil Daniellino hlášení. „Jdeme,“ prohlásil. „Vypadneme odsud.“

Brazos se zvedl a ztěžka se opřel o klacek, ale ostatní se nepohnuli.

„Sbalte si nejnutnější věci,“ přikázal jim Hawker. „Máme před sebou dlouhou cestu a musíme jít za světla.“ Přehodil si batoh přes rameno a sáhl pro rezervní polní láhev.

Danielle ho zarazila. „Kam jdeme?“

„Najít říčku podobnou té, která chrání osadu Chollokwanů. Půjdeme podél ní, popřípadě postavíme primitivní vor a poplavíme se, anebo se budeme brodit, když to bude třeba, co já vím. Jakmile dojdeme k vodě, budeme v bezpečí. A odtud vedou všechny cesty do Říma.“

Viděl, jak jsou nejistí a jak se jejich uondaná mysl marně snaží porozumět jeho plánu.

„Voda má na ně stejný účinek jako jed,“ pokračoval neochvějně. „A sluneční světlo jim spaluje kůži. Volné prostranství s vodou a modrým nebem nad hlavou bude naše spása, ale měla by stačit i samotná voda.“

Obrátil se k McCarterovi. „Vy jste to už nevědomky řekl: řeka nás odnese domů. A skutečně to tak bude, ale musíme vyrazit hned, dokud máme šanci.“

„A co ten vrtulník?“ zeptal se někdo.

Hawker zavrtěl hlavou. „Bez Kaufmana, který by dal pilotovi signál, nevíme, jestli vůbec přistane. A i kdyby, už tady nebudeme a neuvidíme ho. Včera v noci jsme vystříleli víc než polovinu nábojů, a při stejné spotřebě by nám třeba jen tři dny otálení zpečetily osud.“

Dívali se jeden na druhého. Docházelo jim, o co Hawker usiluje, a začínali tomu věřit.

„Po havárii vrtulníku jsem cestou do tábora překročil několik říček,“ oznámil. „Když si pospíšíme, za hodinu dojdeme k té nejbližší, a rozhodně ještě před setměním. Ale musíme vyrazit hned.“

Všichni se pomalu rozhýbali a setřásli ze sebe netečnost vyvolanou zoufalstvím. Brazos zvedl svůj batoh a ukázal na vodu, kterou nanosil. Susan posbírala věci, povalující se na zemi v jejich dosahu.

„Dobře,“ přikývla Danielle. „Jdeme.“

„Taky už bylo načase,“ dodal Verhoven.

Jejich pohyby se postupně zrychlovaly, poháněné nadějí, která se šířila táborem. Členů výpravy se zmocnilo vzrušení, ne-li rovnou nadšení z vidiny, že prokletou mýtinu nechají za zády, a šance na přežití jim dodala sílu.

Jediný, kdo uprostřed všeobecného shonu zůstal v klidu, byl McCarter. Celou zpáteční cestu z indiánské osady se zaobíral tématem přežití, přemítal o životě a o smrti a zoufale se snažil vyhnat z mysli obrázek dovádějícího tříletého chlapce.

A i když šanci na přežití dnešní noci považoval za nepravděpodobnou – alespoň do chvíle, než Hawker přišel s novým plánem –, uvědomoval si, že v sázce nejsou jen jejich životy. Konečně promluvil: „Myslím, že bychom tady měli zůstat.“

Ruch jako zázrakem ustal.

„Cože?“ vyhrkl někdo.

„Myslím, že bychom tady měli zůstat,“ opakoval.

Devers upustil batoh. „To nemyslíte vážně.“

„Jestliže zůstaneme, nepřežijeme,“ prohlásil Hawker mírným tónem. „Pokud se chcete dostat domů, je to naše jediná možnost.“

„Jsme za to odpovědní,“ pokračoval profesor. „Ta zvířata pobíhají po pralese, protože jsme je osvobodili. Otevřeli jsme chrám stejně jako Dixonova skupina před námi. Varování jsme ignorovali. Kamenný blok je zničený, takže chrám nelze uzavřít, a my se prostě sebereme a odejdeme? Necháme Chollokwany bojovat s příšerami a dopustíme, aby naší vinou umírali?“

Všichni mlčeli.

„Nejsme jediní, komu hrozí nebezpečí,“ pokračoval McCarter. „Ohrožená je celá oblast. Chollokwané, ostatní kmeny v okolí a Nureeové po proudu řeky. Ta zvířata jsou jako mor, jako hejno kobylek bez přirozených nepřátel, s tím rozdílem, že neničí úrodu, ale veškerý život na tomhle území.“

Putoval pohledem od jednoho obličeje ke druhému. „Kromě deště a Chollokwanů neexistuje nic, co je dokáže zastavit. Chollokwané jim dlouho odolávat nedokážou, a když zůstane chrám otevřený, nic proti nim nezmůže ani déšť, který je pro všechny jedinou spásou. Zalezou dovnitř jako švábi prchající před světlem, a jen co se bouře přežene, vyjdou ven a budou dál z džungle vybíjet veškerý život a přesouvat se do nových loveckých teritorií. Proženou se pralesem jako oheň, za nímž zůstane jen zpustošená země, a nakonec se dostanou na další místa, kde se mohou ukrývat před deštěm; místa s okny, sklepením a dveřmi.

Chollokwané na sebe vzali přetěžký úkol. Tím, že bojují proti těmto tvorům, ctí přísahu složenou před třemi tisíci let, a platí za ni svými životy.“

Ozval se Devers. „A co je komu do toho?“

Verhoven do něj strčil tak prudce, že upadl. „Ty do toho nemáš co kafrat,“ obořil se na něj a pak upřel pohled na McCartera. „Jste šílenec, jestli tady chcete zůstat.“

McCarter nehnul brvou. „Když teď odejdeme, možná přežijeme. Ale třeba ne.“ Oslovil Hawkera. „Podle toho, co jsem viděl, vím, že by váš plán mohl vyjít, pokud se dostaneme k vodě. Ale vzhledem k tomu, že do setmění zbývá jen hodina, nemáme žádnou jistotu, že k řece dorazíme včas.“ Zadíval se na Brazose, který sotva chodil. I po rovném terénu mýtiny se vlekl se značnými obtížemi. Do jaké míry zpomalí jejich tempo při průchodu džunglí, nedokázal nikdo odhadnout. Brazos však nebyl jediným problémem. Astma znemožňovalo Susan běh i rychlý pochod na delší vzdálenost. Danielle kulhala od té doby, co jí v jeskyni jedna z těch nestvůr zranila nohu. Výpravu, z níž se právě vrátili, absolvovala s vypětím všech sil, a už hodinu ji v lýtku trápily silné křeče.

Vzhledem k jmenovaným indispozicím by jim Hawkerem odhadovaný hodinový pochod trval čtyřikrát, možná pětkrát déle, a většinu by museli absolvovat potmě. Když se profesor znovu ujal slova, ostatní sledovali směr jeho pohledu, a jak doufal, i jeho myšlenek.

„Pokud se teď vydáme na pochod, budeme odcházet s vědomím, že jsme zavinili smrt celého společenství lidí, přivolali na ně odvěké prokletí a nechali je zemřít. Muže, ženy, děti – celou vesnici. Ale když zůstaneme, zachováme si tvář, a to jak duševně, tak fyzicky. Můžeme s těmi tvory bojovat našimi prostředky a možná jim bránit v přístupu na tohle místo tak dlouho, než se Chollokwané zmobilizují a získají navrch.

Chrám uzavřít nedokážeme, ale aspoň můžeme na nějaký čas těm tvorům zamezit, aby se vrátili do jeskyně. Třeba to k něčemu bude.“

McCarter byl bytostně přesvědčen, že pokud odejdou, bez problémů urazí nanejvýš pár kilometrů, a nadto měl dojem, že na odchod vůbec nemají právo. „Možná už nejde o život a o smrt. Ale o to, pro co jsme žili, a pro co i zemřeme, bude-li třeba.“

Když McCarter domluvil, rozhostilo se hrobové ticho. Někdo upřel nepřítomný pohled do dálky, někdo sklopil zrak k zemi, ale všichni se vyhýbali jeho očím.

Danielle McCarterovy vývody pozorně poslouchala. Z uplynulých událostí měla sama těžkou hlavu a vzpomněla si na Hawkerova slova. Předpověděl jí, že bude litovat, že tady zůstala, a za to, co udělali, draze zaplatí. Teď si to plně uvědomovala.

Podle jejího názoru bylo nepravděpodobné, že se odsud vůbec někdo dostane živý, ale při pohledu na Brazose, jediného z najatých nosičů, který přežil, věděla, že jemu zbývá naprosto mizivá naděje.

Po přehodnocení situace ze své perspektivy usoudila, že se z téhle šlamastyky nejspíš nedostanou. Pokud zůstanou, zvířata je brzy vyřídí a znovu obsadí chrám. Ale jestliže odejdou, ti tvorové získají své hnízdo hravě a beze ztrát a pak se vydají do džungle shánět zdroj obživy. Jejich žalostnou skupinu objeví rychle, dřív než klopýtající a vysílená dojde k nejbližší říčce. A to bude konec jejich slavné expedice.

Jsou to dobří, stateční lidé, pomyslela si. Nesu za ně odpovědnost. A za pár hodin budou všichni mrtví.

Ledaže existuje jiné východisko.

Přišla sem a zůstala, protože chtěla splnit svou povinnost. Zkrátka už to měla v povaze. Přese všechnu snahu nenacházela nic, co by pro ni mělo větší význam. Zbývalo jediné a bylo třeba to dokončit: dostat tyhle lidi do bezpečí. Věděla, že ji to bude stát všechno, co má.

Oslovila skupinu. „Přivedla jsem vás sem. Zatajila jsem vám důvody a cíl téhle expedice i možné nebezpečí. Nehodlám se ospravedlňovat, protože vím, že vysvětlováním už nic nezachráním. Ale když říkám, že je mi to strašně líto a že se omlouvám, myslím to upřímně.“

Upřela pohled na McCartera. „Chápu, proč tu chcete zůstat… ale není to možné. Musíte odejít,“ rozhlédla se. „Všichni. Tohle je moje věc. Zůstanu tady a pokusím se ty obludy zadržet tak dlouho, jak to jen půjde. Když pomůžete Brazosi a Hawker s Verhovenem vás budou krýt z obou stran, budete postupovat rychleji. Já budu zadní voj a jaksepatří to těm bestiím znepříjemním, zatímco vy se vydáte do bezpečí. Snad je zaměstnám do té doby, než se vám podaří dojít k vodě. Kdo ví? I pár hodin k dobru může leccos změnit.“

McCarter ocenil její gesto úsměvem. „Jste statečná,“ řekl. „Ale pro mě se tím nic nemění. Já odsud neodejdu. Tentokrát ne.“

Susan se připojila. „Já tady taky zůstanu, jestliže se na tom všichni dohodneme.“

Brazos přikývl, jako by věděl, že by pochod džunglí nezvládl. „Třeba přiletí ten vrtulník…“

Devers zaklel a odplivl si, a přitom dbal, aby byl z Verhovenova dosahu. Všichni upřeli zrak na Hawkera.

Hawker netoužil po ničem jiném než je odsud dostat – a chtěl to udělat od okamžiku, kdy se všechno zvrtlo. Toužil odvést Susan, McCartera a Brazose do Manausu, kde budou v bezpečí a on si nepošpiní ruce jejich krví. Tušil, že McCarter smýšlí stejně, s tím rozdílem, že svou odpovědnost rozšířil na domorodce. A Danielle… Zadíval se na ni, na její zpocený, špinavý, půvabný obličej. Očividně s McCarterem souhlasí, což nečekal.

„Víte, že v téhle bitvě nemůžeme zvítězit,“ upozornil je. „Doufám, že je vám to jasné.“

McCarter pokrčil rameny.

Danielle se nejistě usmála. „Zdá se, že nezahazujete flintu do žita.“

Hawker se rozhlédl po mýtině, na niž se zvolna snášel stín. Kdyby rozhodnutí zaleželo na něm, odešel by především proto, že ho k tomu nutil pud sebezáchovy, ale chápal líp než ostatní, co McCarter a Danielle cítí a proč se rozhodli pro tuhle možnost. Pro McCartera to znamenalo žít pro něco smysluplného, a bude-li to nutné, tak pro to i zemřít; pro něco, co dá životu nějaký obsah. Pro Danielle to bylo pokání, možnost odčinit minulé skutky a chyby. Pro něj, pro Hawkera, to možná představovalo obojí.

Oba si dlouze změřil a v duchu jim poděkoval. „Budeme potřebovat ohně,“ řekl, inspirován osadou Chollokwanů. „Co nejvíc.“

Verhoven znechuceně potřásl hlavou. Jak Chollokwané, tak ekosystém a vlastně cokoli z McCarterova dlouhého seznamu mu mohlo být ukradené, nicméně ctil vojenské zákony: své spolubojovníky neopustí. Hawker se pro ně taky vrátil. A ačkoli si Verhoven byl jistý, že by k řece došel i sám, za těchto okolností neodejde. Zaškaredil se na Hawkera. „Takže je to jasný. Další prokletá křížová výprava?“

Oba muži si navzájem dlouho hleděli do očí. Pak se Verhoven odvrátil a řekl ostatním: „Slyšeli jste ho. Obstarejte mu ten zatracenej oheň.“

Následující hodinu zakládali soustavu ohňů z hromádek oblečení, suchých větví a klacků, přiživených petrolejem. Co nevidět hořelo po obvodu mýtiny třicet táboráků a další v bezprostřední blízkosti zákopů. Obklopeni třepotající se září čekali, až se stíny prohloubí a na džungli padne tma.

( 47 )

Tu noc viděla Danielle Laidlawová ve snu sama sebe. Ležela bez hnutí a spala, přestože směrem k ní z oblohy prudce padali ve vzájemném nelítostném souboji tři velcí ptáci, dvě sovy a jeden sokol. Vrhali se jeden na druhého, sekali po sobě zobáky a přitom se řítili přímo k zemi.

V posledním okamžiku se od sebe odtrhli a každý se dal jiným směrem. Letěli těsně nad mýtinou spoře porostlou trsy vysušené trávy a pak se náhle vznesli vzhůru do prostoru nad chrámem, kde pokračovali v bitvě.

Když klesali k zemi podruhé, otřásly se stromy a z lesa vyrazili Zipacná. Danielle nemohla ve snu utíkat ani se pohnout, dokonce ani křičet, aby před útokem varovala ostatní.

Probudila se s bušícím srdcem a s košilí zbrocenou potem. Ale když se rozhlédla, obestírala ji tichá a klidná noc. Do tváře jí lehce dýchl závan vlhkého vzduchu.

Bez ohledu na sen a nevyřešenou bitvu se po procitnutí cítila překvapivě osvěžená. Pár hodin spánku jí očividně prospělo víc, než očekávala, ale dost možná ji vzpružilo přesvědčení, že po všem tom šílenství a posedlosti úspěchem konečně učinila správné rozhodnutí.

Pomalu vydechla, opřela se o zkosenou stěnu zákopu a pár metrů od ní zahlédla hlídkujícího Hawkera. V třepotavém světle ohňů si tím nebyla příliš jistá, ale měla dojem, že se usmívá.

„Co děláte?“ zeptala se ho.

„Dívám se, jak spíte,“ odpověděl.

„To nemáte na práci nic lepšího?“

„Mám, ale ne tak zábavného.“

Podezíravě si ho změřila.

„Mluvila jste ze spaní.“

„Zdál se mi hodně živý sen,“ vysvětlila. „McCarter mi vyprávěl o ptačích poslech bohů: o sokolovi a jednonohé sově. V mém snu spolu bojovali na život a na smrt.“

„Jednonohá sova?“

„Posel Xibalbanů. Ten symbol je na jednom z kamenů, které jsem koupila od dřevorubce.“

„A sokol?“

„To je posel Uracána. Boha nebes, toho, který sesílá na zem deště. Ptáci sváděli souboj o tohle místo.“

Rozhlédla se. Mýtina, nezřetelně osvětlená vzdálenými ohni, tonula v tichu.

„Kdo zvítězil?“ zajímal se Hawker.

Promnula si šíji. „Nevím. Ale pak zaútočili Zipacná a já…“ Hlas se jí vytratil. Napadlo ji, jestli si sen nemá vyložit tak, že členy své expedice zahubila, a jestli neschopnost promluvit a varovat je nepředstavuje fakt, že je sem přivedla pod falešnou záminkou. Znovu se rozhlédla po prostranství ve snaze zahlédnout známky pohybu – nebo cokoli neobvyklého. Absolutní ticho ji naplnilo úžasem.

„Byl to jenom sen,“ řekla, jako by o tom ani na okamžik nezapochybovala.

Hawker se na ni usmál a hleděl jí do očí tak dlouho, až jí to působilo rozpaky. „Možná,“ řekl a pak se odvrátil.

Danielle si ho zkoumavě prohlížela. Teď s jistotou věděla, že se usmívá. Byla to stejná grimasa podfukáře, jakou u něj viděla v Manausu.

„Vy přede mnou něco tajíte.“

Kývl směrem k obloze. Danielle sledovala směr jeho pohledu. Měsíc v úplňku zářil jako maják, tak silně, že na zem vrhal stíny. Ve svitu světel velkoměsta nemohla takový jev pozorovat. Zkoumala jeho bledý kotouč se stejným zájmem, jako když byla malá a její otec přinesl domů malý hvězdářský dalekohled. Tehdy v ní vyklíčil zárodek budoucí vědkyně. Snažila se vybavit si názvy největších kráterů a rozlehlých našedlých moří a pátrala po Moři klidu, kam před několika desítkami let poprvé vkročil člověk.

Byl to hezký pohled, ale nijak zvlášť zajímavý, aspoň do chvíle, kdy od povrchu odtrhla zrak a zaměřila jej jinam. Náhle uviděla to, na co ji Hawker mlčky upozornil: kalně bledý prstenec kolem měsíce.

„V portugalštině se tomu říká lua de água,“ poznamenal Hawker. „Vodní měsíc. Úkaz způsobuje vlhkost ve vzduchu, která rozptyluje světlo. To znamená, že se blíží deště.“

V Danielle začala doutnat jiskřička naděje, dušená obavami, že její očekávání může být klamné.

„A vítr změnil směr,“ pokračoval Hawker. „Teď vane od severu, z Karibiku. Určitě cítíte vlhkost na kůži.“

Měl pravdu. Vzduch byl prosycený vlhkostí, která je v tropech běžným jevem, ale kterou po odchodu z Manausu postrádala.

„Blíží se deště,“ opakoval. „Možná přijdou zítra, možná pozítří, ale každopádně přijdou.“

Danielle znovu pozvedla zrak k obloze a upřela jej na přízračný měsíc. Poprvé od vypuknutí toho zmatku měla pocit, že by mohli nějakým zázrakem přežít.

( 48 )

První polovina noci proběhla klidně, nejspíš díky ohňům nebo počtu zvířat zraněných předešlou noc. Ale postupně se Zipacná osmělovali, opět začali slídit v okolí prostranství a nejmíň desetkrát spustili obvodový poplach. Vetřelci si pokaždé vysloužili krátkou střelbu, ale vstoupit na mýtinu si troufla jen dvě zvířata a ani v jednom případě se nedostala daleko. Hawker obě zabil smrtelnou dávkou z odstřelovací pušky. První tvor padl a zůstal bez hnutí ležet. Druhý byl výstřelem rozmetán na kusy, jako asfaltový holub na střelnici. Chvíli nato z pásu stromů zaburácela exploze, jak se zvířata pokusila zmocnit mrtvého těla ve větvích, ověnčeného výbušninami.

Potom už byli tvorové opatrnější, drželi se hlouběji v lese, stranou plápolajících ohňů a ostrého červeného paprsku laseru. Do rána se všichni vytratili a tým NVI mohl pokračovat v práci.

Za rozbřesku přenesli zbraně a střelivo na vrchol chrámu, na místo, odkud se budou bránit do posledního dechu.

Plán byl prostý: udržet si Zipacná od těla až do příchodu dešťů. Ze střechy pyramidy měli dokonalý rozhled do všech stran, a pokud se zvířata chtějí vrátit do útrob jeskyně, budou muset vzít jejich pozici doslova ztečí.

Původně odhadovali, že útok může přijít odkudkoli, ale když McCarter prozkoumal vnější zdi chrámu, v duchu Mayům blahořečil za jejich důmyslnou řemeslnou dovednost a prozíravost. Tři stěny bez schodů se zvedaly strmě vzhůru zhruba pod sedmdesátistupňovým úhlem a hladké, bytelně vsazené kameny k sobě přiléhaly těsně a bez mezer. Přestože tvorové prokázali, že umí velmi dobře šplhat, profesor pochyboval, že by tři příkré zdi mohli pokořit. V úvahu připadal jen čelní útok, a proto se členové expedice musí plně soustředit na schody.

Pro zpevnění obrany vyhloubili mělký příkop v třímetrové vzdálenosti od paty schodiště. Táhl se podél přední stěny a do čtvrtiny délky obou stěn sousedních. Vyložili jej plastovými plachtami a velkými odpadkovými pytli, které měli s sebou na ochranu artefaktů a dalších cenných předmětů. Dovnitř nalili petrolej a vedle postavili zbylé barely. Podél výkopu rozmístili výbušniny a ochranná opatření posílili kovovými hroty a dalšími překážkami, nastraženými za vnitřním obvodem valu.

Pracovali celý den s hlavou u země, zatímco obloha začínala zvolna ztrácet průzračně modrou barvu. V půli odpoledne získal obzor nezdravě bledý odstín a ve vzduchu visel hustý opar. Kopce, dosud viditelné ze střechy chrámu, se ztratily v mlze. Oranžový sluneční disk pozbyl jasu a plul nad vrcholky stromů v pošmourném bělavém moři.

Teď už každý člen výpravy věděl to, co Hawker zpozoroval předešlou noc: blíží se deště, které je zachrání – pokud ovšem do jejich příchodu vydrží. Bohužel zároveň očekávali, že nadcházející průtrž mračen zažene Zipacná domů, na jediné místo v okruhu tří tisíc čtverečních kilometrů, kde najdou bezpečné útočiště. Proto si museli s přípravami pospíšit, aby je dokončili včas.

Hawker a Danielle se odebrali na kraj lesa, kde upravovali čidla a znovu je kalibrovali tak, aby monitorovala nejen zem, ale i koruny stromů. Hawker držel hlídku spolu s méně pošramoceným německým ovčákem, zatímco Danielle manipulovala s ovládacími prvky pohybových senzorů. Postupovali od čidla k čidlu, na každém stanovišti požádali vysílačkou Brazose, aby dočasně vypnul přívod elektřiny, a po úpravě zařízení ho uvědomili, že může přívod proudu zase obnovit.

První tři zákroky proběhly hladce, ale při dalším zapraskala ve vzduchu mezi Daniellinými prsty a senzorem statická elektřina.

Brazos se s nimi spojil. „Co jste to udělali? Obrazovka se dočista zbláznila.“

Danielle se stáhla a Hawker se Brazose zeptal, jestli je všechno v pořádku.

Po krátké odmlce, během níž Brazos zřejmě monitor reguloval, ohlásil se znatelnou úlevou: „Teď už jo.“

„Vlhkost zesiluje statickou elektřinu,“ podotkl Hawker. „Měla byste si pospíšit.“

Danielle po něm střelila pohledem. Hawker znovu promluvil do radiostanice: „Vypněte to.“

Brazos pohnul spínačem a obrazovka potemněla; příštích několik minut zůstanou bez elektronických strážců. Brazos však zjistil, že tak dlouho se na prázdnou obrazovku dívat nevydrží, a rozhlédl se po táboře.

McCarter stál na střeše chrámu u odstřelovací pušky na stojanu. Erik, jediný zbylý voják z Kaufmanova týmu, pomalu stoupal po schodech se dvěma krabicemi nábojů. Poblíž původního centra ležení prohlížela Susan skříňky se zásobami a pátrala po čemkoli, co by se jim mohlo hodit. Nedaleko odtud Verhoven nemilosrdně komandoval Deverse. Lingvista nakládal na improvizované sáně těžké kameny, které pak bude muset odtáhnout k příkopu a vyložit. Po víc než deseti cestách se koupal v potu a obvazem na rameni mu prosakovala krev z rány.

O kus dál seděl klidně na zemi druhý ze zbylých psů, olizoval si ošetřená zranění a tiše oddychoval.

Brazos vzal vysílačku. „Už to můžu zapnout?“

Hawker se zadíval na Danielle. „Nechci vás honit, ale…“

Danielle si ho nevšímala a dál se potýkala s miniaturními ovládacími prvky. Konečně se napřímila. „Tak to bychom měli.“

Hawker stiskl tlačítko na vysílačce. „Hotovo.“

Čekali na Brazosovu odpověď a Danielle si lehce kousala spodní ret.

„Jak to vypadá?“ zjišťoval Hawker.

Odpověď zněla poněkud nejistě. „Další statika. Myslím, že tentokrát v sektoru dvě.“

Sektor dvě byl v polovině okruhu. „To mi nesedí. Tam jsme se ještě nedostali. Asi se špatně podíval.“

Hawker se chystal znovu zavolat Brazose, ale než to mohl udělat, pes vedle něj strnul. Vteřinu nato k nim dolehl vzdálený štěkot druhého ovčáka, který zůstal na mýtině, a zvíře u Hawkerových nohou ihned vyrazilo za ním.

Nad prostranstvím se nesl zvuk poplašné sirény, aktivované jedním z tvorů, který se vynořil z pralesa a teď se hnal přes holinu směrem k chrámu.

Susan, uvězněná v prostoru mezi obludou a pyramidou, podlehla panice a rozběhla se k McCarterovi, čímž se nevědomky ocitla rovnou v cestě pádícímu zvířeti.

Verhoven na ni křičel, ale to už byla pryč. Popadl brokovnici, zamířil a stiskl spoušť.

Dávka olova prorazila zvířeti krunýř, odrazila se však od hranatého povrchu těla, takže zásah nebyl smrtelný. A protože Verhoven neměl ruku upevněnou k hlavni, nemohl pušku znovu nabít.

Zvíře se vymrštilo do vzduchu.

Verhoven se po něm ohnal zbraní jako kyjem, ale Zipacná úderu odolal, srazil Jihoafričana do prachu a vrhl se na něj. Nejblíž byl Brazos. Vystřelil a tvor se na okamžik obrátil k němu.

Těch několika vteřin bleskurychle využil zkrvavený Verhoven, nohama se mocně odstrčil dozadu a z opasku vytáhl Hawkerovu pistoli.

Zvíře se znovu otočilo a skočilo po něm. Široce rozevřená tlama se snesla dolů právě ve chvíli, kdy Verhoven švihl pistolí vzhůru, zvířeti do chřtánu. A vystřelil.

Temeno hlavy se utrhlo, hlava sebou škubla do strany a přitom Verhovenovi vytrhla pistoli a spolu s ní velké kusy masa z paže. Tvor nepatrně couvl a potom padl na bok.

O pár vteřin později dorazil na místo Hawker, šokován děsivým výjevem. Verhovenovi se podařilo ochránit si obličej a krk, ale z poraněné paže se mu valila krev a v rytmu jeho tepu vytékala hlavní tepnou v předloktí.

Hawker utrhl pruh z Verhovenovy košile, aby jej použil jako škrtidlo, a přivolal Danielle.

Verhoven upřel na svou ruku skelný pohled. „Kde je ta holka?“

„Podařilo se jí doběhnout k chrámu,“ odpověděl Hawker a pevně mu omotal paži.

Verhoven slabě kývl. „Přestaň,“ vydechl.

Hawker utěsnil obvaz a utrhl další kus látky.

„Na to je už pozdě.“ Verhovenův hlas přešel do chraplavého šepotu. „Radši umřu tady… pod širým nebem… než na posteli…“

Hawker se zarazil. Verhoven k němu vzhlédl a vykašlal chuchvalec zpěněné krve.

„Všechny hříchy odpuštěný?“ zeptal se.

Hawker se díval na svého dávného přítele; na svého dávného nepřítele. Zbyl z něj pouhý stín. Zavrtěl hlavou. „Není co odpouštět.“

Verhoven sotva znatelně přikývl. „To máš kurva recht,“ vypravil ze sebe. Když k nim přistoupila Danielle, čerstvě zmrzačenou pravačkou popadl Hawkera za košili. „Dokonči to,“ zašeptal. „A odveď ty lidi domů.“

Znovu jím zatřásl, jako by chtěl svou žádost zdůraznit, ale sevření jeho prstů rychle sláblo. Ještě chvíli svíral látku a upíral oči do Hawkerovy tváře, pak jeho ruka ochabla a dopadla na prašnou zem. S očima dokořán Pik Verhoven vydechl naposledy.

Danielle položila Hawkerovi ruku na rameno a klesla na kolena vedle něj. Hawker nemohl odtrhnout oči z Verhovenova obličeje.

Ticho přerušil Brazosův hlas: „Panebože…“

Danielle i Hawker se otočili po jeho hlasu. Brazilský nosič zachmuřeně zíral na ovládací panel bezpečnostního systému.

Hawker zatlačil Verhovenovi oči. Na zemi vedle jeho těla ležela pistole. Popadl ji, vstal a společně s Danielle zamířil k monitoru.

Na západní straně mýtiny se znovu vynořila zvířata. Tentokrát jich bylo nejméně deset a jejich počet rychle narůstal, jako by se řadila k útoku.

Hawker vzhlédl. Opar nad mýtinou zhoustl v hutnou vrstvu tmavnoucí šedi, která zcela zahalila slunce.

S nadcházející bouří vyprší čas zvířatům i lidem.

( 49 )

Hawker vrhl pohled na monitor počítače. Elektromagnetické záření jej už skoro vyřadilo z provozu, ale podle toho, co viděl, shluk zvířat na západním okraji se neustále zvětšoval. „Běžte do chrámu,“ nařídil Danielle.

Zadívala se na monitor. „Nikam nejdu.“

Hawker ukázal na Brazose. „Bez vás to nezvládne.“

Zdráhavě přikývla.

„Naplňte příkop a zapalte ho,“ dodal. „A pospěšte si. Moc času vám nezbývá.“

Danielle uchopila Brazose v podpaží a pomohla mu vstát. „Pojďte,“ řekla. Pomalu se vydali přes prostranství, v patách oba německé ovčáky.

Hawker se zahleděl k okraji pralesa. Vítr ohýbal stromy, klátil větvemi a hrubě čechral listy. V mezerách mezi kmeny Hawker zpozoroval pohyb, ne však zřetelné obrysy. Zvířata se sbírala k útoku, postrkovala se mezi sebou a soupeřila o lepší pozici, vrčela a navzájem na sebe volala. Váhala a zdála se neklidná. Možná je znepokojovalo dohasínající denní světlo nebo ohně, či snad smrt prvního troufalce z vlastních řad, ale něco je drželo zpátky.

Ať to bylo cokoli, nemůže je to brzdit věčně. Obloha byla každým okamžikem temnější a vítr ochladily spodní proudy vzduchu, které před sebou tlačila blížící se tropická bouře. Přes prostranství poletovaly listy a suchá stébla trávy, neuspořádaně unášená sílícím větrem. Co nevidět nastane kritický okamžik, kdy zapadne slunce, ale k průtrži zatím nedojde. Tehdy zvířata zaútočí.

„Uvidíme, jestli vás dokážu trochu zabavit,“ zamumlal Hawker a vypálil do smečky rychlou dávku z pušky, pak se otočil a vyslal několik střel do posledního barelu s petrolejem, stojícího na půl cesty mezi ním a západním okrajem mýtiny.

Nádoba explodovala s temným zaduněním. Tvorové se rozprchli, ale brzy se znovu seřadili, a minutu nato jeden vystoupil z lesa.

Hawker si jej ohromeně prohlížel. Tenhle exemplář byl učiněné monstrum o velikosti středověkého, těžkého válečného koně. Tvor měřil v kohoutku dobře tři metry, měl rozložitou hruď a kostrbaté tělo; v pootevřené tlamě zuby ostré jako dýky. Na okamžik se vztyčil na zadních a nabral do nozder vzduch. Připomínal ohyzdný chrlič vytesaný z černého sopečného kamene.

Mezi stromy se o kus dál vynořila jeho o něco menší věrná kopie. Zvíře tiše mručelo a řady ostnů za krkem se mu pohybovaly dopředu a dozadu jako rákosí ve větru. Nejdřív se zadívalo na Hawkera, pak stočilo zrak k hořícímu barelu a nakonec k temnému tyčícímu se chrámu. Hawker položil ruku na granát, uvolnil jej z opasku a zatáhl za kroužek pojistky. S pohledem upřeným na největší obludu hodil granát do stromů a díval se, jak zvířata sledují proti obloze dráhu jeho letu. V okamžiku, kdy dopadl mezi ně a vybuchl, Hawker zahájil střelbu.

Jak se celoplášťové střely z jeho pušky zakusovaly do nejmohutnějšího tvora, do všech stran stříkala tmavá krev a létaly kusy kostí. Zvíře se na místě skácelo na zem, jako by mu někdo podtrhl nohy. Druhé se obrátilo k lesu, ale než stačilo utéct, srazila ho další salva střel.

Někteří Zipacná, zaskočeni náhlou střelbou, ustoupili, ale několik jiných zaútočilo. Ti bázlivější se rozhodli lépe. Hawker odstřeloval atakující zvířata v rychlém sledu přesně mířenými zásahy, jako by nábojnice létaly ze stroje s naprogramovanou trajektorií.

Jakmile padla poslední z nejtroufalejších potvor, Hawker vsunul do pušky další zásobník a pročesal linii stromů za plně automatického režimu. Střely se zařezávaly do lesa jako ostří a zahryzávaly se do Zipacná ukrytých v podrostu. Rachocení palby splynulo s prvním hromobitím, které se převalilo v dálce jako obrovské kutálející se balvany. Temně břidlicovou oblohu proťal nesmělý rozeklaný blesk.

Hawker pokračoval v útoku, pálil do stromů zleva doprava a pak zase zpět. Střílel a nabíjel a zase střílel. Kolem lítaly prázdné pláště od nábojů, z pušky se jen kouřilo, hlaveň se rozžhavila – a do prachu zapleskaly první velké dešťové kapky.

Cítil je na ramenou a na zátylku: pár ojedinělých studených krůpějí, po kterých následovala děsivá pauza.

A pak se konečně rozpoutala bouře.

Oblohu rozťal další blesk následovaný rachotem hromu a hustě se rozpršelo. Během několika vteřin burácení přehlušilo střelbu, na prostranství a na prales se snesla zběsilá průtrž mračen, provázená hlasitým šuměním, které chvílemi znělo jako hukot projíždějícího nákladního vlaku. Tvorové se schovávali na okraji lesa mezi stromy a ustupovali před střelbou i před deštěm poháněným vichřicí.

Hawker dal průchod svému vzteku i pocitu viny, postoupil k západnímu okraji mýtiny a posunul útočnou linii o několik metrů dopředu. Nabíjel, střílel a nabíjel, nemilosrdně, a aniž si uvědomoval cokoli jiného, dokud se závěr pušky neotevřel a neodmítl se pohnout. Vystřílel čtrnáct zásobníků, tedy víc než čtyři sta nábojů. Teď už na tom nezáleželo. Déšť se snášel z oblohy, zaplavoval půdu a hnal se přes mýtinu v obrovských bičujících plachtách.

Hawker zamžoural do tmy, náhle rozechvělé mocným úderem hromu. Všechno na dohled bylo v pohybu; větve a keře se zmítaly do všech stran, vítr strhával ze stromů listy a metal je jako konfety. Byl to regulérní uragán, ovšem beze jména, a Hawker se ocitl v jeho ohnisku. Jenom stěží udržoval rovnováhu a skrz provazce deště, jimiž mu vichr bičoval tvář, mžoural k lesu a snažil se alespoň krátce zachytit obrysy tvorů mezi stromy. Na zemi ležela spousta mrtvých a zasažených zvířat.

Jeden z tvorů se vypotácel z pralesa. Byl zraněný a jednu nohu vlekl za sebou. Zničehonic se zhroutil, tělo otřásané rytmickými křečemi. Za ním padl další; hranatá hlava ztěžka udeřila o zem.

Hawker pozoroval bitevní pole zaplaven přísunem adrenalinu a sklopil zbraň. Slyšel pronikavé výkřiky Zipacná, zoufalé volání pronikající lijákem i větrem. Zvířata trýzněná zraněními a deštěm umírala v zuřící bouři.

Přesto nehledě na hustou průtrž vystrčil jeden Zipacná hlavu z lesa a upřel pohled na Hawkera. Zavrčel, vzhlédl k obloze a pak znovu ustoupil do pralesa.

O pár vteřin později se vynořil druhý. Nejprve couvl jako jeho druh, ale vzápětí se zarazil a prudce otáčel hranatou hlavou do stran jako kůň, který se snaží zahnat mouchy. Od silného krunýře se odrážely a odletovaly spršky vody; zvíře zlověstně zachrčelo. Místo aby se stáhlo, vykročilo kupředu a vystoupilo z lesa. Nachýlilo trojhrannou hlavu k obloze a vyzývavě zařičelo.

Vedle něj se objevil další tvor, temně bručel a pařáty hrabal v zemi. K dvojici se připojil třetí.

Hawker na ně nechápavě zíral. Déšť teď zkrápěl zvířata naprosto volně. A ona před ním neuhýbala, ačkoli se poryvy vody hnaly přes mýtinu v ochromujících stěnách. Liják jim určitě působil problémy a zřejmě je bolestivě šlehal a pálil, ale rozhodně je nehubil.

Sotva si Hawker uvědomil děsivý dosah této skutečnosti, procítěně zaklel a o krok ustoupil. A když na něj největší z tvorů upřel zrak, otočil se a dal se na útěk.

Zipacná znovu zaútočili.

( 50 )

Hawker tryskem pádil k chrámu a zaseknutou pušku v běhu zahodil, aby mu nebránila v pohybu.

V patách měl dva Zipacná. Ten hbitější ho rychle doháněl a bleskově ukrajoval ze vzdálenosti, která ho dělila od kořisti. Skočil po Hawkerovi, ale v plném běhu padl k zemi, zadní nohu utrženou masivním nábojem z odstřelovací pušky strategicky umístěné na střeše chrámu. Druhé zvíře zakoplo o padlého druha, udrželo však rovnováhu a pokračovalo v pronásledování.

Hawker se ani jednou neohlédl, a tak neviděl, co se děje za ním. Hnal se k příkopu s druhým tvorem v zádech. Vymrštil se do vzduchu ve chvíli, kdy někdo odpálil roznětku výbušnin. Nálože explodovaly současně a příkop se po celé délce změnil v ohňovou stěnu. Vzduchová vlna srazila Hawkera k zemi a odhodila ho k rojnici ježících se ocelových hrotů z přibroušených páčidel. V letu se stočil, aby se jim vyhnul, nicméně do jednoho narazil, naštěstí pod příznivým úhlem. Špice prorazila košili a škrábla o žebra, ale hlouběji nepronikla.

Přesto ho zadržela, jako hmyz připíchnutý entomologickým špendlíkem. Zatímco se snažil osvobodit, do uší mu pronikl ječivý skřek Zipacná. Otočil se ke stěně z plamenů. Druhý tvor se prohnal přes překážku a vrhl se na něj.

Hawker se odkulil a přitiskl k zemi. Zvíře se napíchlo na hustý les bodců před zákopem. Přemoženo ukrutnou bolestí začalo dávit, pak vytrhalo hroty ze země, odklopýtalo stranou a vydalo křik, který málem prorazil Hawkerovi bubínky.

I když řev svědčil o smrtelném zápase, Hawker věděl, že tvor neumírá, a bleskově zhodnotil vážnost situace, v níž se ocitl. Nalézal se v pozici, kde nemohl očekávat krycí střelbu; byl příliš blízko strmé stěně chrámu. Odstřelovací puška Barrett nedokázala pálit v tak ostrém úhlu.

Zvíře se k němu otočilo, v hrudi zapíchnutý metrový hrot. Hawker se osvobodil od špice, na niž naletěl, ale bylo už pozdě. Tvor zvedl pařáty vysoko do vzduchu a vycenil tesáky. Vyrazil k němu, avšak v poslední chvíli sebou trhl do strany: lebku mu roztříštil déšť střel.

Hawker se otočil a u paty schodiště spatřil Danielle, jak vkládá do pušky další zásobník.

„Už mě nebaví dívat se na to, jako moji lidi umírají,“ křikla. „Hněte sebou.“

Vystřelila přes mýtinu. Další Zipacná se vrhali do zoufalého útoku.

Hawker vytrhl hrot z hrudi mrtvého zvířete a spolu s Danielle začal stoupat po schodech, vzhůru ke střeše chrámu.

Než dospěli na vrchol, rozpoutal se lítý boj. Střelba a rachocení hromu zdatně sekundovaly bleskům a dešti. Zipacná byli rozptýlení před nimi, uvězněni na vražedné ploše bez úkrytu, mezi pralesem, kam se nechtěli vrátit, a rychle skomírající ohnivou stěnou. Na prostranství proniklo asi třicet tvorů, mnozí zranění a pokulhávající, ale jejich řady valem řídly, pročesávány střelami z automatických zbraní z vrcholu pyramidy. Přesto se obludy nenechaly odradit, postupovaly kupředu a z linie lesa vybíhaly další a další.

Erik u odstřelovací pušky je likvidoval s neomylnou přesností, zaměřoval na cíl, mačkal spoušť, volil další terče a soustředil se na další tvory. Po obvodu plošiny vedle něj stáli Danielle, McCarter a Brazos, kteří kryli pole útočnými puškami, zatímco Susan plnila nové zásobníky a Devers postával opodál neozbrojený a pokřikoval rady, které považoval za užitečné.

Skupina zvířat pronikla přes příkop, přeskočila slábnoucí oheň a vrhla se na schody. Danielle je seshora zasypala sprškou střel a tvory rozstřílela na kusy dřív, než zdolali polovinu stupňů. McCarter si současně vzal na mušku dvojici oblud, které se úspěšně pokoušely vyšplhat po jedné z příkrých bočních stěn, o nichž byl přesvědčen, že jsou nedobytné.

Susan upozornila na dalšího snaživce na jižní stěně, o kterého se vzápětí postaral Brazos. Jihoamerický nosič do něj pálil tak dlouho, dokud se zvíře nezřítilo na zem, kde se svíjelo v bolestech, bez šance postavit se na nohy.

Přes prostranství se bahnem brodili další útočníci, teď už o poznání pomaleji, nicméně neochvějně, a to i přesto, že museli čelit husté palbě.

Hawker popadl pušku, zjistil však, že je prázdná. Sáhl pro jinou, ale ani tentokrát nepochodil. Zadíval se na Susan, a ta zavrtěla hlavou. Zásobníky došly. Otočil se, aby ostatní varoval, ale už bylo pozdě.

Nejdřív ztichla jedna zbraň, potom další, až nakonec burácela jen 50. kalibrová strojní puška. Poté co v dálce dozněla ozvěna poslední vypálené dávky, zvuky moderní civilizace na mýtině jednou provždy umlkly.

Za syčení a prskání deště dopadajícího na téměř roztavenou hlaveň kulometu Erik vstal a připojil se k ostatním.

Hawker se znovu informoval o stavu munice, aby měl jistotu, ale opět dostal nepříznivou odpověď: zásoby nábojů jsou zcela vyčerpané. Přistoupil k okraji plošiny a v tu chvíli protrhl temnou oblohu rozeklaný blesk. Záblesk nafialovělého světla stačil k tomu, aby Hawker dokázal zhodnotit výjev na blátivém bitevním poli. Všude leželi mrtví tvorové a spousta dalších, smrtelně raněných, se kroutila v posledních křečích, zatímco jim hustý sekret rozkládal tělo a půdu v jejich okolí barvil dočerna.

Jiní se ale blížili k chrámu. Nejspíš se jednalo o opozdilce, kteří se vyhnuli masakru čirou náhodou. Pohybovali se po prostranství neohrabaně, lopotně a s obtížemi, jako by je drtila jejich vlastní váha.

Déšť jim nepopiratelně škodil. I když je nehubil tak dramaticky jako destilovaná voda odchycenou larvu, každopádně jim působil zásadní újmu. Hawker nepochyboval o tom, že je jen otázka času, kdy je průtrž zcela zahubí – ale to skupinka obránců chrámu už pravděpodobně neuvidí.

Při dalším zablesknutí spočítal útočníky. K pyramidě se přibližovalo šest Zipacná. Ač usilovně přemýšlel, nenapadal ho způsob, jak se zbavit alespoň jednoho z nich. Zkontroloval pistoli: zbyly v ní jen tři náboje. Věděl, že střely z měkkého olova se na obrněné kůži zvířat jenom rozplácnou jako kuličky na paintball.

Když se první tvor dovlekl k základně chrámu, Hawker zaťal zuby a sevřel v rukou železné páčidlo. „Připravte se!“ křikl do větru a deště.

Každý se chopil nějaké zbraně, která se dala použít jako kyj – kovové tyče nebo teď už vystřílené pušky.

Jeden Zipacná dorazil ke schodům a chvilku na to ho následoval druhý – ale po několika stupních se obě zvířata zastavila.

Danielle se přemístila vedle Hawkera. „Na co čekají?“

Tvorové znehybněli, upřeně zírali k lesu a poškubávali zvednutými ocasy, hlavu nachýlenou ke straně.

Jeden německý ovčák začal výt a vzápětí i lidé uslyšeli zvuky v zuřící bouři sotva znatelné: zvláštní rezonanci postupující z pralesa.

V příštích vteřinách se mezi stromy vyhrnuli Chollokwané. S bojovým pokřikem se valili na mýtinu ze všech stran, ozbrojeni oštěpy a se sekyrami pozvednutými nad hlavou k útoku.

Obklopili Zipacná, kteří zůstali v bahně, vrhli se na ně a zasypali je jako mravenci spadané ovoce.

Dva tvorové na schodech se otočili a pokračovali ve výstupu.

Jeden byl zraněný, po stupních se spíš plazil a domorodci jej dostihli v půli cesty. Ale první se hnal vzhůru, jak nejrychleji dokázal, a spěchal do bezpečí uvnitř chrámu.

Sotva zvíře dospělo na vrchol, Hawker mu namířil na hlavu, vypálil do ní zbylé náboje a pak se rozehnal paží, v níž svíral páčidlo.

Po trojnásobném štípanci způsobeném střelami tvor uskočil doleva, a když ho do zad s řinknutím udeřila železná tyč, trhl hlavou do strany a jako býk srazil Hawkera přes přední okraj plošiny, dolů po schodišti.

Zbylí obránci uvízli mezi Zipacná a zejícím otvorem ve střeše. Danielle se po tvorovi ohnala pažbou pušky, která mu odskočila od obrněné hlavy; nicméně rána jej zaměstnala natolik, že mu jeden z indiánských válečníků stihl skočit na záda, odkud mu zasazoval rázné údery kamennou sekyrou.

Zvíře domorodce shodilo, uchvátilo ho do čelistí a odhodilo stranou, ale to už se k němu neohroženě sbíhali další Chollokwané.

Jeden mu zaútočil sekyrou na nohy, avšak tvor ho spárem přišpendlil k zemi. Další muž zamířil oštěp na oči, ale zvíře uhnulo, švihlo ocasem dopředu a srazilo indiánovi hlavu. Třetí válečník se rozmáchl sekyrou a zasekl ji do destiček na hřbetě. Krunýř zapraštěl a kamenný nástroj se rozpadl.

Zipacná uskočil, bleskově se obrátil, zakousl se muži do krku a přehodil jej přes okraj chrámu.

Na vteřinku se obtížných much zbavil, ale vzápětí se na něj vrhla další skupina chollokwanských válečníků. Jeden mu zabodl šíp do boku tak šikovně, že se trefil do uzliny mezi ramenem a hrudním štítem. Z rány se vyvalila krev.

Bolest vyprovokovala tvora k zběsilému řevu, jenž jako by v něm zmobilizoval všechny síly, které předtím odčerpal déšť. Ocasem zasáhl muže přes obličej a hrdlo; druhého scvakl tesáky a třetímu zaťal drápy do hrudníku. Smrtící ocas znovu zasvištěl vzduchem jako létající ostří a osudově trefil dalšího bojovníka. Muž padl na záda a oběma rukama si svíral břicho v zoufalé snaze udržet uvnitř útroby.

Rozzuřený Zipacná se změnil ve vraždící stroj a vyrážel proti nepřátelům s burácivým vytím, ale Chollokwané se mu svým zanícením vyrovnali, a přestože umírali jeden po druhém, v boji nepolevili.

Mezi útočícími byl i Putock, válečník, který vedl členy expedice na setkání s radou starších. Byl zkrvavený od hlavy k patě, ale jakýmsi zázrakem se mu krupobití ran zasazených drápy a zuby zvířat podařilo přečkat. Vrhl se dopředu ve chvíli, kdy se tvor otočil a na vteřinu odhalil spoj mezi krkem a trupem. Vrazil do citlivého místa oštěp vší silou i váhou svého těla. Z rány vytryskl gejzír černé krve. Úder zvrátil zvířeti hlavu dozadu a vzhůru a Zipacná vydal strašlivý kvil, který roznesla ozvěna daleko po pralese.

Sotva zvíře opět sklonilo hlavu, švihlo po Putockovi ocasem, jenž vysekl válečníkovi dlouhý šrám od ramene až k pasu. Muž se zhroutil na kamennou plošinu a s posledními zbytky sil a života uspokojeně upřel pohasínající oči na dobře vedenou ránu.

Tvor zuřivě popadl násadu hluboko vnořeného oštěpu a ve snaze zbraň vytrhnout ji rozlámal na třísky. Když si uvědomil, že další vlnu útočníků nepřemůže, obrátil se k temnému otvoru ve střeše chrámu.

O boj už očividně nestál a potácivě vykročil kupředu. Ale v tu chvíli jej dostihla hlavní část domorodých sil, která zvíře obklíčila ze všech stran a strhla ho dolů krupobitím ran a váhou vlastních těl.

Zipacná se je pokoušel setřást a odhodit a ještě jednou se vztyčil a mocně zařval, jako by jej silný zvuk jeho hlasu mohl nějakým způsobem osvobodit, ale když se mu do těla zabodl poslední oštěp, zvíře se sklonilo a zhroutilo se na střechu. Hlava dopadla na kamennou plošinu s mohutným zaduněním.

Chollokwané do tvora sekali ještě minutu nebo dvě, ale postupně vyčerpali vztek usazený v srdcích a pomalu začali ustupovat. Jeden po druhém se od děsivého tvora odvraceli, skláněli se nad padlými spolubojovníky a v neúnavně padajícím dešti ze sebe smývali krev a bahno.

Ve skupině NVI se nikdo nepohnul. Všichni nevěřícně pozorovali indiány a nevěděli, co mají dělat. Danielle se zadívala na mýtinu; zdálo se, že ani jedno zvíře bitvu nepřežilo. Na prostranství se pohybovali jenom válečníci a mohutné stěny hustého deště, hnaného vichrem. Zatím jí to plně nedocházelo, ale bylo zřejmé, že to šílenství jednou provždy skončilo.

Jakmile se vzpamatovala a začala střízlivě uvažovat, požádala McCartera a Deverse, aby s Chollokwany promluvili, a zamířila přes plošinu pátrat po Hawkerovi. Když se ocitla nad schodištěm, objevil se na posledních stupních.

Vytáhl se nahoru, přehlédl spoušť a potom si změřil ji i ostatní členy týmu. Jen co se ujistil, že jsou všichni v pořádku, otočil se, posadil se na nejvyšší schod a zadíval se na mýtinu nasátou vláhou.

Danielle k němu přistoupila a posadila se vedle něj. Nad hlavou jim zaburácel osamělý hrom. „Jste v pořádku?“ překřikovala řádění živlů.

Podíval se na ni a přikývl, podle všeho příliš unavený, než aby odpověděl.

Při dalším zablesknutí se zahleděla přes prostranství a odhrnula si z obličeje mokré vlasy. Neúnavně pršelo, ale vítr měli v zádech. „Nemůžu uvěřit, že je po všem,“ řekla. „Pořád mi nedochází, že jsme to přežili.“

Po dalším Hawkerově vyčerpaném přikývnutí pozvedla zrak k obloze, přimhouřila oči proti dešti a z náhlé radosti, již jí liják přinášel, se rozesmála. „Být naživu je báječnej pocit.“

Otočil se k ní a usmál se, v obličeji spokojený výraz. „V Africe mají jedno rčení: déšť je život.“ Rozhlédl se, potom se jí zahleděl do očí a dlouze se na ni díval. „Déšť je život,“ opakoval. „Déšť je život.“

Nad nimi opět zabouřil hrom. Hawker zavřel oči a lehl si na mokrou kamennou střechu chrámu.

Danielle se usmála, natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. Beze slova se natáhla vedle něj a oba do sytosti vychutnávali nádherný, životadárný déšť.

( 51 )

Charakter počasí nad Brazílií se změnil. Obávaný El Niňo a hřeben vysokého tlaku, který vtahoval suchý vzduch do Amazonie, byly pryč. Nahradilo je rovnoměrné proudění ze severu, přivádějící nad srdce deštného pralesa obrovské množství vlhkosti z Karibského moře a spolu s ním mraky a vlnu dešťů táhnoucí se nepřetržitě ze střední Brazílie až k pobřeží. Na mýtinu, kde stál chrám, se bude déšť snášet bez přestávky celých dlouhých devět dní.

V prudkém lijáku zahájili Chollokwané praktické pobitevní povinnosti. Při odklízení svých mrtvých z mýtiny narazili i na tělo Pika Verhovena. Beze slova jej zvedli a odnesli. V náležitý čas složí jeho ostatky po boku svých vlastních válečníků a budou zahájeny smuteční rituály. Kolem obrovských kremačních hranic zavládne žal, ale zároveň zazní zpěv a modlitby provázející dým, s nímž budou statečné duše bojovníků stoupat k nebi.

Zbylí členové týmu NVI se obřadu neúčastní a zůstanou v táboře se skupinou chollokwanských mužů.

Pod částečně opravenými stany čekali, až se přeženou deště. Druhý den jim domorodci přinesli jídlo. Vzhledem k nedostatku potravy ve vlastních řadách to bylo nesmírně velkorysé gesto.

Když Hawker dožvýkal a polkl sousto jakési říční ryby, obrátil se k Danielle a McCarterovi. „Jak dlouho jim podle vás potrvá, než vytesají kámen na střechu chrámu?“

„Tvrdili, že to udělají,“ odpověděl McCarter. „Ale u nich ve vesnici jsem žádné stopy po kamenické práci neviděl. Upřímně řečeno pochybuju, že to vůbec dokážou.“

„Taky mě to napadlo,“ přikývl Hawker. Odložil talíř, vyklouzl z provizorního stanu a v mrholícím dešti zamířil k chrámu. McCarter a Danielle se vydali za ním, přešli mýtinu, vystoupali po schodech a sešli do vnitřní síně.

Hawker opatrně rozpojil výbušniny a odstranil je. Chvíli nato se oháněl perlíkem a rubal jím do zakřivené zídky kolem šachty. Kámen pukal a praskal a úlomky odletovaly do všech stran. Při dalším úderu se odlomily větší kusy, které přepadly přes okraj do vody.

Do chrámu přišlo několik Chollokwanů, přilákaných rámusem. Nejdřív je Hawkerova činnost zarazila, ale vzápětí si uvědomili, oč usiluje, a pustili se do práce. Zaměřili se na velké kusy kamene, zbytky kvádru, který kdysi stavbu uzavíral. Dostrkali jeho části k šachtě, vyzvedli je a jednu po druhé svrhli do hluboké jámy.

Hawker zatím pokračoval v demolici zdi lemující studnu, a když byl hotov, přistoupil k oltáři. Domorodci křikem přivolali další pomoc a co nevidět se vytvořil řetěz ochotných rukou, předávající si koše s kamením, dřevem a menšími balvany, které poputují na dno studny.

Vysílený Hawker podal perlík McCarterovi, a ten jej po několika minutách přenechal Danielle. Tak se střídali ještě půl hodiny, než se oltář konečně ocitl v troskách a masa kamene mayského monumentu se rozpadla na kusy. Ty postupně dopravili přes okraj a shodili do šachty, která se začínala uspokojivě plnit.

Když Chollokwané odešli pro další kamení, Danielle se opřela o zeď, ruku s perlíkem bezvládně svěšenou podél těla. Očima těkala po stěnách místnosti a pak je znovu upřela na rozbořený oltář, kde zpozorovala paprsek světla.

„Co je to?“ zeptala se při pohledu na měkkou zář mezi kameny.

Hawker a McCarter sledovali směr jejího pohledu. Danielle opřela kladivo o zeď a přistoupila blíž. Klekla si do prachu mezi úlomky kamene, a když smetla vrstvu suti, zář o něco zesílila. Natáhla ruku a vylovila z hromádky svítící předmět. Byl to trojhranný kámen o velikosti většího slovníku.

Otřela z něj prach a kousky zeminy, přejížděla prsty po dohladka zaoblených rozích a zkosených hranách. Byl z průsvitné hmoty a na pohmat připomínal hutnou pryskyřici.

„Hřeje,“ poznamenala a opatrně kámen potěžkala.

„Co je to?“ zajímal se Hawker.

Zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí. Ledaže to je…“ Zvážila možnost, že Martinovy krystaly a malé radioaktivní šestistěny spočívaly na oltáři v určité posvátné poloze. Napadlo ji, že možná nakonec přece jen našla, co hledala.

Po záchraně Susan a zjištění, že jeskyně je prázdná, usoudila, že už není po čem pátrat. Ale Kaufmanovo vysvětlení elektromagnetické radiace ji přimělo její rozhodnutí přehodnotit. Elektromagnetický puls musel mít nějaký původ.

„Vzpomeňte si, co říká příběh o Tulán-Zuiva,“ upozornil ji McCarter. „O rozdělení bohů, o tom, jak měli svou podstatu ukrytou v různých, zvláštních kamenech.“

Danielle přisvědčila a znovu se zadívala na podivný kámen.

V předsálí oltářní místnosti se objevila postava. Byl to stařešina kmene, podpíraný jiným domorodcem. Vypadal stejně křehký jako při prvním setkání, ale oči mu jasně zářily. S pohledem upřeným na kámen pomalu došel k Danielle. Nezdál se ani trochu překvapený.

„Garon Zipacná,“ řekl.

Bez Deverse, který by tlumočil, mu nerozuměli.

„Garon Zipacná,“ opakoval a zlehka se udeřil doprostřed prsou.

„Asi nám chce naznačit, že je to srdce Zipacná,“ mínil McCarter.

Danielle se podívala na kámen a podala jej náčelníkovi, ale on zavrtěl hlavou, natáhl ruku a odtlačil kámen zpátky. Nakoukl do jámy, ucpané zvětšující se hromadou kamení. S potěšeným výrazem vykročil k McCarterovi. Otevřel dlaň, na níž ležel nevelký předmět. Profesor si jej pozorně prohlédl. Byl to kompas a podle vzhledu určitě sto let starý. Musel patřit Zabijáku Martinovi.

Profesor jej převzal s téměř zbožnou úctou.

„Na cestu,“ řekl náčelník slovy, která si McCarter pamatoval z vyjednávání v osadě.

Potom stařec přistoupil k Hawkerovi, dotkl se jeho čerstvých zranění a předal mu obsidiánový hrot k oštěpu. Nakonec vyslovil chollokwanský výraz pro válečníka.

Hawker se uklonil na znamení díků a stařešina se obrátil k Danielle. Opět spojil ruce jako mistr jogín, zahleděl se jí do očí, pronesl slovo „Ualon“ a kývl jejím směrem.

I tomuto slovu McCarter rozuměl. „Nazval vás Stařešinou,“ vysvětlil. „Ale se stářím to nesouvisí. Znamená to Nejvyšší.“

Danielle přikývla, ohromená nečekanou poctou. Spojila ruce podobně jako náčelník a usmála se na něj. Muž jí úsměv oplatil, otočil se a s pomocí mladého indiána odcházel z chrámu.

Den poté opustila skupina NVI mýtinu, provázena několika chollokwanskými válečníky a proměnlivým, ale skoro nepřetržitým deštěm. Čtyřdenní pochod za suchého počasí se v období dešťů protáhl na dva týdny namáhavého brodění bahnem, a i potom, co konečně dospěli k řece u Stěny lebek, se obloha znovu zatáhla nízkými mračny a obdarovala vysílené poutníky dalším štědrým přívalem.

Danielle se chvěla zimou, nicméně pozorovala věci, jimž předtím vůbec nevěnovala pozornost: jemný opar pokrývající listy kapradin jako titěrné krůpěje tekutého stříbra, fuchsiově zbarvené orchideje mezi stromy nebo zářivě žlutý květ, který se bezprostředně před průtrží náhle zavřel.

V deštném pralese strávila víc než měsíc, ale svého okolí si začala všímat až teď. Potají si přála, aby znovu narazili na řadu pochodujících mravenců, na něž by profesor mohl upozornit a obdivovat je.

Od Stěny lebek se stočili k jihu a zamířili k Rio Negru. O pět dní později zastavili proplouvající loď – člun s naftovým motorem, naložený mahagonem a s dalším svazkem klád ve vleku. Po nalodění se Danielle ohlédla na jejich domorodý doprovod, ale po Chollokwanech jako by se slehla zem.

Členové expedice byli posádce za prokázanou službu vděční a dali to náležitě najevo, avšak dotazy na svůj pošramocený a zanedbaný zevnějšek zdvořile odráželi. Nakonec jim všichni dali pokoj a nechali je v klidu přemítat o jejich vlastních nezodpovězených otázkách.

McCarter věnoval většinu času úvahám o chrámu, který nechali za zády. Bez ohledu na to, co se o něm dověděli, z převážné části stále zůstával obrovskou záhadou. Leccos se mohli pouze domýšlet a odhadovat a zjištěná fakta šlo jenom stěží prokázat, nebo dokonce pochopit – ostatně jako při samotném studiu archeologie. V soukromí se však o vlastní teorii ohledně nalezené mayské stavby podělil s ostatními. „Přiznávám, že jsem si dlouho nedokázal připustit vaši domněnku o jeskyni a těle, které jsme v ní našli,“ oslovil Danielle. „Ale stejně jako vy pro to nemám žádné jiné vysvětlení. Zvlášť po tom, co jsme v závěru objevili,“ dodal. Měl na mysli kámen v jejím batohu.

„Pokud máte pravdu, zdeformované tělo nejspíš patřilo jednomu členu skupiny, týmu lidí nebo snad pokusných bytostí, zapojených do jakéhosi experimentu, který se týkal návratu v čase. Po příletu na Zemi je uvítal svět, kde vládly zcela odlišné životní podmínky, svět se sluncem a deštěm, které jim spalovaly pokožku. Z několika nabízených možností zvolili tu nejjednodušší. Naučili místní indiány zacházet s provazem, kladkou a kameny a přinutili je, aby nad jeskyní vybudovali obrovský poklop v podobě chrámu. Přitom se prohlašovali za polobohy a vnutili se do náboženství a víry, jež v sobě začínali domorodci pěstovat. V rukopisu Popul Vuh se tohle samozvané povýšení objevuje jako příběh o Sedm arara.“

Susan se posadila vedle svého profesora. „Přemýšlela jsem o těch dvou hrdinech, kteří přemohli Zipacná,“ začala. „Na obrázku ho uvěznili. Ale nikde není zmínka o tom, že ho zabili, jen pohřbili pod horou z kamení. Zajímalo by mě, jestli je to nějaké varování a jestli původní vypravěči té pověsti věděli, že po otevření chrámu se může Zipacná dostat na svobodu.“

„Varování ukryté v pouhém pohledu,“ prohlásila Danielle a zadívala se na plynoucí vodu. „Jako ta mrtvola, co připlavala po řece.“

McCarter přikývl. Usoudil, že Chollokwané hodili mladíka do řeky nejen jako varování kmeni Nureeů, ale také proto, že věděli, co voda dokáže udělat se Zipacná, a chtěli mít jistotu, že larvy v těle nepřežijí.

„Po pravdě jsem přesvědčený, že tohle místo ovlivnilo řadu mayských legend. Zlo má kořeny v podsvětí: Xibalbané, dřevěné loutky, Sedm arara a Zipacná. My, obyvatelé rozvinutých zemí, myslíme lineárně a na jednu otázku chceme jednu odpověď. Ale v mnoha kulturách není všechno jen černobílé. Vlivem ústní tradice se legendy neustále mění, kmeny se mezi sebou mísí a často si jeden od druhého vypůjčí část příběhu, který se opakuje v různých variantách. Z téhož základu pak vzniknou odlišné verze pravdy.“

Danielle se k němu otočila. „To si umím docela dobře představit. Do Amazonie jsem přijela hledat zdroj krystalů v domnění, že jsou součástí nějakého mechanismu, výtvorem z vyspělejších časů. Pro nás to byly součástky přístroje – něco jako zapalovací svíčka nebo vstřikovače paliva – a my jej chtěli získat celý. Chollokwané spatřovali v krystalech posvátné předměty, které jim pomohou přivolat déšť. Pozůstatky původního Černého deště. A kdo si troufne tvrdit, že se pletli? Když jsme jim kameny vrátili, nastaly deště. Dvě verze pravdy, a v očích příslušných pozorovatelů obě správné.“

McCarter poslouchal a přikyvoval. Pak se zadíval na Hawkera, který od odchodu z mýtiny mlčel. Profesor by rád věděl, na co myslí. Sám měl ve zvyku soustředit se na to, co si mohl dovodit, ale všiml si, že Hawker se věnuje souvislostem širším, než je daný problém.

„Napadá vás něco?“

Hawker se usmál, jak by ho při něčem přistihl. „Jen jsem tak mudroval,“ řekl. „Za života jsem už podnikal hezkých pár výprav. Týden jízdy náklaďákem přes poušť bez komunikací. Dva měsíce v nákladním letadle, které letělo z jedné bouřky do druhé. Nebýt toho, že jsem měl v cíli něco důležitého na práci, nejspíš bych to vzdal. Ale cestování časem? Vždyť to musí být příšerný. Proč se o to vůbec pokoušet? A když, tak proč se vracet do tak primitivního období? Nepřipadá mi, že si to tam kdovíjak užívali.“

Susan se zasmála. „Třeba přemisťování nebylo přesné. Možná se tak daleko dostat nechtěli.“

Danielle přisvědčila. „Byl to prostě pokus. Jako když se Kolumbus snažil najít novou cestu do Indie. Někdy vybočíte z vytyčeného směru a ocitnete se na místě, kam jste se vůbec dostat nechtěli.“

„Možná,“ řekl Hawker a odvrátil se. „Přesto mám dojem, že by to mělo mít nějaký smysl.“

McCarter s ním v duchu souhlasil, i když netušil, jaký by ten smysl mohl být. Co našli, mu svým způsobem stačilo. Podle všeho objevili jeden zdroj budoucího mayského náboženství, které nakonec zakotvilo v jiném světadíle a stálo u zrodu nejúžasnější civilizace prehistorické Ameriky, náboženství, jež prosperovalo tisíc let, než se roztříštilo na méně okázalé, ale mnohem osobnější skupiny víry. To vše, aniž by o tom věděli jejich dávní předkové, kteří přežili do moderní doby: Chollokwané, kmen z amazonského pralesa.

Plavba po proudu byla pomalá, přesto je tmavé vody Rio Negra unášely zpátky k Manausu. Jak se blížili k městu, břehy se rozšiřovaly a tu a tam nad obzorem stoupala k obloze mohutná oblaka dýmu.

Kouř pocházel z plantáží podél řeky. Když teď konečně nastalo období dešťů, majitelé pozemků pálili rostlinný pokryv, aby připravili půdu pro příští vegetační období. Posekat a spálit: počátek každé pěstitelské sezony. Při pohledu do krajiny napadla McCartera další myšlenka.

„Předpokládali jsme, že déšť Zipacná zahubí jako destilovaná voda tu larvu. Ale dnes je vzduch plný škodlivin, včetně síry z fosilních paliv a dalších zdrojů. Déšť není tak kyselý, aby smýval nátěr na plotech, ale určitě je nesrovnatelně kyselejší než déšť před třemi tisíci let.“

„A vy si myslíte, že proto Zipacná neumírali tak rychle,“ uhodl Hawker.

McCarter přikývl a zahleděl se k obzoru. „Tyhle ohně mají na znečištění vzduchu pramalý dopad,“ poznamenal. „Ale elektrárny po celé Americe, Evropě a Asii chrlí do ovzduší miliardy tun síry, nemluvě o uhlíkatých sloučeninách a jiných jedech.“ Teď už částečně chápal Daniellino zanícení pro věc. „Vypadá to, že svou činností připravujeme planetu pro jiný druh života, než jaký je ten náš.“

O několik hodin později proplouvali předměstím Manausu. Většina členů výpravy nevěřila, že se toho pohledu ještě někdy dočká.

Během závěrečného úseku plavby se Danielle odebrala na příď člunu. Zanedlouho vplují do přístavu a ona byla zvědavá, co je tam čeká. Hodinu před přistáním za ní přišel kapitán lodi. „Jste Američani?“

Danielle přikývla.

„Někdo se po vás shání,“ oznámil jí. „Má obavy, že jste zabloudili.“

„Kdo?“ zeptala se ostražitě.

„Je v přístavu. Taky Američan. A hledá pohřešovanou skupinu s pěknou tmavovlasou ženou jménem Danielle. To jste vy, že ano?“

„Ano,“ potvrdila. „Nejspíš jsem. Víte, kdo je ten Američan?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Váš přítel,“ odpověděl s nadšením, jako správný posel dobrých zpráv. „Říkal, že se po vás ptal všude a prohlížel každou loď, která připlula po proudu. Je to amigo. Seguramente.“

Když kapitán odešel, přistoupil k Danielle Hawker. „O co šlo?“

Nenadšeně si ho změřila. „V přístavu na nás prý čeká nějaký amigo.“

Hawker svraštil čelo. „Já myslel, že nám amigos došli.“

Přikývla. „Moje řeč.“

Hodinu nato přirazili k dřevěnému zalidněnému molu, nedaleko od místa, kde se Danielle a Hawker měli setkat s Medinou. Po krkolomném manévrování mezi menšími plavidly připlul říční člun tak blízko, že Danielle uviděla trojici mužů, postávající mezi místními na nábřeží. Dva měli na očích sluneční brýle a patrně byli ozbrojeni; třetí měl paži na pásce a na sobě lněnou košili s rozhalenkou. Poznala ho okamžitě. „Arnolde!“

Z betonové hráze k ní vyslal široký úsměv. „Vyloženě léčivý pohled pro bolavé oči.“

V okamžiku, kdy se příď lodi dotkla mola, Danielle z ní vyskočila. Opatrně Moorea objala. „Myslela jsem, že tě zastřelili.“

„Taky že jo. Ale jak jsem řekl: zásadně si nepleť oficiální verzi skutečnosti s pravdou.“

„Co se stalo?“ Upřela oči na jeho paži.

„Zlomenina. Při pádu z mostu tomu nedokázalo zabránit ani čtyřiadvacet vrstev neprůstřelné vesty.“

Moore jí vysvětlil, jak ho Gibbs podrazil, jak přežil střelbu i pád, při kterém si roztříštil paži o pilíř a málem umrzl, když se zuby nehty držel mostní nástavby. Gibbse tehdy z ničeho nepodezíral, ale tušil, že se má setkat s mužem, který zabil Blundina, a tak neponechal nic náhodě.

Danielle mu stručně vylíčila osudy expedice, zatímco po můstku scházeli ostatní.

Nejprve Susan Briggsová, na vodítku dva přeživší německé ovčáky. Za nimi McCarter, který podpíral kulhajícího Brazose, a konečně Hawker, ve vleku dezorientovaného Williama Deverse, kterému Danielle před příjezdem do Manausu podala sedativum v obavách, aby se nepokusil utéct. Jako poslední vystoupil na pevninu Erik.

Vyhlédla si ho Mooreova ochranka, ale Hawker oba muže zarazil. „Toho necháte jít.“

„Půjde s námi,“ protestoval Moore. „Má velmi cenné informace.“

Hawker ukázal na Deverse. „Tak je budete muset vypáčit z něj.“

„Ten nemá potuchy o tom, co potřebuju vědět,“ argumentoval Moore.

Hawker byl neochvějný. „V tom případě si to budete muset domyslet.“

Moore hlasitě vydechl a muži v brýlích si vyměnili pohled. Hawker však neustoupil; nebýt Erikovy bezchybné střelby z pušky, teď by tady nestál.

„Nechte ho jít,“ přidala se Danielle. „Po tom všem, co se tam seběhlo, by to nebylo správné.“

Moore podrážděně zafuněl. „Jak je libo,“ svolil nakonec s úsměvem, očividně potěšen změnou, jakou jeho chráněnkyně prošla. Oslovil německého střelce. „Jste volný mladíku. Dnes jste obdržel nedocenitelný dar – vlastní život. Užívejte ho s rozvahou.“

Plavovlasý muž váhal a nejistě těkal zrakem od Danielle k Hawkerovi. „Odjeď odsud,“ pobídl ho Hawker. „A pokud možno se vrať domů.“

Někdejší nájemní střelec se nerozhodně otočil a vydal se po nábřeží, ale než se smísil davem, ještě se několikrát otočil.

Moore oslovil Hawkera. „Pokud jde o návrat domů… Pochopil jsem, že došlo k uzavření jisté dohody. Ačkoli expedice neuspěla, vy jste svou část smlouvy dodržel. Toho si velice vážím. Bohužel, v naší současné situaci jsme jaksi přišli o možnost vám to oplatit. Náš velitel operací je nezvěstný a má na krku řadu obvinění včetně zpronevěry, padělání a vraždy. Tady slečna Laidlawová je údajně rovněž podezřelá. A já… já jsem úředně mrtvý.“

Potřásl hlavou. „Nehledě na okolnosti jsme vašimi dlužníky, a pokud oba neskončíme za mřížemi, uděláme pro vás všechno, co bude v našich silách.“

Hawker věděl, jak se věci mají. Zadíval se na Danielle. „Můžete zůstat tady. Znám jistého majitele nočního klubu, který by vás zaměstnal.“

Usmála se na něj. Bylo to lákavé. „Možná příště. Nejdřív si musím vyřídit pár věcí.“

( 52 )

Tři měsíce po odjezdu z Amazonie čekal profesor McCarter na přívětivě osvětlené chodbě Federální budovy Harryho Hopkinse. Veřejné prostory vyzařovaly nenápadný půvab: stěny obložené dřevem mořeným do odstínu třešně, zábradlí a kliky z naleštěné mosazi z kouzelné druhé dekády dvacátého století. McCarter právě podal svědeckou výpověď před narychlo svolaným senátním výborem, a v elegantním prostředí se ještě chvíli hodlal zdržet.

Členové senátu mu kladli přímé otázky přibližně čtyři hodiny a jednali s ním zdvořile a s respektem. Fakt, že ho nenutili do líčení žádných podstatných podrobností, zpočátku vítal, ale později mu to přišlo přinejmenším zvláštní. Teprve v dalších fázích projednávání přišel na to, že to dělají záměrně a že po vyčerpávajících informacích netouží.

V závěru výpovědi, potom, co odpřísáhl mlčenlivost podle zákona o prevenci špionáže z roku 1949, mu senát poděkoval za poskytnuté služby a dovolil mu odejít. Od té doby seděl na lavici v prostorné dvoraně, pročítal noviny a trpělivě čekal na jednoho z dalších aktérů slyšení.

Krátce před pátou hodinou se dveře jednací síně otevřely a chodbu zalilo jasné světlo. Z místnosti pomalu začali vycházet účastníci jednání.

Danielle vypovídala jako poslední a podařilo se jí popsat události ze své jedinečné perspektivy. K jejímu velkému překvapení senát nepovažoval činy NVI za vyloženě nepředložené, přestože došlo k porušení amerického, mezinárodního a brazilského práva v nejméně patnácti různých aspektech.

Jeden člen senátního výboru Danielle pochválil za neohrožené chování jménem její země. Vyšlo najevo, že jediný vážný problém představuje Stuart Gibbs a jeho snaha zmocnit se dané technologie ve svůj prospěch. Bývalý ředitel institutu se brzy stal hlavním předmětem diskuse, a protože nebyl jednání přítomen, veškerá vina padla zcela právem na jeho hlavu. Vzhledem k tomu, že Danielle ani Arnold Moore o Gibbsově ilegální činnosti nevěděli, byli ospravedlněni – a dokonce si vysloužili pochvalu.

Jak se vyšetřování chýlilo k závěru a zápisy z výpovědi svědků byly zapečetěny, začaly se šířit neověřené zprávy. Národní výzkumný institut podle všeho přežije a tajně se očekávalo, že Arnold Moore povýší do pozice jeho ředitele, přestože písemně se zatím nic nepotvrdilo.

Danielle potřásla hlavou. Tohle je možné jedině ve Washingtonu.

Uslyšela, jak na ni někdo volá. Vzhlédla a spatřila profesora McCartera. Usmála se. „Co dělá na tomhle místě takový slušný člověk jako vy?“

„Kdo tvrdí, že jsem slušný?“ Zasmál se jejich soukromému žertu.

„Já,“ odpověděla.

„Bylo mi řečeno, že až odtamtud vypadnete, můžu s vámi mluvit, pokud se vyhneme debatě o podrobnostech našeho svědectví.“ Vrhl pohled na zavřené dveře jednací síně. „Už jste skončila, nebo se tam ještě musíte vrátit?“

„Skončila. To bylo poslední stání. A jak to tak vypadá, obstáli jsme na výbornou.“

McCarter se nervózně rozhlédl, jako by mu rozhovor na chodbě soudní budovy nebyl dvakrát po chuti.

Nabídl Danielle rámě jako dokonalý džentlmen a ona se do něj zavěsila. Vykročili po naleštěném mramoru směrem ke vstupní hale, kde jim uniformovaný vrátný úslužně otevřel dveře do ulice zkrápěné drobným vytrvalým deštěm. Na sklonku dubna přecházela přes severovýchod další, po jejich návratu z Brazílie už třetí jarní fronta.

Zatímco vycházeli z dobře osvětleného krytého vstupu, po obloukové příjezdové cestě přijížděl taxík s rozsvícenými předními světly a stěrači kmitajícími v rychlé frekvenci. Když vůz zastavil, vystoupil z něj jediný cestující a se skloněnou hlavou rychle spěchal do budovy.

„A zase prší,“ poznamenala Danielle a zadívala se na husté mžení a kalný opar visící ve vzduchu.

„Myslím, že na déšť už nikdy nebudu nadávat,“ ozval se McCarter.

Usmála se. „Já taky ne.“

Profesor na ni upřel vlídný pohled. „Jestlipak se vám ozval Hawker?“

Úsměv jí zmrzl na rtech. „Ne. Pokud vím, nikoho nekontaktoval.“

„Existuje nějaká šance, že mu povolí návrat do Států?“

„Ještě jsem s nimi neskončila,“ upozornila ho. „Snaží se institut chránit a nejsou ochotni ztěžovat si to tím, že se začnou zabývat Hawkerovou pověstí.“

McCarter se zdál zklamaný. Hawker jim všem přirostl k srdci.

„Ale nemějte o něj starost,“ ušklíbla se. „Pokud hádám správně, určitě vysedává u stolku před nějakým pobřežním podničkem a popíjí pivo ve společnosti nejméně jedné hříšně pěkné ženské, která mu kurýruje všemožné bolístky a rány.“

McCarter se usmál. Danielle napadlo, jestli v jejím hlase nezaslechl přídech žárlivosti. Každopádně změnil téma.

„Máte pocit, že se v tom budou ještě vrtat?“ zeptal se jí.

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla. „Přivezli jsme jim, co chtěli. A to tělo…“ Odmlčela se. „O jeho ostatky neprojevil nikdo tak velký zájem, aby si dal tu práci a převezl je sem. Je to daleko, ve spřátelené zemi, jejíž svrchovanost jsme už jednou porušili. Návrat do pralesa by se uskutečnil jedině v rámci další přísně tajné mise, anebo by se muselo zahájit jednání s Brazilskou vládou, která by nám nepochybně znepříjemnila život za to, co jsme tam napáchali poprvé.“

„Jde o to,“ spustil, „že bychom se mohli dovědět spoustu cenných informací…“

Danielle uvažovala podobně. V DNA těla bylo ukryto tajemství budoucího vývoje člověka. Tajemství, které by mohlo odhalit děsivé skutečnosti. Opravdu čeká lidskou společnost takový osud? Třeba je lepší nic nevědět. „To tělo je pohřbené pod chrámem,“ řekla nakonec. „Možná by tam mělo zůstat.“

McCarter sešpulil rty a přikývl. „Možná ano.“

Usmál se na ni jako hrdý otec. „Jste dobrý člověk… Jen stěží si umím představit tlak, pod jakým jste musela být. Hádám, že vzhledem k vaší pozici jste udělala všechno, co bylo ve vašich silách.“

Moc ráda by si tu zásluhu připsala. „Neudělala,“ odporovala. „Ale pracuju na tom.“

Po kruhovém vjezdu před budovou se blížil další taxík, v kuželech světla z reflektorů řídké záclony padajícího deště. S tlumeným kvílením brzd zastavil.

„Svezeme se společně?“ zeptal se McCarter. „Ubytoval jsem se v hotelu Omni.“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel mám namířeno opačným směrem.“

„Dobrá,“ přikývl. „Dáma má přednost.“

Přistoupila k němu a políbila ho na tvář. „Pozdravujte ode mě Susan. A opatrujte se,“ dodala.

„Vy také.“

Danielle nastoupila a McCarter za ní zavřel dveře v okamžiku, kdy se taxík pomalu rozjel. Přes deštěm zmáčené sklo sledovala, jak před profesorem zastavuje další vůz, potom se odvrátila a uvelebila se na sedadle.

Když se taxík opatrně zařadil do karavany vozidel na hlavní silnici, otevřela kabelku a vyndala z ní složený list papíru. Bylo to oficiální oznámení o povýšení, které jí Gibbs poslal před jejím odjezdem do Amazonie. Na žádost jednoho z členů senátu přinesla dokument s sebou, ale nakonec padlo rozhodnutí, že v protokolu výpovědi se o něm není třeba zmiňovat. Vysvětlení bylo prosté: pro vyšetřování je irelevantní. Jiný člen senátu dokonce prohlásil, že povýšení je pravděpodobně platné, pokud o ně má Danielle zájem.

Teď si dopis znovu přečetla, znechucena jeho textem i pocitem důležitosti, jaký v ní představa povýšení tenkrát vyvolala. Se záměrnou okázalostí jej pomalu zmuchlala v dlaních a hodila do nevelké nádoby na odpadky mezi sedadly, k prázdné plechovce od limonády a pytlíku od hamburgeru.

S povzdechem se pohodlně opřela a poslouchala zvuky stěračů neúnavně otírajících čelní sklo, svist pneumatik po mokré vozovce a rozhlasové zpravodajství rušené praskáním statické elektřiny. Ani si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy neměla vůbec nic na práci, netlačila ji žádná stanovená lhůta, nemusela se hlásit žádnému nadřízenému ani věnovat veškerý svůj čas plnění povinností. K svému velkému úžasu zjistila, že je to náramně příjemný pocit.

O třicet kilometrů dál, v budově číslo pět Průmyslového komplexu Virginie, v suterénní zšeřelé místnosti se zdmi obloženými olověnými panely, se Arnold Moore skláněl nad zářícím trojhranným kamenem, který Danielle přivezla z amazonského pralesa. Společně s ním jej zkoumal vedoucí badatel NVI a další vědec, odborník na teorii fúze.

„Rozhodně vytváří energii,“ ujistil Moorea vedoucí. „Přesněji spoustu energie. Ale jak, to nevím.“

„Nejedná se tedy o studenou fúzi?“ zeptal se Moore.

Vědec zavrtěl hlavou. Zdálo se, že pátrali po jedné věci, a objevili jinou.

„Tohle je mnohem vyspělejší,“ dodal badatel.

„Je to horké?“ zjišťoval Moore.

„Teplé,“ zněla odpověď. „Ale to je ten nejzanedbatelnější projev.“

Moore chtěl vědět víc. „Tak kde se ta energie bere?“

„Většina je usměrněna do elektromagnetického pulsu,“ pokračoval vědec a ukázal na zdi. „Proto jsme ten předmět odnesli sem a vyztužili stěny olovem.“

Kámen neochvějně a vyzývavě zářil. Po odstranění špíny a vyleštění byl pod určitým úhlem skoro neviditelný. Narozdíl od Martinových krystalů neměl žádné zářezy ani škrábance. Při pohledu prostým okem postrádal jakoukoli vnitřní strukturu. Bílá zář přesto musela od něčeho pocházet, a stejně tak teplo a energie.

Vědci výzkum teprve zahájili, ale Moore očekával, že objeví podobné vlastnosti, jaké pozorovali u Martinových krystalů, včetně mikroskopických linií, nanotrubic a dalších, možná ještě neobvyklejších útvarů.

Moore věděl, že jde o určitý mechanismus, ale kámen vypadal spíš jako umělecký výtvor. Měl v sobě něco fascinujícího, bezmála hypnotického. Čím déle se Moore díval, tím si byl jistější, že kolísavé tepání, o němž hovořili vědci, dokonce vidí. Bylo rovnoměrné, harmonické.

„Tohle dělá od samého začátku?“ zeptal se Moore.

Vědec přisvědčil. „To je právě ten puls. Jeho schéma je neuvěřitelně složité a má prudké výkyvy. Nicméně se pravidelně střídá a neustále se opakuje.“

Moore znovu upřel pohled na kámen. Viděl to, cítil to.

Badatel se na něj zadíval. „Vy víte, co to je, že?“

Údaje mu zatím zůstaly utajeny, on však tušil, čeho se týkají. „Ano. Myslím, že vím,“ pronesl vážně.

Oba vědci si vyměnili pohled. „Jsme přesvědčeni, že máte pravdu,“ oznámil mu jeden.

„Je to nějaký druh signálu,“ řekl Moore. „Poselství.“

Muž přikývl. „Jak jsem řekl, ustavičně se opakuje. Stále stejně, beze změny. Až na…“

Moore k němu vzhlédl. „Až na co?“

„Až na jednu maličkost,“ odpověděl vědec neochotně. „Postřehli jsme ji teprve potom, co jsme jednotlivé fáze signálu izolovali.“

„O co jde?“

Muž rozsvítil obrazovku počítače, na které se objevilo schéma podobné zvukovému grafu – digitální podoba příslušného složitého signálu s tisícovkou vrcholů a propadlin. Po kliknutí myší se diagram začal posouvat doleva. Pohyboval se sedmnáct vteřin, pak se zastavil a promítla se přes něj jiná barva. Vrcholy a poklesy byly naprosto stejné a všechny se přesně kryly s prvním schématem. Až na poslední zákmit, který byl zaznamenán odlišnou barvou a vykazoval o něco nižší amplitudu. Při třetím opakování měl poslední sloupec signálu opět o něco menší rozsah.

„Jako by něco odpočítával,“ zamumlal Moore, který už začínal tušit význam pozorovaného jevu.

„Každá další verze pulsu je nepatrně kratší než ta předcházející,“ upozornil vědec.

„Spočítali jste, jak dlouho to potrvá?“

Muž přikývl. „Pokud jsme se nespletli, signál by měl dospět k nule 21. prosince 2012.“

Moore to datum znal. Je to konec mayského kalendáře.

„Vůbec netušíme, co to znamená,“ dodal výzkumník, „ale vzhledem k množství energie, kterou ten předmět vydává, nás to znepokojuje.“

Víc k tomu neřekl, jen nasadil zachmuřený výraz a pevně semkl čelisti. Nervozita se zmocnila i Moorea.

Znovu se zadíval na sotva znatelně pulzující kámen. Při sebevětší snaze od něj nedokázal odtrhnout oči ani potlačit obavy, které v něm vyvolal, a už vůbec ne setřást pocit, že to, co v něm objevili, ovlivní osud mnoha lidí.

POZNÁMKA AUTORA

Když coby spisovatel dospěji na konec knihy, znamená to pro mě dosažený cíl. Ovšem jako čtenář považuji týž okamžik za počátek cesty. Ať se jedná o řád templářů, kvantovou mechaniku nebo klonování DNA dinosaurů, ty nejpůsobivější romány ve mně pokaždé podnítí touhu dovědět se víc.

Pokud na vás podobný účinek měla i tato kniha, nabízím následující fakta.

Mayská civilizace

Hlavní předpoklad příběhu, a sice že v Amazonii dodnes žijí potomci Mayů, je samozřejmě smyšlený. Tak daleko na jihu se žádné důkazy mayské přítomnosti nikdy nenašly – jak ostatně poznamená v jedné z prvních kapitol profesor McCarter: „Mayové v Amazonii? Sotva.“ Volba prostředí, v němž se děj odehrává, měla čistě dramaturgický důvod; jednak odloučení Chollokwanů co možná nejdál od klasické mayské civilizace, a jednak izolaci týmu NVI co možná nejdál od moderní civilizace, v níž všichni žijeme.

Naopak všechny zmiňované legendy vycházejí z mayského rukopisu Popul Vuh. Toto velkolepé dílo podrobně líčí příběh zrodu Mayů, stvoření světa a postupný vývoj lidstva a úsilí dvou hrdinů zajistit v tomto světě bezpečí. Dílo je plné neuvěřitelné představivosti, fascinujících dobrodružství a světonázoru, který se v obecné rovině naprosto liší od našeho současného pojetí, ale zároveň se mu překvapivě podobá.

V období před příchodem Španělů do Ameriky pravděpodobně vznikla řada písemných verzí Popul Vuh. Bohužel, hromadné pálení mayských písemností ošidilo dějiny nejen o glyfografickou kopii této kroniky, ale o tisíce dalších textů, kreseb a skvostných výtvorů.

Je velmi zahanbující, že o této kdysi pestré a slibně se rozvíjející civilizaci víme tak málo, ale mnohem ostudnější je fakt, že za většinu ztrát nesou odpovědnost příslušníci církve. A přece to byl kněz, kdo nám zanechal tento posvátný kodex v podobě, jak jej známe dnes. Dominikánský kněz Francisco de Ximénez pořídil opis původního textu v rozmezí let 1701-1703, a sice buď podle dřívějších spisů, nebo podle odposlechu ústního podání. Jeho dílo, sepsané v jazyce quiché s paralelním překladem do španělštiny, dosud existuje a je uložené v Newberryho knihovně v Chicagu.

Od té doby byla stěžejní věroučná kniha Mayů převedena do mnoha jazyků. Mě osobně zaujaly tři verze. Book of the People: Popol Vuh (Kniha lidu: Popol Vuh) z roku 1954 v překladu Delie Goetzové a Sylvana Griswolda Morleyho předkládá čtenáři jasný a snadno srozumitelný text; Popol Vuh: The Sacred Book (Popol Vuh: Posvátná kniha) od Allena J. Christensona, titul vydaný roku 2003, obsahuje navíc bohaté historické informace a vysvětluje, jak byly určité výrazy a pojmy odvozeny; a konečně The Popol Vuh: The Mayan Book of the Dawn of Life and the Glories of Gods and Kings (Popol Vuh: Mayská kniha o úsvitu života a slávě bohů a králů), vyprávění Dennise Tedlocka, který zvolil formu běžné prózy, v níž vypravěč líčí události a příběhy, jako by se jich sám účastnil a volně je interpretoval. (Do češtiny přeložil mayský rukopis Ivan Slavík a pod titulem Popol Vuh a výbor z Letopisů Cakchiquelů a z Knih Chilama Balama čili proroka Jaguára na Yucutánu jej v roce 1976 poprvé vydalo pražské nakladatelství Odeon. Pozn. red.)

Fúzní energie

Ještě na prahu 21. století je lidstvo silně závislé na zdrojích paliva, objevených v průběhu dvou století minulých – což je při nepatrné nadsázce asi stejná situace, jako bychom skončili u počitadla a ptačího brku. Existuje za fosilní paliva nějaká náhrada? Může se termojaderná fúze skutečně stát běžně přístupným zdrojem energie? Na odpovědi na tyto otázky si budeme muset počkat. Na začátku knihy je zmínka o mezinárodním projektu ITER, sponzorovaném většinou zemí skupiny G20. Akronym ITER znamená latinsky „cesta“ a je zkratkou anglického názvu projektu: International Thermonuclear Experimental Reactor (Mezinárodní termonukleární experimentální reaktor). Tento mohutný pokusný fúzní reaktor o hmotnosti 23 000 tun a výšce přes 30 metrů by měl v budoucnosti vyrobit víc energie, než jí spotřebuje k vyvolání termonukleární reakce. Více na internetových stránkách www.iter.org nebo www.iter.cz.

Pokud jde o studenou fúzi, ta je stále zahalena tajemstvím. Tento pojem se do jisté míry stal vědeckým hrabětem Draculou, který neustále vstává z mrtvých. Potom, co v roce 1989 odborníci označili studenou fúzi za blamáž, v průběhu devadesátých let jí dali další šanci rizikoví kapitalisté a někteří vědci. Když výzkum nepřinesl žádné ovoce, nová převratná technologie upadla v zapomnění a z opatrnosti se pro ni začal používat výraz nízkoenergetická jaderná reakce.

V posledních letech se úvahy o „studené fúzi“ postupně zbavují nálepky mystifikace. Uznávané světové laboratoře se tomuto fenoménu opět začínají věnovat a znovu hlásí vznik nadměrné energie, neutronů, a dokonce stopového množství tritia, tedy jevy, jaké generuje pouze určitý typ jaderné reakce. Rovněž ti, kdo považují pokusy za zbytečnou námahu, jsou alespoň ochotni dané údaje prostudovat, než vynesou jakýkoli závěr. Kdo ví? Jednou možná nějaký koumák přijde na to, jak rozzářit zeměkouli.

Ale každopádně by si měl pospíšit. Podle nejnovějších studií Spojených národů bude do roku 2050 obývat naši planetu nejméně devět miliard lidí. Bez nových zdrojů energie a podstatné snahy šetřit, recyklovat a znovu používat bude do té doby vzduch nedýchatelný a oblasti jako amazonský prales pravděpodobně zcela zaniknou. Bez rozumného omezení rybolovu a přísných zákonů na ochranu a obnovu mořských ekosystémů se světové oceány brzy změní v mrtvou zónu. Současný směr rozvoje je dlouhodobě neudržitelný. A pokud se ocitneme v bodě, odkud není návratu, a jediným prostředkem k přežití bude adaptace organismů, jak asi budou vypadat lidé v 31. století? V závěru příběhu podotýká profesor McCarter, že svou činností připravujeme naši planetu pro jiný druh života, než jaký je ten náš. Obávám se, že to je svým způsobem pravda.

Těší mě, že jste mi věnovali svůj čas.

S pozdravem

Graham Brown

Graham Brown

ČERNÝ DÉŠŤ

Z anglického originálu Black Rain,

vydaného nakladatelstvím Dell – Random House

v New Yorku roku 2010,

přeložila Jiřina Stárková

Obálku s použitím návrhu 3H creative studia upravil David Dvořák Redigovala Šárka Kadlecová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 432

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32,150 00 Praha 5,

v roce 2012 jako svou 6053. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel: 296 536111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai