Tajemství chrámové hory

Michael Byrnes

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Skrývá starověký nález ostatky Ježíše Krista? Z dlouho utajované hrobky přímo pod Chrámovou horou v Jeruzalémě je odcizen starověký artefakt. Kdo byli pachatelé a co vlastně ukradli, se pokoušejí zjistit arabský diplomat Razak a anglický archeolog Graham Barton. Protože záhadní zloději za sebou zanechávají třináct mrtvých izraelských vojáků a policistů a Palestinci se zase bouří kvůli znesvěcení posvátné půdy, napětí mezi oběma znepřátelenými skupinami se nebezpečně zostřuje. Ve stejnou dobu najímá Vatikán americkou genetičku Charlotte Henneseyovou, aby prozkoumala obsah nově objevené, dva tisíce let staré urny, ve které se nacházejí kosti neznámého ukřižovaného muže. Společně s italským antropologem Giovannim Berseiem dochází Charlotte po forenzním i genetickém zkoumání k překvapivým výsledkům, které ji vedou k otázce - mohly by to být ostatky Ježíše Krista? Zatímco se situace v Jeruzalémě vymyká zpod kontroly a vatikánská ochranka sleduje každý její krok, začíná být Charlotte jasné, že jestliže jsou to skutečně ostatky Krista, důsledky - pro historii, vědu, náboženství i církev - budou nepředstavitelné. Román Tajemství Chrámové hory, nabitý dějem a dovedně napsaný, kombinuje historická fakta s věrohodnou fikcí. Je to poutavý thriller, který současně klade řadu otázek ohledně mnoha hluboko zažitých představ moderního náboženství o judaismu, Ježíši Kristovi a raném křesťanství i islámu…

PROLOG

Limassol, Kypr Duben 1292

Jacques de Molay stál na východním ochozu čtvercové věže citadely Kolossi a rozhlížel se po nekonečných prostorách Středozemního moře, bílý plášť a husté kaštanově hnědé vousy se mu přitom třepotaly ve vlahém vánku. Na to, že se rytíř už blížil padesátce, působily jeho pravidelné rysy – dlouhý nos, pronikavé šedé oči, široké čelo a výrazné lícní kosti – překvapivě mladistvě. Nakrátko ostříhané vlasy měl husté a lehce prokvetlé šedinami.

I když ve skutečnosti nemohl dohlédnout až ke břehům Svaté země, přísahal by, že cítí sladkou vůni jejích eukalyptů.

Uplynul už skoro rok od chvíle, kdy Akra, poslední významná křižácká pevnost na východě Jeruzalémského království, padla do rukou egyptských mameluků. Obléhání trvalo šest krvavých týdnů, až do chvíle, kdy velmistr Guillaume de Beaujeu odhodil svůj meč a ustoupil od hradeb citadely. Na výtky svých mužů de Beaujeu odpověděl: „ Je ne m ‚enfuitpas… Je suis mort.“ –, Já neprchám. Jsem mrtev.“ Pozvedl svou zkrvavenou paži a ukázal jim šíp zabořený hluboko do boku. Pak padl k zemi a už nikdy znovu nevstal.

Teď de Molay přemýšlel, zda de Beaujeuova smrt nepředznamenala osud samotného řádu.

‚Monsieur“ zavolal na něj nějaký hlas francouzsky.

Otočil se k mladému písaři stojícímu u schodů. „Oui?“

„Je připraven s vámi promluvit,“ oznámil písař,

De Molay přikývl a následoval chlapce do nitra hradu. Kroužkové brnění, které měl oblečeno pod pláštěm, cinkalo, když sestupoval po kamenných schodech. Byl odveden do klenuté kamenné komnaty, kde v posteli postavené přímo v jejím středu ležel nový velmistr, vyzáblý Tibald de Gaudin. Páchnoucí vzduch svědčil o nedostatečné tělesné hygieně.

De Molay se pokoušel nezírat na de Gaudinovy kostnaté ruce pokryté otevřenými boláky. Jeho tvář vypadala podobně děsivě – mrtvolně bílá se zažloutlýma očima v zapadlých důlcích., Jak se cítíte?“ Pokus o srdečný tón vyzněl nucené.

„Přesně tak, jak vypadám.“ De Gaudin se zahleděl na krvavě rudý tlapatý kříž zdobící de Molayův plášť přímo nad jeho srdcem.

„Proč jsem zde?“ Bez ohledu na to, v jak bídném stavu se velmistr nacházel, byl to de Molayův úhlavní nepřítel.

„Abychom prodiskutovali, co se stane, až tady nebudu.“ De Gaudinův hlas zněl skřehotavě. „Jsou jisté věci, které musíte vědět.“

„Vím jen tolik, že odmítáte shromáždit novou armádu, abychom získali zpět, co jsme ztratili,“ odvětil de Molay vzdorovitě.

„Ale jděte, Jacquesi. Už zase? Papež je mrtev a s ním jakákoli naděje na další křížovou výpravu. I vy byste mohl připustit, že bez pomoci Říma nemáme šanci na přežití.“

„S tímhle se nemohu smířit.“

Papež Mikuláš IV., první katolický papež z řad františkánů a zastánce templářských rytířů, se marně pokoušel získat podporu pro další křížovou výpravu. Pořádal synody, snažící se sjednotit templáře s rytíři johanity. Shromáždil prostředky na vybavení dvaceti lodí, dokonce vyslal emisary až do Číny, aby oživil vojenské aliance. Sotva před několika dny však čtyřiašedesátiletý papež v Římě nečekaně zemřel přirozenou smrtí.

„Mnozí lidé v Římě tvrdí, že Mikulášova smrt nebyla žádná náhoda,“ prohlásil de Gaudin spikleneckým tónem.

De Molay se zamračil. „Cože?“

„Papežova oddanost církvi byla nepopiratelná,“ pokračoval velmistr. „Nadělal si však množství nepřátel, obzvláště ve Francii.“ Zdvihl ochablou ruku., Jak víte, král Filip podnikl drastická opatření, aby mohl financovat svá vojenská tažení. Vězní Židy, aby se zmocnil jejich jmění. Uvalil padesátiprocentní daň na francouzský klérus. Papež Mikuláš proti těmto věcem protestoval.“

„Snad nechcete říct, že jej Filip nechal zavraždit?“

Velmistr se rozkašlal a zakryl si ústa rukávem. Když ruku odtáhl, látka byla potřísněná krůpějemi krve. „Vím jen to, že Filipovou ambicí je získat kontrolu nad Římem. Církev teď má větší problém, se kterým je třeba se vypořádat. Jeruzalém bude muset počkat.“

Na dlouhou chvíli zůstal de Molay zticha. Pak znovu upřel pohled na de Gaudina. „Víte, co leží pod Šalamounovým chrámem. Jak můžete něco takového ignorovat?“

„Jsme pouze lidé, Jacquesi. To, co tam leží, chrání samotný Bůh. Jste blázen, jestli si myslíte, že jsme snad udělali něco, co by to změnilo.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

De Gaudinovi se podařilo vymáčknout nepatrný úsměv. „Musím vám připomínat, že po celá ta století, než jsme dorazili do Jeruzaléma, bojovalo i mnoho jiných, aby ochránili toto tajemství? Sehráli jsme v celém procesu jen malou úlohu a jsem si jistý, že nejsme poslední.“ Odmlčel se. „Vím o vašich záměrech. Vaše vůle je silná. Muži vás poslouchají. A až tady nebudu, nepochybně se pokusíte prosadit své záměry.“

„Není to snad naší povinností? Není to důvod, proč jsme složili svou přísahu Bohu?“

„Snad. Ale možná je třeba, aby to, co jsme po všechna ta léta skrývali, vyšlo na povrch.“

De Molay přiblížil svůj obličej těsně k velmistrově vyčerpané tváři. „Podobné odhalení by zničilo vše, co známe!“

„A na místě toho by se mohlo vynořit něco lepšího.“ De Gaudinův hlas klesl do šepotu. „Důvěřujte, můj příteli. Odložte svůj meč.“

„Nikdy.“

KAPITOLA 1

Jeruzalém Současnost

Salvátore Conte se nikdy neptal na motivy svých klientů. Po všech těch misích, které měl za sebou, se naučil, jak zachovat klid a zůstat soustředěný. Ale dnešek byl jiný. Dnes se cítil nesvůj.

Osm mužů se mlčky přesouvalo starodávnými uličkami. Byli oblečeni kompletně v černé a vyzbrojeni lehkými karabinami Heckler & Koch XM8, vybavenými zásobníky na sto nábojů, a granátomety. Zatímco muži tiše našlapovali v lehkých botách po kočičích hlavách, propátrávali své okolí infračervenými brýlemi na noční vidění. Ze všech stran je obklopovala historie.

Najednou dal Conte rukou signál držet pozici a sám popošel kupředu.

Věděl, že jeho tým cítí stejné obavy. Přestože jméno Jeruzalém znamená „město míru“, pro celé to místo jsou příznačné nepokoje. A každá další ztichlá ulička je přiváděla blíže k jeho rozdělenému srdci.

Muži přicestovali samostatně z několika evropských zemí a před dvěma dny se shromáždili v místnostech pronajatých v tiché části Židovské čtvrti s výhledem na náměstí Battei Makhase. Ubytování bylo zamluveno najeden z mnoha Conteho pseudonymů, „Daniel Marrone“.

Po příjezdu si Conte zahrál na turistu, aby se důvěrně seznámil se spletí uliček a průchodů obklopujících na třiceti pěti akrech obdélníkový monument v centru hradbami obehnaného Starého Města – masivní komplex opěrných valů a zdí tyčících se třicet dva metrů vysoko, které připomínaly obrovský monolit položený naplocho na strmý svah hory Moria. Celý tento objekt, předmět snad nejurputnějších sporů na světě, islámský Haram esh-Sharif, tedy „Vznešená svatyně“, byl všeobecně známý spíše pod jiným jménem

– Chrámová hora.

Když budovy, které jim poskytovaly krytí, ustoupily vysoko se zvedající západní zdi, pokynul dvěma mužům, aby šli napřed. Světlomety připevněné na zdi vrhaly dlouhé stíny. Conteho muži se sice mohli snadno ztratit v temných koutech, ale totéž mohli udělat i vojáci izraelské armády, IDF.

Nekonečné spory mezi Židy a Palestinci učinily z Jeruzaléma nejstřeženější město na světě. Conte ovšem věděl, že IDF je plná odvedenců – nedospělých chlapců, jejichž jediným cílem je odsloužit si povinnou tříletou službu a kteří nejsou pro jeho ostřílený tým žádným soupeřem.

Jak hleděl před sebe, proměňovaly brýle na noční vidění stíny v tajemnou zeleň. Celý prostor byl čistý s výjimkou dvou vojáků postávajících o padesát metrů dál. Byli vyzbrojeni M-16, na sobě měli standardní olivově zelené pracovní uniformy, neprůstřelné vesty a černé barety. Oba muži kouřili cigarety Time Lite, v Izraeli nejoblíbenější

– a Contemu nejodpornější.

Zalétl pohledem k místu, kudy měli v úmyslu proniknout na Chrámovou horu, k Bráně vřesovišť, vyvýšenému průchodu v západní zdi celé plošiny, a rychle dospěl k závěru, že neexistuje způsob, jak by se mohli dostat dovnitř bez toho, aby byli odhaleni.

Přejel prsty po hlavni, přepnul XM8 na jednotlivé výstřely a zvedl pušku k levému rameni. Namířil červený laser na prvního zeleného ducha. Mířil na hlavu, zářící oharek cigarety visící z úst mu přitom sloužil jako orientační bod. I když titanové kulky XM8 by dokázaly proniknout vojákovou kevlarovou vestou, Conte nenacházel žádné potěšení – snad kromě jistoty – ve střílení do těla.

Jeden výstřel. Jeden mrtvý.

Lehce stiskl ukazováček.

Následovala tlumená rána, lehký zpětný náraz a pak už viděl, jak se cíl zhroutil na kolena.

Zaměřovač se přesunul na zbývajícího muže.

Než druhý voják IDF vůbec stačil pochopit, co se to právě stalo, vypálil Conte znovu. Kulka pronikla muži obličejem a zavrtala se do mozku.

Sledoval, jak se zhroutil, a vyčkával. Ticho.

Nikdy ho nepřestalo udivovat, jak symbolický je ve skutečnosti výraz „obrana“ – neznamená o moc víc než slovo, díky kterému se lidé cítí bezpeční. A i když jeho rodná země měla dost směšné vojenské možnosti, měl pocit, že svým způsobem představuje jejich kompenzaci.

Další rychlý signál ruky vyslal jeho muže na svažující se cestičku vedoucí k Bráně vřesovišť. Po své levici zahlédl náměstí Západní zdi uhnízděné u základny valu. Včera s úžasem sledoval, jak se zde ortodoxní Židé – muži oddělení od žen látkovou přepážkou – shromáždili, aby truchlili nad starobylým chrámem, který, jak věřili, kdysi zdobil toto svaté místo. Po jeho pravici leželo malé údolí, posázené vykopanými základy – nejstarší pozůstatky Jeruzaléma.

V přístupu na plošinu bránila pevná železná brána uzavřená závorou na zámek. Během necelých patnácti sekund byl zámek odstraněn, jeho tým proběhl tunelovitým vstupem a rozptýlil se po rozlehlém nádvoří za ním.

Conte proběhl kolem masivní mešity Al-Aksa, přiléhající k jižní zdi Chrámové hory, a obrátil pohled ke středu nádvoří, kde stála na vyvýšené plošině přímo nad cypřišovými stromy druhá a daleko nádhernější mešita, jejíž pozlacená kupole se leskla jako svatozář proti noční obloze. Skalní chrám – ztělesnění islámských nároků na Svatou zemi.

Conte vedl tým k jihovýchodnímu rohu nádvoří, kde se za širokým otvorem skrývalo moderní schodiště, svažující se kaskádovitě dolů. Roztáhl prsty pravé ruky navlečené v rukavici a čtyři muži zmizeli do podzemí. Pak dal signál zbývajícím dvěma mužům, aby si dřepli ve stínu nedalekých stromů a zajišťovali okolí.

Jak muži sestupovali dolů, byl vzduch v průchodu čím dál tím vlhčí a pak se stal najednou chladný a prostoupila jej vůně mechu. Když se všichni shromáždili u paty schodiště, rozsvítili halogenová světla připevněná k puškám. Pronikavě zářící paprsky protrhly temnotu a odhalily klenutý, jeskyni připomínající prostor s obloukovitými podpěrami tvořícími úhledné uličky.

Conte si vzpomněl, že někde četl, že ve dvanáctém století používali křižáci tuto podzemní místnost jako koňskou stáj. Muslimové, její poslední majitelé, ji nedávno proměnili v mešitu, ale islámská výzdoba dokázala jen zčásti zamaskovat její pozoruhodnou podobnost se stanicí metra.

Přejel světlem po východní zdi místnosti a s radostí zaznamenal dva hnědé plátěné pytle, které mu tady slíbil nechat jeho místní kontakt. „Gretnere,“ obrátil se na pětatřicetiletého experta na výbušniny z Vídně. „Ty jsou pro tebe.“

Rakušan pro ně došel.

Conte si hodil karabinu přes rameno, vytáhl z kapsy složený papír a rozsvítil tenkou baterku. Mapa mu ukázala přesné místo, kde se nachází to, co měl za úkol získat

– nesnášel slovo „ukrást“ – tento pojem zlehčoval jeho profesionalitu. Namířil baterku na zeď.

„Mělo by to být přímo před námi.“ Conteho angličtina byla překvapivě dobrá. Aby udržel jejich komunikaci jednotnou a co nejméně podezřelou pro místní Izraelce, trval na tom, že tým bude konverzovat výhradně anglicky.

Sevřel baterku mezi zuby, volnou rukou odepnul od opasku elektronický měřicí přístroj Stanley Tru Laser a stiskl jedno tlačítko na klávesnici. Malá LCD obrazovka se probudila k životu a aktivovala tenký červený laserový paprsek, který se zařízl hluboko do tmy. Conte začal postupovat kupředu a jeho tým následoval těsně za ním.

Postupoval diagonálně přes místnost, kličkoval mezi tenkými sloupy. Hluboko uvnitř místnosti se Conte najednou prudce zastavil, ověřil si údaje na obrazovce a pak otáčel paprskem, dokud nenalezl jižní zeď mešity. Potom se otočil čelem k severní zdi, jádru Chrámové hory.

„To, co hledáme, by mělo být přímo za tou zdí.“

KAPITOLA 2

Salvátore Conte zaklepal rukou v rukavici na vápencové cihly. „Co myslíš?“

Klaus Gretner odložil plátěné pytle, odepnul z pásku přenosné ultrazvukové zařízení a přidržel ho u zdi, aby změřil její tloušťku. O několik sekund později se na displeji přístroje objevil výsledek. „Asi půl metru.“

Z prvního pytle vytáhl Conte dost velkou ruční vrtačku – konkrétně model Flex BHI 822 VR – opatřenou diamantovou korunkou. Pod světlem baterky se zaleskla, vypadala, jako by ji právě vytáhli z krabice. Podal ji Gretnerovi. „Neměl bys mít problém to provrtat. Tady u zdi je spousta zdířek,“ ukázal. „Prodlužovačka a adaptér jsou v pytli. Kolik vrtů budeš potřebovat?“

„Kámen je měkký. Šest by mělo stačit.“

Z druhého pytle vyndal Conte první cihličku C-4 a začal modelovat šedivou, tmel připomínající trhavinu do válečků, zatímco Rakušan vrtal do maltových spár ve zdi.

O deset minut později už bylo šest drobných vrtů vyplněno a opatřeno rozbuškami na dálkové ovládání.

Gretner vrtačku otřel a odložil ji u zdi. Pak se on i Conte skryli spolu s ostatními za sloupy, obličeje si přitom chránili dýchacími maskami. Stisknutím dálkového ovládání potom Gretner provedl koordinovanou detonaci.

Po ohlušujícím výbuchu následoval déšť sutin a zvířeného prachu.

Když vyndali ještě několik volných cihel, aby otvor vzniklý výbuchem rozšířili, protáhl se Conte dírou dovnitř a po něm i ostatní.

Ocitli se uvnitř další místnosti, jejíž detaily jim zakrývala mračna prachu. Daly se rozeznat pevné východní pilíře, které podpíraly nízký strop. I přes dýchací přístroje byl vzduch řídký a obtížně se dýchal, byl v něm pronikavě cítit cyklotrimetylen, který páchl jako motorový olej.

To místo bylo očividně uzavřeno dlouhou, velice dlouhou dobu, pomyslel si Conte a na krátký moment zauvažoval nad tím, jak jeho klient mohl vůbec vědět, že existuje. Prudce se obrátil k muži vedle sebe. „Posviť mi trochu.“

Když postoupil dál do přítmí, narazila světla na řadu deseti obdélníkových předmětů ležících na podlaze podél boční zdi komory. Každý měřil asi pětašedesát centimetrů na délku, byl smetanové barvy a lehce se zužoval od vrchu dolů.

Conte chvíli zkoumal inventář, až se zastavil u jednoho konce řady a klekl si, aby lépe viděl. Vybrat ten správný předmět bylo snadnější, než si myslel. Na rozdíl od všech ostatních byl tento pokryt ozdobným rytým vzorem. Sklonil hlavu, aby viděl na levou stranu schránky, a porovnal výrazný vyrytý symbol s obrázkem na fotokopii, kterou vytáhl z kapsy. Dokonale odpovídal.

„To je ono,“ oznámil ostatním a strčil papíry do kapsy. „Odnesem to.“ I když se nacházeli hluboko pod Chrámovou horou, Conte věděl, že zvuk explozí mohl být slyšet za vnějšími zdmi.

Gretner postoupil kupředu. „Vypadá těžká.“

„Měla by mít kolem třiceti tří kilo.“ Jeho klient nějak věděl i tohle. Zvedl se a ustoupil stranou.

Gretner si hodil svoji XM8 přes rameno a položil na podlahu síť z nylonových proužků. Ještě s jedním mužem přenesli schránku na síť a zvedli ji ze země.

„Jdeme odtud.“ Conte mávl rukou na ostatní a sám vyrazil jako první.

Protáhli se dírou po výbuchu zpátky do mešity. Než začali stoupat do schodů, posbíral Conte jejich dýchací masky a nacpal je do pytle.

Když se vynořili na nádvoří, rozhlédl se Conte pozorně po okolí a ověřil si, že jeho dva strážní zůstali na bezpečných pozicích ve stínu. Dal jim signál a oba muži vyrazili kupředu.

Na nádvoří se shromáždil i zbytek týmu.

O chvíli později už se siluety strážných mihly v otvoru Brány vřesovišť, jenže je okamžitě zahnala zpátky palba automatických zbraní přicházející z náměstí pod nimi.

Moment ticha.

Výkřiky v dálce, pak další střelba.

Conte naznačil ostatním, aby zůstali na místě, a přeběhl k bráně. Než se přiblížil k východu, klesl na všechny čtyři. Když vykoukl ven, zahlédl poblíž spoustu izraelských vojáků a policistů blokujících cesty kolem náměstí Západní zdi. Někdo musel najít ty dva mrtvé vojáky IDF nebo zaslechnout detonaci.

Izraelci se krčili u země a čekali, až se pohnou. Přístup na Chrámovou horu byl možný i jinudy a Conte začal v duchu rychle promýšlet revidovanou ústupovou strategii, byl si ale jistý, že izraelská armáda poslala posily i k dalším bránám. Nebude trvat dlouho a zaplaví plošinu.

Bylo mu jasné, že použít pronajatou dodávku zaparkovanou v údolí Kidron už není možné. Obrátil se od brány zpátky a pokynul strážným, aby ho následovali zpátky ke skupině.

Jak běžel kolem mešity Al-Aksa, popadl Conte kódovanou vysílačku, která mu visela u opasku. „Volám Alfa Jedna. Přepínám.“

Nic než praskání statické elektřiny. Vzdálil se od zdi mešity, která bránila signálu.

„Alfa Jedna!“

Skrz clonu praskání bylo hlas sotva slyšet.

Conte stiskl tlačítko vysílačky. „Jestli mě slyšíte, máme tady změnu plánu. Jsme pod palbou.“ Zesílil hlas a při dalších pokynech pečlivě artikuloval. „Vyzvedněte nás v jihovýchodním rohu nádvoří Chrámové hory, vedle mešity Al-Aksa. Přepínám.“

Ticho.

Další praskání.

„Rogere. Jsem na cestě,“ odpověděl slabý a zkreslený hlas. „Přepínám.“

Conte se snažil nedat najevo úlevu. Těsně nad rozeklaným horským hřebenem na jihu rozeznal na noční obloze temný stín.

Vrtulník se rychle blížil.

Přepnul svou XM8 na plně automatickou střelbu a aktivoval granátomet. Ostatní udělali totéž. Věděl, že Izraelci z obavy, že by mohli toto svaté místo poškodit, budou váhat začít po nich střílet. Jeho tým ovšem nebyl ani zdaleka tak útlocitný.

„Budem se muset těch kluků zbavit a trochu to tady vyčistit,“ zavelel Conte. Na jeho signál se žoldáci rozběhli ve spořádané formaci k bráně, karabiny odjištěné.

Trhaný zvuk listů vrtule mezitím upoutal pozornost Izraelců a mnozí z nich teď zírali na oblohu na černý stín snášející se rychle v malé výšce směrem ke Chrámové hoře.

Ze své dobře kryté pozice vysoko na opěrném valu zasypali Conte a jeho muži vojáky prudkou palbou. Během několika sekund jich bylo osm mrtvých. Další se rozprchli hledat úkryt na otevřeném náměstí dole, zatímco na místo proudily posily ze sítě uliček ústících sem z Židovské a Muslimské čtvrti.

Nad jihozápadním rohem náspu se najednou vynořil Black Hawk izraelského vojenského letectva a jeho profil s pouštním maskováním svými povědomými znaky vojáky IDF na moment zmátl. Conte si však všiml i skupiny mužů přesouvajících se do výhodnějšího postavení podél jihozápadního rohu náspu. Doug Wilkinson, nájemný zabiják z anglického Manchesteru, který stál těsně po jeho pravici, se najednou zapotácel, popadl se za horní část paže a XM8 mu vypadla z ruky.

Conte sklouzl prstem k druhému kohoutku karabiny, zamířil na skupinku vojáků pod sebou a vypálil. Vystřelený granát se vznesl, provázen obloukem kouře a oranžových jisker, a pak explodoval a naplnil vzduch úlomky kamene. Pak následovaly další granáty, které vytvořily divokou palebnou přehradu explodujícího kamene a šrapnelů a vyvolaly mezi Izraelci chaos.

Listy vrtule, zvedající mračna prachu, se teď nacházely jen kousek za zády týmu. Black Hawk prudce dosedl na plošinu vedle mešity Al-Aksa a zůstal tam se spuštěným motorem stát.

„Jdeme!“ zařval Conte a ukázal týmu směrem k vrtulníku. „Vemte náklad na palubu!“

Když ustupovali od brány, povšiml si několika dalších vojáků IDF mezi cypřiši na protější straně Chrámové hory, kteří se rychle blížili do bezprostřední blízkosti plošiny, na které stál Skalní chrám.

Tohle bude těsné, pomyslel si.

Rychle naložili schránku do vrtulníku a pak se na palubu vyškrábali i jeho muži. Sklonil se pod listy vrtule a naskočil dovnitř.

Black Hawk, vystavený těžké palbě, se zvedl z plošiny a vyrazil pryč od Chrámové hory. Sledoval linii údolí Ha-Ela, přelétl rozlehlou pustinu Negevské pouště a zamířil na jihozápad. Vrtulník se držel nízké letové hladiny, která byla kus pod dosahem radaru, ale i ve větších výškách by jeho supermoderní maskovací technologie zajistila, že by byl v podstatě neodhalitelný.

Během několika minut se v dohledu ocitla světla palestinských osad v pásmu Gázy. Pak pláže Gázy rychle ustoupily tmavé rozloze Středozemního moře.

Osmdesát kilometrů od izraelského pobřeží byla v přesném souladu s jejich letovým programem zakotvená na zakázku postavená dvacetimetrová motorová jachta Hinckley. Pilot vmanévroval Black Hawk nad záďovou palubu jachty a snížil rychlost, aby mohl udržovat pozici.

Schránku opatrně spustili posádce Hinckley a pak se po laně postupně přemístil dolů celý tým. Wilkinson tiskl svou zraněnou paži těsně k boku, když ho Conte poutal k lanu. Vcelku vzato bylo jeho zranění jen drobné. Když se Wilkinson dostal na palubu, následoval ho i Conte.

Pilot nastavil autopilota tak, aby vrtulník udržoval pozici, vylezl z kokpitu a překročil dva mrtvé izraelské piloty, kteří toho večera vyrazili ze základny Sde Dov na rutinní hlídkovou misi podél egyptské hranice v blažené nevědomosti o svých těžce vyzbrojených náhradnících skrytých vzadu.

Když byl náklad i pasažéři v bezpečí, nastartovala Hinckley motory a plavidlo, pomalu nabírající rychlost, vyrazilo. Conte nabil další granát a našel v zaměřovači padesát metrů vzdálený vrtulník. O zlomek sekundy později se poslední výkřik americké vojenské technologie rozlétl na kusy a v podobě plamenné koule ozářil noční oblohu.

Jachta zrychlila až na dvaadvacet uzlů a zamířila přes zčeřenou hladinu Středozemního moře na severozápad.

Té noci už by žádné problémy nastat neměly. Jak Conte předvídal, Izraelci byli naprosto nepřipraveni na pečlivě zkoordinovaný tajný útok. Ale ta chaotická přestřelka a vysoký počet mrtvých znamenaly, že jeho honorář o něco stoupne.

KAPITOLA 3

O TŘI DNY POZDĚJI

Tel Aviv

Zatímco kapitán společnosti El AI oznamoval, že letoun jde na přistání na mezinárodním letišti Ben Gurion, Razak bin Ahmed bin al-Tahini pozoroval ze svého okna, jak Středozemní moře ustupuje pouštní krajině, zřetelně se rýsující proti obloze.

Včera obdržel znepokojivý telefonát. Neposkytli mu žádné podrobnosti, byla to jen naléhavá žádost od Waqfu – muslimské rady, která měla na starosti dozor nad Chrámovou horou – povolávali ho do Jeruzaléma, aby jim pomohl v nějaké citlivé záležitosti.

„Pane,“ oslovil ho čísi příjemný hlas.

Obrátil se od okna a uviděl mladou letušku oblečenou v námořnicky modré uniformě a bílé blůze. Razakův pohled upoutal znak El AI, který měla připnutý na klopě – okřídlená Davidova hvězda. „El AI“ byl hebrejský výraz, který znamenal „k nebi“. Byla to další připomínka toho, že Izrael nemá pod kontrolou pouze pevninu.

„Nastavte, prosím, své sedadlo do vzpřímené pozice,“ požádala ho zdvořile. „Přistáváme za pár minut.“

Razak, který vyrůstal v syrském hlavním městě Damašku, byl nejstarším z osmi sourozenců. Byl vychováván v rodině spjaté pevnými pouty, často pomáhal své matce a přebíral drobné povinnosti v domácnosti, protože jeho otec byl velvyslancem syrské ambasády a neustále cestoval. S otcovou pomocí zahájil vlastní politickou kariéru jako prostředník mezi sunnitskou a šíitskou frakcí v Sýrii a později po celém arabském regionu. Poté co vystudoval v Londýně politickou vědu, vrátil se na Střední východ, kde se jeho povinnosti rozšířily i na diplomatické mise u OSN a vyjednávání mezi arabskými a evropskými obchodními partnery.

Teď už to bylo skoro deset let, co byl Razak intimně spjat s nejproblematičtějšími záležitostmi islámu a stával se – i když neochotně – stále vlivnější politickou postavou. Vzhledem k pomluvám o spojení s radikálním fanatickým hnutím a terorismem a ochromujícímu náporu globalizace, kterým bylo třeba čelit, bylo stále obtížnější chránit posvátnost islámu v moderním světě. A i když se Razakovy aspirace, když přijímal svou roh, soustředily na náboženské aspekty islámu, rychle se naučil, že politiku od toho není možné oddělovat.

A ve čtyřiceti pěti už na něm byla tíha odpovědnosti znát. Na spáncích mu předčasně vyrašily šedivé prameny, které se teď šířily tmavými vlasy, a pod jeho tmavýma vážnýma očima se projevovaly známky neustálé únavy. Razak, vyznačující se střední výškou i postavou, nebyl zrovna ten typ, za kterým by se lidé otáčeli, i když v mnoha kruzích jeho diplomatické schopnosti jistě zanechávaly trvalý dojem.

Značné osobní oběti rychle proměnily jeho mladický idealismus v umírněný cynismus. Neustále si připomínal moudrá slova, která mu kdysi, když byl ještě malý chlapec, řekl jeho otec: „Svět je velice složitý, Razaku, a není snadné jej pochopit. Ale přežít tam venku,“ – a ukázal někam do dálky – „znamená nikdy neztratit svého ducha, protože o toho tě žádný člověk ani místo nemohou připravit. To je nejvzácnější dar, jaký ti Alláh věnoval… a to, co s ním uděláš, je tvým darem Jemu.“

Když Boeing 767 dosedal na zem, přesunul se Razak v myšlenkách k záhadnému vloupání do jeruzalémského Starého Města před třemi dny. Média po celém světě šířila informace o násilné potyčce, k níž došlo v pátek na Chrámové hoře. I když povaha tohoto vniknutí byla stále značně spekulativní, všechny zprávy potvrzovaly, že dosud neznámý nepřítel zabil třináct vojáků izraelské armády.

Razakovi bylo jasné, že to rozhodně není žádná náhoda, že je zde právě teď zapotřebí jeho služeb.

Když si vyzvedával svůj kufr ze zavazadlového pásu v terminálu, zapípal mu alarm na hodinkách. Nastavil si ho tak, aby se ozýval pětkrát denně a pěti odlišnými tóny.

Dvě třicet.

Když se napřed zastavil na pánských toaletách, aby si rituálně omyl tvář, ruce a krk, našel si v letištní hale čisté místo a odložil zavazadlo. Znovu si zkontroloval čas pohledem na miniaturní digitální displej, zásobovaný daty mikročipem globálního pozičního systému. Drobná šipka na číselníku mu ukázala směr k Mekce.

Zvedl ruce nad hlavu, dvakrát zvolal „Alláh Akbar“, pak zkřížil ruce na hrudi a zahájil jednu z pěti denních modliteb vyžadovaných islámskou vírou.

„Potvrzuji, že není boha kromě Alláha,“ mumlal tiše, zatímco klečel na kolenou, a pak se pokorně uklonil. V modlitbě nacházel samotu, která dokázala potlačit hluk kolem něj, smíření s kompromisy, které musel činit ve jménu islámu.

Ponořen hluboko v meditaci nevnímal skupinu západních turistů, kteří jej pozorovali. Pro mnohé lidi v moderním světě je oddané lpění na modlitbě cizí pojem. Nepřekvapilo jej, že pohled na Araba v obleku sklánějícího se pokorně před neviditelnou bytostí tak snadno přilákal zvědavost většiny nemuslimů. Ale Razak se už dávno smířil s tím, že zbožnost není vždy vhodná nebo pohodlná.

Když skončil, vstal a zapnul si vrchní knoflík saka.

Dva izraelští vojáci pohrdavě sledovali, jak si razí cestu k východu, a dívali se přitom na pohupující se kufřík, jako by obsahoval plutonium. Pro Razaka to byla známka daleko širšího napětí, které bylo příznačné pro toto místo, a ignoroval je.

Před mezinárodním terminálem jej přivítal představitel Waqfu – vytáhlý mladý muž s tmavým obličejem, který jej odvedl k bílému Mercedesu 500.

„Assalaam alejkum.“

„Wa ‚alejkum assalaam,“ odpověděl Razak. „Tvé rodině se daří dobře, Akile?“

„Díky, ano. Je to pro nás pocta, že jste se vrátil, pane.“

Akil se chopil jeho zavazadla a otevřel zadní dveře. Razak se ponořil do klimatizovaného interiéru a mladý Arab zaujal místo za volantem.

„V Jeruzalémě bychom měli být do hodiny.“

Když se blížili k vysoké zdi z vápencových cihel, která se vinula kolem Starého Města, zahnul řidič na parkoviště a zajel na rezervované místo. Zbytek cesty budou muset absolvovat pěšky, protože do Starého Města s jeho nepřístupnými úzkými uličkami by se většina motorových vozidel nedostala.

U Jaffské brány zahnali Razaka a řidiče těžce ozbrojení strážní IDF do dlouhé fronty. Před vchodem byli podrobeni důkladné tělesné prohlídce, Razakovo zavazadlo bylo prohlédnuto a zkontrolováno přenosným skenerem. Pak přišlo vyčerpávající ověřování jejich dokladů. Nakonec postupně prošli detektorem kovů. Celou tu dobu je monitorovala řada kamer přimontovaných vysoko na nedalekém sloupu.

„Horší než jindy,“ poznamenal Akil k Razakovi, když mu ulehčil od kufru. „Už to nebude trvat dlouho a nedostaneme se dovnitř vůbec.“

Prošli úzkým tunelem ve tvaru písmene L – tato stavba, vytvořená už před staletími, měla zpomalit útočící nájezdníky – a vynořili se v rušné Křesťanské čtvrti. Zatímco stoupali strmou dlážděnou ulicí k Muslimské čtvrti, vdechoval Razak směsici vůní z nedalekého trhu, souqu – vůní čerstvého chleba, kořeněného masa, tamarindu, dřevěného uhlí a máty. Zabralo jim patnáct minut, než dospěli k vysokému schodišti na Via Dolorosa, které šplhalo k vyvýšené severní bráně Chrámové hory. Tam je příslušníci IDF podrobili další bezpečnostní prohlídce, i když ne tak nepříjemné, jako byla ta první.

Když ho Akil vedl přes rozlehlé nádvoří Chrámové hory, slyšel Razak vzrušený křik protestujících pod nimi u náměstí Západní zdi. Ani je nemusel vidět, aby věděl, že tam budou ve velkém počtu zastoupeni příslušníci místní jeruzalémské policie a posily z IDF, aby zadržovali dav. Soustředil se na pozoruhodný výhled na horské panorama, umožněný výhodnou vyvýšenou polohou Chrámové hory, a pokoušel se nevnímat ty znepokojivé zvuky.

„Kde bude schůzka?“ zeptal se Razak.

„Druhé patro budovy Paláce vědění.“

Razak si vzal své zavazadlo, poděkoval Akilovi, nechal ho u osaměle stojícího oblouku a zamířil k přikrčené dvoupatrové budově nacházející se mezi Skalním chrámem a mešitou Al-Aksa.

Vešel severními dveřmi, vystoupil po schodišti a prošel úzkou chodbou do privátní místnosti, odkud už slyšel hlasy představitelů Waqfu, kteří na něj čekali.

Uvnitř se nacházelo devět Arabů – středního věku a starších – shromážděných kolem těžkého stolu z týkového dřeva. Někteří měli tradiční pokrývku hlavy kaffiyeh a oblek, další zvolili turbany a barevné tuniky. Když Razak vstoupil, místnost ztichla.

Vysoký vousatý Arab s bílou pokrývkou hlavy v čele stolu vstal a zvedl ruku na pozdrav.

I Razak, kráčející k němu, pozvedl ruku. „Salaam alejkum.“

„Wa ‚alejkum assalaam,“ odpověděl muž s úsměvem. Faruk bin Alim Abd al-Rahmaan al-Jamir byl skutečná osobnost. I když nikdo neznal jeho přesný věk, většina jej odhadovala správně mezi šedesáti a sedmdesáti. Bystré šedé oči prozrazovaly břímě mnoha tajemství, ale vypovídaly jen málo o muži, který se za nimi skrýval. Přes levou tvář se táhla široká jizva a on ji nosil s pýchou jako připomínku dnů strávených na bitevním poli. Zuby měl nepřirozeně symetrické a bílé, na první pohled falešné.

Od dob, kdy muslimové ve třináctém století znovu získali kontrolu nad Chrámovou horou, spravoval tento svatostánek Waqf, do jehož čela byl jmenován „Strážce“ pověřený nejvyšším dozorem. Tato odpovědnost, starost o veškeré záležitosti týkající se posvátnosti tohoto místa, teď spočívala na Farukovi.

Když se usadili, představil ještě jednou Faruk Razaka mužům kolem stolu a pak rychle přešel k záležitosti, kvůli které se sešli.

„Nebudu se omlouvat, že jsem vás sem sezval v takové rychlosti.“ Faruk se rozhlížel po mužích kolem a poklepával přitom kuličkovým perem o naleštěný povrch týkového stolu. „Všichni víte o tom incidentu z minulého pátku.“

Jeden sluha nalil Razakovi šálek aromatické arabské kávy – qahwy.

„Je to mimořádně znepokojivé,“ pokračoval Faruk. „Někdy pozdě večer se do mešity Marwani vloupala skupina mužů. S použitím výbušnin získali přístup do skryté místnosti za zadní zdí.“

Razakovi dělala obzvláštní starosti skutečnost, že ke zločinu došlo v pátek, v den, kdy se muslimové z celého Jeruzaléma shromažďují na Chrámové hoře k modlitbě. Bylo by možné, že vetřelci měli v úmyslu nahnat strach muslimské komunitě? Uvelebil se v židli a přemýšlel o míře troufalosti, jakou si vyžádalo znesvěcení takového posvátného místa. S jakým záměrem? Zvolna usrkával kávu a vychutnával si, jak mu nozdry zaplavuje vůně kardamomu.

„Zdá se, že ukradli jeden artefakt.“

„Artefakt jakého druhu?“ Razak dával přednost přímým odpovědím.

„K tomu se dostaneme později,“ odpověděl Faruk vyhýbavě.

Zdaleka ne poprvé si Razak přál, aby Strážce hrál s trochu otevřenějšími kartami. „Takže profesionální práce?“

„Vypadá to tak.“

„Poškodily ty exploze mešitu?“

„Naštěstí ne. Okamžitě jsme zkontaktovali jednoho stavebního inženýra. Zatím se zdá, že poškození se omezilo na zeď.“

Razak se zamračil. „Máte nějakou představu, kdo to mohl udělat?“

Faruk zavrtěl hlavou.

„Byli to Izraelci, říkal jsem vám to!“ vybuchl jeden ze starců a třásl se přitom vzteky.

Všechny hlavy se otočily ke starému muži. Uhnul očima a sklesl zpátky do židle.

„To není jisté,“ pronesl pevným hlasem Faruk. „I když je pravda, že očití svědkové nahlásili, že k přepravě těch zlodějů byl použit izraelský Black Hawk.“

„Cože?“ Razak byl ohromen.

Faruk přikývl. „Přistál na nádvoří před Al-Aksou a odvezl je pryč.“

„Není to ale zakázaný vzdušný prostor?“

„Přesně tak.“

I když by to nikdy nepřiznal, na Razaka učinilo velký dojem, že někdo dokázal zvládnout takovouto operaci, obzvlášť v Jeruzalémě. „Jak?“

„Neznáme podrobnosti.“ Faruk začal zase poklepávat perem o stůl. „Jediné, co víme, je, že helikoptéru zahlédli několik minut po loupeži nad Gázou. Očekáváme úplnou zprávu od IDF. Ale nezapomínejte na těch třináct Izraelců, kteří byli při útoku zabiti, a množství raněných,“ připomněl Faruk shromážděným. „Policistů a vojáků IDF. Předpokládat, že jsou za to odpovědní Izraelci… Prozatím to nějak nedává smysl.“

Promluvil další stařec. „Celá ta záležitost je velice komplikovaná. Je zřejmé, že k loupeži došlo v naší jurisdikci. Že však bylo zabito tolik vojáků IDF, to mění celou situaci.“ Rozhodil rukama a odmlčel se. „Izraelci souhlasili, že to podrží v tichosti, ale žádají, abychom s nimi spolupracovali a dělili se o všechny informace odhalené při našem interním vyšetřování.“

Razak sevřel prsty svůj šálek a vzhlédl. „Předpokládám, že policie už zahájila předběžné šetření.“

„Pochopitelně,“ vložil se do toho Faruk. „Dorazili několik minut poté, co k události došlo. Problém je, že dosud nepředložili žádné rozhodující důkazy. Podezříváme je, že zadržují podstatná fakta. Proto jsme vás sem zavolali. Vypadá to, že konfrontace je nevyhnutelná.“

„Co když jenom –“ začal Razak.

„Jsme omezeni časem,“ přerušil ho další člen Waqfu s hustou hřívou stříbrných vlasů. „Obě strany se obávají, že nebude trvat dlouho a média začnou docházet k vlastním závěrům. A všichni víme, k čemu to povede.“ Smutnýma očima se rozhlédl kolem stolu, jako by hledal podporu. „Razaku, víte, jak křehké je naše postavení tady v Jeruzalémě. Víte, co se děje venku na ulicích. Naši lidé na nás spoléhají, že toto místo ochráníme.“ Napřáhl ukazováček a dvakrát jím klepl o stůl. „Člověk nikdy neví, jak zareagují. Na rozdíl od většiny z nás,“ upřel pohled na starce, který promluvil první, pořád ještě rudého vzteky, „budou myslet, že jsou za to odpovědní Izraelci.“

Znovu zasáhl Faruk. „Dovedete si představit, že hamas i hizbaláh přímo dychtí pustit se za to do Židů.“ Jeho tvář potemněla. „Žádají nás o podporu proti Izraelcům při osvobozování Palestiny.“

Situace byla daleko horší, než Razak očekával. Napětí mezi Izraelci a Palestinci bylo už i tak značné. Hamas a hizbaláh získaly v posledních pár letech při svém úsilí otevřeně se postavit izraelské okupaci značnou podporu a tento incident určitě posílí jejich politický program. Razak se snažil nepřemýšlet nad ještě drastičtějšími důsledky, které pravděpodobně nastanou. Waqf se teď ocitl přímo uprostřed velice ošidné politické situace a jeho postavení bylo skutečně nesmírně křehké. „Takže co chcete ode mě?“ zeptal se a rozhlédl se kolem stolu.

„Zjistěte, kdo ukradl onen artefakt,“ odpověděl ten smířlivější stařec. „Potřebujeme vědět, kdo se dopustil toho činu, aby mohlo být učiněno zadost spravedlnosti. Naši lidé si zaslouží vysvětlení, proč bylo toto posvátné místo tak zákeřně napadeno.“

V tichu, které následovalo, slyšel Razak přes okno tlumený posměšný křik protestujících, jako hlasy z hrobu. „Udělám, co bude nezbytné,“ ujistil je. „Nejdřív se potřebuju podívat na místo, kde se to stalo.“

Faruk se zvedl. „Vezmu vás tam hned.“

KAPITOLA 4

Vatikán

Charlotte Henneseyová se potýkala s nemilosrdným osmihodinovým časovým posunem a ani tři kávy, které si dala toho rána, jí nepomohly dát se dohromady.

Podle instrukcí čekala v pokoji, kde ji ubytovali, než pro ni přijdou. Na rozdíl od limuzíny a prvotřídních služeb, které ji provázely celou cestu z Phoenixu až do Říma, bylo její ubytování ve vatikánském Dómu svaté Marty dost strohé. Bílé zdi, jednoduchý dubový nábytek, dvojlůžko a noční stolek, i když měla vlastní koupelnu a ledničku.

Seděla u sluncem zalitého okna a dívala se na taškami pokryté střechy západní části Říma. Protože v letadle dočetla svůj román – Možná svatý od Anně Tylerové – musela se teď spokojit s anglickým vydáním UOsservatore Romano, které přečetla od první do poslední strany. Povzdychla si, odložila noviny a podívala se na digitální budík na nočním stolku –3.18.

Toužila pustit se do práce, ale nebylo jí jasné, jakému účelu by tady vlastně mohl americký genetik posloužit. Jako hlava výzkumu a vývoje firmy BioMapping Solutions vyjížděla Charlotte obvykle na návštěvy farmaceutických a biotechnologických společností, které se pokoušely aplikovat nejnovější objevy v oblasti lidského genomu na vlastní výzkum.

Byl to její šéf, zakladatel BMS Evan Aldrich, kdo před necelými dvěma týdny přijal ten hovor od vatikánského kněze jménem Patrick Donovan. Když vyslechl knězův lákavý návrh, Aldrich dobrovolně nabídl její služby pro tajný projekt. Jen málo věcí by dokázalo Evana Aldricha odvést od jeho práce, obzvlášť když to vyžadovalo, že se bude muset vzdát svého nejlepšího výzkumníka.

Tohle byla očividně jedna z nich.

Ve dvaatřiceti byla Charlotte štíhlá, metr sedmdesát osm vysoká žena s pronikavýma smaragdově zelenýma očima a hladkým, zdravě opáleným obličejem rámovaným po ramena dlouhými prameny kaštanově hnědých vlasů. Díky vzácné rovnováze intelektu a půvabu byla vybrána jako mluvčí společnosti v průmyslové oblasti vyznačující se šedými vědci. Lidská genetika je často mylně vykládána a vždycky je kontroverzní. Kvůli agresivní propagaci své nejnovější technologie mapování genů považovala BMS dojem, jakým působí na veřejnosti, za důležitý.

Nedávno ještě rozšířila arzenál svých dovedností, když se začala objevovat v médiích – v talk show a zpravodajských pořadech. Aldrich jí řekl, že ten vatikánský kněz se zmínil, že viděl jedno z jejích interview z poslední doby, týkající se rekonstrukce mateřské linie mapováním mitochondriální DNA, a to jej podnítilo, aby požádal o její služby.

Teď, když dělila svůj čas mezi výzkum a styk s veřejností, nevěděla, jakou roli přesně by tady měla hrát. Koneckonců konzervativní papež jistě nepatřil mezi její největší příznivce.

Zalétla v myšlenkách k Evanu Aldrichovi.

Aldrich uskutečnil před deseti lety ve svém pracovním životě prudkou změnu, vzdal se bezpečné definitivy profesora genetiky na Harvardu a vstoupil do nejistého světa obchodu. A tento skok zvládl brilantně. Nebylo to poprvé, kdy

Charlotte napadlo, co to vlastně Evana pohánělo kupředu. Nebyly to peníze, přestože když se BMS konečně objevila na veřejnosti, vydělala jich dost. Co tohoto muže opravdu pohánělo, byla jeho víra, že práce, kterou dělají, a rozhodnutí, která činí, jsou skutečně důležitá. Právě to jeho nadšení a nefalšované charisma ji k němu od prvního okamžiku přitahovaly. Na překážku nebyla ani skutečnost, že alespoň podle jejího názoru vypadal jako filmová hvězda.

Skoro před rokem začala s Evanem chodit. Oba přitom byli velice opatrní kvůli případným pracovním konfliktům, které by takový vztah mohl vyvolat. Ale jestli kdy existoval mezi nějakými dvěma lidmi přirozený soulad, pak ho Charlotte právě našla – byla k němu beznadějně přitahována, jako by na ni působily nepřekonatelné fyzikální zákony.

A pak zasáhl krutým způsobem osud.

Rutinní krevní test při každoroční lékařské prohlídce odhalil v její krvi abnormálně vysokou hladinu proteinů. Následovaly další testy, zahrnující i bolestivou biopsii kostí. Nakonec přišla zdrcující diagnóza: mnohočetný myelom.

Rakovina kostí.

Zpočátku cítila vztek. Vždyť přece byla skoro vegetariánka, jen zřídkakdy pila alkohol a cvičila jako šílená. Prostě to nedávalo smysl, obzvlášť když se momentálně cítila naprosto v pořádku.

Jenže teď už to bylo jiné. Sotva před týdnem začala brát melphalan – první kolo její chemoterapie. Teď měla pocit, jako by bojovala s neustálou kocovinou, kompletně i s občasnými návaly dávení.

Neměla to srdce říct to Evanovi. Alespoň ne hned. Už začal mluvit o jejich společné budoucnosti, dokonce o dětech. Jenže teď to vypadalo, že nic z toho nebude možné, a to ji ničilo. V průběhu posledních pár týdnů propadala stále více malomyslnosti. I když se k němu snažila být zcela poctivá, potřebovala si být naprosto jistá, že bude mezi deseti procenty těch, kteří nad chorobou zvítězí, než se bude moci pustit do nějakého vážnějšího vztahu.

Diskrétní zaklepání probralo Charlotte ze zamyšlení.

Čtyřmi kroky došla ke dveřím, otevřela a za nimi spatřila obrýleného holohlavého muže o něco menšího než ona, oblečeného v černém obleku a košili. Pleť měl hladkou a bledou. Nejspíš něco kolem čtyřicítky, odhadovala. Její pohled okamžitě přitáhl bílý kněžský kolárek.

„Dobré odpoledne, paní Henneseyová. Jsem otec Patrick Donovan.“ V jeho angličtině zaznívala irská výslovnost. Příjemně se usmál a napřáhl drobnou ruku.

Můj vatikánský obdivovatel, pomyslila si. „Těší mě, že se s vámi setkávám, otče.“

„Velice oceňuji vaši trpělivost. Omlouvám se za to zdržení. Můžeme jít?“

„Ano, jistě.“

KAPITOLA 5

Chrámová hora

Razak a Faruk stáli uprostřed trosek na podlaze mešity Marwani hluboko pod Chrámovou horou. Jak už se Strážce zmínil, poškození této místnosti bylo značné, ale omezené. Rozestavěli tam stojany s reflektory, které osvětlovaly díru v zadní zdi měřící asi metr a půl v průměru. Když to Razak viděl, cítil, jak se mu stahuje žaludek.

Když se na tomto místě ocitl poprvé, bylo to koncem devadesátých let. Tehdy trosky a suť kompletně vyplňovaly celý prostor od podlahy až ke stropu. To ale bylo předtím, než izraelská vláda povolila Waqfu zahájit výkopové a restaurátorské práce. Na oplátku dostali židovští archeologové svolení provádět vykopávky v tunelu Západní zdi – podzemním průchodu vedoucím kus cesty pod budovami Muslimské čtvrti a spojujícím náměstí Západní zdi na jihu s Via Dolorosa na severozápadní straně hory. Jako obvykle, ani tentokrát se kompromis neobešel bez krveprolití. Mezi Palestinci a Izraelci stavícími se proti vykopávkám vypukly potyčky, které měly za následek smrt více než sedmdesáti vojáků a civilistů, včetně Razakova nejbližšího přítele Ghaliba, který vehementně protestoval proti tomu, aby Izraelci kopali pod jeho domem, sousedícím se západním opěrným valem Chrámové hory.

Někteří muslimové byli pevně přesvědčeni, že démon jménem Džin schválně naplnil tuto podzemní místnost troskami, aby sem znemožnil vstup. A teď, když se restaurátorské práce chýlily ke konci, nedokázal Razak potlačit dojem přítomnosti nějaké zlé bytosti skrývající se mezi stíny.

Přiblížil se k otvoru, přejel prsty po jejím nerovném okraji a ucítil zbytky nějaké lepkavé hmoty. Nakoukl do tajné komory za ním, kde bylo trosek minimum.

Vedle něj se objevil Faruk s kusem zdiva v ruce a podal je Razakovi. „Vidíte tohle?“ Ukázal na hladký oblouk na jedné straně cihly. „Izraelci našli vrtačku, kterou tady zloději nechali a se kterou vyvrtali otvory. Ty potom vyplnili výbušninou.“

Razak prozkoumal cihlu. „Jak mohli propašovat výbušniny do srdce Jeruzaléma, přes všechny ty kontroly?“

„Výbušniny a zbraně. Tihle lidé jsou chytří.“ Faruk se naklonil do díry a zahleděl se do komory. „Nechci se o tom zmiňovat před ostatními, ale zřejmě to naznačuje, že jim pomáhal někdo zevnitř. Možná s tím mají Židé přece jen něco společného.“

Razak si nebyl tak jistý. „Říkal jste, že policie už to viděla?“

„Policie a lidi ze zpravodajských složek IDF. Zkoumali je celé dva dny po té loupeži.“

Jejich důkladnost Razaka nepřekvapovala.

„Očekáváme úplnou zprávu,“ dodal Faruk. „Má teprve přijít.“

Oba muži prolezli dírou dovnitř.

Další světla na stojanech osvětlovala vnitřní komoru cistě vytesanou v jemném vápencovém podkladu hory Moria s mohutnými hliněnými políři podpírajícími skalní strop. Zdi byly holé, bez jakýchkoli ozdob. Tady byl nehybný vzduch stále ještě cítit výbušninou.

Razak se obrátil obličejem ke Strážci. „Věděl jste o téhle komoře už předtím?“

„Vůbec ne. Naše vykopávky se omezily na samotnou mešitu. Jakékoli neoprávněné kopání bylo přísně zakázáno.“

Farukův pohled byl pevný, ale Razak dobře věděl, že když přišlo na vykopávky, Waqf si nařízení v minulosti vykládal dost volně.

U východní zdi objevil Razak řadu devíti masivních kamenných schránek, všechny s vyrytými nápisy v jazyce, který vypadal jako hebrejština. Přistoupil blíže. Obdélníkový důlek na jednom konci ukazoval na desátou schránku, která byla odstraněna. Přistoupil k němu.

Neočekávaně zazněl z opačné strany otvoru po výbuchu nějaký hlas. „Pánové. Mohu na moment?“

Razak a Faruk se prudce otočili a spatřili obyčejně vyhlížejícího muže ve středních letech, který se na ně díval skrz díru. Nad bledým obličejem s opálenými pruhy trčelo hnízdo nepoddajných hnědých vlasů.

„Promiňte, mluvíte anglicky?“ Cizinec měl slabý anglický přízvuk.

„Mluvíme.“ Razak rychle přistoupil k díře.

„Fantastické.“ Cizinec se usmál. „Tím se všechno zjednodušuje. Moje arabština dost skřípe.“

Faruk odstrčil Razaka stranou. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Barton.“ Pokročil dopředu a začal se protahovat otvorem. „Graham Barton, já –“

Faruk rozhodil své velké ruce do vzduchu. „Vy se opovažujete sem vstoupit? Toto je posvátné místo!“

Barton se na místě zastavil, vypadal, jako by právě stoupl na minu. „Mrzí mě to. Ale jestli mi dovolíte –“

„Kdo vás pustil dovnitř?“ Razak si stoupl vedle Faruka, aby zakryl tělem komoru.

„Poslal mě sem izraelský policejní komisař, abych vám asistoval.“ Vytáhl dopis na papíře s hlavičkou policejního oddělení.

„Angličan!“ Faruk začal divoce gestikulovat. „Poslali sem Angličana, aby nám pomáhal. Víte, kam nás to dostalo v minulosti?!“

Po té dlouhé době, kterou strávil na projektech v Izraeli, si byl Barton až bolestně vědom, že tady mají Angličané pořád ještě špatnou pověst díky svému břídilskému kolonizačnímu úsilí na počátku dvacátého století – debaklu, který posloužil jen k prohloubení odporu Palestinců vůči Západu. Nucené se usmál.

„Musím vám snad připomínat,“ upozornil ho Faruk, „že nemuslimové sem mají vstup zakázán?“

„Moji náboženskou příslušnost nemůžete definovat tak zjednodušeně,“ zamračil se Barton. Bývaly doby, kdy pravidelně navštěvoval anglikánské bohoslužby v kostele Nejsvětější Trojice poblíž svého domova v londýnském Kensingtonu. To už ale bylo dávno. Teď se považoval za dost volnomyšlenkářského věřícího, který se vyhýbá institucím, ale neustále usiluje o lepší pochopení své víry, že v tomto zázračném vesmíru je skutečně něco většího než on. Toto hledání ovšem automaticky nevylučovalo prvky většiny náboženství, včetně islámu, kterého si velice vážil.

„Takže z jakého důvodu jste tady?“ zeptal se Razak.

„Spolupracuji s Izraelským památkovým úřadem,“ prohlásil Barton. Už teď byl přesvědčen, že přijmout tuhle práci byl velice špatný nápad. Drobná rybka, která se ocitla v nádrži plné piraní. „Historické památky Svaté země jsou mojí specialitou.“ Přesněji biblické památky, pomyslel si, i když zmiňovat se o tom před touto dvojicí by nejspíš nebylo moudré. „Ve svém oboru jsem považován za velice schopného.“ Vlastně renomovaného, řekl si v duchu. Absolvoval na Oxfordské univerzitě, byl hlavním kurátorem starověkých památek v Londýnském muzeu a autorem prací, které se četly jako román – ani nemluvě o nespočetných archeologických objevech, které se mu podařily v Jeruzalémě a jeho okolí, a jeho pravidelných příspěvcích do Biblical Archeology Review. A těsně před loupeží udělil Izraelský památkový úřad Grahamu Bartonovi štědré stipendium, aby dohlížel na významný digitalizační program, jehož cílem bylo komplexně zkatalogizovat neocenitelné sbírky v izraelských muzeích.

Faruk se stále tvářil odmítavě. „Nějaké pověření na mě dojem nedělá.“

„Dobrá. Ale mohu vám ušetřit spoustu času.“ Barton se snažil ignorovat Strážcovo otevřené nepřátelství. „Kromě toho mých služeb využívá izraelská armáda a policie. Bylo mi řečeno, že jste se zavázali k plné spolupráci, aby se zjistilo, k čemu tady vlastně došlo. Mám doporučující dopis.“ Jeho tón teď zněl sebevědoměji.

Faruk se očima setkal s Razakem, a povšiml si nesouhlasu s kluzkou taktikou Izraelců.

„Byl jsem informován, že ten zdejší incident se snad týká nějaké starodávné památky.“ Barton se pokoušel nakouknout Razakovi přes rameno.

Oba muslimové se pořád ještě snažili vyrovnat s tím, co se tady děje.

„Ti zloději museli mít velice přesné informace,“ usoudil Barton, „když znali přesnou polohu místnosti tak dobře skryté pod Chrámovou horou. Nesouhlasíte?“

„Moment, prosím.“ Faruk zvedl prst a naznačil archeologovi, aby se vrátil dírou ve zdi zpátky.

Barton si povzdechl a stáhl se do mešity. Choulostivá politická povaha tohoto místa ho dráždila.

Razak sledoval, jak odchází. „Zvláštní. Říkám si, jestli oni –“

„Urážka!“ Farukovi se stáhl obličej vzteky.

Razakův hlas se ztišil do šepotu. „Zmínili se vám o tom Izraelci?“

„Vůbec ne. A já bych to nedovolil.“

Razak se zhluboka nadechl. Nelíbila se mu představa, že by měli dovolit tomuhle Bartonovi – zjevně zástupci židovských úřadů – plést se do tak citlivého vyšetřování. Koneckonců, izraelská policie a armáda už strávily dva dny ohledáváním místa činu bez viditelných výsledků. A teď sem posílají člověka zvenčí? Možná neměl Barton za úkol jenom zdvojovat vyšetřování. Nedalo se říct, jaké by mohly být jejich motivy. Ovšem čas nebyl na Razakově straně a jeho vědomosti o archeologii a starožitnostech byly přinejlepším omezené.

Faruk se zamračil ještě víc. „Na co myslíte?“

„Nemáme moc času. Když Barton tvrdí, že je odborník…“

„Ano…“

„No, tak jako tak, Izraelci už vědí, co se tady stalo. Možná nám může poskytnout nějaké informace. Něco, s čím bychom mohli začít. Je v zájmu nás všech vyřešit to rychle.“

Faruk zíral do země. „Razaku, důvěra si žádá nějakou oporu. Každý člověk musí prokázat svůj charakter. Vy jste čestný muž. Ale všichni nejsou jako vy. Vy a já – my si navzájem důvěřujeme. Ale s tímhle Bartonem musíme být velice opatrní.“ Toto prohlášení zdůraznil zvednutím ukazováčku.

Razak nadzvedl obočí. „Pochopitelně, ale máme opravdu na výběr?“

Faruk oplatil Razakovi upřený pohled. Vrásky na jeho čele se konečně vyhladily. „Možná máte pravdu,“ ustoupil a dramaticky si povzdechl. „Jenom bych si přál, aby to nebyl Angličan.“ Strážce se nuceně usmál. „Vezměte ten jeho dopis a ověřte si pověření u policie. Pokračujte, jak uznáte za vhodné. Já odcházím.“

Když se vrátili do mešity, vzal si Razak od Angličana dopis, řekl mu, aby počkal, než se vrátí, a pak odkráčel s Farukem ke schodům.

„Dávejte na něho dobrý pozor,“ připomněl Faruk Razakovi a vrhl po Bartonovi podezíravý pohled.

Razak si sundal sako od obleku a požádal Faruka, jestli by mu ho nevzal s sebou do kanceláře. Sledoval, jak Strážce mizí ve slunečním světle nahoře.

Pak si Razak vyhrnul rukávy, vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo izraelského policejního komisaře, který dopis podepsal. Dvakrát ho přepojili a pak ho nechali čekat a poslouchat nějakou hloupou populární píseň. Zatímco pozoroval Bartona, jak obchází v malých kroužcích po mešitě Marwani, sám se pohupoval na patách dopředu a dozadu, držel telefon na délku paže a snažil se ze všech sil nevnímat dunivý rytmus písně, ze které ho začínala bolet hlava. Po minutě se ozvalo dvojí zřetelné cvaknutí následované vyzváněním.

Ozval se silný hlas s nosovým přízvukem. „U telefonu major Topol.“

Razak se usilovně snažil potlačit arabské podtóny ve své téměř perfektní angličtině. „Jmenuji se Razak bin Ahmed bin al-Tahini. Byl jsem pověřen Waqfem, abych řídil vyšetřování na Chrámové hoře.“

„Už jsem na váš telefonát čekal,“ odpověděl Topol, na kterého to očividně neudělalo žádný dojem. „Předpokládám, že už jste se setkal s panem Bartonem.“

Razaka překvapila mužova přímočarost. „Ano, setkal.“

„Je dobrý… už jsme jeho služeb využili dřív. Velice objektivní.“

Razak se zdržel komentáře. „Musím vás informovat, že tady nebyl zrovna dobře přijat. Chápeme nutnost intervence vašeho oddělení, ale pan Barton vstoupil bez povolení do mešity.“

„Omlouvám se, že jsme vás neupozornili dříve,“ odpověděl Topol a potlačil zívnutí. „Ale Graham Barton má oprávnění jednat v našem zastoupení. Všechno je to v tom dopise, co má u sebe. Určitě pochopíte, že povaha celého zločinu vyžaduje, abychom při tomto vyšetřování hráli rovnocennou úlohu.“

„Ale on je archeolog, ne vyšetřovatel,“ namítl Razak. „Izraelská policie už místo činu prohledala.“

„Jistě, naši lidé tam byli,“ připustil Topol, „ale tenhle zločin se zřejmě točí kolem zmizelého artefaktu. Jsme policisté. Ukradená auta, vloupání, vraždy, tomu rozumíme. O artefaktech nevíme nic. Takže jsme měli pocit, že by Bartonovy znalosti archeologie mohly vyšetřování prospět.“

Razak nic neříkal. Bylo pro něj příznačné, že dával přednost mlčení před konfrontací. Při vyjednávání protivník často vybrebtl nějakou důležitou informaci, jenom aby vyplnil ticho. Pauza mu umožnila zvážit Topolový argumenty. Zdály se v podstatě rozumné.

Policista spiklenecky ztišil hlas. „Myslím, že oba bychom měli odsunout stranou vzájemné neshody, když to poslouží spravedlnosti.“

„Moji kolegové a já máme stejné zájmy. Můžeme se spolehnout, že veškeré informace zůstanou důvěrné, než bude naše vyšetřování u konce?“

„Na to máte moje slovo. Snažíme se tady o rychlé, poklidné řešení. Pověsti se šíří jako lesní požár. Možná budeme mít brzy na krku daleko větší problémy.“

„Chápu.“

„Hodně štěstí.“

Linka zmlkla.

Razak se vrátil k Angličanovi, který stál poblíž díry po výbuchu, ruce složené za zády, hvízdal si a obdivoval interiér mešity Marwani. Teď se obrátil k němu. „Všechno jste si ověřil?“

Razak přikývl a nabídl mu ruku. „Vítejte, pane Bartone. Jmenuji se Razak.“

KAPITOLA 6

Vatikán

Na konci nejasně osvětlené chodby sestoupili Charlotte Henneseyová a otec Donovan po dvou ramenech strmého schodiště a vynořili se v moderním vestibulu Dómu svaté Marty. Přešli rozlehlou místnost vydlážděnou bílým mramorem, minuli bronzovou bustu Jana Pavla II. a vyšli z budovy do jasného odpoledního slunce.

Charlotte byla zvyklá na suché pouštní horko Phoenixu. Římské horko se vyznačovalo nesnesitelnou vlhkostí. A navíc tady panoval přísný vatikánský kodex oblékání – ruce, nohy a ramena musely být neustále zakryté. Žádné šortky nebo trička bez rukávů. Bylo to jako na střední škole – žádné topy bez ramínek nebo s holými zády. Na příštích pár dní to budou dlouhé khaki kalhoty a blůzy s dlouhým rukávem a bez výstřihu. U sebe doma obvykle končila den tím, že si lehla k bazénu na zadním dvorku svého ranče ve španělském stylu, oblečená jen v bikinách. Alespoň když na to měla chuť. Bylo naprosto jasné, že tady něco takového možné nebude.

„Určitě jste zvědavá, proč jsme vás požádali, abyste sem přijela,“ poznamenal otec Donovan.

„Ta otázka už mě napadla,“ odpověděla zdvořile.

„Vatikán je zběhlý v teologii a ve víře,“ vysvětloval. „Asi vás ovšem nepřekvapí, že na poli přírodních věd máme ve svých znalostech značné mezery.“ Omluvně se na ni usmál.

„To je zcela pochopitelné.“ Ten kněz působí příjemným dojmem, pomyslela si. Jeho irský akcent byl uklidňující a povšimla si, že často gestikuluje, důsledek let strávených na kazatelně.

Prošli zvolna přes náměstí Svaté Marty a zabočili do zadní uličky vedoucí kolem apsidy baziliky. Charlotte si obdivně prohlížela vnější mramor a malby na skle.

„Dovolte mi příklad,“ nadhodil. „Prefetto di Biblioteca Apostolica Vaticana… vznešený způsob, jak označit hlavního správce Vatikánské knihovny. Mou odborností jsou knihy a dějiny církve. Musím se přiznat, že o vašem oboru toho moc nevím. Když jsem vás ale viděl v televizi, přesvědčilo mě to, že byste nám mohla opravdu pomoci s projektem, do kterého bych rád, abyste se pustila.“

„Jestli vám nevadí, že to tak řeknu, překvapuje mě, že by můj obor mohl někoho ve Vatikánu zajímat.“

„No, po pravdě mnozí lidé v těchto zdech mají výhrady vůči záměrům genetického výzkumu. Já si však raději zachovávám přístupnější mysl.“

„To je dobré vědět,“ řekla s úsměvem. „Takže co přesně bych tady měla zkoumat?“

Kněz jí hned neodpověděl, napřed počkal, až se dvojice pomalu kráčejících kleriků vzdálí do bezpečné vzdálenosti, než tiše pronesl: „Relikvii.“ Uvažoval, že by své prohlášení trochu rozvedl, ale pak se rozhodl opačně. „Bude nejlepší, když to uvidíte na vlastní oči.“

Zamířili na sever po Viale del Giardino Quadrato, prošli svěží zelení Vatikánských zahrad a minuli budovu Casina Pia IV, přepychového neoklasicistního letního papežského sídla ze šestnáctého století.

Rovná stezka je zavedla za rozlehlou budovu Vatikánského muzea. Charlotte si pamatovala, že četla, že je v tomto bývalém paláci papežů z renesanční éry umístěna rozsáhlá vatikánská umělecká sbírka. Bylo to také místo, kam přicházeli návštěvníci z celého světa obdivovat nejznámější památku celého města – Sixtinskou kapli – se stěnami pokrytými narativními freskami a stropem, který maloval Michelangelo.

Bylo jí jasné, že otec Donovan zatím není ochotný prozradit něco dalšího. I když by ráda věděla, proč má knihovník takový zájem o studium relikvií, rozhodla se změnit téma. „Tohle místo je kouzelné,“ prohlásila a hleděla přitom na květiny, zdobné fontány a fantastickou renesanční architekturu. „Je to jako v pohádce. Vy tady opravdu žijete?“

„Ale jistě,“ odpověděl.

„Jaké to je?“

Kněz na ni pohlédl a usmál se. „Vatikán je svět sám pro sebe. Vše, co potřebuji, se nachází přímo v těchto zdech. Je to jako nějaký kolejní kampus, řekl bych.“

„Opravdu?“

Zvedl obě ruce. „Bez nočního života, pochopitelně,“ dodal se smíchem. „I když musím přiznat, že máme vlastní obdobu bratrstev.“

Právě přicházeli ke služebnímu vchodu do muzea. I když šli jen vycházkovým tempem, během necelých deseti minut ušli asi šest set metrů – to představovalo skoro celou šířku státu.

KAPITOLA 7

Chrámová hora

Razak došel s Angličanem k otvoru ve zdi a pokynul mu, aby se jím protáhl. Když se ocitli uvnitř, Barton se okamžitě začal po komoře zkoumavým pohledem rozhlížet. Razak zatím zůstal stát u vstupu, chmurná atmosféra v podzemí ho tísnila.

Barton, nabitý energií, začal bez váhání nahlas pronášet své myšlenky. „Na sklonku prvního století před naším letopočtem najal král Herodes Veliký mistrovské architekty z Říma a Egypta, aby vybudovali Chrámovou horu. Byl to obrovský podnik, který si vyžádal vystavění mohutné plošiny, jež se opírala o pevnou podkladovou horninu na severní straně,“ – ukázal za sebe – „a táhla se k jihu, přitom v místech, kde se skalní podklad hory Moria svažoval, využívala mohutných opěrných valů.“ Prudce se obrátil a ukázal opačným směrem. „Proto mohl jižní konec plošiny snadno obsáhnout klenuté místnosti, jako je ta, kde se teď nachází mešita Marwani. A archeologové se už dávno domnívají, že pod horou se mohou vyskytovat i další podobné prostory.“

„Říkáte tedy, že Izraelci o existenci této místnosti věděli?“

Barton chápal, že Razak hledá podezřelé, takže mu bylo jasné, že by měl našlapovat zlehka. I když věděl, že židovští archeologové prováděli na hoře termální skeny, které ukázaly nejasné podpovrchové abnormality, byl si skoro jistý, že tato konkrétní komora zůstala zcela neodhalená. „To v žádném případě. Jsem přesvědčený, že kdyby ano, Wafq by o tom byl informován.“ Nepochyboval, že Razak z toho nevěří ani slovu.

Barton zaměřil svou pozornost na kamenné schránky, přidřepl si, aby na ně lépe viděl, a postupně se posouval od jedné k druhé. Jeho vzrušení přitom narůstalo s každým novým objevem.

Razakův znepokojený pohled zatím bloudil po kamenných zdech. „Takže co je tohle za místo?“

Barton se vztyčil a dlouze vydechl. „Stojíte zřejmě v starodávné židovské kryptě.“

Razak pevně zkřížil paže na prsou. Myšlenka, že se nachází uprostřed mrtvých duší, které nenalezly klid, byla zneklidňující a ještě podtrhávala jeho už tak dost nepříjemné pocity. A ještě ke všemu Židé! To místo mu okamžitě připadalo menší. Tísnivé.

„A vypadá to, že ti zloději odnesli jednoho ze zdejších obyvatel.“ Barton přešlápl z nohy na nohu a ukázal na obdélníkový důlek v hlíně na konci řady.

„Ale nejsou tyhle schránky moc malé, aby to byly rakve?“

„Dovolte mi to vysvětlit.“ Archeolog se odmlčel, aby si napřed uspořádal myšlenky. „Při starobylém židovském pohřebním rituálu – tahara – byla těla zesnulých očištěna a pak pokryta květinami, rostlinami, kořením a oleji. Dále jim svázali kotníky, zápěstí a čelist a na oči položili dvě mince.“ Zakryl si rukama vlastní oči. „Nakonec bylo celé tělo zabaleno do plátna a zakryto rubášem.“ V tomto stadiu, jak Barton věděl, bývalo připravené tělo uloženo do podlouhlého výklenku, zvaného loculus. Tady žádné nebyly, ale odchylky v podobě hrobky nebyly nijak neobvyklé a on nechtěl záležitosti komplikovat.

Razak, který se pokoušel odhadnout vnitřní rozměry schránky, nedokázal pochopit, jak by se do tak stísněného prostoru mohlo vejít tělo. „Ale pořád nerozumím –“

Barton zvedl ruku. „Prosím,“ přerušil ho zdvořile. „Byli přesvědčeni, že tělo’ze sebe potřebuje smýt hříchy, kterých se zbaví procesem rozkladu masa. Takže rodina tělo jeden rok nechala, aby se rozložilo, a potom se na místo vrátili, aby kosti uložili do posvátné kamenné schránky – miniaturní rakve nazývané ostatková skříňka či urna.“

Razak na něj zůstal zírat. Islámská pohřební tradice – uložit tělo během čtyřiadvaceti hodin do skromné hrobky obrácené k Mekce, většinou bez rakve – byla v ostrém kontrastu s komplikovaným starověkým židovským rituálem. „Aha.“ Razak si začal přejíždět prstem po bradě.

„Takový typ pohřbu byl v této oblasti běžný,“ pokračoval Barton, „ale praktikoval se pouze ve velice krátkém období – zhruba od roku dvě stě před naším letopočtem do roku sedmdesát našeho letopočtu. To nám pomáhá tyto urny poměrně přesně datovat dokonce i bez důkladných testů. Jak vidíte,“ Baton ukázal na hrob, „ty schránky jsou právě tak veliké, aby se do nich vešla rozložená kostra.“

„Proč chránili ty kosti?“ Razak si myslel, že odpověď zná, ale chtěl si být jistý.

„Židé ve starověku pevně věřili ve své konečné znovuvzkřísení, ohlášené příchodem pravého mesiáše.“

Razak přikývl. I těla muslimů čekají v hrobech na den posledního soudu, což mu připomnělo, že judaismus a islám mají množství společných kořenů.

„Stejný mesiáš,“ doplnil Barton, „o kterém Židé věří, že tam vybuduje třetí a poslední chrám,“ ukázal nahoru nad sebe k nádvoří Chrámové hory.

„To se nikdy nestane,“ prohlásil Razak rozhodně.

Přesně tohle by Barton čekal, že muslim řekne. „Ano, ovšem, každopádně toto bylo považováno za přípravu na ten den. Bez kostí by nebyla šance na znovuvzkřísení.“

„Jsou ty urny cenné?“

„Přijde na to. Kámen by musel být v původním stavu.“ Barton přejel pohledem zbývající schránky. „A tyhle se zdají být ve skvělém stavu – na první pohled žádné praskliny, a navíc mají všechny víka. I rytiny mohou být důležité. Rytec často vyznačil na jejich povrch totožnost mrtvého. Někdy jsou na nich dekorativní vzory a scény. Když jsou rytiny bez vady, vyžene to cenu nahoru.“ Barton už viděl stovky podobných schránek, které byly objeveny po celé oblasti, a mnohé byly působivější než tyto. „Tyhle urny vypadají dost průměrně.“

„Takže kolik by stála jedna z nich?“

Barton sešpulil rty. „Přijde na to. Možná šest tisíc liber nebo snad deset tisíc dolarů, za předpokladu, že by byla prodána na trhu se starožitnostmi. Velkým problémem je, že ten artefakt pravděpodobně nebyl nijak zvlášť neobvyklý. Aby dosáhl vysoké ceny, musel by být v perfektním stavu a zakoupený nějakým nadšeným sběratelem nebo muzeem. Ale věřte mi, v těchto dnech nemají muzea ve zvyku získávat podobné kusy na trhu se starožitnostmi.“

Razak si začínal zvykat na archeologův anglický akcent. „Proč ne?“

„No, žádoucí artefakty jsou ty se spolehlivým osvědčením o původu. Seriózní kupec potřebuje adekvátní důkaz, že artefakt byl vykopán na konkrétním místě, potvrzující jeho autenticitu. Půda a další předměty nalezené kolem při archeologické vykopávce poskytují množství vodítek k určení stáří předmětu. Vyndejte schránku ze země a…“ Pokrčil rameny.

Razak si sedl na bobek. Bylo toho na něj všeho trochu moc. „Takže vy v podstatě říkáte, že… protože její cena by závisela na doložení jejího původu, tahle ukradená urna by na volném trhu vlastně ani moc nestála?“

Barton přikývl. „Správně. Cena také do značné míry záleží na důvěryhodnosti prodejce. Pokud je její původ vysoce podezřelý, cenu urny by to značně snížilo, což znamená, že můžeme jako možného zloděje vyloučit muzea nebo známé sběratele.“ Barton hleděl na sedícího muslima a uvažoval, jestli by se k němu měl připojit nebo ne. Očekává se to od něj? Protože si nebyl jistý, zůstal stát. „Důsledky by mohly být velice nepříjemné. Mohl bych možná také poznamenat, že mnohé urny, které v posledních dvou desetiletích přišly z Izraele, se ukázaly falešné, ale to už za ně evropská muzea zaplatila přemrštěné ceny.“

Razak k němu vzhlédl: „Takže snažit se tu urnu prodat oficiálně by pro ně bylo mrhání časem?“

„V podstatě ano.“

Počet mrtvých Izraelců vůbec neodpovídal pochybné tržní ceně urny. „Proč by někdo podstupoval tolik potíží – a dopustil se takového násilí – aby ukradl jen jednu?“ namítl. „Proč by je neukradli všechny?“

„Dobrá poznámka,“ souhlasil Barton. „Na tohle budeme vy a já muset přijít. Potřebuju zanalyzovat rytiny na těchhle urnách. Taky si budu potřebovat prozkoumat tuto kryptu, jestli nezjistím, která rodina zde byla pohřbena. Tipnul bych si, že ti zloději přesně věděli, o kterou urnu jim jde, a nezajímalo je potvrzení původu. To vylučuje seriózní archeology, kteří nejsou zrovna známí tím, že by proráželi díry ve zdech.“

Razak si dovolil úsměv. „Kolik jedna z těch věcí váží?“

„Nejspíš kolem dvaadvaceti kilo, plus kosti… řekněme třicet pět celkem.“

„A jak by ji člověk přepravil?“

„V obyčejné bedně, řekl bych. Musel byste ji obložit dost velkým množstvím obalového materiálu. Kdyby opouštěla některý z izraelských přístavů, její obsah by určitě zkontrolovali na celnici. A bylo mi řečeno, že od pátku je veškerý náklad, který čeká na lodní přepravu, kontrolován kus po kuse. Nikdy by tím neprošla.“

„Armáda s největší pravděpodobností zajistila bezprostředně po činu všechny silnice,“ doplnil Razak. „To vylučuje, že by byla urna vyvezena z Izraele.“

Barton se podíval na muslima. „Ano, ale neříkala policie, že při loupeži byla použita helikoptéra?“

Razak přikývl. „To říkali očití svědci.“

„No, nerad bych tady rozebíral, co je zřejmé, ale nemyslíte, že pravděpodobně okamžitě přeletěli hranici?“

Razak se zatvářil naštvaně. Myslel si totéž, ale nechtěl o téhle možnosti ani uvažovat. „Všechno je možné.“ Představa, že by už ten artefakt mohl být daleko mimo jejich dosah, byla strašná. Tohle značně přesahovalo jeho obvyklou roli a on v duchu proklínal Waqf za to, že ho do toho všeho zatáhl. „A další očití svědkové nahlásili krátce po loupeži helikoptéru nad Gázou.“

„Ale hrome, to není dobré,“ prohlásil Barton.

„Ne, to není,“ odvětil Razak. „Ne, když se ta helikoptéra ještě neobjevila.“

„Pořád ještě je tady slabá naděje, že urna je stále v Izraeli,“ nadhodil Barton.

Razak se zvedl a oprášil si prach z kalhot. „Myslím, že to není pravděpodobné.“

Barton, který cítil, že muslim zřejmě začíná být podrážděný, obrátil list. „Nejsem odborník na místo činu,“ pokračoval, „ale jsem přesvědčený, že ta urna obsahuje víc než kosti. Vsadil bych se, že ti zloději přesně věděli, co je uvnitř.“ Položil uklidňujícím gestem ruku Razakovi na rameno. „Přijdeme na to. Udělám, co bude v mých silách, abych zjistil, co nám řeknou ty nápisy.“ Když viděl, že to muslimovi není příjemné, ruku zase odtáhl.

„Kolik času budete potřebovat, pane Bartone?“

„Asi tak hodina by měla stačit.“

„Sejdeme se znovu ráno,“ navrhl Razak. „Pošlu jednoho z našich mužů z Waqfu, Akbara, aby na vás počkal nahoře na schodech. Doprovodí vás dolů, abyste mohl začít.“

„Hodláte mě hlídat.“

Razak to ignoroval.

„Podívejte, já vám to nevyčítám.“ Barton zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Vím, že je tohle místo posvátné. A já nejsem muslim.“

Klid, žádné konflikty, připomněl si Razak. „Řekněme kolem deváté hodiny?“

„Dobře.“

Razak mu podal vizitku. „Pro případ, že byste mě potřeboval zkontaktovat.“

Barton se na ni podíval. Jen jméno a telefonní číslo. „Díky. A jenom pro pořádek, Razaku… já se o politiku nezajímám. Jsem archeolog. Nezapomínejte, prosím, že jsem tady proto, abych vám pomáhal. V pátek zemřelo třináct mužů a já jsem přesvědčený, že tady ty stopy nám pomohou zjistit proč.“

Razak přátelsky pokývl a oba muži vyrazili na cestu z krypty.

KAPITOLA 8

Vatikán

Otec Donovan a Charlotte sjeli hlučným nákladním výtahem dolů do patra pod Vatikánským muzeem.

Když se dveře otevřely, vedl ji duchovní do široké, zářivkami osvětlené chodby, jakou by čekala v nemocnici. Ozvěna jejich kroků se odrážela od vinylových kachli a holých bílých zdí. Chodba byla plná dveří. Nejspíš skladiště, tipla si.

„Tak a jsme tady,“ řekl otec Donovan a ukázal na široké kovové dveře nacházející se na konci chodby.

Kněz protáhl vstupní kartu čtečkou připevněnou na rámu dveří a těžký zámek povolil. Otevřel dveře a pokynul jí, aby vstoupila.

„Tohle si můžete nechat.“ Kněz podal vstupní kartu Charlotte. „Otevírá se jí po pracovní době také zadní služební vchod. Prosím, neztraťte to.“

Přikývla a strčila si kartu do kapsy.

Za dveřmi se nacházela prostorná laboratoř. Zdi byly lemovány hladkými prosklenými skříňkami, které obsahovaly nejrůznější chemické kontejnery, láhve a malé krabičky. Police dole se pyšnily armádou nejmodernějších vědeckých vynálezů. Všechno ozařovala pronikavá halogenová světla a po celé hlavní místnosti byly jako ostrůvky rozestavěné masivní pracovní stoly z nerezové oceli.

Klimatizace a čistička vzduchu hučící tiše v pozadí odstraňovala prach a mikroskopické kontaminace a současně regulovala v laboratoři vlhkost a teplotu.

Jestliže se Vatikán skutečně nezajímal o vědu, tak tady dole to rozhodně poznat nebylo. Bylo to jedno z nejimpozantnějších pracovišť, jaké kdy viděla.

„Tohle je náš nejnovější příspěvek muzeu,“ vysvětlil Donovan. „Zatím to ještě ani nebylo zpřístupněno zaměstnancům.“

„Působivé.“

„Naše umělecká sbírka vyžaduje neustálou údržbu,“ pokračoval. „Spousta mramorových soch, maleb, tapiserií.“ Jeho ruce se opět pohnuly, jako kdyby stál na kazatelně. „Tady budeme ošetřovat naše nejvzácnější poklady, aby se z nich mohly těšit i budoucí generace.“

Ze dveří do přilehlé místnosti v zadní části laboratoře se vynořil nějaký muž. Když ho kněz uviděl, usmál se.

„Ah, Giovanni, come sta?“

„Fantastico, padre. E lei?“

„Bene, gratzie.“

Když Charlotte slyšela, jak irský kněz bez obtíží přechází z jednoho jazyka do druhého, udělalo to na ni dojem. Sledovala, jak ten muž ve středních letech v bezvadně bílém laboratorním plášti přistoupil, aby potřásl knězi rukou. Měl oříškově hnědé oči, hustou kštici černých a šedivých vlasů a příjemný obličej s drobnými vráskami pouze v místech, kde své stopy zanechal úsměv.

„Rád bych vás představil. Doktor Giovanni Bersei, doktorka Charlotte Henneseyová, renomovaná genetická z Phoenixu v Arizoně.“ Donovan položil ruku Charlotte na rameno.

„Těší mne, že se s vámi setkávám, doktorko Henneseyová,“ odpověděl Bersei vlídně angličtinou s cizím přízvukem. Nabídl jí ruku. Stejně jako se to už stalo mnoha jiným lidem, kteří se poprvé setkali s Charlotte Henneseyovou, i jeho upoutaly její pronikavé zelené oči.

„Nápodobně.“ Potřásla mu jemnou rukou a přátelsky se na něj usmála. Přála si, aby dokázala říct něco milého italsky. Jenže jako většina Američanů, které znala, i ona na tom byla bídně, když přišlo na cizí jazyky, i když ve Phoenixu se naučila základy španělštiny pro případ přežití.

„Doktor Bersei nám už mnohokrát v minulosti pomohl,“ informoval ji otec Donovan. „Je to antropolog, jehož specialitou je starověká římská kultura.“

„Fascinující.“ Okamžitě ji napadlo, jak se asi mohou jejich odlišné odbornosti navzájem doplňovat. Teď ještě víc toužila spatřit tu tajemnou relikvii, o které se Donovan předtím zmínil.

Donovan vztáhl ruce, jako kdyby se před ním objevil nějaký neviditelný oltářní kalich. „Vlastně vás tady budu muset asi na hodinku nechat a jít vyzvednout naši zásilku na stanici Termini. Počítám, že vy dva byste se zatím mohli seznámit, než se vrátím.“

„Skvělé,“ prohlásila Charlotte a pohlédla na Berseie, který taky vypadal, že ho ten nápad potěšil.

Než vyšel otec Donovan ze dveří, dodal: „Uvidíme se brzy.“

Kněz odešel.

Charlotte se obrátila k Berseiovi se zmateným výrazem ve tváři. „Máte nějakou představu, kvůli čemu to všechno je?“

„Žádnou,“ pokrčil antropolog rameny. „Musím přiznat, že jsem trochu zvědavý. V minulosti už jsem pro Vatikán odvedl spoustu práce, ale nikdy jsem nemusel podepsat slib mlčenlivosti. Vy také, předpokládám.“

„Ano. Říkala jsem si, že to vypadá divně.“ Tři strany právnických podmínek opatřené vystupující papežskou pečetí a podepsané vatikánským notářem. Utajení celého projektu bylo zřejmě něco víc než jen taktický požadavek. Byla v pokušení zeptat se na finanční zálohu, ale měla pocit, že by to bylo nepatřičné. Aldrich jí neřekl přesně, kolik peněz bylo odesláno na firemní účet BMS, ale tipovala by, že hodně.

„A taky mě rozhodně nikdy nedali dohromady s genetikem,“ řekl zmateně. „Ne že bych si stěžoval, pochopitelně,“ dodal rychle.

„Žijete v Římě?“

„Dva kilometry odtud. Dojíždím na vespou, když tady pracuju.“ Zahýbal obočím.

Zasmála se. „Doufám, že jste opatrný. Přijde mi, že tu všichni jezdí pěkně rychle.“

„Nejztřeštěnější řidiči v celé Evropě.“

„Tak mi řekněte, jakou práci jste tady dělal v minulosti?“

„Ale, pár různých projektů,“ odpověděl. „Řekl bych, že už jsem se docela proslavil svými články o starověkých katakombách v Římě. O tato místa se stará vatikánská komise, takže s nimi přicházím dost často do styku. Ale jen zřídkakdy mě povolají do samého Vatikánu. Je to tady trochu strašidelné, nemyslíte?“

„To určitě je,“ souhlasila. „Spousta strážných.“

„Takže vy jste genetická? To zní zajímavě. Velice moderně.“

„Zabývám se hlavně výzkumem lidského genomu, analyzuji strukturu buněk a DNA, abych vysledovala genetické defekty, které způsobují nemoci.“

Bersei si promnul bradu. „Úžasné. Je to hrozně zajímavé, tenhle lidský organismus.“

„Vždycky mě to fascinovalo, už jako malou holku.“

„No, doktorko Henneseyová, nejsem si jistý, proč nás osud svedl dohromady, ale určitě se na spolupráci s vámi těším.“

„Díky. A prosím, říkejte mi Charlotte.“

„Pojďte,“ obrátil se a naznačil jí, aby ho následovala do zadní místnosti. „Dám vám laboratorní plášť. Otec Donovan bude určitě chtít, abychom začali co nejdřív.“

KAPITOLA 9

Jeruzalém

Když se vrátil ze schůzky s archeologem, našel Razak Faruka ve stejné místnosti, kde se předtím odpoledne sešli představitelé Waqfu. Strážce ukončil telefonní hovor a položil sluchátko zpátky do vidlice.

„Takže co si myslíte o tom Bartonovi?“ Faruk se v křesle usadil pohodlněji.

„Zdá se, že ví, o čem mluví,“ odpověděl Razak.

„To byl Topol,“ Faruk pokývl směrem k telefonu. „Omlouval se, že nás nekontaktoval dřív. Nabízel se, že Bartona stáhne, kdyby nám to bylo nepříjemné. Řekl jsem mu, že si napřed promluvím s vámi.“

Razakovi bylo jasné, že se ho Faruk nepřímo ptá, jestli je ochoten převzít za Bartonovo jednání odpovědnost. „Myslím, že mu můžeme důvěřovat. Už mi poskytl nějaké cenné informace.“

„Takže mám říct Topoloví, že budeme spolupracovat?“

„Tím bychom projevili dobrou vůli,“ přisvědčil Razak. „Koneckonců, prospěje to oběma stranám. Když dovolíme Izraelcům, aby do toho zasahovali, zmírní to podezíravost – a zbrzdí zuřivé protesty.“ Někdy spočívala politika, stejně jako vnitřní klid, do značné míry v tom udržet škody pod kontrolou.

„Jenom na něj rozhodně dávejte dobrý pozor,“ zdůraznil znovu Faruk. „Ví, co bylo ukradeno?“

„Ano. Urna.“

„Pohřební urna? Proč tolik rozruchu kvůli něčemu takovému?“

„To pořád ještě není jasné.“ Razak zavrtěl hlavou. „Barton potřebuje čas, aby přesně určil, co v té urně bylo. Zítra ráno provede průzkum krypty, aby tomu lépe porozuměl.“

„Aha.“

„Slyšel jste ještě o té helikoptéře?“

Faruk zavrtěl hlavou.

„Než přijdeme na to, co se stalo,“ prohlásil Razak, „měli bychom si vyžádat kopie seznamů lodního nákladu všech lodí, které opustily přístavy v posledních třech dnech, počínaje Tel Avivem. Také zkontrolovat letiště. Podle Bartona by zásilka měla vážit kolem třiceti pěti kilo. S největší pravděpodobností bude mít bedna asi metr na délku a kolem pětašedesáti centimetrů na výšku a šířku. To nám dost zužuje možnosti.“

„Vyžádám si kopie záznamů letecké, železniční i vodní dopravy,“ pronesl bez známky nadšení Faruk. Nasadil si brýle a načmáral něco do notesu.

„Můžeme s jistotou předpokládat, že všechna kontrolní stanoviště na silnicích jsou zabezpečená?“

Faruk se zašklebil. „Ale jděte, Razaku. Co to vůbec je, předpokládat s jistotou? Každopádně všechna vozidla jsou důkladně kontrolována. Velice silně ale pochybuj u, že by riskovali vyvézt tu věc z Izraele autem.“

„Myslíte, že to mohla ze země dostat ta helikoptéra?“ Skutečnost, že se o tomto nápadu zmínil i Barton, přiměla Razaka zamyslet se teď nad tím seriózněji.

„V Izraeli se urna zatím neobjevila, takže je pravděpodobné, že už je pryč. Mimochodem,“ pokračoval Faruk,

„policie prověřuje telefonát od jedné majitelky penzionu ze Židovské čtvrti. Řekla jim, že si u ní najal pokoje nějaký cizinec. Dělil se o ně s několika muži, které pokládala za součást turistické skupiny. Všichni zmizeli v pátek v noci něco před úsvitem. Pokojská slíbila, že se hned zítra ráno setká s policejním expertem na identikity.“

„Myslíte, že z toho něco bude?“

„Možná. Ale té ženě trvalo tři dny, než se přihlásila. To vypadá divně.“ Faruk se zahleděl do svého notesu. „Pokoj byl najatý na jméno Daniel Marrone – stejné, na které si někdo pronajal dodávku, která byla nalezena opuštěná na Haofel Road. Takže by mě nepřekvapilo, kdyby to jméno bylo falešné. Izraelci také provedli balistické testy té munice,“ pokračoval. „Zloději byli vyzbrojeni útočnými puškami XM8, zřejmě velice kvalitními zbraněmi, vyráběnými firmou Heckler & Koch pro armádu Spojených států.“

„Zajímavé.“ Izraelské kriminalistické laboratoře nikdy nepřestaly Razaka udivovat. V zájmu neustálé ochrany národní bezpečnosti hodně investovali do protiteroristické technologie, která zahrnovala i vysoce kvalitní databázi s profily všech známých průmyslově vyráběných zbraní. „Ale to nějak nedává smysl,“ zamračil se Razak.

„Jak to myslíte?“

„Barton tvrdí, že urna má pravděpodobně cenu jen pár tisíc dolarů.“

„Hmmm.“ Faruk o tom chvíli uvažoval. „Počkáme a uvidíme, s čím ten archeolog přijde,“ podíval se na své hodinky, „než bude ten artefakt úplně mimo náš dosah.“

KAPITOLA 10

Řím

Na široké betonové cestě táhnoucí se podél nákladové zóny na stanici Termini právě přesouval mladý nádražní zřízenec objemnou dřevěnou bednu na ruční vozík.

„Tamanái“ prořízl vzduch pronikavý italský hlas, „dávej pozor a zacházej s tím opatrně.“

Zřízenec, mhouřící oči v jasném letním slunečním světle, vzhlédl, aby se podíval, kdo to z něj dělá pitomče. Na pozadí moderní nádražní budovy ze skla a oceli stál nehybně vysoký podsaditý muž oblečený v bavlněném obleku a bílé košili. Svalnatý cizinec nevypadal jako ten typ, který by dobře přijal drzou odpověď. „Si, signore.“

Bílá dodávka značky Fiat mírně zabočila z rušné dopravní tepny Via Giovanni Giolitti, přibrzdila a zaparkovala u obrubníku. Vyskočil z ní otec Patrick Donovan a celý vzrušený přistoupil ke Contemu. „Všechno v pořádku?“

„Bylo by, kdyby se ti nosiči aspoň trochu starali, aby dělali svoji práci pořádně.“

Mladý zřízenec nenápadně protočil panenky, dával si přitom pozor, aby ho ten netrpělivý Ital neviděl.

Conte se nesouhlasně zadíval na knězovo roucho. „To jste si musel vzít zrovna tenhle ohoz? Abyste byl takhle blbě nápadnej?“ Podíval se na značku na dodávce. Nebylo to označení Vatikánu. Aspoň tohle že Donovan udělal správně.

Otec Donovan pokrčil rameny a dlouze si vydechl.

Conte chvíli zíral na knězovu plešatou hlavu, lesknoucí se ve slunci. „Měl byste si to něčím namazat, ještě mě to úplně oslepí.“

Zřízenec se rozesmál.

Kněze to moc nepobavilo.

„Buďte trochu k něčemu a otevřete dveře,“ nakázal Conte Donovanovi.

Patrick Donovan přešel k zadní části dodávky. Takový sprosťák, pomyslel si. I když nic jiného nemohl od nechvalně známého nájemného zabijáka Vatikánu čekat. Vůbec se mu nelíbila představa spolupráce s Contem – zlodějem a vrahem. Připadal si kvůli tomu nečistý. Ale připomněl si, jak důležité je provést tuto práci. Tolik toho bylo v sázce. A jestli je zapotřebí kvůli tomu bojovat po boku všech Contů světa, pak to tak má být.

„Dál už si to vezmu,“ odehnal Conte zřízence mávnutím ruky. Žoldnéř si stoupl za vozík, a když zvedl náklad, silné svaly na pažích se mu napnuly jako provazy.

Conte byl pořád ještě naštvaný ze zpáteční cesty. Už jenom dostat ten tajný náklad z Jeruzaléma byl nepříjemný zážitek, a ta dvoudenní cesta přes rozbouřené vody Středozemního moře nebyla o moc lepší. Mořská nemoc a pak spor s Dougem Wilkinsonem z jeho týmu – to už byl vrchol všeho. Ten mladý pitomec toho dost vypil a pak si vytáhl Conteho na zadní palubu, kde s ním chtěl prodiskutovat tu kulku, kterou dostal do pravého ramene. „Je to přece moje ruka, kurva,“ vykřikoval Wilkinson. „Teď do ní chytnu nějakou posranou infekci. Měl bys mi za to zaplatit trojnásobek. To bude jedině správně,“ mumlal tvrdošíjně nezřetelným hlasem. Bylo jedině správně, že ho Conte uspal úderem do hlavy a hodil ho přes pažení paluby přímo do Jaderského moře. Krmení pro žraloky.

Ano, po všech těch nepříjemnostech teď Conte nehodlal riskovat, že mu nějaký staniční zřízenec s uhrovitým obličejem ten pitomý náklad upustí.

Conte přejel s bednou přes obrubník k zadní části auta a mávl na Donovana, aby mu ji pomohl zvednout do dodávky. Když byla bezpečně uložena uvnitř, zabouchl Conte dveře a vrátil vozík nosiči. Žádné dýško.

Donovan se mezitím posadil za volant a nastartoval motor, ale Conte už toho měl dost. Povzdychl si, přistoupil k okýnku na straně řidiče a pokynul knězi, aby z dodávky vylezl.

Zmatený duchovní vyskočil na silnici.

„Když jsem tady já, budete vy támhle,“ pronesl Ital nevrle a ukázal na sedadlo spolujezdce. „Hněte sebou.“

Dodávka se propletla Římem a zamířila na jih k Lungot Marzio, cestou se držela břehu třpytící se Tibery. Donovan hleděl z okna, aby se uklidnil, v mysli ho trápila ta bedna vzadu, doufal, modlil se, aby byl její obsah skutečně pravý. Pouze ti vědci, kvůli kterým musel přesvědčovat Svatou stolici, aby využila jejich služeb, to snad budou schopni definitivně rozhodnout.

Poslední tři dny kněz pozorně sledoval zprávy přicházející z Jeruzaléma. Pokaždé když slyšel o počtu mrtvých, zaplavila ho další vlna nevolnosti a on se modlil k Bohu o odpuštění za to, že umožnil, aby k něčemu takovému došlo. Když se však zasazoval o diplomatičtější způsob, jak získat relikvii, odmítli ho. Politické manévrování, kterého byl svědkem za své dvanáctileté působení ve Vatikánu, by i Machiavellimu vyrazilo dech.

Už to bylo patnáct minut, co vyrazili od nádraží Termini, a Conte ještě nepromluvil ani slovo. Tohle určitě není člověk, kterému by záleželo na prvním dojmu, pomyslel si

Donovan, když se kouknul po zamyšleném žoldnéři. Obrátil svoji pozornost zase ven.

Donovanovy oči zalétly k nádherné bílé kupoli chrámu svatého Petra, zvedající se jako hora na západním břehu Tibery – srdci Vatikánu a majáku, který je vidět z celého Říma. Roku 1929 zaručil italský fašistický diktátor vládnímu orgánu Vatikánu, Svaté stolici, plná vlastnická práva a exkluzivní suverenitu, čímž se z tohoto místa stala nejmenší nezávislá země na světě – stát ve státě. Úžasné, pomyslel si Donovan. Odtud nejvyšší katolický hodnostář, papež, a jeho spolehliví rádcové, kolegium kardinálů, spravují záležitosti více než miliardy katolíků po celém světě a udržují diplomatické vztahy s téměř dvěma stovkami zemí.

Když překročili most Ponte Sant Angelo, zabočil Conte kolem mohutných bašt citadely Andělského hradu obrácené k řece.

Fiat ujíždějící po Borgo Pio se přiblížil k bráně sv. Anny –jedné z pouhých dvou bezpečných přístupových cest pro vozidla v souvislé, patnáct metrů vysoké zdi, která v délce tří kilometrů obklopovala sto devět akrů, na nichž se rozkládal Vatikán. Dodávka zastavila na konci krátké fronty aut čekajících na kontrolu švýcarské gardy.

„Podívejte na ty pitomé chlapy,“ řekl Conte posměšně. „Jsou oblečení jako kašpaři.“

Přestože obvyklé odění stočlenného praporu vatikánské švýcarské gardy tvořila modrá uniforma a černý baret, byla to jejich oficiální uniforma, která jim získala status „nejbarevnější armády na světě“ – fialovožlutá pruhovaná tunika a odpovídající kalhoty doplněné červenými manžetami na pažích a bílými rukavicemi, to vše završeno červeným plstěným baretem.

Vysvětlovat Contemu význam tradice by bylo zbytečné. Donovan zůstal zticha. Sledoval, jak strážní kus před nimi vcházejí a vycházejí ze svých kasáren, která byla umístěna přímo v bráně. Nebylo čeho se bát, když ale na dodávku zamávali, aby zajela k bráně, tep se mu iracionálně zrychlil.

Conte mírně zrychlil, když překračoval práh Vatikánu. Strážný mu ukázal, aby zastavil, zkontroloval jeho poznávací značku a pak přešel k otevřenému okénku řidiče. „Účel vaší návštěvy?“ zeptal se.

Conte se zašklebil. „To ve skutečnosti nechcete vědět,“ odpověděl. „Proč se nezeptáte jeho?“ Opřel se v sedadle a ukázal na kněze.

Strážný okamžitě poznal otce Donovana.

„To je v pořádku, je tady se mnou,“ pokývl hlavou Donovan.

„Jistě, otče,“ odvětil mladý strážný a znovu pohlédl na Conteho. „Hezký den.“ Ustoupil od dodávky a mávl na ně, aby projeli.

Conte si povzdychl. „Taková banda šašků. Ten kluk se ještě ani neholí. Ještě patetičtější než Izraelci.“

Donovanovi se dělalo špatně z nečitelnosti toho muže a hluboce litoval, že kardinál Antonio Carlo Santelli – Segretaria di Stato, tedy vatikánský státní sekretář – pověřil toho surového žoldnéře tak závažným úkolem. Šeptalo se, že je kardinál Santelli údajně významnou silou stojící za řadou vatikánských skandálů. Ale o Salvátore Contem, pokud to vůbec bylo jeho pravé jméno, toho zřejmě nikdo v kurii, včetně Santelliho, moc nevěděl. Objevily se spekulace, že je to bývalý agent italské tajné služby.

Podle Santelliho byly na Salvátore Contem jedinými jistotami jeho spolehlivost a čtyřiadvaceticiferné číslo jeho bankovního účtu na Kajmanských ostrovech. Jen bůh ví, kolik takovýchto účtů mají lidé jako Conte, pomyslel si Donovan. Když viděl ty štědré finanční částky, kterými si zajišťovali služby vědců, bylo mu jasné, že Santelli nešetřil žádnými náklady – ať už v penězích nebo životech – pro zajištění úspěchu tohoto projektu.

Fiat trhaně ujížděl po dlážděné cestě, která je vedla kolem Apoštolského paláce a přes vesnici tvořenou nízkými budovami, kde se nacházela i pošta a televizní studio. Conte podle Donovanových pokynů pokračoval krátkým tunelem, kterým se dostali na úzkou příjezdovou cestu vinoucí se kolem rozlehlého komplexu Vatikánského muzea.

Conte zaparkoval dodávku poblíž služebního vchodu a přemístil tajný náklad na ještěrku. Kněz ho doprovodil dovnitř k výtahu a pak sjeli o patro níž.

Když vstoupili do laboratoře, zajel Conte s ještěrkou k boční zdi. Otec Donovan pokračoval dál k oběma vědcům, kteří už mu vyšli vstříc.

„Díky, že jste počkali,“ řekl otec Donovan anglicky. „Doktor Giovanni Bersei, doktorka Charlotte Henneseyová,“ – pokynul k nim a pak zase zpátky k žoldnéři – „tohle je Salvátore Conte.“ Kněz, který o zabijákovi nehodlal prozradit nic kromě jména, to dál raději nijak nerozváděl.

Conte, který se držel vpovzdálí, se teď napřímil s rukama založenýma v bok. Upřel pohled na Charlotte, pozorně si prohlížel její tělo a odhadoval přitom, co se skrývá pod laboratorním pláštěm. Zašklebil se. „Kdyby můj doktor vypadal jako vy, byl bych nemocný každý týden.“

Charlotte se upjatě usmála a obrátila svou pozornost k masivní dřevěné bedně. „Takže tohle je ono?“ zeptala se Donovana.

„Ano.“ Kněze Conteho hrubost očividně uvedla do rozpaků. „Myslím, že bude nejlepší hned tu bednu otevřít.“ Obrátil se vyčkávavě ke Contemu.

„Nejste žádný kripl,“ zavrčel Conte. „Tak mi pomozte.“ Sehnul se a zvedl z ještěrky páčidlo.

KAPITOLA 11

Dřevěná přepravní bedna měla tvar velké krychle o straně asi metr dvacet a logo Eurostar Italia nalepené na víku. Conte se pustil do víka z jedné strany, lomcoval páčidlem nahoru a dolů, a Donovan ho zatím přidržoval, aby náhodou neodlétlo a nepoškodilo nové laboratorní vybavení.

Charlotte si všimla, že se otci Donovanovi třesou ruce. Skoro by přísahala, že se bojí, že by mohla být bedna prázdná. A pak ji zase napadlo, že jej možná znervózňuje ten člověk, Conte.

Po ani ne třiceti sekundách Conte víko odtrhl. Otec Donovan ho opatrně položil na podlahu.

Giovanni Bersei na moment zahlédl přepravní nálepku a nemohl si nevšimnout jména přístavu, odkud se sem dostala, vytištěného velkými tučnými písmeny: STAZIONE BARI. Bari bylo město na východním pobřeží, které lákalo turisty hned ze dvou důvodů – údajným vlastnictvím ostatků svatého Mikuláše – Santa Clause – a svým pozoruhodným přístavem, kde mají zámožní Italové zakotvené své obrovské jachty.

Vnitřek bedny byl vystlán tlustou vrstvou ochranné fólie. „Potřebujeme dostat pryč tyhle dva postranní panely,“ prohlásil Conte, popadl jeden a pokynul Berseiovi, aby chytil ten blíž k sobě.

Bersei přistoupil a bez obtíží panel po drážkách na bocích vyndal. Teď už bylo lépe vidět na to, co se nachází uvnitř.

I Charlotte se přisunula blíž.

„Nestyďte se, jenom to odhrňte,“ pobídl Conte oba vědce a ukázal na silné vrstvy fólie.

Když Charlotte oběma rukama odstraňovala poslední vrstvu, narazila prsty na tvrdý rovný povrch, studený a hladký. Zahlédla modrý plast.

O pár sekund později se objevil pravoúhlý předmět zahalený do modrého materiálu.

Donovan si zamnul ruce a rozhlédl se po ostatních. „Vezmeme to na pracovní stůl,“ řekl Berseiovi. „Doktorko Henneseyová, mohla byste, prosím, položit na stůl tu gumovou podložku?“ Ukázal na tlustou roli na nedalekém pultu.

„Jistě.“ Všimla si, že se Donovanovi viditelně ulevilo. Rozložila podložku na nejbližším pracovním stole a Conte k němu zatím dojel s ještěrkou.

Bersei se na Conteho pokyn sklonil a uchopil předmět oběma rukama za rohy. Zdálo se to dost těžké. „Kolik to váží?“

Conte na něj upřel tvrdý pohled. „Třicet tři kilo. Zvedněte to na tři.“

Žoldnéř to odpočítal a společně předmět zvedli.

Uprostřed zvedání Bersiovi najednou sklouzly prsty po plastovém obalu a náklad se prudce naklonil na jednu stranu. Charlotte sebou trhla, ale Contemu se podařilo natáhnout ruku právě včas, aby ho stabilizoval.

Žoldnéř se podíval na Berseie. „To nebylo dobré, doktore,“ vyčetl mu italsky. „Ať se nám to nerozsype.“ Pokynul vědci, aby pokračoval, a společně přesunuli předmět na podložku.

„Jestli už nic nepotřebujete,“ zabručel Conte, „dal bych si panáka.“

„To bude všechno, pane Conte,“ odpověděl Donovan, který se usilovně snažil zachovat srdečný tón. „Děkujeme.“

Ještě než odešel, obrátil se Conte čelem ke knězi a zády k vědcům. Ukázal si na levé oko a pak na otce Donovana. Vzkaz byl jasný. Nezapomínejte, sleduju vás. Pak odešel.

Když se Donovan zase otočil k vědcům, na čele se mu perlily drobné kapičky potu. „To byla ta těžší část. Teď odstraníme ten plast.“

„Ještě moment,“ ozval se Bersei. „Myslím, že bychom měli napřed uklidit, než to rozbalíme.“ Ukázal na prázdnou bednu posazenou na ještěrce a nepořádek kolem ní.

„Pochopitelně,“ souhlasil neochotně Donovan. Čekal už tak dlouho…

O deset minut později byla laboratoř zase čistá, ještěrka s pečlivě zabalenými odpadky odvezena do chodby, podlaha zametená, vyluxovaná a vytřená vlhkým mopem.

Bersei zmizel v zadní místnosti. Během několika sekund se zase objevil s čerstvě vyžehleným pláštěm v ruce a podal ho Donovanovi. „Tohle byste si měl obléct.“

Na Donovanově postavě vypadal plášť poněkud nepatřičně.

„A tohle,“ podala mu Charlotte krabičku s latexovými rukavicemi. „Taky je nesnáším, ale nechceme ten vzorek kontaminovat.“

1 oba vědci si vzali každý jeden pár, natáhli si je na ruce a nasadili si sterilní roušky a čepičky.

Charlotte podala Donovanovi nůž X-Acto ze zásuvky pracovního stolu. „Chcete mít tu čest?“

Vatikánský knihovník se zhluboka nadechl, přikývl, vzal si od ní nůž a začal se prořezávat plastovým obalem. Když nakonec obal odtáhl, rozzářily se mu při tom pohledu oči úžasem.

KAPITOLA 12

Otec Patrick Donovan nedokázal od předmětu, který ležel před ním, odtrhnout oči. Teprve před pár týdny získal fantastický rukopis, jehož stařičké pergamenové stránky popisovaly původ téhle úžasné relikvie, a doplňovaly je podrobnými náčrtky a mapkami lokalizujícími tajné místo, kde se nacházela. Pokoušel se představit si, jak by ta schránka mohla vypadat ve skutečnosti, ale nic jej nemohlo připravit na tohle. Fantastické.

Giovanni Bersei kroužil kolem schránky s přimhouřenýma očima. „Tohle je pohřební schránka – urna.“ Antropologův hlas tlumila rouška.

Charlotte naskočila na nikách husí kůže.

„Doufám, že uvnitř není Santa Claus,“ zamumlal Bersei sotva slyšitelně.

„Cože?“ Charlotte na něj překvapeně pohlédla.

„Ale nic,“ odpověděl.

Ornamentální vzory urny, koupající se v jasném halogenovém světle, jako by jim před očima ožívaly. Na přední a zadní straně byly pečlivě vyryty rozety a šrafované vzory, vytvořené ne řezáním do povrchu, ale osekáním jemného kamene tak, že vznikl vystupující reliéf. Víko bylo na okrajích zaoblené a zkosené. Kratší strany byly rovné, jedna prázdná, druhá s jednoduchým reliéfem zobrazujícím delfína obtočeného kolem trojzubce.

Henneseyová zůstala na ten motiv na moment zírat jako přimrazená. „Otče Donovane – co znamená ten symbol?“

Donovan, který se marně snažil se uklidnit, si jej rychle prohlédl a pak zavrtěl hlavou. „Nevím jistě.“ Nebyla to tak docela lež. Ale – a to bylo rozhodující – tento symbol dokonale odpovídal důkladnému popisu schránky v rukopisu.

Doktor Bersei strčil hlavu až těsně k urně. „Je to překrásné.“

„To jistě je,“ souhlasil Donovan. Řemeslná podoba schránky byla impozantní, dalece přesahovala kteroukoli jinou starožitnost ze Svaté země, kterou kdy zkoumal. Rytcova technika, s jakou s použitím rydla tvaroval měkký vápenec, byla mistrovská. Nebyly na ní žádné praskliny ani nedokonalosti. Dekorativní práce mohla bez obav soupeřit s díly mistrovských sochařů starého Říma – to už samo o sobě činilo tento artefakt mimořádným.

Bersei přejel prstem v rukavici po tenounké škvíře podél okraje víka. „Tady je to zapečetěné.“ Opatrně přitlačil. „Nejspíš vosk.“

„Ano, vidím to,“ potvrdil Donovan.

„Je to dobré znamení, ať už je uvnitř cokoli, zůstalo to nedotčené,“ dodal Bersei.

„Rád bych to teď otevřel,“ řekl Donovan. „Pak probereme podrobnosti té analýzy, kterou provedete.“

Henneseyová a Bersei se po sobě podívali, teď už jim bylo jasné, že jejich zdánlivě neslučitelné obory tady skutečně naleznou společnou půdu. Otevření zapečetěné pohřební schránky ukazovalo na jedinou věc.

Tělo.

Charlotte a Bersei si nasadili na oči Orascoptic Telescopes – ochranné brýle vybavené miniaturními sklapovacími teleskopickými čočkami – a pustili se s X-Acto noži do práce na okrajích víka. Uvolňovali těsně přiléhající voskovou pečeť, která na urně i přes svůj věk pevně držela.

„Nemůžete ten vosk prostě rozpustit?“ zeptal se Donovan.

Bersei zavrtěl hlavou. „Nemůžete na kámen působit horkem. Mohl by prasknout nebo změnit barvu. A navíc by vosk skapal dovnitř a nadělal tam binec.“

Minuty plynuly a jediný další zvuk kromě hučení ventilačního systému působily dva nože škrábající do pečetě urny.

Kněz sledoval vědce z diskrétní vzdálenosti. Jeho myšlenky divoce přeskakovaly mezi ohromujícím tajemstvím, které, jak sliboval rukopis, obsahovala tato urna, a přestřelkou v Jeruzalémě, která stála tolik životů. Neuklidní se, dokud se na vlastní oči nepřesvědčí, co je uvnitř.

Bersei se zhluboka nadechl, když prováděl poslední řezy. „Už jsme skoro tam.“ Ital prakticky ležel natažený přes celý stůl, protože právě končil s pečetí na zadní straně.

Charlotte dokončila přední stranu a sundala si brýle. O pár sekund později odložil Giovanni Bersei svůj nůž a udělal totéž.

„Připraveni?“ zeptal se Bersei obou dvou.

Donovan přikývl a přistoupil k čelu stolu.

Oba vědci zaujali pozice po obou stranách schránky. Prsty zahákli pod okraj víka, sevřeli a stejnoměrným tlakem směrem vzhůru je jemně přesouvali ze strany na stranu, aby uvolnili zbývající vosk. Ozvalo se drobné prasknutí, jak starověká pečeť povolila, a pak následoval sykot unikajícího vzduchu. I přes roušky pocítili všichni pronikavý puch.

„Pravděpodobně výpary, vzniklé při rozkladu kostí,“ poznamenal Bersei.

Všichni tři se po sobě podívali.

Donovan ztěžka polkl a dychtivě jim pokynul, aby pokračovali.

Společně sundali víko a položili je na gumovou podložku.

KAPITOLA 13

Charlotte přisunula po drážce na straně pracovního stolu lampu a nastavila pohyblivé rameno tak, aby světlo směřovalo přímo do odhaleného vnitřku urny.

Otec Patrick Donovan se za svou chirurgickou maskou usmíval od ucha k uchu. Zevnitř dutiny na něj zírala pečlivě poskládaná hromádka lidských kostí. Všechny kosti měly tmavý, zrnitý povrch, připomínající vyřezávaný javor.

Charlotte jako první natáhla ruku a jedné se dotkla, přejela prstem po femuru. „Tyhle mají neobvyklý tvar.“ V duchu ji napadlo, že by si přála, aby její vlastní kosti vypadaly stejně dobře, až přijde její čas. Skoro to vypadalo jako krutý žert, že ji sem zavolali přes půlku světa kvůli tomuhle. Vždyť jediným únikem, který odvracel její myšlenky od těch hrozivých prognóz, byla práce. A teď tohle.

Fascinovaný Bersei se prudce obrátil k Donovanovi. „Čí jsou ty pozůstatky?“

„Nejsme si jistí.“ Knihovník se vyhnul očnímu kontaktu. „A to je právě ten důvod, proč jste byli vybráni vy dva, abyste nám pomohli odhalit totožnost této kostry. Jak už jsem se zmínil dříve, Vatikán postrádá profesionály, kteří by prozkoumali tak jedinečný artefakt. Proto jste byli najati vy dva.“ Rukama v rukavicích držel okraj urny a zíral na obsah. „Máme důvod věřit, že tato úžasná relikvie by nám mohla pomoci lépe pochopit historický kontext bible.“

„A jak přesně?“ zeptala se Charlotte. Měla radši, když lidé říkali na rovinu, co si myslí.

Donovanův pohled přimrzl na těch kostech. „To se nedozvíme, dokud nedokážeme přesně datovat tento subjekt, určit forenzním ohledáním příčinu smrti a rekonstruovat fyzickou podobu.“

Bersei zaváhal, cítil totéž co Charlotte. Kněz se zřejmě drží zpátky. „Náš úspěch při výkladu starých předmětů záleží do značné míry na znalosti konkrétních okolností, které se vztahují k jejich původu. Nevíte něco o tom, jak byla ta urna získána? Třeba odkud pochází? Archeologická vykopávka?“

Dono van se na ně podíval a narovnal se. „Získali jsme jen málo informací. Dovedete si představit, že k takovéhle akvizici se musí přistupovat velice opatrně. Její cena je značná.“

Charlotte byla zmatená. Vylákali sem dva prominentní vědce, aby zhodnotili nějaké kosti, přičemž oba museli podepsat slib mlčenlivosti. Vatikán byl očividně přesvědčen, že urna a její obsah byly cenné. Proč by jinak podstupovali takové obtíže a náklady?

„Provedeme kompletní analýzu,“ ujistil ho Bersei. „Úplné patologické ohledání. Tělesnou rekonstrukci. Všecko.“ Podíval se na Charlotte.

„A na mně bude provést uhlíkové datování a sestavit kompletní genetický profil,“ doplnila. „Je to fantastický subjekt. Z toho, co tady vidím, to zatím vypadá, že jste získali úžasný přírůstek. Jsem přesvědčená, že výsledky budou působivé.“

„Skvělé,“ prohlásil očividně potěšený Donovan. „Prosím, dejte mi vědět, až budete připraveni podat zprávu o vašich zjištěních. Jestli to půjde, rád bych dostal předběžnou zprávu už během příštích pár dnů.“

Vědci se po sobě podívali.

„To by mělo jít,“ přisvědčil Bersei.

Donovan si sundal rukavice, roušku a laboratorní plášť. „S veškerými problémy se prosím obracejte na mě. Můžete mě zastihnout přes interkom,“ ukázal na malý kontrolní panel vedle vstupních dveří, „nebo vytočit na telefonu číslo dva-jedna-jedna-čtyři.“ Donovan se podíval na hodinky – 6.12. „No, už je pozdě. Co kdybychom to pro dnešek skončili a vy se do toho zítra ráno pustili čerství. Řekněme kolem osmé?“

Oba vědci souhlasili.

„Doktorko Henneseyová, měla jste už příležitost prohlédnout si baziliku, co jste přijela?“ zeptal se kněz.

„Ne.“

„Nemůžete navštívit Vatikán a nevidět osobně jeho srdce a duši,“ přesvědčoval ji. „Nemá sobě rovna. Mnozí lidé říkají, že je to jako vstoupit do samého nebe.“

„Má pravdu,“ připojil se Bersei.

„Chtěla byste si ji prohlédnout teď?“

Oči se jí rozzářily. „Jestli máte čas, byla bych moc ráda.“

„Návštěvní hodiny už končí, takže by tam nemělo být moc lidí. Giovanni, chcete se k nám přidat?“

„Škoda, musím jet domů. Moje žena dělá k večeři osso bucco.“ Bersei se předklonil a zašeptal natolik hlasitě, aby to slyšel otec Donovan. „Jste v dobrých rukách. Tohle je nejlepší turistický průvodce ve Vatikánu. Nikdo to tady nezná líp.“

KAPITOLA 14

Venku před Vatikánským muzeem už se slunce sklánělo nízko nad Římem na západním obzoru. Cypřiše se lehce pohupovaly v mírném větříku. Charlotte, kráčející zvolna vedle otce Donovana, vdechovala sladkou vůni zahrad. „Řekněte mi, doktorko Henneseyová,“ ozval se Donovan, „teď, když jste tu relikvii viděla, jak se vám ten projekt líbí?“

„Musím se přiznat, že je to něco docela jiného, než jsem čekala.“ Tohle bylo velice mírně řečeno. Lidské kosti jí nepřipadaly právě jako typická akvizice Vatikánského muzea. A ten knihovník nebyl zrovna osobou, která by podle jejího očekávání měla zařizovat jejich získání. „Jsem ale příjemně překvapena,“ dodala. „Mělo by to být velice vzrušující.“

„Bude to vzrušující pro nás pro všechny,“ slíbil Donovan. Když se přiblížili k zadní straně baziliky, uctivě k ní vzhlédl. „V prvním století býval na tom místě, kde teď stojí Vatikán, Circus Maximus, fórum, kde Nero pořádal závody dvoukolých vozů. Ironickou shodou okolností se nejvíc proslavil svým pronásledováním křesťanů.“

„Obvinil je, že roku 64 našeho letopočtu podpálili Řím. A roku 67 ukřižoval pro pobavení lidu svatého Petra.“

Na Donovana to zapůsobilo. „Takže vy jste křesťanka, nebo jenom dobrá historická?“

„Bývaly časy, kdy jsem byla dobrá na obojí.“

„Aha.“ Kněz nejspíš pochopil, že náboženství je pro ni citlivé téma, ale odvážil se podotknout: „Víte, doma v Irsku jsme měli rčení: ‚Věřím v slunce, i když nesvítí, věřím v lásku, i když ji necítím, věřím v Boha, i když mlčí.‘“ Pohlédl na Charlotte a všiml si, že se usmívá. Díkybohu, nevypadá to, že by se jí dotkl. „Někdy si prostě potřebujeme připomenout věci, které chováme v sobě.“

Vystoupali po několika širokých mramorových schodech, po kterých se dostali k zadní straně chrámu, a Donovan ji dovedl k jedněm z největších bronzových dveří, jaké kdy viděla. Vytáhl kartu a projel ji čtečkou na rámu dveří. Ozvalo se kovové cink, jak se elektromechanický zámek otočil. Prakticky bez nějaké námahy otevřel kněz obrovské dveře a kývnutím ruky ji vybídl, aby vstoupila.

„Projdeme tudy?“

„Jistě. Jedna z výhod, když jste hostem papeže.“

Při všech těch svých vystoupeních v médiích už si Charlotte trochu zvykla na jednání s VIP Ale s tímhle se to nedalo vůbec srovnat. Když prošla klenutým vchodem, měla najednou pocit, jako kdyby se přenesla do jiného světa.

Když se vynořili ze vstupní místnosti, ohromila Charlotte prostorná mramorová hlavní loď chrámu. Vzpomněla si, že v letadle četla v průvodci Fodoťs, že do této obrovské baziliky by se vešla celá katedrála Notre Dáme v Paříži. Ale když teď stála uvnitř, docela jí to zdeformovalo prostorové vnímání.

Její pohled okamžitě přitáhl Michelangelův velkolepý kazetový strop v kupoli. Byl pokrytý mozaikami a tyčil se sto třicet pět metrů nad hlavní lodí, kterou teď proudy slunečního světla pronikající okny obrácenými na západ zalévaly nadpozemskou září.

Potom jí pohled sjel na známý bronzový Baldachýn, který se tyčil nad papežským oltářem přímo pod kupolí. Jeho čtyři bronzové spirálovité sloupy, vytvořené renesančním géniem Giovannim Lorenzem Benninim, se tyčily do výše jednadvaceti metrů a podpíraly pozlacenou barokní klenbu, která sahala ještě o dalších šest metrů výše.

Dokonce i podlahy byly všechny vyloženy mramorem a mozaikami.

„No tohle,“ vydechla.

„Ano, opravdu nádherné,“ přitakal Donovan, založil si ruce a rozhlížel se kolem sebe. „Mohl bych tady s vámi strávit výkladem pár hodin. Je tady k vidění dvacet sedm kaplí, čtyřicet osm oltářů a tři sta devadesát osm soch. Ale já mám za to, že tato bazilika představuje spíše duchovní zážitek a nejlepší je prohlédnout si ji o samotě.“ Z dřevěného stánku u zdi přinesl mapu a průvodce a podal je Charlotte. „Jestli uvidíte něco, co vás zaujme, najděte si v knize podrobný popis. Já teď musím jít. Užijte si to.“

Poděkovala otci Donovanovi a začala pomalu procházel postranní lodí podél severní zdi baziliky.

Jako většina poutníků, kteří sem přijdou, zastavila se i ona před bronzovou sochou ze třináctého století tyčící se na robustním mramorovém podstavci, která zobrazovala svatého Petra. Svatý seděl na papežském stolci, nad hlavou svatozář, v levé ruce svíral papežský klíč a pravici držel zdviženou, jako by uděloval požehnání. Pár návštěvníků stálo ve frontě, aby se mohli postupně dotknout nohy sochy. Když nahlédla do průvodce, zjistila, že tento rituál by vám měl zajistit štěstí. Na pověry sice pochopitelně nevěřila, ale rozhodla se, že vzhledem k jejímu současnému stavu se může hodit jakákoli pomoc.

Po necelých pěti minutách se dostala k soše, pohlédla do její slavnostní tváře, natáhla levačku a položila ji na chladnou kovovou nohu. A pak k vlastnímu úžasu udělala něco, co už neudělala více než deset let. Modlila se, žádala Boha o sílu a pomoc. Přesně jak říkal Donovan, možná si jenom potřebovala připomenout, že kdysi bývala věřící.

Skoro se vzdala své víry, když před jedenácti lety sledovala, jak její matku, oddanou katoličku, pomalu užírá rakovina žaludku. Charlotte rychle dospěla k závěru, že zbožným lidem není zaručen boží soucit, bez ohledu na to, kolik modliteb odříkají, kolik nedělí prosedí pokorně v kostelních lavicích, kde naslouchají kázání. Po matčině smrti nešla Charlotte do kostela, aby hledala odpovědi – sedla si za mikroskop, protože věřila, že maminčin nedostatek nespočíval ve víře, ale jednoduše v genetické nedokonalosti, chybném kódu.

Její otec, i když tak krutě ztratil svou milovanou ženu, přece jen dokázal dál chodit každou neděli na mši, stále odříkával modlitbu před každým jídlem, vděčný za každý nový den. Jak to? říkala si Charlotte. A jednou se ho na to zeptala. Odpověděl bez váhání a upřímně: „ Charlie,“ – byl jedinou osobou kromě Evana Aldricha, kdo ji kdy oslovil touto přezdívkou – „ rozhodl jsem se neobviňovat ze svého neštěstí Boha. Život je plný tragédu. Ale je také plný krásy.“ Vzpomíná si, že když to řekl, láskyplně se usmál a něžně se dotkl její tváře. „ Kdo jsem, abych zpochybňoval sílu stojící za takovým zázrakem. Pamatuj, zlatíčko, víra je pouze o tom, ze věříme, že život něco znamená, bez ohledu na to, jak těžké se nám věci někdy zdají.“

Možná teď opravdu chtěla věřit, že Bůh měl nějaký důvod pro její vlastní neštěstí. Ale bez ohledu na pevnou víru svého otce pořád ještě neměla to srdce říct mu o vlastní nemoci, protože teď už zbývali jen oni dva.

Nedostatek víry v ní vyvolával pocit duševní prázdnoty – hlavně v poslední době. Věřila opravdu Charlotte Hennesyová v Boha? Na zemi nebylo místo, které by tuto otázku vyvolávalo tak jako tohle. Možná tady nalezne odpověď. Možná že přijít do Říma bylo jejím osudem.

Poté co nahlédla do nespočtu dalších zákoutí a výklenků, aby mohla obdivovat další překrásné památky, dostala se do přední části baziliky, kde stála slavná Michelangelova socha, Pieta, jíž se dostalo vlastní mramorem vykládané kaple, chráněné sklem. Socha působila dramatickým a tajuplně živým dojmem – mrtvý syn spočívající na klíně truchlící Madony. Dlouhou chvíli tam stála v zajetí emocí, které socha evokovala: utrpení, ztráta, láska, naděje.

O téměř čtyřicet minut později už kráčela opačnou cestou zpátky kolem Baldachýnu, kde narazila na často navštěvovanou sochu, která ji přiměla na místě se zastavit. Přímo nad ní se tyčil Berniniho Pomník papeži Alexandru VII. uzavřený ve výklenku z mnohobarevného mramoru lemovaného mohutným sloupořadím. Zesnulý papež trůnící vysoko na podstavci byl zvěčněn v bílém mramoru, jak klečí při modlitbě. Pod ním byla řada soch představujících Pravdu, Spravedlnost, Křesťanskou lásku a Rozvahu v podobě lidských postav.

Ale Charlottin vyděšený pohled tyto sochy jen rychle přelétl a soustředil se na ústřední postavu sousoší – obrovskou okřídlenou lidskou kostru ukutou z bronzu, držící v pravici přesýpací hodiny. Vlající závoj z rudého mramoru stínil její ďábelskou tvář, která je otočena k papeži a vysmívá se jeho blížícímu se odchodu.

Anděl smrti.

Chrám jako by se ponořil do naprostého ticha, socha ožila jako nějaká démonická postava chystající se rozmnožit tu děsivou rakovinu v jejím těle. Přísahala by, že vidí, jak v přesýpacích hodinách padá písek. Na moment nebyla schopna se nadechnout a cítila, jak jí z očí stékají slzy. Jak to, že se toto zpodobení zla nachází právě zde? Cítila to skoro jako osobní útok, jako by to bylo namířeno konkrétně proti ní.

„Nahání to hrůzu, že?“ přerušil její myšlenky něčí hlas.

Prudce se nadechla. Když se obrátila, spatřila postavu, která vypadala stejně hrozivě. Kde se taky k čertu vzal oni

„Berninimu bylo osmdesát, když ji dělal,“ ušklíbl se Salvátore Conte. „Řekl bych, že cítil trpkost nad ztraceným mládím.“

Charlotte se pokusila usmát, ale nepodařilo se jí to.

„Víte, že tohle místo bylo vybudováno díky prodeji odpustků?“ Conte se nesouhlasně zadíval na hlavní kopuli. „Tehdy v patnáctém století došly papeži Lvu X. peníze na dokončení projektu, a tak sehnal prostředky prodáváním katolických kartiček ‚jak-se-bez-námahy-vyhnout-peklu‘. Bohatí lidé si předpláceli boží odpuštění. Dokonce pro to měli rčení: ‚Když mince v kasičce zacinká, dušička z Očistce uniká.‘“

Měla sto chutí mu říct: Kolik odpustků budeš potřebovat ty, abys vykoupil svou duši? Conte rozhodně vypadal jako ten typ, který by potřeboval spoustu odpustků. Divila se, co vůbec dělá ve Vatikánu a co má vlastně společného s tou urnou. Otec Donovan předtím vypadal v jeho přítomnosti spíše jako rukojmí než kolega. „Řekla bych, že vy nechodíte každou neděli do kostela,“ odvětila.

Naklonil se k ní a hlas mu o oktávu klesl. „Po tom všem, co jsem viděl, obzvlášť v těchhle zdech, to docela rád risknu.“

Pokoušela se přijít na to, co tím myslí, ale v jeho očích nic neviděla a rozhodně ho neměla v úmyslu žádat, aby to rozvedl. „Jste tady na prohlídce, nebo mě prostě sledujete?“

Ta poznámka ho zaskočila. „Jenom si prohlížím památky,“ odpověděl a odvrátil pohled.

„No, už musím jít. Ráda jsem vás potkala,“ zalhala. Když se Charlotte obrátila k odchodu, ucítila, jak se rukou dotkl jejího ramene. Chladně se k němu otočila.

Conte zvedl ruce. „Omlouvám se. Vím, jak jsou Američanky citlivé na svůj osobní prostor.“

„Co chcete?“ Zřetelně vyslovovala každé slovo.

„Chtěl jsem vědět, jestli na dnešní večeři nepotřebujete společnost. Říkal jsem si, když jste tady sama… Nevidím snubní prsten,“ dodal, když se jí podíval na ruku. „Možná byste měla zájem o trochu konverzace. To je všechno.“

Dlouhou chvíli na něj jenom zírala, neschopná strávit tu myšlenku, že se ji opravdu snaží sbalit přímo v chrámu svatého Petra. Najednou se jí udělalo špatně při pomyšlení na všechny ženy, která se touhle osobou někdy nechaly okouzlit. Hezký – to ano – ale všechno ostatní mu zoufale scházelo. „Mám přítele a už jsem si něco naplánovala, ale díky.“ Nebyla si jistá, do jaké míry bude muset v nadcházejících dnech přicházet s Contem do styku, a tak se snažila být zdvořilá.

„Takže někdy jindy?“ odpověděl sebevědomě.

„Dobrou noc.“ Otočila se a vyrazila k východu.

„Hezký večer, doktorko Henneseyová. Bonasera.“

KAPITOLA 15

Chrámová hora

Vycházející slunce vrhalo slabé temně modré a fialové odlesky na Olivetskou horu, když Razak kráčel přes nádvoří Chrámové hory ke zlaté kopuli mešity Skalní chrám, jejíž zakončení ve tvaru půlměsíce nevtíravě ukazovalo směrem k Mekce.

Nezáleželo na tom, kolikrát už toto místo navštívil, stejně na něj pokaždé hluboce zapůsobilo. Jako kapky rosy je skrápěla historie i emoce.

V sedmém století byla Chrámová hora v podstatě zapomenuta a její pustá nádvoří postrádala jakoukoli významnější stavbu. Veškerá její předchozí architektura byla mnohokrát zničena. Ale roku 687 – jen pár desetiletí poté, co muslimská armáda vedená kalifem Omarem dobyla roku 638 Jeruzalém – zahájil devátý kalif Abd al-Malik výstavbu Skalního chrámu, který měl být hmotným důkazem znovuzrození tohoto místa – a islámského nároku na Svatou zemi.

Po celá následující století islám střídavě ztrácel a obnovoval svou vládu nad Chrámovou horou, nejdéle kvůli křesťanským křižákům, jejichž okupace se táhla po větší část dvanáctého a třináctého století. Teď se ale opět nacházela pod kontrolou islámu a Waqf byl pověřen, aby tuto roli posílil a legitimizoval. Nebylo to snadné, zejména v důsledku narůstající politické nestability, která ohrožovala výhradní práva islámu na toto místo – privilegium, o které skoro přišli po šestidenní válce roku 1967.

Razak se pokoušel představit si, jak by to fungovalo, kdyby se politická situace obrátila: muslimové omezení na uctívání obranného valu, zatímco Židé by vlastnili svatyni na nejposvátnějším místě; Židé na okupovaném území, zatímco Palestinci by měli vše plně pod kontrolou.

Vystoupal po schodech k vyvýšené plošině, kde stála mešita. Před vchodem si sundal mokasíny značky Sutor Mantellassi a vstoupil do svatyně. S rukama zkříženýma za zády přešel kolem krvavě rudého koberce osmiúhelníkového ambitu zářícího v nádherné vnitřní svatyni, která byla posazena vysoko na lesklých mramorových sloupech. Přímo pod kupolí, ohrazen zábradlím, se nacházel obrovský holý kamenný vrchol hory Moria, známý jako „Skála“.

Skála označovala posvátné místo, kde v biblických časech obětoval Abraham svého syna Bohu a kde Jakub snil o žebříku do nebes. Židé tvrdili, že tady kdysi stával velkolepý židovský chrám vybudovaný králem Salamounem a opravený králem Herodem. A křesťané prohlašovali, že Ježíš tento chrám mnohokrát navštívil, aby zde kázal.

Ale pro Razaka a jeho lidi to bylo významné místo z jiného důvodu.

Roku 621 se velkému proroku Mohamedovi v Mekce zjevil anděl Gabriel a daroval mu okřídleného koně s lidským obličejem jménem Burák. Mohamed se vypravil na isra, neboli „noční cestu“, a Burák ho odnesl na Chrámovou horu, kde vystoupil obklopen oslepujícím světlem na nebe, aby zde spatřil Alláha a promluvil si s Mojžíšem a velkými proroky. Tam také Mohamed dostal od Alláha pět denních modliteb – zásadní událost jeho duchovního působení známá jako miraj.

Miraj činí ze Skalního chrámu třetí nejvýznamnější náboženské středisko islámu, před ním je pouze Mekka – Mohamedovo rodiště – a Medina, kde po velkých bojích a osobních obětech založil islámské hnutí.

Razak hleděl na nádhernou kupoli s kachlíky, obsahující i rozevláté arabské nápisy, které lemovaly její základnu.

Z venkovních tlampačů zazněl hlas muezzina vyzývající muslimy k modlitbě. Razak padl na kolena před mihrabem – malým klenutým zlatým výklenkem, který ukazoval směr Mekky – s dlaněmi rozloženými na stehnech a sklonil se v modlitbě.

Po pár minutách se zase postavil, obešel ohrazený prostor se Skálou a zastavil se před vstupním schodištěm k místnosti nazývané „Studna duší“, kde se, jak se vypráví, shromažďují k modlitbě duše zemřelých. Tam v duchu spatřil svou matku a otce zářící v božském světle Alláhově a čekající, až konečně nastane den posledního soudu, aby navěky vystoupili áojannahu – Alláhovy rajské zahrady.

Razakovi rodiče byli 23. září 1996 zavražděni dvěma maskovanými střelci, když trávili dovolenou na jordánské straně Galilejského jezera. Mnozí Mé měli podezření, že se agenti izraelské zpravodajské služby – Šin bet – mylně zaměřili na jeho otce kvůli údajnému napojení na militantní palestinské skupiny, ale tyto pověsti byly později vyvráceny. I když se ukázalo, že to není pravda, vrahové nebyli nikdy nalezeni. Jejich tragická smrt představovala těžkou ztrátu, která Razaka poháněla – a stále pohání – aby se ponořil hlouběji do své víry a hledal odpovědi. Naštěstí mu jejich výchova doma i v zahraničí pomohla vyhnout se politickému i náboženskému fanatismu – pasti, do které by mohl snadno sklouznout někdo, koho se tak osobně dotkla smrtonosná politika Izraele.

Když se odvrátil, jeho myšlenky se přesunuly ke kryptě skryté hluboko pod jeho nohama a tajemné loupeži, která na tomto místě zapříčinila nové krveprolití. Než sem včera odpoledne dorazil, v žádném případě by ho nenapadlo, že by jej podobně závažná situace mohla dát dohromady s člověkem, jako byl Graham Barton.

U vchodu do mešity si Razak zase nazul boty a vyšel ven.

Do schůzky s Bartonem pořád ještě zbývalo pár hodin. A tak si udělal procházku do Muslimské čtvrti a dal si kávu a snídani v malé kavárničce na Via Dolorosa. Tady se setkal s několika starými známými a probral s nimi řadu věcí, které se přihodily od jeho poslední návštěvy. Rozhovor se pochopitelně soustředil především na tu loupež, ale Razak jim rychle vysvětlil, že nemůže vyšetřování komentovat.

V devět dopoledne už nefoukal ani ten nejslabší vánek, když pod spalujícím sluncem procházel nádvořím Chrámové hory a sestupoval do mešity Marwani. Když prolezl proraženou dírou do krypty, naznačil mu Akbar – obrovský muslimský strážný, který dostal za úkol dohlížet na Bartona – že je všechno v pořádku. Razak přikývl a pokynul mu, aby vešel do mešity.

Graham Barton dřepěl v rohu a překresloval nápis z jedné urny.

„Dobré ráno, pane Bartone,“ řekl Razak anglicky.

Archeolog se prudce vztyčil.

„Zdá se, že máte plno práce.“ Razak si prohlížel hromádky papírů s otisky reliéfů, které Barton rozložil v pravidelných intervalech po podlaze.

„Opravdu hodně,“ odpověděl Barton vesele. „Dorazil jsem dřív a Akbar byl tak hodný, že mi dovolil začít hned.“

„Co jste zatím našel?“

, Je to mimořádný objev. Tato krypta náležela Židovi jménem Josef.“ Barton ukázal na schránku na jednom konci, stejně prostou jako ostatní. „Všimněte si, že všechny tyto urny nesou hebrejské nápisy se jmény rodinných příslušníků.“

Na Razaka, který hledal podstatnější informace, to dojem neudělalo. „Josef o?“

Barton pokrčil rameny. „To je ten problém se Židy ve starověku. Nebyli zrovna moc konkrétní, když přišlo na jména. Jen zřídkakdy používali příjmení, aspoň pro účely pohřbu. A hebrejské jméno Josef bylo tehdy dost populární. Každopádně, vidíte, že každá urna je jasně označena.“

Razak si prohlédl nápisy vyryté na obou stranách devíti schránek.

„Na všech stojí do značné míry totéž. Sdělují nám, čí pozůstatky jsou obsaženy uvnitř té které urny. Toto jsou jeho čtyři dcery,“ ukázal na skupinku stojící na začátku řady. „Tři synové,“ pokynul k dalším třem a pak ke schránce vedle Josefovy, „a dále jeho milující žena Sára.“ Barton se zhluboka nadechl. „Ale na zadní zdi krypty je vyrytý nápis, který nám poskytuje více informací.“ Sebral baterku, pokynul Razakovi, aby ho následoval, postoupil do stinného kouta a zastavil se u zadní zdi. Kužel světla se odrazil od kamene. „Podívejte.“ Barton osvětlil ke zdi připevněnou desku s ozdobným okrajem. „Je to jmenný seznam uren nacházejících se v této komoře.“

Muslim přistoupil blíže. „Takže ztracená urna by měla být tady na tom seznamu.“ Razak přelétl pohledem devět řádků textu a pak se zarazil u hlubokého vrypu přetínajícího hladký kámen pod poslední řádkou. Dlouhou chvíli na něj zmateně zíral. „Vidím jen devět nápisů.“

„Správně. A těch devět jsou jména, která odpovídají zbylým urnám. Ale tady tenhle záznam,“ Barton namířil světlo na poškozený kámen, „pravděpodobně určuje totožnost vlastníka desáté urny.“ Poklepal na něj prstem.

Razak stále hleděl na tabuli. „Tohle nám teď moc nepomůže.“

„Souhlasím. Další slepá ulička.“

Razak rozhodil rukama a pokročil do středu místnosti. „Proč tady?“

„Jak to myslíte?“

„Proč byla ta krypta umístěna právě tady?“

Má dobrý postřeh, pomyslel si Barton. „Normálně bychom čekali, že se budou krypty nacházet na vnější straně městských zdí. Ale je dost dobře možné, že bylo toto místo vybráno z bezpečnostních důvodů. Vlastně,“ – odmlčel se, aby zformuloval své myšlenky – „v prvním století se hned vedle severní zdi Chrámové hory nacházela Antoniova pevnost, kde sídlila římská posádka. Nádvoří nad námi,“

– ukázal – „bylo zcela veřejné místo – odehrávaly se tam všechny možné aktivity. Podél celého obvodu plošiny vedly vyvýšené cesty s krytým sloupořadím, které tvořily smyčku kolem pevnosti. Římští centurioni po nich neustále procházeli a hlídali dav, připravení potlačit jakékoli nepokoje.“

Barton si odpustil poznámku, že v prvním století byl hlavním důvodem popularity Chrámové hory nádherný židovský chrám, který stával na místě Skalního chrámu

– tvrzení, které Waqf systematicky popíral už celá staletí, aby zajistil svá práva na toto místo. Protože biblické zmínky o tomto chrámu nepodpořily žádné archeologické důkazy, zůstávala pozice muslimů silná.

„A co měli římští centurioni společného s touhle kryptou?“

„Všechno. Nezapomínejte, ve starověku neexistovaly žádné sejfy ani úložné schránky v bance. Takže nejsnadnější cestou ke zbohatnutí bylo loupení. Majetek byl zranitelný.“

Razak Bartonovi pozorně naslouchal. „Jediným prostředkem, jak ochránit poklady nebo cennosti, byla armáda?“

„Správně.“

„Pak možná ta desátá urna neobsahovala lidské pozůstatky. Mohla by obsahovat nějaký poklad?“

„Je to možné.“

„Určitě pravděpodobnější než lidské pozůstatky,“ pokračoval Razak. „Nevidím důvod, proč by někdo měl podstupovat takové obtíže, aby ukradl nějaké kosti.“

Barton cítil, že Razak má z vlastních úvah radost, a při absenci dalších důkazů nebyl schopný ten nápad zpochybnit. „Z toho, co zatím víme,“ dodal, „nemůžeme dělat nějaké závěry, co mohla ve skutečnosti ukradená urna obsahovat. Ale uvnitř těch zbývajících devíti schránek,“ ukázal směrem k urnám, „možná najdeme nějaká další vodítka.“ Podal Razakovi pár gumových rukavic. „Proto budete potřebovat tohle.“

V muslimově obličeji se objevil zděšený výraz.

KAPITOLA 16

Vatikán

Oba vědci se sešli v laboratoři v osm ráno a zamířili rovnou do zadní odpočívárny, kde Giovanni Bersei poučil Charlotte Henneseyovou o tom, jak zacházet s podle jeho mínění nejdůležitějším kusem vybavení v laboratoři – automatickým přístrojem na kávu Gaggia, který na stisknutí tlačítka vydával požadovaný teplý nápoj.

„Tak povídejte. Jaká byla návštěva chrámu včera večer?“

Protočila panenky a podala mu stručné shrnutí, zakončené vylíčením nepříjemného setkání se Salvátorem Contem. Svěřila se mu, že ji to znervóznilo natolik, že se rozhodla prohlídku okamžitě ukončit. Spokojila se s tuňákovým sendvičem ze samoobslužné restaurace Dómu svaté Marty a brzy zalehla. Nebyl to zrovna nejzábavnější večer, připustila, i když byla ráda, že se jí povedlo trochu dohnat nedostatek spánku. „A jaké bylo to osso bucco vaší ženy?“

Protáhl obličej. „Nic moc. Carmela je dobrá na spoustu věcí, ale vaření k nim nepatří. Vlastně je to možná ta úplně nejhorší kuchařka v celé Itálii.“

Lehce ho klepla po rameni. „Vy jste příšerný, Giovanni. Doufám, že jste jí to neřekl.“

„Zbláznila jste se? Já si svého života cením.“

Oba se rozesmáli.

Bersei se podíval na hodinky. „Připravená začít?“

„Jdeme na to.“

Ještě jednou si naplnili pohárky a pak se vrátili zpátky do hlavní místnosti, kde se zastavili u pracovního stolu, oba oblečení v laboratorních pláštích. Urna s tajemnou kostrou uvnitř zůstala tak, jak ji nechali včera.

Bersei podal Charlotte novou roušku a latexové rukavice a ona si je nasadila. Jak tak hleděla na ty kosti, napůl očekávala, že se z nich vynoří ruka s přesýpacími hodinami v ruce.

Když si Bersei nasadil vlastní roušku a rukavice, vytáhl digitální fotoaparát Canon EOS, nastavil ho, pořídil pár snímků a zase jej odložil.

Vědci rozestoupení na opačných stranách pracovního stolu začali kosti postupně vyndávat ven a opatrně je pokládali na gumovou podložku. Pomalu začaly zase nabírat podobu kostry: dlouhé kosti na nohou a na rukou, pánev a volné svazky žeber, páteřní obratle a konečně jemné, složité kůstky dlaní a chodidel.

S neskutečnou péčí zvedla Charlotte z urny lebku. Jednou rukou podpírala spodní čelist a druhou kulovitou část lebky, když ji pokládala na konec znovu poskládané kostry.

Bersei provedl rychlou vizuální prohlídku. „Vypadá to, že je tady všech dvě stě šest kostí.“ Zvedl Canon a pořídil pár dalších záběrů kompletní kostry.

Charlotte ho přitom sledovala. „Fajn. Tak pojďme zjistit, jak tenhle pán umřel.“

„Po pravdě řečeno, nevíme ještě, jestli se jedná o muže, doktorko Henneseyová,“ opravil ji zdvořile. „Mohla by to být žena.“

Charlotte naklonila hlavu na stranu. „Jistě. Ale pochybuji, že žena by dostala tak zdobnou schránku.“

Bersei zvedl obočí, nedokázal poznat, jestli žertuje.

„Nepanikařte. Nechystám se na vás vytahovat feminismus,“ prohlásila. „Nechám si to na později.“

„Jen buďte mírná.“

Oba vědci se shodli, že jejich prvním krokem bude forenzní patologické ohledání, které by mělo pokud možno určit příčinu smrti, pak bude následovat rekonstrukce tělesné podoby toho člověka. Charlotte spustila nahrávací přístroj na pracovním stole, aby jejich postup zdokumentovala. Později budou ústní poznámky přepsány. Ze zásuvky stolu vytáhla dva páry speciálních teleskopických brýlí. Jedny podala Berseiovi, druhé si nasadila a sklopila teleskopické čočky.

Začali s lebkou, oba se přitom nakláněli co nejblíž, aby ji mohli prostudovat do nejmenšího detailu.

„Vypadá skvěle,“ prohlásil Bersei a podíval se po ní přes brýle.

Charlotte zhodnotila rozměry a tvar. „Hranatá čelist, výrazné nadočnicové oblouky a místa svalových úponů. Opravdu se zdá, že máme co dělat s mužem.“

„Nejspíš máte pravdu,“ připustil Bersei. Naklonil lebku dozadu, otočil ji a prozkoumal vnitřní dutinu. „Sutury jsou pořád viditelné, ale všechny splynuly. Podívejte tady,“ ukázal na lebeční šev připomínající vyhlazený zip, kde se setkávaly zubaté okraje lebečních kostí.

Charlie bylo jasné, co tím myslí. Čím mladší je subjekt, tím výraznější se jeví linie lebečního švu, vypadá jako dva těsně do sebe zapadající listy pily. Čím je starší, tím více se švy blíží k bodu, kdy se spojení stane neznatelné. „To znamená, že se díváme na někoho minimálně dvaceti až třicetiletého?“

„S tím bych souhlasil.“ Bersei lebku několikrát obrátil a prohlédl si její povrch. „Nevidím žádné známky poranění hlavy, vy ano?“

„Žádné.“

Oba vědci teď obrátili pozornost k dolní čelisti.

„Zuby jsou ve skvělém stavu,“ poznamenala Charlotte. „Doufám, že moje zůstanou taky takhle zachovalé. Tenhle muž měl ještě kompletní chrup. Nevidím ani žádný náznak onemocnění ozubnice.“ Na vteřinku se narovnala, aby si na brýlích zvýšila zvětšení čoček. „Sklovina intaktní. Žádné kavity ani nestejnoměrné namáhání.“

„Zvláštní.“

„Možná neměl rád sladkosti.“

Přesunuli se ke krční páteři, pečlivě ji prohlíželi a hledali abnormality.

„Nevidím žádné výrůstky ani osifikace,“ poznamenala Charlotte.

„A ani žádné srůsty,“ doplnil Bersei. „Vlastně ty ploténky nevypadají ani trochu degenerované.“ Jemně pootočil posledním malým krčním obratlem. „Nic šokujícího.“ Ukázal na hrudní koš kostry. „Popojedem.“

Skoro přesně v tom okamžiku Charlotte nakrčila obočí. „Počkejte. Tohle je zajímavé.“

Bersei sledoval její prst namířený do středu hrudníku přímo k ploché sternální kosti a okamžitě si toho všiml. „To je pořádně velká díra.“

„To jistě je.“ Prohlížela si trhlinu ve vyschlé chrupavce, která spojovala žebra s hrudní kostí. „Myslíte, že se to mohlo stát, když byl hrudní koš oddělen, aby se vešel do urny?“

„Snad.“ V jeho hlase zazníval opatrný tón. Bersei přesunul svůj zájem na rameno. „Podívejte se sem.“

Podívala se, kam ukazuje. „Máte dobrý postřeh. Pažní a klíční kost byly odděleny od lopatky?“

„Souhlasí. Ale nezdá se, že by k tomu došlo posmrtně. Ty trhliny jsou vláknité. Když je chrupavčitá tkáň takto oddělená, ukazuje to, že ke zlomenině došlo předtím, než vyschla.“ Vrátil se k hrudní kosti. „Podívejte semhle. Vypadá to úplně stejně. Můžete si povšimnout, kde se chrupavka napnula, roztáhla do šířky a roztrhla. Když byly kosti připravovány k pohřbu, použili na oddělení chrupavky nějaký ostrý předmět.“

Henneseyová to viděla taky. Čistý řez odděloval část s kusy roztržené chrupavky. „Auvajs, zřejmě to bolelo. Co myslíte… vykloubení?“

„S použitím velké síly.“ Berseiův hlas zněl ustaraně.

„To muselo vážně bolet.“

„Tím jsem si jistý. Ale určitě ho to nezabilo. Vezměte si tamta žebra.“ Ukázal na polovinu hrudníku blíž u ní. „A já si vezmu tahle.“

Čas jako by se zastavil, zatímco pečlivě zkoumali povrch každého žebra.

Charlotte se zvolna začínala v myšlenkách plně nořit do práce na kostech a soustředit se více na bezprostřední úkol než na nepříjemné vidiny genetického chaosu, který se odehrával v jejím vlastním těle. „Vidíte taky to co já?“

„Ty hluboké rýhy?“ Bersei ani nezvedl hlavu. „Ovšem.“

Některá žebra byla neporušená, ale většina jich vypadala, jako by po nich někdo přejel ostrými drápy, které zanechaly dlouhé zubaté rýhy. Ty se objevovaly v nepravidelných skupinkách.

„Co to mohlo způsobit?“ Její hlas klesl do šepotu.

„Myslím, že asi vím. Vidíte ty drobné stopy kovu?“

„Ano. Došlo k tomu posmrtně? Skoro to vypadá, jako kdyby je okusovalo nějaké zvíře.“

„Řekl bych, že ne,“ nesouhlasil Bersei. „Všimněte si, že ty stopy se objevují jenom na vnější straně. Zuby by zanechaly stopy po obou stranách, ani nemluvě o tom, že většina mrchožroutů by s kostí odběhla, než by se do ní pustila, a nezanechala by nám tady kompletní kostru.“

„Takže co si myslíte, že to způsobilo?“ napřímila se Charlotte.

„Řekněme to takhle.“ Podíval se na ni přes sklopené teleskopické čočky. „Jestli jsou na tom ty kosti takhle zle, svaly a kůže, které je pokrývaly, potom musely vypadat ještě daleko hůř… Pravděpodobně byly na cáry.“ Zachytil její pohled, zhluboka se nadechl a pak řekl: „Vypadá to, že toho muže bičovali.“

„Bičovali?“

Pomalu přikývl. „Přesně tak. Tyhle stopy jsou od nějakých důtek s ostrým kovovým zakončením.“

„Chudák.“ Z pomyšlení na takovou krutost se jí udělalo špatně od žaludku.

„Pojďme dál.“ Bersei se předklonil a začal pracovat na horních obratlech bederní páteře.

Charlotte se také sklonila a začala obracet spodní páteřní obratle, přičemž pečlivě prohlížela každou kost a každou ploténku. „Tady vypadá všechno v pořádku.“

„Souhlasím.“ Bersei se soustředil na kompaktní hmotu pánve, která mu poskytla rozhodující vodítka, pokud šlo o pohlaví. „A s tím pohlavím jste měla pravdu. Rozhodně muž.“ Přejel prstem po okraji kosti, kde bývaly genitálie. „Pánevní kost je úzká, nenacházejí se tady žádné rýhy ani zploštění.“

„Tudy žádné dítě neprošlo. Aspoň nezůstalo bez matky.“

Prozatím byl Giovanni Bersei spokojen. Určit z kosterních pozůstatků, zda šlo o ženu, nebo o muže, není nikdy snadné, protože znaky určující pohlaví se nacházejí v měkkých tkáních, ne na kostech. V závislosti na celé řadě faktorů, od stravy a životního stylu až po fyzické nároky zaměstnání subjektu, může u ženy snadno dojít k takovým proměnám měkké tkáně, které zapříčiní, že se ženská kostra jeví téměř identická se svým mužským protějškem. Příčinou vyrovnání je pochopitelně zvětšená svalová hmota, která vyžaduje, aby ji silnější kosti udržely, zejména v oblastech, kde jsou připojeny vazy. U většiny ženských koster je ale dobře rozeznatelný rodicí kanál v pánvi.

„Takže – ruce, nebo nohy?“ zeptal se.

„Nejdřív ruce.“

Posunuli se podél kostry a znovu se pustili do zkoumání dlouhých kostí, začali s pažní a postupně se propracovávali ke dvěma kostem spodní poloviny paže – loketní a vřetenní.

Její oko něco zachytilo, a tak se naklonila ještě blíž, aby zostřila rozlišovací schopnost čoček. Na vnitřní straně kostí spojujících se nad zápěstím došlo ke značnému poškození. „Co je tohle? Vypadá to, jako kdyby prošly mlýnkem.“

„Na téhle straně je to taky. Poškození je omezeno pouze na zápěstí,“ potvrdil Bersei. „Vidíte stopy oxidace, tady ty dlouhé proužky?“

„Ano, mohly by to být kovové částečky.“ Všimla si ještě něčeho jiného. „Počkejte.“ Posunula si čočky. „V kosti uvízla nějaká vlákna. A na vaší straně?“

„Ano. Mám to tady taky. Vypadá to jako dřevo.“

Charlotte popošla k zásuvce s nástroji, vytáhla pinzetu a malou plastovou nádobku a začala vytahovat vlákna z kosti.

Bersei se mezitím přesunul k chodidlům. Naklonil se, aby si něco podrobněji prohlédl.

„Co tam vidíte?“ zeptala se, napřímila a odložila nádobku a pinzetu.

Pokynul jí, aby k němu přistoupila blíž. „Pojďte se kouknout.“

Zaměřila pohled do míst kousek pod kotníkem. Spojení lýtkové a holenní kosti vypadalo v pořádku. Ale v horní části každého chodidla byly v kůstkách hluboké otvory s hrubým okrajem. Dvě kůstky na levém chodidle byly zlomené.

„Podívejte na to poškození mezi druhým a třetím metatarsálním článkem,“ poznamenal Bersei. „Je to podobné jako na pažích.“

„Tady ty rezavě zbarvené proužky,“ dodala Henneseyová. „Rozhodně pocházejí z nějakého kovového předmětu.“

„Z těch fraktur na druhé záprstní kůstce levého chodidla soudím, že to byl hřeb. Vidíte, kde špička zasáhla kost a rozštípla ji?“

Henneseyová si prohlédla důlek diamantového tvaru vyražený ve středu rozštěpu a objevila další dřevěné třísky. „Neuvěřitelné. Vypadá to, jako by se hřebem napoprvé netrefili.“ Z pomyšlení, že by jedna lidská bytost mohla druhé takhle ublížit, se jí dělalo špatně. Co to může být za stvůru, že je schopná takové krutosti?

„Nejspíš proto, že chodidla byla přibita jedno přes druhé,“ prohlásil Bersei přesvědčeně. Povšiml si další nezvyklosti v oblasti kolen a přesunul se, aby získal lepší výhled.

„Co tam vidíte?“

„Koukněte na tohle.“

Když se Charlotte podívala na kolenní kloub, okamžitě si toho poškození všimla. Zrovna když si myslela, že horší už to být nemůže. „Ach bože.“

„Úplně vykloubené,“ vzdychl Bersei. „Podívejte se na ty trhliny v chrupavce a vlasové fraktury pod kolenem.“

„Měl zpřelámaná kolena?“

„Ano, určitě.“

„Co si o tom myslíte?“

Bersei se narovnal a zvedl čočky. Obličej měl popelavý. „Je docela jasné, co se tady stalo. Tenhle muž byl ukřižován.“

KAPITOLA 17

Chrámová hora

„Přece ode mě nečekáte, že bych znesvětil ostatky mrtvého.“ Krajně uražený Razak si založil ruce na prsou. „Vy ale máte drzost.“

„Je to důležité.“ Barton k němu znovu natáhl ruku s rukavicemi.

Razak je odstrčil. „Tohle nepřipustím!“ Jeho hlas se hlasitě odrážel od zdí místnosti. „Musíte požádat o povolení Waqf.“

Dírou nakoukl dovnitř Akbar, vypadal znepokojeně.

Barton se vyhnul pohledu strážného a rychle řekl: „Vy i já oba víme, že dobrá vůle nestačí. V zájmu úspory času budeme muset vyvinout trochu iniciativy, abychom našli odpovědi. Proto jsme tady.“

Razak, pořád ještě navztekaný, se obrátil k Akbarovi. „Všechno v pořádku.“ Pokynul strážnému, aby odešel. Chvíli si třel spánky, pak se obrátil zase k archeologovi. „K čemu to bude dobré? V těch urnách jsou jenom kosti.“

„To není tak jisté.“

Razak rozhodil ruce. „Jestli to tak není, tak proč potom zloději nevzali i tyhle?“ Ukázal na zbylé urny.

„Potřebujeme získat jistotu.“ Barton stál pevně na svém. „Musíme prozkoumat každou možnost. Jak to tak vypadá, jediné stopy, které máme, se nacházejí v této místnosti. Byla by to velká chyba vzdát se prozkoumání těch uren.“

Na pár sekund zavládlo v kryptě mrtvolné ticho.

„Dobrá,“ poddal se konečně Razak. „Berte je po jedné. Ale uděláte to sám.“

„Rozumím.“

„Alláh nás ochraňuj,“ zamumlal Razak. „Tak se do toho pusťte. Udělejte, co musíte.“ Obrátil se k celé scéně zády.

Barton s úlevou poklekl před první schránkou, popsanou hebrejskými znaky, které v překladu znamenaly „Rebeka“. „Může to chvíli trvat,“ zavolal.

„Já počkám.“

Barton natáhl obě ruce a pevně uchopil ze stran ploché kamenné víko. Ohlédl se po Razakovi. Muslim byl k němu stále otočen zády. Barton se zhluboka nadechl, párkrát pohnul s víkem, aby se uvolnilo, a sundal je.

Uplynuly dvě hodiny od chvíle, co otevřel první schránku, a teď už Graham Barton vracel kosterní pozůstatky, které vytáhl ze sedmé. Stejně jako vzorky, které našel v předchozích šesti pohřebních urnách, i tento byl pozoruhodně dobře zachovalý. I když forenzní antropologie nebyla zrovna jeho specialitou, prostudoval už za svůj život dostatek kostí, aby se vyznal alespoň v základech. Jistě, jména na každé schránce do značné míry vylučovala spekulace ohledně pohlaví, ale stopy nacházející se na lebečních švech, kloubech a pánevních kostech jej dovedly k jistým závěrům týkajícím se věku těchto koster. Ty čtyři mladší ženy – předpokládal, že dcery – zemřely velice mladé, něco kolem dvacítky. Tři mladší muži – podle stejné logiky synové – spadali do zhruba stejného věku. Pro rodiny v prvním století bylo typické, že mívaly hodně dětí, které se narodily rychle po sobě, aby se zajistilo přežití rodu.

Jenže pokud byl Barton prozatím schopen říct, jejich pozůstatky nevykazovaly žádné zjevné abnormality. A už vůbec žádné známky zranění.

Za předpokladu, že jsou to všechno děti otce a matky pohřbených ve schránkách osm a devět, vypadalo dost divně, že by všechny zemřely tak mladé. Dokonce i v prvním století, kdy životní vyhlídky těch, kdo přečkali první kritické roky, činily třeba jen pětatřicet let, to vypadalo statisticky nepravděpodobné. Vlastně to vypadalo, jako kdyby všichni zemřeli současně.

Zvláštní.

Barton se narovnal, aby se na moment protáhl. „Pořád vám to tam vyhovuje?“ Pohlédl na druhou stranu místnosti, kde muslim seděl v meditativní pozici tváří ke zdi. V jednu chvíli zaslechl, jak odříkává modlitby.

„Ano. Kolik času ještě budete potřebovat?“

„Už zbývají jen dvě. Řekněme půl hodiny?“

Muslim přikývl.

Archeolog znovu nahrbil hřbet a sklonil se nad osmou urnou, v níž byla uložena Josefova manželka Sára. Protože už si mezitím vytvořil trochu systém, obratně uvolnil víko, zvedl je a položil na kamennou podlahu, aby je mohl použít jako podložku pod vytažené kosti.

Zevnitř schránky na něj zíraly prázdné oční důlky hladké lesklé lebky, vypadala jako nějaký strašidelný sádrový odlitek natřený bezovým šelakem.

Barton, který si ani nebyl jistý, co vlastně hledá, už začal ztrácet naději, že by zbývající schránky obsahovaly něco neobvyklého. Že by to ti zloději opravdu věděli a tyhle tady nechali úmyslně, jak se domníval Razak? Obsah té desáté urny určitě nemohl být tak nezajímavý jako u těchhle. Zajímalo by ho, co ti zloději věděli o té zmizelé urně a jak mohli dopředu získat takové podrobné informace.

Barton si položil lebku na dlaň, otočil ji a posvítil baterkou dovnitř, takže ji ozářil jako nějakou morbidní halloweenskou tykev. Splynutí švů naznačovalo, že Sára pravděpodobně zemřela něco před čtyřicítkou. Položil lebku na víko. Pak postupně vytahoval větší kosti a opatrně je vyrovnával vedle lebky. Menší kosti, které popadaly na dno schránky, vybíral po hrstech. Všechno bylo naprosto normální. Posvítil si baterkou do prázdné urny, aby pečlivě prozkoumal všechny stěny kvůli rytinám a ujistil se, že mu nic neuniklo.

Když uctivě vrátil Sářiny kosti do urny a dal víko na místo, poklekl Barton s nevelkým nadšením před devátou urnou. Natáhl ruce, promnul si špičky prstů pro štěstí a popadl víko. Tentokrát se však kupodivu ani nehnulo. Zkusil to znovu. Nic.

„Hmm. To je zvláštní.“

„Co je?“ ozval se Razak.

„Tahle poslední urna byla něčím zapečetěna.“ Barton přejel světlem baterky po linii spoje. Opravdu tam něco bylo, vypadalo to jako šedivý tmel.

„Tak byste to možná měl nechat být.“

To snad ten chlap nemůže myslet vážně! Přece nedošel tak daleko, aby toho teď nechal. Barton ho ignoroval, vytáhl z kapsy švýcarský armádní nůž, vysunul středně velkou čepel a odškrábl trochu té lepkavé hmoty na dlaň v rukavici. Když se na ty hoblinky podíval pod světlem, zjistil, že je to nějaký druh mastného vosku. Netrvalo mu ani pět minut, než uvolnil pečeť natolik, aby mohl zvednout víko. Zasunul čepel a nůž strčil zpátky do kapsy.

„Takže do toho,“ zamumlal, když si otřel z čela pot. Uchopil víko na délku, s vynaložením jisté námahy ho uvolnil, zvedl a položil na podlahu. Z odhalené dutiny schránky se vyvalil nepříjemný puch, až musel zalapat po vzduchu.

Popadl baterku a posvítil si dovnitř. Nejdřív začal vytahovat nejdelší kosti, které ležely úplně nahoře.

Když narazil na lebku, opatrně ji vyndal a posvítil si na ni. Z pokročilého splynutí lebečních švů a značného opotřebování zbývajících zubů na čelisti usoudil, že Josefovi bylo něco kolem sedmdesáti let, když zemřel. Když byla z urny venku poslední kost, zadržel Barton dech a strčil hlavu do schránky, přitom si dovnitř svítil baterkou. Na dně ke svému překvapení uviděl malou obdélníkovou kovovou tabulku. Znovu vytáhl nůž, zasunul čepel pod tabulku, vypáčil ji a odkryl drobnou prohlubeň, která byla vyhloubena do dna urny. A v ní se nacházel kovový váleček dlouhý necelých patnáct centimetrů. Barton se usmál. „Tady ho máme, kluka.“ Uchopil ho do prstů a vytáhl ven.

„Našel jste něco?“ Razakův hlas se odrážel ozvěnou po celé kryptě.

„To ano. Podívejte.“

Razak se bez přemýšlení obrátil. Jeho pohled se jen letmo dotkl válečku a zarazil se na hromádce kostí. „Nešťastná duše. Nechť odpočívá v pokoji.“ Rychle odvrátil hlavu zpátky ke zdi.

„Promiňte. Měl jsem vás předtím varovat,“ omlouval se Barton.

Razak zvedl ruku, zavrtěl hlavou a řekl: „To je v pořádku. Co jste to měl v ruce?“

„Klíč.“ Barton se vztyčil a přešel ke světlu. „Pojďte sem a podívejte se.“

Razak se zvedl na nohy a stoupl si vedle Bartona.

Když se na něj podíval zblízka, všiml si Razak, že váleček – nejspíš bronzový – má na obou koncích malé čepičky. „Chcete to otevřít?“

„Pochopitelně.“ Bez váhání sundal jeden vršek, a když otevřený konec naklonil ke světlu, podíval se dovnitř.

Uviděl tam nějaký smotek. „Aha. Myslím, že tady máme svitek.“

Razak si mnul nervózně bradu a přemýšlel, jestli neexistuje lepší způsob, jak v daném případě postupovat, ale nakonec se sklonil před skutečností, že Barton je expert.

Barton naklonil váleček nad dlaň a párkrát do něj klepl, až svitek vypadl. Ujistil se, že uvnitř kovové tuby už nic jiného není, a strčil si ji do náprsní kapsy košile. „Pergamen. A mimořádně dobře zachovalý.“ Velice opatrně ho rozvinul. Byl celý pokrytý starověkým textem. Řečtina, jestli se nemýlí. Archeolog pohlédl na Razaka.

„Bingo.“

KAPITOLA 18

Vatikán

Oba vědci, kteří strávili uplynulé dvě hodiny sestavováním souhrnné zprávy o forenzním ohledání – digitální fotografie, písemné popisy, poznámky k případu – teď upíjeli espreso z kávového automatu ve stísněné laboratorní odpočíváme s bíle natřenými zdmi. Oba byli zamyšlení.

Bersei se mračil. „Už jsem viděl lidské pozůstatky všech možných tvarů a typů, někdy mumifikované, jindy zase jenom kosti. Některé dokonce rozteklé.“ Odmlčel se. „Ale tohle bylo úplně poprvé. I když mě to moc nepřekvapuje.“

„Proč?“

„I když panuje přesvědčení, že ukřižování zavedli Řekové, ve skutečnosti je praktikovali především Římané – byla to pro ně běžná metoda popravování zločinců, dokud jej císař Konstantin ve čtvrtém století nezakázal.“

„Jste si jistý, že to, na co se tady díváme, je důsledek ukřižování, ne nějaké jiné formy mučení?“

„Určitě. A hned vám řeknu proč.“ Bersei upil ze své kávy. „Začneme se základními fakty. Za prvé, musíte pochopit, proč Římané zločince ukřižovávali. Pochopitelně to byla výjimečná metoda trestu, ale měla také vyslat signál všem občanům, že Řím má vše plně pod kontrolou. Poprava se konala na veřejnosti, oběti byly vysvlečeny donaha a přibíjeny na kříže podél hlavních silnic a kolem nejvýznamnějších lokalit. Tato smrt byla považována za nečestnou… krajně pokořující. Jako taková bývala příznačně vyhrazena pro zločince s nižším společenským postavením a nepřátele státu. Bylo to ztělesnění římské metody vládnout prostřednictvím strachu.“

Charlottiny zelené oči se zablýskly. „Takže tady možná máme co dělat s kriminálníkem?“

„Snad.“ Pokrčil rameny.

Zvědavě na něj pohlédla. „Jak tohle všechno víte?“

„Nejspíš to bude vypadat trochu zvláštně, ale před pár lety jsem dokonce publikoval oficiální studii o ukřižování, financovanou Pontifikální komisí. Zkoumal jsem tradiční teorie zaobírající se tím, jak byly oběti zabíjeny.“

Charlotte si nebyla jistá, jak zareagovat. „Musím se zeptat... proč?“

„Podívejte, vím, že to zní morbidně. Ale ukřižování bylo praktikováno celá staletí a je ohromně důležité pro pochopení starověké římské vlády. Raději o tom přemýšlím jako o jakési formě představení,“ usmál se. „Byla to oblíbená zábava zdarma.“

„Tím jsem si jistá. Hotové moře smíchu.“

„Chcete, abych pokračoval?“

„Prosím.“

„Než zločince ukřižovali, cestou na místo popravy je popoháněli, aby šli ochotněji, obvykle holí nebo důticami. V případě našeho muže bylo pravděpodobně k bičování použito flagrum – důtky s řadou řemínků s kovovými háčky.“

„To vysvětluje, proč byla ta žebra tak ošklivě poznamenaná.“

„Si. A soudě podle hloubky škrábanců muselo být jeho tělo hodně potrhané. Tenhle muž musel mít příšerné bolesti a strašně krvácet.“

„To je tak kruté.“ Odolávala nutkání představit si, jak důtky s ostrým zakončením sviští vzduchem a trhají maso.

„To byl bohužel jenom začátek. Samo ukřižování bylo daleko, daleko horší. Při tomto typu popravy existovalo množství variant, v zásadě všechny se stejně smrtelným efektem. Zločince přibili na křížovou konstrukci dlouhými hřeby, které mu proklály zápěstí a chodidla. Kolem paží byl obtočen provaz, který ho měl přidržovat, až bude kříž postaven vzpřímeně. Takový kříž mohl mít množství forem: prostý strom či kůl, dva trámy překřížené ve tvaru X nebo pevná konstrukce postavená jako velké písmeno T. Řekl bych, že v případě naší oběti to byl crux coniposita, kříž tvořený rovně stojícím sloupem nebo kmenem a příčným břevnem nazývaným patibulum. Víme, že běžná zpodobení ukřižování zobrazují oběti přibité na kříž skrz dlaně…“

Charlotte bylo jasné, o co tady jde. „Ale malé kůstky a slabé svalstvo na rukou by nedokázaly udržet váhu těla, správně? Kdyby bylo tělo přibito skrz dlaně, z kříže by spadlo.“ Pevně sevřela rukama kelímek.

„Přesně tak. Takže aby udržely váhu, byly železné hřeby – byly obrovské, měřily kolem osmnácti centimetrů – vraženy do zápěstí těsně nad loketní a vřetenní kost spolu s velkou dřevěnou podložkou, která měla zabránit prokluzování. Přímo tady.“ Bersei ukázal na místo těsně nad ohybem dlaně. „Tím rozdrtili nebo poškodili středový nerv, který pak vysílal do celé paže prudké vlny nesnesitelné bolesti. Ruce byly okamžitě ochromeny. Když byla přibita obě zápěstí, bylo patibulum nesoucí plnou váhu těla vyzdviženo. Člověk si nedokáže představit, jaké to muselo být. Příšerné.“

Před jejím vnitřním zrakem se odvíjely nechutné obrazy hřebů pronikajících masem. „To vysvětluje ta vykloubená ramena.“

„Vysvětluje to také ty prohloubeniny a stopové zbytky rzi, které jsme viděli na zápěstí – důkaz obrovského tlaku na kosti. Dření. Celá váha těla visela na těch hřebech.“

Henneseyová odložila svůj kelímek do dřezu. „Už do sebe nic nedostanu.“

Bersei jí položil ruku kolem ramen. „Jste v pořádku?“

Protřela si oči. Možná že rakovina kostí není nakonec až tak zlá. „Pokračujte. Nic mi není.“

„Jakmile bylo tělo ve vzpřímené poloze,“ hovořil dál Ital, „byla chodidla přeložena jedno přes druhé a pak hřebem přibita na kůl. Nebylo to snadné, když sebou oběť zmítala.“

„To možná vysvětluje tu frakturu, kterou jsme viděli na noze. Bojoval.“

„Ano.“ Berseiovi poklesl hlas. „Někdy, aby se vyhnuli odporu, byl mezi nohy umístěn ještě jeden kolík zvaný sedile. Hřeb prorazili…“ – odmlčel se, aby tuto část ještě zvážil, ale cítil, že by ve svém výkladu měl být důkladný – „penisem do sedile, aby připoutali oběť ke kříži.“

Na moment měla Charlotte pocit, že ji přepadla závrať, jako kdyby měla omdlít. Pokaždé když doktor Bersei připojil další podrobnosti, jako by se propadla o něco níž, jako by jí z těla postupně vytrhávali kosti. „To je neuvěřitelně kruté,“ zašeptala sotva slyšitelně. Tyhle děsivé znalosti jako by vůbec nešly dohromady s Giovanniho jinak laskavým vystupováním. Zhluboka se nadechla.

Bersei si založil ruce a odmlčel se, aby si uspořádal myšlenky. „Skutečnost se má tak, že při ukřižování vlastně nic konkrétního oběť nezabilo. Smrt nakonec zapříčinilo celkové trauma. Bičování, přibití na kříž, vystavení rozmarům počasí... to všechno na tom mělo podíl. Smrt závisela na zdravotním stavu oběti před popravou a mohla trvat i několik dní.“

Charlotte si nedokázala představit, že by mohl být člověk vystaven tak extrémnímu potrestání. Stejně matoucí pro ni byl i intenzivní zájem, který Bersei projevoval o tento předmět. Nedokázala potlačit myšlenku, že muži jsou na takovéhle věci od přírody zvědaví. „A my už víme, že ten muž se vyznačoval mimořádným zdravím.“

Bersei přikývl. „To poškození, které jsme viděli na žebrech, naznačuje, že už jenom intenzita samotného bičování ho měla zabít. Kůže a svalová hmota musely zůstat na cáry, možná bylo vidět vnitřní orgány. Je neuvěřitelné, že ta osoba to mohla vydržet – musel strašlivě trpět. Což mě přivádí k poslednímu bodu.“

Charlotte se stáhl žaludek. Bylo jí jasné, že se toho na ni chystá naložit ještě víc.

„Když celý proces nepostupoval dost rychle,“ pokračoval Bersei, „tak mu smrt uspíšili – zpřelámali mu kolena velkou kovovou palicí.“

V duchu si tu scénu okamžitě vybavila a pocítila, jak se jí samé podlamují kolena. „Přesně jak to vidíme tady,“ odpověděla. Charlotte, snažící se ze všech sil zůstat objektivní, přemýšlela o důsledcích posledního stadia trestu. „Bez opory nohou spočívala plná váha těla na hradním koši. To proto byla chrupavka na hrudi roztrhaná?“

„Přesně tak. Protože plíce byly stlačené, mohla oběť dýchat jen s velkou námahou. Ta trocha krve, která ještě zbývala, se mezitím začala usazovat v nohách a dolní části trupu.“

„Takže zločinec potom zemřel na zadušení a srdeční selhání, je to tak?“

„Správně. Celý proces mohla ještě urychlit dehydratace a celkové trauma.“ Odmlčel se a stáhl rty. „Oběť nechávali na kříži několik dní, dokud nepřišla smrt. Bývalo to nevýslovně bolestivé.“

„Co pak?“

Bersei pevně sevřel rty, než pokračoval ve vysvětlování. „Těla byla stržena na zem, kde se pak na nich krmili supi, psi a další zvířata. Veškeré zbytky byly spáleny. Římané byli při tom všem velice systematičtí. Představovalo to poslední stupeň potrestání – odmítnout zločinci řádný pohřeb – což byla obrovská rána snad ve všech náboženstvích té doby. Tím, že těla spálili, upírali Římané obětem v podstatě jakoukoli možnost na posmrtný život, reinkarnaci nebo vzkříšení.“

„Nejvyšší trest.“ Sklopila oči k podlaze.

„Správně. Tělo bylo zcela zničeno.“

„Na ty lidi, co se na to všechno dívali, to muselo mít děsivý účinek. Jaký to musel být pohled – jít si takhle po silnici a vidět všechna ta těla přibitá na kříži. Tomu se říká sugestivní reklama.“

„Tohle v Římě uměli. Určitě to muselo zanechat dojem… pomáhalo udržovat kázeň podrobených daňových poplatníků.“

V odpočíváme na moment zavládlo ticho.

„Kdo si myslíte, že byl ten muž?“ zeptala se nakonec.

Bersei pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Je ještě moc brzy na nějaké závěry. Mohl by to být kdokoli z těch tisíců lidí, které Římané ukřižovali. Jediný do této chvíle nalezený pozůstatek ukřižovaného byla patní kost, do které byl ze strany vražen hřeb. Už jenom fakt, že se tady díváme na první nedotčené ukřižované tělo, činí tuto relikvii mimořádně cennou.“

Charlotte naklonila hlavu na stranu. „To vysvětluje, proč si Vatikán dal tu práci nás sem dostat.“

„Naprosto. Dává to perfektní smysl. Podobný nález je velice významný.“

„Jenže my jsme urnu otevřeli teprve dneska, a jestli byla zapečetěná, jak mohli proboha vědět, že ten muž uvnitř byl ukřižovaný? Jak mohli vůbec vědět, že budou potřebovat naši expertízu?“

Bersei o tom chvíli uvažoval. „Nepřekvapuje mě, že sem zavolali mne. Protože pracuju v těch katakombách už celé roky, narazil jsem na spoustu koster, množství artefaktů, které nějak souvisely s pohřby. Pokud jde o vás… no, nemusím vám říkat, že využívání DNA při zkoumání lidských pozůstatků je úžasný nástroj. Ale zapomeňme zatím na teorie, než si dále prostudujeme urnu. Koneckonců, tělesné pozůstatky nám mohou vypovědět jen část příběhu.“

KAPITOLA 19

Vatikán

Na stejné chodbě kousek od laboratoře, ve stísněném prostoru používaném obvykle jako sklad, spadávala do počítačového harddisku síť kabelů, která přenášela živý video a audiozáznam z laboratoře a sousední odpočívárny. Se sluchátky připojenými ke sledovacímu zařízení tam Salvátore Conte horlivě zaznamenával veškerou činnost obou vědců, přesně jak mu nařídil vatikánský státní sekretář kardinál Santelli.

Dvě samostatné bezdrátové linky navíc monitorovaly veškeré příchozí i odchozí telefonní hovory z ložnice Charlotte Henneseyové (díky jednoduchému nabourání se do vatikánské telefonní ústředny) a soukromé rezidence Giovanniho Berseie. Minulé noci vykonal u Berseie speciální návštěvu. Zatímco antropologa zaměstnávaly manželčiny rozvařené telecí kotlety, Conte se venku napojoval na telefonní linku ve spojovací skříni na zdi jejich domu – dovednosti elektroinženýra získal díky svým předchozím zaměstnavatelům.

Protože všechny ty odborné řeči nepovažoval za nějak zvlášť zajímavé, většinu své pozornosti soustředil na atraktivní americkou genetičku. Byla vážně sexy. Chlapi jako on obvykle s takovými děvčaty nechodili. Ale nikdy nezaškodí to zkusit. A nikdo nebyl ochotnější k pokusům než Salvátore Conte. Vytrvalost přináší úspěchy.

Jak si tak Henneseyovou znovu prohlížel –její tvář, rty, vlasy, tělo – rozhodl se, že se jí tak nebo onak nakonec dostane na kůži. Jenom bude muset trošku počkat, než bude tahle práce hotová.

Na samostatném počítačovém monitoru si vyvolal webový vyhledávač a napojil se na domovskou stránku banky na Kajmanských ostrovech, kde si pod jedním ze svých pseudonymů otevřel nový účet. Udělal si chvilku, aby vložil své uživatelské jméno a heslo, a získal tak přístup k aktuálnímu stavu účtu a ujistil se, že Santelli splnil svou část dohody.

Dříve toho dopoledne vedl s kardinálem velice otevřený rozhovor týkající se zvláštního příplatku za urychlené dodání urny a dalšího rizikového příplatku pro sebe a své kolegy (s výjimkou Douga Wilkinsona). Dal mu jasně najevo, že by mohl mít „nepříjemnosti“, kdyby odjel z Vatikánu, aniž by byla platba provedena. Kardinál kupodivu neprotestoval a ochotně souhlasil, že tak úspěšně provedená operace si opravdu zaslouží dodatečné výlohy.

Peníze byly telefonicky převedeny prostřednictvím jedné z bankovních poboček mimo Vatikán, takže by žádný audit nevysledoval stopy zpět do těchto zdí, tím si byl Conte jistý. Banka ho ani nekontaktovala ohledně sumy a peníze se okamžitě převedly.

Jako chlapec byl Salvátore Conte velice úspěšným studentem vojenské školy v Nunziatelle u Neapole a po absolvování si odsloužil povinnou osmiměsíční vojenskou službu. Netrvalo dlouho a jeho mimořádné schopnosti – fyzické i intelektuální – upoutaly pozornost jeho nadřízených. Jejich vřelá doporučení mu zajistila místo u Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Democratica, italské tajné služby. Tam získal základní dovednosti, které mu později pomohly stát se agentem na volné noze. Politické atentáty, osvobozování rukojmí, infiltrace teroristických buněk – Conte přijal každý úkol, který dostal, a při všech exceloval. Půjčovali si ho na různé operace po celé Evropě i ze Spojených států.

Jeho rozhodnutí opustit před necelými pěti lety SISDE bylo správné. Za ty roky u nich navázal množství kontaktů a neměl nedostatek klientů, kteří toužili pomstít se nějakému nepříteli nebo měli v plánu „opatřit si“ nějaký nový přírůstek do sbírky. Vždycky platili v hotovosti a vždycky platili včas.

Zaměřil se ovšem hlavně na nepočetnou skupinu klientů, které považoval za nejlukrativnější. Patřil k nim i Vatikán – malá zemička, která sama sebe pokládala za v podstatě nedobytnou s těmi vysokými zdmi, propracovaným bezpečnostním systémem a žoldnéřskou armádou. Conte se troufale rozhodl navštívit některého muže na špici, aby mu připomněl, že žádný systém není neproniknutelný. Pochopitelně ne papeže – to by nebylo moudré. Ne, Conte si vybral kardinála Santelliho – muže, který, jak věděl, je skutečným mozkem všech operací.

Pořád ještě si dokázal vybavit výraz ve tváři toho starého bastarda, když pohvizdující Santelli toho rána nakráčel do své kanceláře a tam uviděl Conteho, jak sedí u jeho bezvadně uspořádaného stolu a hraje hru na jeho počítači, do kterého se nahekoval přenosným dekodérem. Byl oblečený celý v černém – standardní odění pro noční výpravy.

„Kdo k čertu jste?“ zvolal vyděšený kardinál.

„Váš místní bezpečnostní poradce,“ odpověděl pohotově Conte přátelským tónem, postavil se a obešel stůl, aby mu podal svoji osobní vizitku s falešným jménem a telefonním číslem tajného mobilu. „Byl jsem tady v okolí a chtěl jsem se představit osobně, abych upozornil na zjevné nedostatky v bezpečnostním systému vaší země.“

Pravda byla, že dostat se do Vatikánu vůbec nebylo snadné. V batohu za Santelliho stolem byla nacpaná spousta náčiní, provazů opatřených háky, popruhů, nástrojů na řezání skla, brýlí pro noční vidění a všelijakých krámů. Musel zdolat severní hradbu města, vystřelit provaz s hákem na střechu Vatikánského muzea, přešplhat na ni, přelézt k Apoštolskému paláci, překonat bezpečnostní systém (s použitím elektromagnetického pulzního zařízení, které získal u SISDE), spustit se k oknu Santelliho kanceláře, rozříznout sklo a odemknout západku. Když se ocitl uvnitř, vytáhl jídlo, dal si mortadellu, prosciutto a bagetu s mozzarellou, vypil láhev limonády Pellegrino Chinotto a čekal na svítání.

Santellimu trvalo minutu nebo dvě, než se uklidnil a pokusil se najít rozumné vysvětlení, jak mohl někdo obejít přísná vatikánská bezpečnostní opatření. Celou tu dobu sledoval interkom na svém stole. Conte mu přitom vyjmenovával dlouhý seznam služeb, jaké může poskytnout „muži tak mocnému, jako jste vy“, jímž byl kardinál, jak aspoň předstíral, uražen. Ale Conte věděl své. Když pracoval u SISDE, prohlédl si složku tohoto člověka – především tu část, která se týkala nechvalně proslulého skandálu s Banco Ambrosiano – věděl, že kardinálovi nejsou přestupky proti zákonu nijak cizí.

„A co vás vede k názoru, že vás nenechám okamžitě zatknout?“ zeptal se výhružně Santelli.

„Protože bych odpálil tu C-4, kterou jsem schoval v budově, ještě než by vaše stráž vůbec prošla dveřmi.“

Kardinálovi se rozšířily oči. „Blafujete.“

Conte vytáhl malý přístroj na dálkové odpalování. „Papež je zrovna teď nahoře, že? Vážně to chcete risknout?“

„Dobrá, pane Conte. Vyhrál jste.“

„Nechte si moji vizitku. Věřte mi… jednoho dne budete potřebovat moji pomoc.“ Přešel ke stolu a zvedl objemný batoh. „Ocenil bych, kdybyste mě odtud mohl vyprovodit. Mám tady spousta věciček, které by mohly spustit vaše detektory kovů. Jakmile budu bezpečně venku, řeknu vám, kde najdete tu C-4. Souhlasíte?“

Pokud šlo o Conteho rodiče, ti byli přesvědčeni, že tajemstvím jeho úspěchu je obchod s realitami, ale pětatřicetiletou sestru Marii se mu nepodařilo tak snadno ošálit, což vždycky dodávalo rodinným sešlostem zajímavou příchuť napětí.

Jeho práce mu neumožňovala trvalejší vztahy. Ne že by Salvátore Conte o něco takového stál. Příštích pár let nebude mít stálou přítelkyni… a na manželku nebo děti může rovnou zapomenout. Takové neopatrné jednání stíralo veškeré známky anonymity a vytvářelo množství potenciálních komplikací. Prozatím tady byla spousta žen, které byly ochotny uspokojit Conteho okamžité potřeby. Jediné, co to chtělo, byly peníze. A vzhledem k výplatě za poslední kšeft bude v nejbližší budoucnosti takových žen spousta. Jeho podnikání jej živilo velice slušně.

Conte si s úsměvem na tváři a radostným pohledem v očích prohlédl konečný zůstatek na účtu: € 6 500 000. Když si z hlavy odečetl výlohy a částky, které dlužil šesti zbývajícím členům týmu, zůstaly mu rovné čtyři miliony eur. To není špatný výdělek za pár dní.

A to neutržil ani ránu. Další bonus.

KAPITOLA 20

Chinon, Francie 3. března 1314

V temné, stísněné cele pod Fort du Coudray seděl Jacques de Molay, teď už sedmdesátiletý, opřený o chladnou kamennou zeď žaláře a sklesle sledoval, jak se tři krysy perou o kousek chleba, který jim hodil.

V kostech cítil vlhký chlad, kterého se nedokázal zbavit. Ve vzduchu visel těžký pach výkalů. Tohle místo nebylo jen obyčejné vězení. Bylo to samotné peklo.

Silně zjizvené de Molayovo tělo – kdysi robustní – teď bylo vyzáblé. Plnovous, jenž utrpením zbělel do barvy slonové kosti, splýval z vpadlých tváří, zcuchaný, umaštěný a plný vší.

Už to byla dvě desetiletí, co zastával nejpřednější post řádu – post velmistra. Teď se mu stalo odměnou pokoření. Už šest let hnil v téhle bohem zapomenuté díře jako oběť skandálních politických pletich mladého a ambiciózního krále Francie Filipa IV. a jeho proradného komplice římského papeže Klementa V.

Od té doby neminul ani den, aby si nevzpomněl na svůj rozhovor s Tibaldem de Gaudinem v citadele Kolossi. Možná měl dát na radu toho ustrašence.

Z venkovní strany železných mříží uslyšel zvuky přicházející z kraje chodby, skřípění těžkých dveří otáčejících se na opotřebovaných pantech, cinkání kovových klíčů, blížící se kroky. Jen o chvilku později se za mřížemi cely zjevila postava zahalená v plášti. De Molay dokázal návštěvníka identifikovat, aniž by k němu vzhlédl. Těžká vůně kolínské neponechávala žádné pochyby, že se konečně objevil papež Klement V., doprovázený dvěma statnými vězeňskými strážnými.

Vzduch prořízl francouzský hlas s nosovým přízvukem. „Vypadáte příšerně, Jacquesi. Dokonce ještě hůř než obvykle.“

De Molay pohlédl na korpulentního papeže, který si zakrýval skobovitý nos vyšívaným kapesníčkem. Jeho jemné prsty s dokonalou manikúrou pokrývaly zlaté, klenoty zdobené prsteny včetně prstenu papežského. Pod těžkým černým pláštěm s kapuci měl oblečeno nádherné splývavé roucho a ve světle nedaleké pochodně se mu na krku třpytil zlatý pektorál. De Molay jen s obtížemi pohnul okoralými rty. „Vy vypadáte… pěkně.“

„Ale no tak, velmistře. Nedělejme z toho osobní věc.“

„Na to už je příliš pozdě. Nikdy to nebylo jiné než osobní,“ připomněl mu de Molay.

Klement spustil svůj kapesníček a usmál se. „O čem jste chtěl se mnou mluvit? Konečně jste se rozhodl vyzpovídat?“

De Molayův mrazivý pohled se zavrtal do papeže – muže o dvě desítky let mladšího. „Víte, že nikdy nezradím své bratry a svou čest tím, že bych se podřídil vašim plánům.“

Před čtyřmi lety bylo de Molayovi předloženo celých sto dvacet sedm bodů obvinění proti řádu, bizarních obvinění, mezi nimiž nechybělo ani uctívání ďábla, sexuální zvrácenosti a četné rouhání proti Kristu a křesťanství. A jen před dvěma lety, 22. března 1312, vydal sám Klement papežskou bulu nazvanou „Vox in exelso“, v níž se od řádu formálně distancoval.

„Už jste si vzali naše peníze a naši půdu.“ De Molay dával jasně najevo svou nechuť k tomuto člověku. „Mučili jste stovky mých mužů, abyste z nich dostali falešná doznání, dalších padesát čtyři jste upálili zaživa – všechno počestné muže, kteří zasvětili své životy ochraně Svaté stolice.“

Klement byl vůči těmto výpadům odolný. „Víte, že pokud neupustíte od své zatvrzelosti, budete inkvizicí poslán na smrt… a nebude příjemná. Mějte na paměti, Jacquesi, že vy a vaši muži jste archaismem s tím, za čím si stojíte, ať už upřímně či ne. Je to už více než dvacet let, co vaše legie ztratily kontrolu nad Svatou zemí, a zničily tak více než dvě století pokroku.“

Pokroku? De Molaye na moment napadlo, že by vyrazil proti mřížím, protáhl ruce mezi tyčemi a sevřel je papeži kolem hrdla. Ale po obou jeho bocích stáli strážní, kteří pozorně dohlíželi na tajnou schůzku. „Oba víme, že Řím nebyl ochoten podpořit naše úsilí. Potřebovali jsme více mužů a neposlali je. Stáli jsme proti přesile deset na jednoho. Tehdy za tím stály peníze a ty za tím stojí i nyní.“

Papež jen odmítavě mávl rukou. „Dávná historie. Nelíbí se mi představa, že jsem přijel až sem, jen abychom tady znovu otevírali staré spory. Proč jsem tady?“

„Abychom uzavřeli dohodu.“

Klement se rozesmál. „Nejste v postavení, abyste mohl vyjednávat.“

„Chci, abyste obnovil řád. Ne kvůli mně, ale kvůli sobě.“

„Ale, Jacquesi, tohle nemůžete myslet vážně.“

De Molay se nenechal zarazit, v očích se mu zračilo odhodlání. „Když padla Akra, neměli jsme čas vrátit se do Jeruzaléma. Nechali jsme tam spoustu pokladů. Cenných pokladů, které by mohly snadno padnout do rukou muslimů.“ Pokud byla v těch dnech nějaká věc, na kterou by Klement slyšel, pak pouze něco, co by mohlo zabránit hrozícímu ekonomickému zhroucení papežského úřadu.

„A jaképak relikvie to máte na mysli?“ Papež posměšně přiblížil obličej k mřížím. „Hlavu Jana Křtitele? Kristův kříž? Nebo možná Archu úmluvy?“

De Molay zaskřípal zuby. Všechna ta mimořádná tajemnost obklopující řád vyvolala řadu spekulací ohledně toho, jak dosáhl svého úžasného bohatství, a byla důvodem, proč bylo pro papeže a krále tak snadné učinit z nich démony a splétat ty nenávistné lži. Ale slyšet, jak některé z nich vycházejí přímo z Klementových zženštilých úst, bylo utrpení. „Chci, abyste mi velice pozorně naslouchal. Protože celá budoucnost vaší skvělé církve by mohla být v ohrožení.“

Papež se pomalu odtáhl od mříže. Změřil si pohledem vězně – byl to muž, kterého navzdory nedávnému utrpení ani na moment nepovažoval za lháře. „Poslouchám.“

De Molayovi se sevřel žaludek, nedokázal uvěřit tomu, co se chystá udělat. Poté co ale šest let čekal, dospěl ke skličujícímu závěru, že templáři, kteří přežili, už nevydrží další rok, pokud se nestane něco drastického. Smířil se s tím, že vyzradí nejstřeženější tajemství řádu – přesně tu věc, kterou se bojovné bratrstvo zavázalo tajnou přísahou chránit. „Je tady velice stará kniha, která zůstávala pod ochranou řádu po více než dvě století. Jmenuje se Ephemeris Conlusio.“

‚Deník tajemství.“ Papežův hlas zněl netrpělivě. „Jakých tajemství?“

Dalších patnáct minut líčil velmistr templářů pozoruhodný příběh o objevu tak závažném, že jestli by to byla pravda, zasáhlo by to samotnou podstatu dějin. A detaily byly až příliš konkrétní, aby nebyly pravé. Papež naslouchal pozorně, protože po celá století kolovaly v nejvyšších katolických kruzích pověsti o takovéto hrozbě.

Když velmistr skončil, sedl si, dokonale klidný, a čekal, až papež odpoví.

Asi po minutě uvažování Klement konečně promluvil, teď už méně sebevědomým tónem, skoro vystrašeně. „A vy jste tu knihu nechali v Jeruzalémě?“

„Neměli jsme na výběr. Město už bylo dobyto.“ Pravda byla taková, že neměli nikdy v úmyslu ji přemístit. Templáři ji pouze ochraňovali. Byla to boží vůle.

„Je to docela zajímavý příběh,“ připustil Klement. „Proč mi to teď vyprávíte?“

„Abyste mohl zvrátit tu nespravedlnost, která postihla náš řád. Musíme postavit novou armádu, abychom získali zpět, co bylo ztraceno. Pokud ne, myslím, že si dovedete představit následky.“ Podle výrazu Klementova obličeje de Molay pochopil, že ano.

„I kdybych snad zbavil templáře obvinění,“ uvažoval nahlas, „musel bych přesvědčit Filipa, aby udělal totéž.“ Pochybovačně zavrtěl hlavou. „Po tom všem, co se stalo, nemyslím, že na to přistoupí.“

„Musíte to zkusit,“ naléhal de Molay. Bylo mu jasné, že se mu podařilo nalézt jedinou Klementovu slabinu. Papež vážně uvažoval o jeho návrhu. „Dejte mi své slovo, že se o to pokusíte.“

Klement čekal, že dnešek bude dnem, kdy de Molaye konečně zlomí, a tak ukončí celou tu šarádu. Najednou si uvědomil, že toho starého muže potřebuje víc než kdy dřív. „Jak si přejete,“ kapituloval. „Máte mé slovo.“

„Než odsud odejdete, chci to mít písemně. Potřebuji záruku.“

„Něco takového nemohu udělat.“

„Bez mé pomoci tu knihu nikdy nezískáte… a víte, jak důležité je její nalezení,“ trval na svém de Molay. „Jsem vaší jedinou nadějí.“

Papež o tom dlouho uvažoval. „Budiž.“ Nařídil jednomu ze strážných, aby přivedl písaře. „A jestli s tím Filip nebude souhlasit?“

„Pak nezáleží na tom, jaký osud čeká mne nebo mé muže… protože vy, král Filip a veškeré křesťanstvo budete ztraceni.“

KAPITOLA 21

Vatikán

Otec Patrick Donovan seděl v těžkém dubovém křesle v rozlehlé knihovně Apoštolského paláce, kam se dalo vstoupit jedině přes biometrický sítnicový skener, dlouhou řadu dveří s kódovaným přístupem a kontingent švýcarské gardy.

Archivům Secretum Apostolicum Vaticanno – Vatikánský tajný archiv.

V průběhu let zde podstatně posílili bezpečnostní systém, protože dobře věděli, že ve Vatikánu není cennějších pokladů než jeho tajemství.

Zdi lemovaly nově zabudované mohutné ohnivzdorné kovové skříně, sahaly až po vysoký, freskami vyzdobený strop hlavní místnosti a za sklem ve vzduchotěsných přihrádkách ukrývaly více než třicet pět tisíc pergamenů a rukopisů. Zahrnovaly vše od vyřazených biblických textů směšujících filozofii a pohanskou mytologii s životem Kristovým až po renesanční heretiky, jakým byl Galileo. Vatikánský archiv byl už celá staletí depozitářem heretických prací zakázaných bývalými papeži, i pozemkových smluv, depozitních certifikátů a právnických dokumentů Vatikánu.

Na rozdíl od rozšířeného přesvědčení Vatikán i nadále usiluje o nové přírůstky do svých rozsáhlých sbírek. Hereze je i v jednadvacátém století považována za velice živou;

útoky proti křesťanství jsou ještě promyšlenější – propast mezi věřícími a nevěřícími ještě širší. A zůstávalo skutečností, že mnohé předbiblické písemnosti, plné kontroverzních tvrzení, které podkopávaly integritu evangelií, Vatikánu stále ještě unikaly.

Za celou historii katolické církve byla jen hrstka vyvolených pověřena udržováním tohoto strašidelného archivu. Donovan stále ještě nedokázal pochopit, jak mu mohla být svěřena taková důvěra, že se stal zdejším kustodem.

Byla to dlouhá cesta, která jej přivedla z Belfastu až do Říma.

Hned po semináři nastoupil Donovan jako duchovní v dublinské katedrále. Jeho vášeň pro historii a knihy mu však brzy získala pověst vynikajícího biblického historika.

0 dva roky později zahájil velice úspěšný výukový program biblické historie na University College v Dublinu. Jeho legendární přednášky a články o raně křesťanských písem nostech nakonec upoutaly pozornost předního irského kardinála Daniela Michaela Shaunessyho. Shaunessy pohotově zařídil, aby jej Donovan doprovázel při návštěvě Vatikánu, kde jej představil kardinálovi, který měl na starosti Vatikán skou knihovnu. Následovaly společné projekty a o necelé čtyři měsíce později byla Donovanovi předložena neodolatelná nabídka získat pozici správce vatikánských archivů.

1 když pro něj bylo těžké opustit staré rodiče v Irsku – jediné zbylé příbuzné – s radostí ji přijal.

To bylo před dvanácti lety. A nikdy by nečekal, že se jednoho dne osobně zaplete do toho největšího skandálu v dějinách církve – a všechno kvůli knize.

Donovan zamyšleně obracel zažloutlé pergamenové stránky nejnovějšího archivního přírůstku a prohlížel si v kůži vázaný starověký kodex nadepsaný Ephemeris Conlusio – Deník tajemství. Teď, když věděl, že relikvii, jejíž získání bylo vykoupeno krví, studují ve Vatikánském muzeu, potřeboval se znovu ujistit, že urna má všechna kritéria popsaná v textu. Donovan se zastavil u podrobné kresby urny, aby si ji znovu prostudoval, a vydechl úlevou, když jeho oči nalezly přesnou shodu s unikátním symbolem, který byl vyryt do boku schránky.

Knihovníkovi připadalo téměř neuvěřitelné, že dospěl až do tohoto kritického bodu – a to díky šokujícímu sledu událostí, uvedených do pohybu jediným telefonním hovorem, který obdržel jistého deštivého odpoledne přede dvěma týdny…

Donovan si nevšímal deště netypického pro toto roční období, který bubnoval do okna kanceláře. Byl právě ponořen hluboko do četby studie o povaze hereze z osmnáctého století, když zazvonil telefon. Při čtvrtém zazvonění se v křesle vzpřímil a telefon zvedl.

„Je tam otec Patrick Donovan, správce Vatikánského tajného archivu?“

Hlas byl okořeněn akcentem, který Donovan nebyl schopen zcela identifikovat. „Kdo je to?“

„Kdo jsem, vás nemusí zajímat.“

„Skutečně.“ Nebylo by to poprvé, kdy mu zavolal nějaký reportér nebo frustrovaný akademik pod záminkou, že se jedná o potenciálního prodejce některé z nejvzácnějších knih světa.

„Mám něco, co chcete.“

„Nemám čas na okolky,“ odpověděl Donovan. „Buďte konkrétní.“ Už si začínal myslet, že ten volající je nějaký blázen, když ze sluchátka zazněla ta slova: ‚Ephemeris Conlusio.“

„Co jste to řekl?“

„Myslím, že jste mě slyšel. Mám Ephemeris Conlusio.“

„Ta kniha je jen legenda,“ Donovanovi zaskřípal hlas. „Pouhý mýtus.“ Jak mohl někdo mimo zdi archivu nebo vězeňské cely Jacquese de Molay v Chateaux Chinon přijít na existenci té knihy? Začal nervózně přešlapovat, zatímco čekal na odpověď.

„Vaši legendu teď držím ve svých rukou.“

Dono van se snažil potlačit vlnu paniky. Byly to teprve dva roky, co jim podobný volající nabídl Jidášovo evangelium – starověké koptské texty, podle kterých tento nechvalně známý učedník tajně jednal na Ježíšův rozkaz, aby mu ulehčil ukřižování. Ovšem Vatikán považoval původ těchto dokumentů za vysoce podezřelý a nechal si je ujít – osudná chyba, protože krátce nato byly tyto písemnosti celosvětově publikovány v National Geographic. Donovan si byl jistý, že Vatikán by nechtěl takovou chybu opakovat. „Jestli opravdu vlastníte Ephemeris Conlusio, řekněte mi, jakým jazykem je napsáno?“

„Řecky, pochopitelně. Máte zájem, abych byl konkrétnější?“

Povšiml si rytmického ťukání na druhé straně. „Kdo je autorem?“

Když mu to volající řekl, Donovan užasl.

„Přední nepřítel katolicismu, nemám pravdu?“ Volající se odmlčel. „Nevyvedlo vás to trochu z míry?“

Obloha za oknem potemněla a déšť zesílil.

V tom okamžiku se Donovan rozhodl, že tvrzení volajícího bude považovat za důvěryhodné pouze v případě, že uvede nejzávažnější tajemství knihy. „Legenda říká, že Ephemeris Conlusio obsahuje mapku. Víte, co je na ní zaznamenáno?“ Srdce mu bušilo jako o závod.

„Prosím, neurážejte mě.“

Donovanovi se zachvíval spodní ret, když mu volající správně odpověděl a poskytl přesný popis legendární relikvie.

„Chcete tu knihu prodat?“ Donovan měl sucho v ústech. „To je důvod vašeho telefonátu?“

„To není tak prosté.“

Teď se Donovan začal obávat nejhoršího, byl si až bolestně vědom skutečnosti, že tenhle volající by klidně mohl uštědřit církvi velice hlubokou, možná i smrtelnou ránu. Než bude pokračovat, bylo důležité odhalit jeho motivaci. „Pokoušíte se vydírat Vatikán?“

Muž se zachichotal. „Tohle není o penězích,“ zasykl. „Nenapadla vás možnost, že se třeba snažím vám a vašim nadřízeným pomoct?“

„Ani váš postoj, ani motivy nevypadají filantropicky. Takže o co vám jde?“

Muž odpověděl tajuplně. „Jakmile uvidíte, co můžu nabídnout, pochopíte, o co mi jde. A co máte udělat… a co uděláte. To bude moje odměna.“

„Vatikán bude muset posoudit autenticitu knihy, než budeme moci hovořit o podmínkách.“

„Tak potom zařídím její doručení,“ odpověděl volající.

„Potřeboval bych vidět vzorek, než k tomu dojde. Stránku z knihy.“

Na lince zavládlo ticho.

„Odfaxujte mi teď jednu stránku,“ trval na svém Donovan.

„Dejte mi své číslo.“ Volající zaváhal. „Zůstanu na téhle lince.“

Donovan mu dvakrát zopakoval číslo soukromého faxu do své kanceláře.

Uplynula nekonečná minuta, než přístroj zazvonil. Na druhé zazvonění se probudil k životu a spolkl list papíru ze zásobníku. O sekundu později jej vyplivl potištěný. Donovan ho podržel blízko u světla. Když v tichu dočetl pozoruhodně autentický řecký text, vzalo mu to na moment dech. Třesoucí se rukou zvedl telefon zase k uchu. „Kde jste to našel?“

„To není důležité.“

„Proč jste se obrátil zrovna na mě?“

„Jste pravděpodobně jediný člověk ve Vatikánu, který dokáže pochopit závažné důsledky této knihy. Víte, že historikové se snaží popřít její existenci. Vybral jsem si vás, abyste byl mým hlasem před Svatou stolicí.“

Následovala další dlouhá pauza.

„Chcete tu knihu, nebo ne?“

Znovu pauza.

„Pochopitelně,“ řekl konečně.

Donovan se s anonymním volajícím domluvil, že se setká s jeho poslem o dva dny později v Caffě Greco na Via Condotti, poblíž Španělských schodů. U vedlejšího stolu seděli dva ozbrojení příslušníci švýcarské gardy v civilu. Posel se objevil v dohodnutou dobu a představil se jen křestním jménem, pro případné pozdější dotazy mu nechal navštívenku. Donovan zůstal s mužem jen krátce. Nezazněl ani nejmenší náznak ohledně identity toho, kdo jej poslal.

Diskrétně k němu přisunul koženou aktovku.

I když se mu o tom ani slovem nezmínil, Donovan instinktivně cítil, že ten muž o obsahu kufříku nic neví. Nedošlo k žádnému dramatickému zvratu, který by vyžadoval zásah gardistů – jen rychlá neosobní transakce, a oba muži si šli každý svou cestou.

Když pak Donovan v bezpečí své kanceláře kufřík otevřel, nalezl v něm rukou psaný vzkaz na obyčejném papíře a novinový výstřižek. Ve vzkazu stálo: „Použijte tu mapu k nalezení relikvií. Jednejte rychle, abyste je našli dřív než Židé. Kdybyste potřeboval pomoc, zavolejte mi.“ Dole pod vzkazem bylo připsáno telefonní číslo. Salvátore Conte mu později řekl, že to byl jednorázový mobilní telefon a že každý z jeho pozdějších rozhovorů s tajemným mužem byl přesměrován na nové telefonní číslo nebo anonymní webovou stránku na jedno použití – vše nevystopovatelné. Zřejmě prostřednictvím těchto tajných kanálů se pak ten člověk domluvil s Contem na zajištění výbušnin a jistého náčiní potřebných k vyzvednutí urny.

Židé? Zmatený kněz si přečetl výstřižek z listu Jerusalem Post a přesně pochopil, co dalo podnět k tomuto setkání. Když sáhl hlouběji do kufříku, narazila jeho ruka na hladké kožené desky Ephemeris Conlusio.

KAPITOLA 22

Jeruzalém

Když vyšel severní branou Chrámové hory, vyhnul se Barton chaosu na náměstí Západní zdi a zabočil do sítě úzkých dlážděných uliček vedoucích z hory Moria.

Nakonec se mu podařilo přesvědčit Razaka, aby mu dovolil odnést si ten svitek s sebou do kanceláře, kde by se podíval, jestli se mu nepodaří text přeložit. Zřejmě i muslim toužil nalézt nějaké odpovědi.

Prošel rušnou Muslimskou a Křesťanskou čtvrtí, po Tiferet Yisrael vkročil do Židovské čtvrti a zahnul doleva na rozlehlé prostranství náměstí Hurva. Prudký polední žár byl o to intenzivnější, že nezafoukal sebemenší vánek. Pohlédl na velký oblouk tvořící ústřední bod celého náměstí, jediný pozůstatek velkolepé synagogy, která zde kdysi stála.

Hurva – doslovně přeloženo „destrukce“ – bylo příhodné jméno, pomyslel si Barton. Do značné míry stejně jako sám Jeruzalém i synagoga byla v důsledku nekonečných sporů mezi muslimy a Židy mnohokrát pobořena a znovu postavena. Vpředvečer zrození Izraele roku 1948 byla synagoga obsazena jordánskými Araby a vyhozena do vzduchu dynamitem – poslední smrtelný úder.

Uplynulo skoro šest desetiletí a úporný boj o kontrolu pokračoval dál – trpká neoficiální válka mezi Izraelci a Palestinci. A on byl najednou vtažen přímo do středu toho všeho.

I když hlavní kanceláře Izraelského památkového úřadu, IAA, se nacházely v Tel Avivu, jen před třemi týdny tady byla zřízena dočasná pobočka v archeologickém muzeu Wohl – jen malý kousek od bytu, který si pronajali podezřelí z vloupání na Chrámovou horu.

Před budovou stál zaparkovaný zlatý sedan BMW s policejním označením. Barton v duchu zasténal, když pospíchal k předním dveřím, kde na něj čekala jeho dočasná asistentka Ráchel Leibowitzová – atraktivní dívka kolem dvaceti let s vlnitými černými vlasy, olivovou pletí a hypnotizujícíma modrýma očima.

„Grahame,“ pronesla naléhavým tónem. „Dole na vás čekají dva uniformovaní muži. Řekla jsem jim, aby počkali venku, ale oni trvali na tom –“

„To je v pořádku, Ráchel,“ zadržel ji Barton. „Čekal jsem je.“ Přistihl se, že jí zírá na rty. Jestli se IAA snažilo prokázat mu službu, když mu přidělili tak přitažlivou asistentku, moc celé věci nepomohli. Ve čtyřiapadesáti už Graham Barton nebyl zrovna ten temperamentní mladík jako kdysi. Ale ve svém úzkém kroužku byl legendou, což zřejmě vynahrazovalo stárnoucí fasádu. A řada dychtivých studentek, jako byla Ráchel, by se s ním ráda více sblížila. „Zdržte, prosím, na chvíli všechny moje hovory.“ Usmál se a prošel kolem ní, přitom se pokoušel nevnímat opojnou vůni jejího parfému.

Na ten den neměl ohlášenou žádnou formální návštěvu, ale Bartonovi bylo jasné, že po prohlídce místa činu mu budou policie a armáda dýchat na krk. O jeho zjištěních budou chtít pochopitelně vědět všechno do posledního písmenka.

Sestoupil do podzemní galerie Wohlu a prošel kolem zrestaurovaných mozaik a rituálních lázní přepychové vily z éry krále Heroda.

Izraelský památkový úřad nedávno zahájil rozsáhlý digitalizační program, hodlal zkatalogizovat své ohromné sbírky – od pergamenů a keramiky až po pohanské sochy a urny – a sestavit databázi s historickým zázemím každého artefaktu a jeho třírozměrným zobrazením. Bylo zapotřebí vytvořit nástroje na bázi na internetu, které by umožnily archeologům v terénu rozluštit starověké nápisy. Barton, který razil cestu podobným programům ve Velké Británii, byl ideálním kandidátem, jenž se mohl postavit do čela tohoto úsilí. Právě na tomto místě měl zahájit proces digitalizace, se kterým by pak pokračoval po celé síti izraelských muzeí a skončil nejznámějším Izraelským muzeem.

Zamířil do zadní části galerie a vstoupil do prostě zařízené čtvercové místnosti vymalované nevýraznou bílou barvou, své dočasné kanceláře. Čekali tam na něj dva muži, kteří jej navštívili už včera, aby ho požádali o pomoc při vyšetřování – jeruzalémský policejní komisař generálmajor Jakob Topol a šéf vnitřní zpravodajské služby IDF, generálmajor Ari Teleksen. Každý obsadil jednu kovovou skládací židli na návštěvnické straně provizorního pracovního stolu.

„Pánové,“ Barton odložil svůj kufřík a usadil se naproti nim.

Teleksenovi táhlo na šedesátku, byl podsaditý a měl obličej pitbula – několik podbradků a povislá oční víčka. Seděl s rukama založenýma a vůbec se nesnažil skrýt skutečnost, že mu na levé ruce scházejí dva prsty. Jako nejoslavovanější vysloužilý izraelský protiteroristický agent si uchovával chladné vystupování, které se dobře hodilo k někomu, kdo toho viděl příliš mnoho. Olivovou pracovní uniformu a černý baret zdobily insignie IDF – zlatá Davidova hvězda, rozdělená mečem s obtočenou olivovou ratolestí – výložky na ramenou označovaly jeho hodnost. „Rádi bychom vyslechli předběžné výsledky vašeho zkoumání.“ Jeho hlas se odrážel od holých zdí.

Barton si promnul bradu a přitom si trochu poskládal myšlenky. „Ta exploze prorazila zadní zeď mešity Marwani. Výsledný otvor byl velice precizní, okraje velice čisté. Rozhodně profesionální práce.“

„To už víme,“ odpověděl Teleksen a mávl zmrzačenou rukou. „Ale z jakého důvodu?“

„Aby získali přístup do skryté pohřební krypty.“

„Krypty?“ Topol na něj zůstal zírat. Bylo jasné, že tady hraje druhé housle, jeho uniforma by se spíš hodila pro komerčního pilota tryskových letadel – šmolkově modrá košile s límečkem s hodnostními nárameníky a kalhoty v námořnické modré. Ve středu jeho policejní čapky se nalézalo označení izraelské policie – dva olivové listy obtáčející Davidovu hvězdu. Byl středního věku a statné postavy a měl hranatý obličej s hluboko posazenýma očima.

„Krypty,“ zopakoval Barton a současně vytáhl jeden z otisků, který tam pořídil. „Podívejte se na tohle. To je deska na zdi se seznamem jmen všech zemřelých.“

Pohledy obou mužů zákona se upřely na kopii.

„Co bylo ukradeno?“ Topolův hlas zněl podrážděně.

„Jenom spekuluji, ale zdá se, že to byla pohřební schránka. Urna.“

Teleksen zamával svou znetvořenou levačkou. „Pohřební schránka?“

„Malá kamenná nádoba, asi takhle veliká.“ Barton naznačil ve vzduchu rozměry urny. „Pravděpodobně obsahovala rozloženou lidskou kostru.“

„Vím, jak vypadá pohřební urna,“ zavrčel Teleksen. „Co mě na tom zajímá, je motiv. To mi chcete říct, že jsme ztratili třináct příslušníků IDF kvůli bedně s kostmi?“

Barton přikývl.

Teleksen odmítavě mávl rukou. „Tche.“

Topol, který si chladně prohlížel náčrt, ukázal na hebrejská jména. „Takže kterou si odnesli?“

Barton významně ukázal na nečitelný nápis úplně dole. „Tuhle. Ale jak vidíte, je to nečitelné.“

„To vidím,“ prohlásil Topol a snažil se přitom skrýt svůj zmatek. V noc loupeže, když si osobně jako první prohlédl s detektivy místo činu, si přesně zapamatoval zvláštní ornament, který se tam nacházel – vyrytý obraz delfína obtočeného kolem trojzubce. Na takový podivný symbol se nedalo snadno zapomenout. Ovšem na této Bartonově kopii už symbol scházel. Jestli to neudělali ti zloději, tak potom kdo? „Co si myslíte, že mohlo být motivem činu?“

„Ještě si nejsem jistý.“ Barton se nadechl. „Vypadá to, že tu loupež koordinoval někdo, kdo přesně věděl, co ta schránka obsahuje.“

„Ale kde je nějaký motiv? Co by kdo měl z bedny kostí?“ vpadl do toho Teleksen, který se nijak nesnažil skrýt své pohrdání. Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl krabičku Time Lites. Vyklepl z ní cigaretu, aniž by se aspoň formálně Bartona zeptal, jestli tam smí kouřit, a připálil si stříbrným zapalovačem Zippo.

„Těžko říct,“ odpověděl Barton. „Museli bychom spekulovat, co se nacházelo uvnitř.“

Následovala velice dlouhá odmlka. Oba muži zákona se po sobě podívali.

„Nějaká teorie?“ Teleksen zvolna vyslovoval každé slovo. Zhluboka potáhl z cigarety, kterou držel ve zmrzačené ruce, a když vydechl, z nozder se mu v tenkých pramíncích vyvalil kouř.

„Zatím ne.“

Topol byl rozumnější. „Nebylo by nakonec možné, že to nebyla pohřební schránka? Nemohlo být v té kryptě něco jiného?“

„Ne,“ prohlásil Barton důrazně. „Nebylo zvykem nechávat v kryptách cennosti. Tohle není starověký Egypt, generálmajore.“

„Nenašel jste nějaký důkaz, který by nás dovedl k těm pachatelům? Něco, co by mohlo ukazovat na zásah Palestinců?“ ujišťoval se Teleksen.

Zdálo se, že jim nikdy nedojde – na rozdíl od mnoha rodilých Izraelců – že Bartona nepohání žádné náboženské ani politické přesvědčení. „Prozatím na to nic neukazuje.“

„Neexistuje nějaký způsob, jak tu urnu vystopovat?“ Teleksen začínal ztrácet trpělivost.

„Možná.“ Barton se choval k oběma mužům stejně, i když Teleksenovo mrzoutské chování a cigaretový kouř nahlodávaly jeho trpělivost. „Pozorně sleduji trhy s nemovitostmi. To je nejpravděpodobnější místo, kde by se mohly objevit.“ Sáhl do kufříku pro další list papíru a posunul jej k Topoloví. „Toto je hrubý nákres, jak ta urna pravděpodobně vypadala, spolu s rozměry a přibližnou váhou. Navrhuji, abyste to rozšířili mezi své muže, hlavně na kontrolních stanovištích. A tady jsou obrázky ostatních uren nalezených v kryptě.“

Topol si je schoval.

„Řekl bych, že vám na tom všem zřejmě uniká jeden velice důležitý bod,“ dodal Barton klidně.

Oba velitelé k němu vzhlédli.

„Krypta pod Chrámovou horou by posílila sionistickou teorii, že na ní kdysi stával židovský chrám. Možná byste se o tyto informace měli podělit s ministerským předsedou.“ Barton jim připomněl tajnou naději všech izraelských Židů – ortodoxních i neortodoxních – že jednoho dne budou nalezeny solidní archeologické důkazy, které podpoří výhradní židovské právo na Chrámovou horu.

Teleksen se neklidně zavrtěl a kovové nohy jeho židle přitom zaskřípaly o podlahu.

„Takže nebuďte moc překvapení, pokud vyšetřování povede k daleko významnějším odhalením,“ dodal Barton.

„Ještě něco?“ zeptal se Topol.

Na zlomek sekundy ho napadlo, jestli má prozradit, že nalezl ten svitek, který byl už zase zpátky ve válečku, bezpečně uložený v kapse jeho kalhot. „V tomto okamžiku ne.“

„Nejspíš vám nemusím připomínat, co je tady v sázce,“ pronesl Teleksen důrazně. „Balancujeme na pokraji velice nepříjemné konfrontace s hamasem a palestinskými představiteli. Spousta Udí z jejich strany je připravena využít jakékoli záminky, aby nás obvinila z teroristického činu proti islámu.“

Barton na ně upřel pevný pohled. „Udělám, co budu moct, abych tu urnu našel.“

Teleksen si naposledy potáhl. „Jestli tu schránku najdete, okamžitě nás o tom oba informujte. Budete mít neomezený přístup k nezbytným zdrojům.“ Zamáčkl cigaretu o podlahu. „Ale nezapomínejte, prosím, že až se příště setkáme, budeme chtít víc než jen lekci z archeologie.“

Oba muži se zvedli a vyrazili do galerie.

Když napřed brnknul nahoru Ráchel, aby se ujistil, že opustili budovu, zavřel Barton rychle dveře a vzrušeně vytáhl váleček. Sundal z něj víčko a vyklepl svitek na čistý povrch svého stolu. Z krabic na blízké polici vytáhl pár latexových rukavic a plastový sáček Ziploc. Sedl si ke stolu, natočil pohyblivé rameno stolní lampy blíž a pak si navlékl rukavice.

Když opatrně rozvinul pergamen, vsunul jej textem nahoru do plastového sáčku a pak jej rukou jemně vyhladil. Byl napsán úhledným velkým písmem, takže Barton nepotřeboval lupu, aby text přečetl. Potvrdilo se mu ale, že bude určitě potřebovat překladatele, protože řečtina nebyla jeho silnou stránkou.

A pokud šlo o něj, existoval v Jeruzalémě jen jediný muž, kterého považoval za experta.

KAPITOLA 23

Vatikán

Charlotte Henneseyová se pořád ještě nesrovnala s představou, že kosterní pozůstatky přibližně třicetiletého mužského subjektu z urny –jinak dokonale zdravého – vykazují množství známek traumatu v důsledku ukřižování.

Spolu s Berseiem se teď chystali stanovit další údaj, který by pomohl určit totožnost subjektu, přibližné datum jeho smrti. U kostí se muselo provést uhlíkové datování a i samotnou urnu bude zapotřebí blíže prozkoumat kvůli případným stopám.

Stáli před urnou a zkoumali její vápencovou schránku.

„Našel jsem nějaké informace o urně podobné téhle, která byla objevena v Izraeli roku 2002,“ řekl Bersei. „Na základě nápisů na ní se původně předpokládalo, že v ní byl kdysi uložen Jakub, Ježíšův bratr. I když sama urna byla považována za autentickou, nápisy byly odhaleny jako padělek. Protože jsem si prošel forenzní analýzy tamté relikvie, mám teď docela dobrou představu, co bychom měli hledat tady.“

„Jak poznali, že je to padělek? Jaký je rozdíl mezi původními a falešnými rytinami?“

„Občas je to otázka přesvědčení,“ odpověděl Bersei. „Ale většinou pravost nápisů potvrzuje nedotčenost patiny.“

„Tohleto?“ ukázala na tenkou vrstvičku souvislé šedozelené usazeniny pokrývající kámen.

„Ano – trochu jako ta zelenkavá oxidace, která se objevuje na mědi. V případě kamene dochází časem přirozeně v důsledku vlhkosti a usazování drobných částeček k vytvoření patiny.“

„A organická skladba té patiny ukáže na typ prostředí, kde byla urna nalezena?“

„Přesně tak.“ Nasadil si brýle na čtení a podíval se do notesu do svých poznámek. „Včera v noci jsem si udělal malý průzkum ohledně uren a vypadá to, že jejich užívání se praktikovalo převážně v Jeruzalémě, začalo v prvním století před naším letopočtem a netrvalo dlouho – jen asi jedno nebo dvě století.“ Vzhlédl k ní. „Takže bych očekával, že tenhle vápenec, stejně jako v případě Jakubovy urny, byl vytěžen někde v Izraeli v tomto období.“

„Takže obsah minerálů v patině by pak měl souhlasit s geologickým složením v dané oblasti,“ řekla. „Ale počkejte moment, Giovanni. Jestli předpokládáme, že ta urna spadá do této kategorie, znamenalo by to, že je asi dva tisíce let stará.“

„Správně. A vzhledem k tomu, že v tomto období bylo běžně praktikováno ukřižování, zdá se, že jsme na správné stopě.“

Henneseyová se podívala na patinu zblízka. „Takže kdyby byl ten nápis zfalšovaný, byla by patina narušená?“

„Přesně tak,“ usmál se Bersei.

„Existuje nějaký způsob, jak datovat kámen?“

Chvilku o tom uvažoval. „Je to možné,“ připustil, „ale ne moc užitečné.“

„Proč ne?“

„Ve skutečnosti nás nezajímá, kdy ten vápenec vznikl. Kámen sám bude miliony let starý. Daleko víc by nás zajímalo, kdy byl vytěžen. Patina a nápisy jsou pravděpodobně nejlepšími prostředky k určení stáří té urny.“

„Aha.“ Charlotte ukázala na propletený symbol delfína a trojzubce. „Myslíte, že se nám podaří určit, co to znamená?“

„Jsem si vcelku jistý, že je to pohanský symbol,“ odvětil Bersei. „To je legrační, řekl bych, že už jsem to někde viděl dřív. Nejprve zjistíme, jestli je ta patina pravá.“

„Než budete hotový s prohlídkou té urny, budu zatím pracovat na přípravě vzorku kosti pro uhlíkové datování.“ Ukázala na kostru na druhém konci místnosti.

„To zní rozumně. Mimochodem,“ Bersei se natáhl pro svůj notes a něco do něj napsal, „tohle je jméno a číslo mého známého v laboratořích AMS tady v Římě.“ Stránku vytrhl a podal jí ji. „Odvolejte se na mě. Řekněte, že děláme nějakou práci pro Vatikán a potřebujeme okamžitě výsledky. To by mělo vzbudit jeho zájem. A požádejte ho, aby nám zavolal zpátky, hned jak bude něco mít. Potvrzení o dataci může poslat později.“

Henneseyová si to přečetla. „Antonio Ciardini?“

„Vyslovuje se to Čardini. Je to můj starý přítel a navíc mi dluží službu.“

„Dobře.“

„A nemějte obavy, jeho angličtina je vcelku plynulá.“ Bersei se koukl na hodinky: čtvrt na dvě. „Než se do toho pustíte, co takhle dát si pauzu na oběd?“

„S radostí. Umírám hlady.“

„Ten tuňákovy sendvič vás neuspokojil?“

„Není to zrovna moje představa italské kuchyně.“

KAPITOLA 24

Jeruzalém

Graham Barton odbočil ze Souk El-Dabbagha v Křesťanské čtvrti a na chvíli se zastavil, aby obdivoval nádhernou fasádu vybudovanou ve dvanáctém století křižáky, která měla zamaskovat původní chátrající budovu Chrámu Božího hrobu.

Křesťanští poutníci proudili do Jeruzaléma, aby kráčeli v Kristových stopách po jeho čtrnácti „zastaveních“ od odsouzení po ukřižování – „cestě utrpení“, známé spíše jako „křížová cesta“. Cesta začíná ve františkánském klášteře na Via Dolorosa těsně za severní zdí Chrámové hory – na místě, kde, jak mnozí křesťané věří, Kristovi po bičování nasadili trnovou korunou a naložili kříž. V tomto kostele se připomínala zastavení deset až čtrnáct – kde byl Kristus svlečen, přibit na kříž, zemřel a byl z kříže sejmut.

Po tom všem, co se v Jeruzalémě stalo v posledních pár dnech, Bartona nepřekvapilo, že tady dnes není mnoho turistů. Vyrazil k hlavnímu vchodu.

Barton prošel pod obrovskou chrámovou kupolí vysoko nad dvojitým kruhovým římským sloupořadím kolem malého mauzolea vyzdobeného propracovanými zlatými ornamenty. Uvnitř nevelké stavby se nacházelo nejposvátnější místo v chrámu – mramorová deska, která zakrývala skálu, kam byl Kristus uložen k pohřbení.

„Grahame?“ ozval se srdečný hlas. „Jste to vy?“ Barton se obrátil tváří ke korpulentnímu starému knězi s dlouhými bílými vousy, oblečenému v obřadním rouchu řecké ortodoxní církve: splývající černé sutaně a veliké černé trubicovité čepici.

„Otec Demetrios.“ Archeolog se usmál.

Kněz sevřel Bartona zavalitýma rukama s prsty jako párečky a přitáhl si ho blíž k sobě. „Vypadáte dobře, příteli. Takže copak vás přivádí do Jeruzaléma?“ Mluvil se silným řeckým akcentem.

Už to bylo skoro rok a půl, co se Barton s knězem sešel poprvé, aby spolu domluvili vystavení některých krucifixů a relikvií zdejšího chrámu z křižácké éry v Londýnském muzeu. Otec Demetrios muzeu tyto předměty laskavě na tři měsíce zapůjčil výměnou za štědrý peněžní dar.

„Vlastně jsem doufal, že byste mi mohl pomoci přeložit jeden starý dokument.“

„Samozřejmě,“ odvětil kněz. „Pro vás cokoli. Pojďte se mnou.“

Kráčel vedle otce Demetria a prohlížel si množství kleriků kolem sebe. Řeckokatoličtí duchovní byli dávným otomanským dekretem přinuceni sdílet tyto prostory s dalšími církvemi – římskokatolickou, etiopskou, syrskou, arménskou a koptskou – a v Chrámu Božího hrobu měly všechny zbudovány vlastní nádherné kaple. To uspořádání je nahodilé fyzicky i duchovně, pomyslel si Barton. Odněkud z chrámu slyšel zpívat rekviem.

„Povídá se, že vás Izraelci povolali, abyste jim pomohl při vyšetřování na Chrámové hoře,“ zašeptal kněz. „Je na tom něco pravdy?“

„Raději bych o tom nemluvil.“

„Nic vám nevyčítám. Ale jestli je to pravda, tak našlapujte opatrně, Grahame.“

Kněz jej zavedl do kaple řecké ortodoxní církve známé jako „Střed světa“, pojmenované podle kamenné nádrže v jejím středu vyznačující bod, od kterého dávní tvůrci map odvozovali dělící čáru mezi východem a západem. Ze své poslední návštěvy Barton věděl, že tady, na vlastní půdě, se otec Demetrios cítí nejpříjemněji.

U zdi po straně stál byzantský oltář, pokrytý zlatými ornamenty, jemuž dominoval mohutný zlatý krucifix pyšnící se Kristem v životní velikosti se svatozáří, obklopeném dvěma Mariemi, které k němu v zármutku vzhlížejí. V základně oltáře se nacházela skleněná ohrádka, v níž byl vidět skalnatý výchoz, kde byl údajně ukřižován Kristus, Golgota.

Dvanácté zastavení křížové cesty.

Před oltářem se kněz pokřižoval a pak se obrátil k Bartonovi. „Ukažte mi, co máte, Grahame.“ Sáhl si pod roucho a vyndal brýle na čtení.

Barton vytáhl z náprsní kapsy pergamen uzavřený v plastu a podal mu ho.

Kněz přejel prstem po sáčku Ziploc. „Je dobré vidět, že jste zapojil nejnovější technologii. Teď se podíváme, co to tady máme.“ Nasadil si brýle, podržel dokument ve výšce proti záři zdobeného lustru a pozorně studoval text. O několik sekund později zbledl v obličeji a poklesl mu spodní ret. „No tohle!“

„Co je to?“ Kněz vypadal znepokojeně. Vystrašeně.

Zadíval se na Bartona přes skla brýlí. „Kde jste to našel?“ zeptal se tiše. Barton přemýšlel, jestli mu to má povědět. „To nemohu říct. Mrzí mě to.“

„Aha.“

Podle výrazu v jeho očích bylo jasné, že kněz už odpověď zná. „Můžete mi říct, co se tam píše?“

Otec Demetrios se rozhlédl po kapli. Opodál postávali tři konkurenční kněží, oblečení ve františkánských sutanách. „Pojďme dolů.“ Naznačil Bartonovi, aby šel za ním.

Otec Demetrios jej vedl dolů po širokém schodišti, které se vinulo pod hlavní lodí.

Barton přemýšlel, jak mohl ten dávný text starého kněze tak vystrašit. Sestupovali stále hlouběji, dokud zdi z kamenných cihel neustoupily chladné vyhloubené půdě.

Teprve když se ocitli v jakési jeskyni, kněz se konečně zastavil. „Víte, co je tohle za místo?“

„Samozřejmě,“ prohlásil Barton, zatímco si prohlížel nízký skalnatý strop nesoucí výmluvné známky důlní aktivity. „Starý kamenolom.“ Oči mu na moment zabloudily ke zdi za knězovými zády, kde byly do skály vyryty stovky rovnoramenných křížů templářských rytířů – graffiti dvanáctého století.

„Hrobka,“ opravil jej kněz a ukázal na dlouhé pohřební výklenky vytesané v protější zdi. „I když vím o vašich výhradách vůči tomuto tvrzení.“

Kde se Heleně poštěstilo nalézt Kristův kříž, chtělo se mu říct, ale pak svoji odpověď raději spolkl. Skutečnost, že Konstantinova stará matka osobně vybrala právě toto místo – ve skutečnosti římský chrám, kde kdysi pohané uctívali Venuši – neponechával mnoho pochybností, že jeho autenticita je sporná. I když mu nebyly cizí protichůdné argumenty sporu historie versus náboženství, nechystal se kněze urazit rouháním.

„Přímo nad námi je další velice posvátný hrob,“ připomněl mu otec Demetrios s vážným obličejem.

„A proč jste mě sem dolů přivedl? Má to něco společného s tím svitkem?“

„Má to s ním společné všechno.“ Jeho hlas zněl slavnostně. „Nevím, kde jste to našel, Grahame. Ale jestliže to není odsud – a já vím, že není – varuji vás. Buďte velice, velice opatrný. Vy víte lépe než většina jiných lidí, jak snadno se dají slova překroutit. Jestli mi slíbíte, že nezapomenete, co jsem vám teď řekl, sepíšu vám ten překlad.“

„Máte mé slovo.“

„Dobrá.“ Kněz zavrtěl hlavou a hluboce si povzdechl. „Vezmu si pero a papír.“

KAPITOLA 25

Vatikán

Pokaždé když otec Patrick Donovan kráčel velkolepou chodbou Apoštolského paláce, cítil posvátnou úctu. Byla to brána k vatikánskému Veličenstvu – ztělesněnému vrcholu křesťanské hierarchie. Palác přiléhal k jednomu konci budovy Vatikánského muzea a byly zde umístěny kanceláře papeže a státního sekretáře, v horním poschodí se nacházelo papežovo přepychové borgiovské apartmá. Celý komplex o velikosti letištní haly působil jako pokračování samotného muzea se všemi těmi freskami od podlahy až ke stropu, mramorovými podlahami a barokní výzdobou.

Tady byla přítomnost vatikánské armády nejzřejmější, v pravidelných rozestupech zde stáli švýcarští gardisté s bezvýraznými obličeji, a když je tam teď tak viděl, znervózňovalo ho to ještě víc.

Podél jedné strany chodby se táhlo vysoké sloupořadí s výhledem na Piazza San Pietro – Berniniho obrovské elipsovité náměstí, které bylo dokončeno roku 1667. Prostor obepínaly čtyři řady velkolepých kolonád, jimž ve středu dominoval Caligulův obelisk, který byl uloupen z nilské delty roku 38 po Kristu. Obelisk Donovanovi náhle připomněl loupež, ke které došlo v Jeruzalémě teprve před čtyřmi dny.

Velká obdélníková okna na protější straně chodby byla chráněna železnými mřížemi, sloužícími jako připomínka toho, že tato budova byla původně projektována jako pevnost.

U tajuplně působících dvojitých dveří na konci chodby stáli po obou stranách švýcarští gardisté v kompletním úboru – širokých zlatých tunikách a kalhotách s modrými pruhy Medicejských, červených baretech a bílých rukavicích. „Kašpaři“, jak je nazval Conte. Každý držel dva a půl metru dlouhou halapartnu – zbraň ze šestnáctého století, jejíž zakončení bylo kombinací kopí, sekery a háku. Donovan si povšiml, že oba vojáci mají navíc v pouzdrech schované beretty.

Zastavil se dva metry přede dveřmi.

„Bonna sera, Padre. Si chiama?“ Vysoký strážný napravo se ho ptal na jméno.

„Otec Patrick Donovan,“ odpověděl italsky. „Byl jsem pozván Jeho Eminencí kardinálem Santellim.“

Strážný zmizel v místnosti za ním. Uplynulo pár nepříjemných okamžiků, kdy Donovan zíral nepřítomně na podlahu, zatímco zbývající švýcarský gardista stál v pozoru v naprostém tichu. Pak se znovu objevil první strážný. „Je připraven vás přijmout.“

Knihovník byl uveden do rozlehlého předpokoje zařízeného v mramoru a ve dřevě, kde seděl u jediného stolu Santelliho osobní asistent, mladý otec James Martin s bezvýraznou a lhostejnou tváří. Donovan se přátelsky usmál a vyměnil si s ním několik zdvořilostí, přitom si zkoušel představit, jak duševně náročné to pro něj asi je, být neustále k dispozici muži, jako je Santelli.

„Můžete jít rovnou dovnitř,“ prohlásil otec Martin a ukázal mu k obrovským dubovým dveřím.

Donovan otevřel dveře a vstoupil do nádherně zařízeného pokoje. Na druhé straně přepychové místnosti spatřil purpurovou čapku a povědomou kštici hustých stříbrných vlasů vykukujících nad opěradlem vysokého koženého křesla.

Vatikánský státní sekretář hleděl z okna, za kterým se rýsoval chrám svatého Petra, u pravého ucha držel telefon a prudce gestikuloval křehkýma rukama. Když se obrátil, spatřil Donovan krví podlité oči, huňaté obočí a těžkou čelist kardinála Antonia Carla Santelliho. Kardinál mu pokynul, aby se posadil do křesla před robustním mahagonovým stolem, jehož čalounění při každém pohybu zavrzalo.

Jako nejvýše postavený vatikánský kardinál byl Santelli pověřen dohledem nad politickými a diplomatickými záležitostmi Svaté stolice a fakticky vystupoval jako ministerský předseda římské kurie, zodpovědný pouze samému papeži. I když dokonce i papež se příležitostně podvoloval Santelliho požadavkům.

Politické schopnosti toho muže byly legendární. Jako nově jmenovaný kardinál na počátku osmdesátých let dvacátého století vytáhl Vatikán z temných hlubin skandálu s Banco Ambrosiano a vraždou Roberta Calviho, řečeného „bankéř boží“, který byl nalezen s provazem kolem krku pod mostem Blackfriars Bridge v Londýně.

Zatímco byl kardinál zabrán do rozhovoru, prohlížel si Donovan nejvnitrnější svatyni celé politické mašinérie. Santelliho obrovský stůl byl prázdný, s výjimkou malé dokonale poskládané hromádky stručných hlášení a ohromného plazmového monitoru na pohyblivém rameni. Jako šetřič obrazovky sloužil golfový trávník s praporkem třepotajícím se ve virtuálním větru, na kterém stálo: „Jediné, co potřebujeme, je víra.“ Santelli, velký fanda informačních technologií, byl hlavním zastáncem nainstalování výkonné počítačové sítě ve Vatikánu.

V rohu stála mramorem vykládaná skříňka podpíraná replikou Michelangelovy Piety. Pravé straně místnosti dominovala velká tapiserie zachycující Konstantinovu bitvu u Miluvijského mostu. Po Donovanově levici visela – skoro ledabyle – na vínově natřené zdi tři Raphaelova plátna.

Pohledem se vrátil zpátky k Santellimu.

„Informujte ho, že konečné rozhodnutí učiní Svatý otec,“ říkal kardinál huhňavou italštinou. Santelli hovořil vždy stručně. „Zavolejte mi, až to bude vyřízené.“ Položil telefon. „Rychlý jako vždy, Patricku.“

Donovan se usmál.

„Po těch otřesných nepříjemnostech, ke kterým došlo v Jeruzalému, jsem doufal, že mi přinesete dobré zprávy. Řekněte mi, že všechno to naše úsilí stálo za takovou oběť.“

Donovan se násilím přiměl pohlédnout Santellimu do očí. „Je tady dost důkazů, které mě vedou k přesvědčení, že ta urna je pravá.“

Kardinál se zamračil. „Ale jistý si nejste?“

„Ještě na tom bude potřeba pracovat. Provést další testy.“ Donovan cítil, že se mu chvěje hlas. „Ale prozatím jsou důkazy přesvědčivé.“

Zavládlo krátké ticho.

Pak kardinál přešel k jádru věci. „Aleje tam tělo.“

Donovan přikývl. „Přesně, jak se tvrdilo v rukopisu.“

„Úžasné.“

„Řeknete to Svatému otci?“

„Udělám to, až přijde čas.“ Santelli s lokty na opěrkách křesla spletl prsty jakoby k modlitbě. „Kdy budou ti vědci připraveni uskutečnit formální prezentaci?“

„Požádal jsem je, aby něco připravili na pátek.“

„Dobrá.“ Kardinál si všiml, že Donovan vypadá ustaraně. „Hlavu vzhůru, otče Donovane,“ řekl a rozhodil ruce. „Právě jste pomohl zajistit této ohromné instituci nový život.“

KAPITOLA 26

Když se vrátili z oběda, cítili se oba vědci osvěžení. Odpoledne bylo příjemné počasí a sluneční svit jim dodal energie. Bersei vzal Charlotte do restaurace San Luigi na Via Mocenigo, jen kousek pěšky od vstupu do Vatikánského muzea. Nevtíravá hudba a přitažlivá výzdoba vhodně doplňovaly humrové ravioli, které jí Bersei doporučil – velký skok oproti tomu tuňákovému sendviči z předešlého večera.

Zatímco Charlotte telefonovala do laboratoře AMS, kterou jí doporučil, Bersei se znovu ponořil do práce na prohlídce urny. Ztlumil světla nad pracovním stolem a přejel všechny stěny urny lehkou tyčí s ultrafialovým světlem. Přes křehké teleskopické čočky si prohlížel hlavně klíčová místa – jednotlivé rýhy tvořící komplikovaný vzor.

První věc, které si všiml, bylo, že patina je na řadě míst ošoupaná, především na bocích. Když si na ně posvítil černým světlem, byly stopy narušení dlouhé a široké, v některých místech zůstával otisk vláken. Popruhy, hádal, i když tam žádná stopová vlákna nezůstala. Pravděpodobně nějaký nový nylonový materiál. Když se ujistil, že na těchto místech je nulový nárůst sedimentace, došel k závěru, že stopy jsou čerstvé.

To nebylo až tak překvapivé. Často už viděl relikvie, se kterými se při vyzvedávání nebo přepravě zacházelo neadekvátně, ale podobná neúcta vůči minulosti ho vždycky uráželá. Dočetl se, že Jakubova urna během přepravy praskla. V porovnání s tím bylo toto poškození odpustitelné a pravděpodobně ani nesníží cenu urny.

Nejprve na stativ na stole připevnil digitální fotoaparát, aktivoval blesk a pořídil několik snímků. Pak vypnul černé světlo a zesílil lampu na stole.

Dále Bersei pečlivě prohlédl každý koutek a každou píď povrchu. Hledal přitom nějaký důkaz, že byla patina dodána manuálně nějakými nástroji. Kdyby byla schránka opatřena nápisem poté, co byla nalezena, geologická usazenina by byla viditelně nesouvislá. Trvalo mu to dost dlouho, ale ani podrobná prohlídka neukázala žádné podezřelé odřeniny nebo rýhy. Patina vedla po vápencovém povrchu urny bez nejmenšího přerušení a zcela souvisle a to i přes reliéf vyrytý na boku skříňky.

Když se vztyčil, aby si uvolnil ztuhlá ramena, zvedl zvětšovací čočky brýlí a dopřál si chvilku oddechu, při které znovu obdivoval dekorativní vzory na urně. Rychle se blížilo pětadvacáté výročí jeho svatby a tenhle složitý rozetový vzor by se možná hezky vyjímal na nějakém šperku. Po tolika letech strávených společně s Carmelou začínalo být čím dál tím těžší přijít na nějaký originální dárek.

Znovu se naklonil nad urnu, s použitím malého nožíku seškrábl vzorky z vybraných míst, materiál přemístil na laboratorní sklíčka a každé zřetelně označil. Když sesbíral patnáct vzorků, pečlivě sklíčka vyrovnal na podnos, přemístil na jiný pracovní stůl vybavený elektronkovým mikroskopem a vsunul pod něj první vzorek.

Vyschlé minerály a nánosy, které tvořily patinu, vypadaly po několikanásobném zvětšení a projekci na připojený počítačový monitor jako šedobéžový květák. Uložil detailní profil vzorku do databáze, vyndal první sklíčko a pokračoval postupně dál. Když uložil profil posledního vzorku, zobrazil je všechny jeden vedle druhého na monitor.

Zadal příkaz k přezkoumání nesrovnalostí mezi vzorky. Následovalo několik sekund výpočtů, při nichž se srovnávalo biologické složení, ale program neodhalil žádné významnější rozdíly mezi jednotlivými vzorky. Kdyby byla některá část patiny „vyrobena“ uměle – nejběžnější metodou bylo použití křídy nebo křemene rozpuštěných ve vodě – program by zaznamenal nestejnoměrný poměr izotopů nebo možná dokonce mikroskopické stopy mořských fosilií, které se mohly objevit v křídě používané v domácnosti.

Jak předpokládal, všechny vzorky obsahovaly vysoký podíl uhličitanu vápenatého a zanedbatelné hladiny stroncia, železa a magnézia. Podle Berseiova průzkumu na internetu odpovídaly tyto výsledky patinám na podobných relikviích nalezených v izraelské půdě.

Bersei vytáhl z mikroskopu poslední sklíčko.

Pokud byl zatím schopen říct, ty vzorky dokazovaly, že rytiny na urně časově předcházely vytvoření patiny. Bylo více než logické domnívat se, že ten záhadný pohanský symbol na straně urny opravdu pochází ze stejné doby jako kosti. Byla tady šance, že jestli se jim podaří zjistit, co přesně znamená, mohlo by jim to pomoci určit totožnost ukřižovaného muže.

KAPITOLA 27

Charlotte, která sledovala Giovanniho Berseie z druhé strany laboratoře, zvedla bezdrátový telefon a naťukala číslo, které jí dal. Přišlo jí, že vyzváněcí tón – tak jedinečně evropský – bude znít donekonečna. Zrovna když už si myslela, že bude muset zavolat ještě jednou, to konečně někdo zvedl.

„Salve.“

Na moment nevěděla, co říct. Očekávala ústřednu nebo asistentku, možná dokonce hlasovou schránku – a napadlo ji, jestli se náhodou nedovolala k někomu domů.

„Salve?“ Tentokrát zazněl hlas naléhavěji.

Podívala se na papír, kam si foneticky zapsala, co chtěla říct. „Signore Antonio Ciardini?“

„Si.“

„Tady je doktorka Charlotte Henneseyová. Giovanni Bersei mi poradil, abych se s vámi spojila. Promiňte – nevěděla jsem, že volám k vám domů.“

„Vytočila jste číslo na můj mobil. To je naprosto v pořádku.“ Následovala krátká pauza. „Jste Američanka?“

Jeho angličtina byla výborná. „Jsem.“

„Co mohu udělat pro svého dobrého přítele Giovanniho?“

Vypadalo to, že doktora Berseie má každý rád. „Pracujeme spolu na unikátním projektu tady v Římě. Vlastně ve Vatikánu –“

„Ve Vatikánu?“ přerušil ji Ciardini.

„Ano. Požádali nás, abychom prozkoumali nějaké staré kosti. A abychom provedli analýzu důkladně, rádi bychom ten vzorek datovali.“

Zájem v jeho hlase o poznání stoupl. „Kosterní vzorek ve Vatikánu? To mi nedává moc smysl. I když tam jsou pod chrámem svatého Petra hrobky, kam pohřbívali papeže,“ uvažoval nahlas.

„Ano, tedy…“ Nemohla to rozvádět. „Nerada vás obtěžuji, ale doktor Bersei by rád věděl, jestli byste mohl uspíšit výsledky.“

„Pro Giovanniho určitě. Ta kost – je v dobrém stavu? Čistá?“

„Je mimořádně dobře zachovalá.“

„Dobře. Pak bych navrhoval, abyste poslali jako vzorek aspoň gram.“

„Máte to mít. A… nebude to vadit?… je tady ještě dřevěná tříska, kterou bychom taky rádi datovali.“

„U dřeva raději deset miligramů, i když bychom mohli jít až najeden.“

„Deset není problém. Máte nějaký formulář, který bych měla vyplnit?“

„Prostě adresujte ten balíček přímo mně a připište tam svoje jméno – to je všechno. Papírování zvládnu sám. Poznačte tam, kam byste chtěli poslat osvědčení o stáří.“

„To je od vás velice laskavé. Vím, že už jsem toho od vás chtěla moc, ale doktor Bersei by rád věděl, jestli byste nám nemohl zavolat, až budete mít k dispozici výsledky.“

„Takže proto nechal zavolat vás, doktorko Henneseyová.“ Ciardini se najednou od srdce rozesmál. „Pustím se do těch vzorků, hned jak přijdou. Normálně to trvá několik týdnů, než dostanete výsledky. Ale udělám, co půjde, abych je měl hotové už za pár hodin. Dám vám adresu.“

Ciardini pomalu nadiktoval přesnou adresu a Henneseyová si ji zapsala.

„Díky. Pošlu k vám kurýra z Vatikánu. Vzorky u vás budou za pár hodin. Ciao.“

Položila sluchátko do vidlice připevněné na zdi a vrátila se k pracovnímu stolu.

Když si ještě jednou prohlédla kostru, rozhodla se nakonec pro rozštípnutý fragment z metatarsálního článku na levém chodidle. Charlotte pinzetou opatrně odlomila malý kousek a uzavřela jej do plastové nádobky.

Pro určení stáří tohoto vzorku, a tím i stáří celé kostry, jej bude třeba zpopelnit. Pak bude teprve možné zachytit, pročistit a stlačit karbonové plyny, aby se stanovilo množství uhlíku 14 – radioaktivního izotopu obsaženého ve všech organismech, jehož množství se po smrti každých 5730 let sníží přesně na polovinu. I když jí ten postup připadal jednoduchý, dozvěděla se, že kompletní zařízení potřebné k provedení tohoto testu – známé pod názvem urychlovací hmotový spektrometr – vyžaduje značné investice a údržbu. Většina muzeí a archeologů se proto raději obrací na nezávislé specialisty v laboratořích AMS, jako je Ciardini.

V zásuvce našla dřevěnou třísku, kterou vyňala při počátečním patologickém ohledání.

Oba vzorky vložila do polstrované obálky a pak vytáhla ještě jednu obálku s označením Vatikánu. Když jí pohled padl na vyražený papežský znak, v duchu se usmála, protože jí přišlo, jako by byla něco extra – nebo třeba postava z nějaké detektivky. Všechno jí to připadalo miliony světelných let vzdálené od její každodenní rutiny doma. Když analyzovala vzorky v BMS, alespoň věděla, jak jsou staré a odkud pocházejí.

Aby mohla vytvořit co nejpřesnější tělesnou podobu té kostry, bude Charlotte potřebovat také vzorek deoxyribonukleové kyseliny neboli DNA té kostry. Řetězce DNA připomínající stužky jsou obsažené v jádru všech buněk člověka a jsou v nich zakódovány informace, které určují veškeré fyzické rysy. Četla studie, ve kterých se tvrdilo, že pokud nebyla vystavena drsným podmínkám a kontaminaci, může se DNA zachovat i u velice starých organických vzorků. Vědci už studovali egyptské mumie staré téměř pět tisíc let. Vzhledem k pozoruhodně dobrému stavu kostry byla přesvědčena, že její DNA nezdegenerovala natolik, aby ji nebylo možné prozkoumat.

Stejně jako uhlíkové datování i genetické zkoumání vyžadovalo komplikované vybavení. A Charlotte neměla nejmenších pochyb, že nejrychlejší a nejspolehlivější zařízení pro takovéto testy se nachází v BioMapping Solutions pod přísným dohledem Evana Aldricha. BMS si nechala patentovat nové postupy a software na účinnou analýzu lidského genomu s využitím vylepšených laserových skenovacích technik a ona zásadním způsobem přispěla k technologickému vývoji tohoto systému.

Podívala se na hodinky, zvedla telefon a vyťukala číslo do Phoenixu. Tři čtvrtě na pět. Časový rozdíl sice činil osm hodin, ale ona věděla, že Evan je notorické ranní ptáče.

Po třetím zazvonění opravdu někdo zvedl sluchátko. „Aldrich.“

Takhle reagoval pokaždé: stručně. Další věc, kterou na něm milovala. „Zdravím. Tady terénní pracoviště v Římě.“

Když uslyšel její hlas, okamžitě nasadil přátelský tón. „Jak jde práce v centru křesťanství?“

„Dobře. Jak to jde doma?“ Dotkla se jedné náušnice a vzpomněla si, že jí je dal k posledním narozeninám – smaragd, její měsíční kámen. Řekl, že se jí hodí k očím.

„Pořád stejně. Takže co to otřásá Vatikánem? Zjišťuješ, jak udržet papeže naživu věčně?“

„Je to úžasné. Analyzovala jsem starověké kosterní pozůstatky. Prozatím standardní forenzní materiál, ale fascinující. Škoda, že to nemůžeš vidět.“

„Takže zase v zákopech. Doufám, že nám to stojí za tu námahu.“

„Na to je ještě brzy. Aleje to fantastická práce. Konečně, jak často ti volají z Vatikánu?“

„Pravda.“ Odmlčel se. „Předpokládám, že jsi nevolala, jenom abychom si popovídali.“

Po jejím kvapném – a v důsledku toho i chladném – odjezdu minulou neděli jí bylo jasné, že je to narážka na jejich vztah. Tu noc spal Evan u ní doma. Noc plná vášně, která časně ráno skončila diskusí na téma „posunutí vztahu na vyšší úroveň“. Protože mu pořád ještě neřekla o své rakovině, rychle se tomu tématu vyhnula, což se mu vůbec nelíbilo. Uprostřed toho všeho dorazila limuzína, a tak se nerozloučili zrovna v nejlepším. Bylo důležité, aby se to mezi nimi urovnalo, ale teď na to nebyl ten správný čas. Naštěstí se Evanovi pořád docela dobře dařilo oddělovat práci a soukromí.

„Kosti z toho vzorku jsou v neuvěřitelně dobrém stavu, a tak jsem doufala, že bych na místní mohla udělat dojem pár kouzly s mapováním DNA,“ vysvětlila. „Chtěla bych rekonstruovat jeho tělesnou podobu. Myslíš, že by to BMS mohlo zajímat?“ Následovala krátká pauza, která, jak věděla, znamenala s největší pravděpodobností zklamání.

Po chvíli řekl: „Zdá se, že by to mohlo prospět našim vztahům s veřejností.“

„Je už ten nový genový skener připravený?“

„Už jsme ve stadiu beta testování. Proto jsem tady tak brzo – procházel jsem si údaje.“

‚A?“

„Vypadá to velice slibně. Pošli mi ten svůj vzorek a já to tím projedu. Bude to dobrý test.“

„Mám tady celou kostru. Kterou část bys chtěl?“

„Budeme hrát na jistotu – něco malého jako tarzální kost. Kdy to můžu čekat?“

„Uvidím, jestli mě to nechají poslat rychlou zásilkovou službou. Když všechno půjde dobře, mohl bys to dostat zítra.“

„Pustíme se do toho okamžitě. Postarám se o to osobně.“

„Díky, Evane.“

„Pozdravuj ode mě papeže. A, Charlotte…“

Teď to přijde, pomyslela si. „Ano?“

„Jenom chci, abys věděla, že mi tady nechybí jenom moje nejlepší odbornice.“

Usmála se. „Ty mi taky scházíš. Ahoj.“

Charlotte se vrátila k pracovnímu stolu a zoufale se přitom snažila potlačit náhlou vlnu lítosti, která ji zaplavila. Měla by mu říct, proč s ním nemůže být tak, jak by si to přál. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a rezignovaně si slíbila, že až se vrátí do Phoenixu, všechno mu řekne. Pak si budou muset promyslet, co dál. Bůh ví, že ho nechtěla děsit.

Zpátky do práce.

Strčila zanártní kost do sáčku a vzorek uložila do krabičky DHL. Když psala na doručenku adresu BMS, přemohl ji prudký nával stesku po domově, když si uvědomila, jak daleko je od Evana.

Než skončila s vyplňováním doručenky, připojil se k ní doktor Bersei. Ruce měl založené v bok. „Pokud jsem schopný to určit, ta patina zfalšovaná nebyla. Je pravá. Co vy?“

„Měla jsem příjemný rozhovor se signorem Ciardinim,“ řekla a podařilo se jí vymáčknout na tváři úsměv. „Velice okouzlující muž. Výsledky pro nás bude mít zítra.“

„Co ten balíček, na kterém pracujete?“

„Další vzorek, který nám, jak doufám, poskytne genetický profil našeho člověka.“ Zvedla ho. „Posílám ho do Phoenixu na analýzu.“

„DNA?“

„Ano.“

Bersei se podíval na hodinky – chvíli po páté. „Už jsme toho dneska udělali dost. Musím jet domů na večeři. Dneska se zastaví naše nejstarší dcera.“

„Co Carmela chystá?“

„Kuřecí saltimbocca.“ Zakoulel očima a postupně si sundal roušku, rukavice a nakonec i laboratorní plášť.

Nahlas se rozesmála a hned se začala cítit líp. „Tak to hodně štěstí.“

„Dejte si pozor, nebo vám přinesu zbytky,“ pohrozil. „Každopádně, zítra bychom se mohli podívat dovnitř schránky a třeba se mi podaří rozšifrovat ten symbol. Taky vám ukážu něco, co bude pěkně doplňovat vaši analýzu DNA. Uvidíme se ráno – jenom doufám, že mě dcera nenaláká na druhou láhev vína.“

„Užijte si hezký večer, Giovanni. Ještě jednou díky za oběd.“

„Rádo se stalo. A pokuste se dneska v noci trochu vyspat, ano? Nechci, abyste se mi rozstonala.“

Na to už je trochu pozdě, pomyslela si. Usmála se a zamávala mu.

„Ciao.“

Když se za ním zavřely dveře, pocítila vůči němu Charlotte Henneseyová na malý moment závist.

Když skončila s přípravou balíčku, spojila se interkomem s otcem Donovanem. Zvedl to téměř okamžitě, jako kdyby věděl, že je pořád ještě v laboratoři.

„Dobrý večer, doktorko Henneseyová. Co pro vás mohu udělat?“

Řekla mu o těch balíčcích a on jí navrhl, ať je nechá v laboratoři, že pro ně pošle kurýra, který se o oba postará. Ještě se ujistila, že nebude problém poslat ho rychlou zásilkovou službou DHL, i přes ty značné náklady, které si doprava přes oceán vyžádá.

Jakmile byly vyřešeny pracovní záležitosti, zeptal se jí: „Chystáte se dneska v noci vyrazit do Říma?“

„Je nádherný večer. Myslím, že si udělám procházku a dám si někde večeři.“

„Jestli vám nevadí, když to bude trochu dražší, můžu vám doporučit skvělou restauraci.“

„Určitě. To by bylo výborné. Víte, co se říká – když jsi v Římě, žij jako Říman…“

KAPITOLA 28

Když Charlotte vyšla služebním východem v přízemí z Vatikánského muzea, začínalo se smrákat, ale slunce pořád ještě hřálo. Rozhodla se, že ty khaki kalhoty a halenka, co má na sobě, budou stačit, a tak se nebude muset trmácet celou tu cestu zpátky, aby se převlékla. Kromě toho musela dodržovat přísné vatikánské předpisy pro odívání, jinak by ji nepustili zpátky. To jí nedávalo při oblékání moc na výběr.

Loudala se uličkou mezi vysokou severní zdí města a strohou budovou Vatikánského muzea a mířila k bráně Svaté Anny, kde ji zkontrolovala hlídka švýcarské gardy, než mohla opustit Vatikán.

Otec Donovan ji upozornil, že restaurace neotevírá před půl osmou. Na rozdíl od Států Italové večeří raději později, vysvětlil jí. Musela ještě zabít celou hodinu, a tak se nezatoulala nikam daleko, ale udělala si procházku po postranních uličkách, došla až k Tibeře a vychutnávala si ten nádherný pocit, že je v Římě.

Po hodině prokličkovala Charlotte podle Donovanových pokynů zpátky k impozantní šestipatrové fasádě hotelu Atlante Star. Všimla si tabule ukazující k hotelové restauraci Les Étoiles. Už teď měla pocit, že není oblečená odpovídajícím způsobem. Vstoupila do foyer a vyjela výtahem na nejvyšší poschodí.

Jakmile se dveře otevřely, přivítal ji vrchní číšník. Byl to mladý, elegantně oblečený muž – něco kolem pětatřicítky, tipovala – s tmavou pletí a hustými černými vlasy.

„Signora Hennesey… Buona sera! Come sta?“ Rychle přešel do angličtiny. „Otec Donovan nám předem zavolal. Očekávali jsem vás.“

„Buona sera,“ odpověděla a nakoukla do restaurace.

„Jmenuji se Alfonso.“ Muž se lehce uklonil. „Prosím, následujte mě, signora. Máte rezervovaný stůl na střeše.“

Vedl ji přes jídelnu a po schodišti, které končilo na terase ozdobené mořem pestrobarevných květin. Nakonec se Alfonso zastavil před malým stolkem u zábradlí.

Výhled na Řím jí úplně vzal dech. Ohromnou kupoli chrámu svatého Petra bylo vidět jen malý kousek za východní zdí Vatikánského muzea. Na opačné straně zahlédla oblou budovu Andělského hradu. Za Tiberou se rozkládalo staré město, jemuž vévodila kupole Pantheonu.

Alfonso pomohl Charlotte do židle. Z talíře sundal bílý plátěný ubrousek a položil jí ho na klín.

„Jestli budete něco potřebovat, signora Henneseyová, prosím nestyďte se.“

„Grazie.“

Nenápadně se objevil sklepník a nabídl jí děsivě tlustý v kůži vázaný vinný lístek.

Charlotte si uvědomila, že při vší té aktivitě, objevech a napětí toho dne neměla ani chvilku pro sebe. Najednou se cítila skoro osamělá. Tak to ale přece není. Nebylo snad všechno perfektní? Dívala se přes řeku – nemohla si přát idyličtější vyhlídku.

Ale věděla, že zdaleka ne všechno je perfektní.

Sklepník se vrátil a ona si objednala půl lahve Brunello di Montalcino. Alkohol by neměla, ale tento večer si ho odpírat nebude.

Z ulice pod ní sem zazníval zvuk skútrů.

Když se sklepník vrátil, předvedl jí etiketu na sklenici, pak láhev otevřel a nechal Charlotte přivonět. Nakonec nalil trochu do sklenice a požádal ji, aby ochutnala. Zakroužila s vínem po skle, spíše na ukázku, protože věděla, že léky, které bere, mu dodají lehce kovovou pachuť bez ohledu na to, jak vynikající je to značka.

Když odešel, zatoulala se v myšlenkách zpátky k Evanu Aldrichovi. Opakovala si, že přistoupit na nějaký dlouhodobý citový závazek by bylo nezodpovědné. Jistě, doktoři jí řekli, že výzkum se ubírá neustále kupředu. Brzy naleznou odpověď. Ale jak brzy je brzy?

A co děti? Ve dvaatřiceti už cítila trochu obavy, že vlastní možná nikdy mít nebude. Jak si později zjistila, agresivnější léčba by mohla zahrnovat i bortezomibové injekce – o kterých je známo, že způsobují defekty u nenarozených dětí – a to jen prohloubilo její obavy, protože věděla, že tím by se pro ni dítě mohlo docela dobře stát nedosažitelným snem.

Bezděčně přejela pohledem po okolních stolech. Šťastně vyhlížející páry, napravo smějící se rodina. Možná vůbec nejsou šťastní. Zevnějšek jen zřídkakdy vypovídá celou pravdu – to věděla lépe než kdo jiný. To přivedlo mimoděk její myšlenky na Salvátore Conteho a otce Patricka Donovana. Jaký byl jejich příběh? Jak mohla schránka s kostmi svést dohromady tak nesourodou dvojici?

Přemýšlela o vzorku kosti zaslaném Ciardinimu – jak bude při uhlíkovém datování zpopelněn, aby se dalo určit jeho stáří.

Kost bude zničena.

„Už se signora rozhodla?“ To byl Alfonso.

„Jsem ráda, že jste tady. Potřebuji vaši pomoc.“

I přesto, že restaurace nesla jméno, o kterém by Charlotte přísahala, že je francouzské, menu tvořila převážně italská kuchyně. Po několika stručných otázkách, co má a nemá ráda, jí Alfonso doporučil sorrento scialatielli – „výtečné domácí těstoviny se smetanovou omáčkou z mořských plodů plnou humrů a krabů. Naprostá delikatesa.“

Hned když poprvé ochutnala těstoviny, věděla, že tohle je to pravé. Charlotte, která milovala televizní kanál Food Network, byla velkým fanouškem pořadu Jídlo do třiceti minut Ráchel Rayové. Přála si, aby ta energická moderátorka, poloviční Italka, mohla teď být tady a pochutnávat si s ní – bylo to prostě vynikající. Konečně našla něco, co probudilo její léky otupené chuťové buňky.

Jak tam tak seděla obklopená sladce vonícími květinami, ujídala těstoviny, popíjela víno a rozhlížela se po městě, které prakticky formovalo západní kulturu, dostala se Charlotte do lepší nálady. Když dojedla, ještě hodinu seděla na terase a všechno si to vychutnávala. Spokojená. Šťastná.

Když jí pak předložili vysoký účet, bez výčitek ho zaplatila firemní kartou American Express – odškodnění za ten včerejší tuňákovy sendvič.

Venku před hotelem pak zvolna vyrazila po Via Vitelleschi směrem k rozlehlé budově Andělského hradu. Jak kráčela podél hradeb, narazila na Tiberu. Přešla rušné Lungo Castello a vstoupila na most Ponte Sant Angelo, který se klenul přes řeku v pěti elegantních obloucích.

Řím se může vychloubat tolika historickými a kulturními památkami, pomyslela si, dokonce i tenhle most je velkolepým uměleckým dílem. A Vatikán to vlastně všechno pomáhal uskutečňovat. Jak tak obdivovala Berniniho mramorové svaté stojící na mostě, zrak jí okamžitě padl na jednoho, který držel ohromný krucifix. Ještě předešlého dne by se nad tím nijak nezamýšlela. Teď už se nikdy nedokáže dívat na kříž stejně jako dřív. Takový docela normální předmět, skoro všední – ale teď vypadá hrozivě. A skutečnost, že jste je viděli všude kolem, pokud jste se dívali dost pozorně, tomu všemu moc nepomáhala.

Jediná věc, které si nevšimla, že ji z bezpečné vzdálenosti z úkrytu ve stínu hradní zdi sledoval Salvátore Conte.

KAPITOLA 29

Jeruzalém

Razak seděl na verandě svého bytu v Muslimské čtvrti s vyhlídkou na Chrámovou horu a náměstí Západní zdi a usrkával kávu. Zástupy protestantů se tam shromažďovaly už od východu slunce a teď viděl, jak se tam řadí a procházejí policejními kordony nově příchozí z celého světa.

Zvuk Razakova televizoru, který měl naladěný na stanici Al-Džazíra, byl zeslabený a tvořil jen tichý šum v pozadí. Nálada v Jeruzalémě byla napjatá a ještě horší to bylo v palestinských osadách v pásmu Gázy, kde už se davy mladíků pouštěly do drobných intifád a útočily na policii kameny. Na všech izraelských kontrolních stanovištích i u hlavních bran do Starého Města byla umístěna obrněná vozidla. Armáda zdvojila hlídky na hranicích.

Lidé žádali odpovědi, potřebovali někoho obvinit. Izrael se chystal na obranu, připravený na další konfrontaci. Hamáš vydával prohlášení a osočoval izraelské úřady.

Razak se pokoušel soustředit, aby sestavil plán na snížení napětí, alespoň dočasné. Kontrolované škody. Problémy této země mu občas připadaly neřešitelné a srdce Jeruzaléma se svou citlivou historií bylo jejich ztělesněním.

Jeho úvahy přetrhlo zazvonění mobilního telefonu.

„Omlouvám se, že vás ruším. Tady Graham Barton.“

Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl, že dal archeologovi dobrovolně svou navštívenku. „Co pro vás můžu udělat?“

„Mám přepis textu na svitku, který jsme našli.“

„A co se tam píše?“

„Něco neuvěřitelného,“ prohlásil Barton vzrušeně. „Ale není to nic, o čem bychom měli diskutovat po telefonu. Mohl byste se se mnou setkat, abychom to probrali?“

„Samozřejmě.“ Razak si musel připustit, že nadšení rozradovaného archeologa je nakažlivé. „Kdy?“

„Co takhle v poledne v Abu Shukri na ulici El Wad? Víte, kde to je?“

Razak se koukl na hodinky. „Ano. Už jsem tam byl mockrát. Uvidíme se v poledne.“ Možná, pomyslel si Razak, je to ten zlom, na který jsem čekal.

KAPITOLA 30

Vatikán

Charlotte Henneseyová se obrátila, aby viděla na digitální displej budíku, kde jí nepříjemně zářící červené číslice oznámily, že je 7.00. Těžkými závěsy, které zakrývaly okna, prosvítalo slunce. Položila hlavu zpátky na polštář. Představovala si, kdo asi naposledy spal v té malé, ale docela pohodlné posteli. Možná nějaký kardinál.

Její pohled přitáhl krucifix, který visel přímo nad její hlavou. Proti její vůli se jí do myšlenek znovu vkradla představa kladiva prorážejícího obrovské hřeby kůží a svaly. Na to si zvykneš, říkala si v duchu.

Natáhla z postele ruku, nahmatala svoji cestovní tašku a odšroubovala víčko z lahvičky motrinu proti bolení hlavy. Toho vína na ni bylo vážně moc. Z malé ledničky vytáhla lahvičku melphalanu, sundala víčko, vytáhla jednu drobnou bílou pilulku a zapila ji trochou vody. Pak přišla na řadu hrst vitaminů a minerálů na urovnání škod, které léky působily jejímu imunitnímu systému.

Když si vyčistila zuby, osprchovala se a oblékla. Pod blůzu si připnula pásek s ledvinkou, kde měla hotovost a pas (její cestovní průvodce to vřele doporučoval, protože Řím byl notoricky známý kapsáři). Do kapsy si strčila mobilní telefon a vyrazila ze dveří.

Když Charlotte vkročila do laboratoře, viděla, že Giovanni už je plně ponořený do práce, skláněl se nad kovovou skřínkou a hrál si s nějakými kabely od počítače.

Vzhlédl a usmál se. „A. Vidím, že dneska vypadáte odpočatá.“

„Pořád mám skluz, ale už se cítím líp.“ Zadívala se na přístroj. „Co je to?“

Pokynul jí, aby přišla blíž. „Tohle se vám bude líbit. Je to laserový skener používaný pro třírozměrné zobrazování.“

Přístroj byl dost velký, na výšku měřil skoro metr, a uvnitř byla prázdná komora uzavřená skleněnými dvířky. Ovládání bylo umístěno z boku.

Charlotte si jej kriticky prohlédla. „Vypadá to jako minibar,“ prohlásila.

Překvapeně na ni pohlédl a rozesmál se. „Tohle mě nikdy nenapadlo. Jenže uvnitř nejsou žádné pytlíky s buráky. Co kdybyste si na chvilku sedla a dala si kávu? Pak vám ukážu, jak s tím pracovat,“ slíbil a propojil kabel ze zadní stěny přístroje se svým laptopem.

O necelých pět minut později se Charlotte vrátila osvěžená a připravená pustit se do práce.

„S tímhle můžeme naskenovat postupně všechny kosti a potom poskládat celou kostru pomocí zobrazovacího softwaru počítače,“ vysvětloval Bersei. „Pak je program zanalyzuje a určí místa svalových úponů, propočítá svalovou hmotu odpovídající jednotlivým kostem a pokusí se vytvořit obraz toho, jak náš tajemný muž pravděpodobně vypadal, když měl ještě maso a krev. Provedu první krok; zbytek můžete udělat vy.“

Bersei se natáhl pro lebku, jednou rukou přitom podpíral zubatou dolní čelist, druhou kulovitou hmotu, a vložil ji do skenovací komory. „Prostě to strčíte do minibaru.

Charlotte se nahlas rozesmála.

I Bersei se usmál a přesunul se k laptopu. „Potom kliknete na příkaz COMINCIARE SCASIONE.

„To je celý program v italštině?“

Bersei vzhlédl od laptopu a pobavilo ho, když si všiml jejího poněkud nešťastného výrazu. „Aha. Zapomeňte na to. Přehodím to do angličtiny.“ Pohnul s myší a během pár sekund upravil nastavení programu. „Omlouvám se. Jak jsem říkal, kliknete na příkaz ZAHÁJIT SKENOVÁNI – asi takhle.

Skener se rozhučel, když lasery uvnitř komory začaly vytvářet matrici kolem lebky a přitom ji do nejmenších detailů kopírovaly. Ani ne o minutu později naskočila na obrazovce laptopu přesná kopie lebky v několika odstínech bílé a šedivé.

„Tady to máte. Třírozměrná kopie. Teď s tím zobrazením můžeme manipulovat, jak budeme chtít.“ Přejel prstem po dotykovém ovládání laptopu, takže se lebka na obrazovce začala otáčet, a najel na příkazový řádek. „Zobrazení uložíte a program vás požádá, abyste kost označila s pomocí menu tady dole.“ Bersei otevřel seznam a sjížděl dolů, až našel řádek Lebka – s dolní čelistí a klikl na něj. „Potom kliknete na DALŠÍ SKEN. Co kdybyste si to zkusila?“ Otevřel dvířka skeneru a vyndal lebku. „Natáhněte si rukavice a vezměte některou kost.“

Charlotte odhodila pohárek od kávy do odpadkového koše a nasadila si latexové rukavice a papírovou roušku. ‚

Vybrala si z hromádky kostí páteřní obratel a uzavřela jej do skeneru. Klikla na příkaz SKENOVAT a sledovala, jak zářivé laserové paprsky poskakují po kosti. Na moment se jí vybavily nepříjemné vzpomínky na CT skeny a radioterapii, ale zase je potlačila. „Tak povídejte. Jak se Carmela vypořádala s tím kuřecím saltimbocca?“

„Vlastně to nebylo tak špatné,“ prohlásil se stopou údivu v hlase. Ale dceři se podařilo umluvit mě na druhou láhev vína. O, mamma mia“ zvolal a chytil se za hlavu.

Po minutě bylo zobrazení hotovo. Zatímco jí Bersei nakukoval přes rameno, pohrála si Charlotte s obrázkem. Uložila sken a označila ho Obratle – bederní. Klikla na DALŠÍ SKEN.

„Perfekto. Pak mi řekněte, až budete hotová. Ukážu vám, jak to poskládat dohromady.“

Bersei přešel přes laboratoř a zmizel v odpočíváme.

Pustila se do práce na dalším obratli. O minutu později se Bersei vrátil a nesl s sebou dvě espressa.

„Další italské palivo.“

„Zachránil jste mi život.“

„Řekněte, kdybyste měla nějaký problém.“

Stoupl si k pracovnímu stolu a zahleděl se do urny, aby prozkoumal tlustý povlak prachu asi milimetr silný, který pokrýval její dno. Bude ten materiál muset vyndat ven, prozkoumat ho pod mikroskopem a pak to všechno projet laboratorním spektrometrem, aby zjistil přesné složení. S použitím laboratorní lopatky začal vyprazdňovat obsah urny na obdélníkový skleněný tác opatřený nahoře hustým sítem na zachycení malých kostních fragmentů, které propadly na dno schránky. Předpokládal, že najde částečky vyschlé svaloviny a kamenný prach – možná stopová množství organických materiálů, jako jsou květiny a byliny tradičně používané při židovských pohřebních rituálech.

Co ale nečekal, že najde, byl malý okrouhlý předmět, který se mu připletl do druhé lopatky. Když jej Bersei rukou v rukavici vytáhl a lehce oprášil jemným štětcem, všiml si, že povrch na obou zoxidovaných stranách je umělý. Ražený kov.

Mince.

Zvedl z podnosu na nástroje pevnější štětec a přivolal Charlotte.

„Co se děje?“

„Podívejte se.“ Bersei položil minci na dlaň a natáhl ji k ní.

Zelené oči se jí zúžily, když si ji prohlížela. „Mince? Dobrý úlovek, Giovanni.“

„Ano. Tohle nám náš úkol zjednoduší. Mince jsou pochopitelně mimořádně užitečně pro datování doprovodných artefaktů.“

Podal jí minci, obrátil se zpátky k počítači a naťukal kritéria pro vyhledávání: „římská mince LIZ“.

Charlotte si ji pozorně prohlížela. Nebyla o moc větší než desetník. Na přední straně byl symbol, který vypadal jako obrácený otazník, a kolem něj v kruhu vepsaný text. Když ji obrátila, objevila se tři velká písmena – LIZ – uprostřed primitivního květinového motivu připomínajícího ohnutou větev s lístky.

„Tady to máme,“ zamumlal Bersei. První odkazy se objevily okamžitě. Protože pocházel z generace, kdy diplomové práce ještě vyklepávaly písařky, výkonnost technologie a internetu, obzvlášť při vyhledávání, v něm stále budil úžas. Klikl na nejpravděpodobnější odkaz a objevil se onlineový prodej mincí s názvem „Forum starověkých mincí“.

„Co jste našel?“

Sjel dolů na dlouhý seznam nabízených starých mincí a našel tam přesnou podobu té, kterou Charlotte svírala mezi prsty. „I když ta naše je bezpochyby v lepším stavu, řekl bych, že se shodují.“ Zvětšil fotografii a ukázal na záběry zepředu i zezadu, které byly téměř dokonalými kopiemi jejich mince. „Zajímavé. Píše se tady, že je nechal vyrazit Pilát Pontský,“ poznamenal Bersei.

Charlotte to překvapilo, a tak se naklonila blíž, aby lépe viděla. „Ten Pilát Pontský – jako ta postava v bibli?“

„Přesně tak,“ potvrdil Bersei. „Víte, on byl opravdovou historickou postavou.“ Bersei si pro sebe přečetl část textu, který na obrazovce doprovázel obrázek. „Říká se tady, že Pilát nechal razit ty mince v průběhu svého desetiletého funkčního období, které začalo roku 26 našeho letopočtu,“ shrnul. „Všechno to byly bronzové průtah vyražené v Caesarei v letech 29, 30 a 31.“

„Takže ty římské číslice L-I-Z nám uvádějí přesný letopočet?“ Vybavilo se jí, že L znamená padesát a I je jedna. Ale to Z jí nic neříkalo.

„Technicky vzato jsou to řecká písmena. V té době měla helénská kultura ještě stále velký vliv na každodenní život v Judeji,“ poznamenal Bersei. „A ano, opravdu nám ukazují na přesné datum ražby. Ovšem tato mince byla vyrobena stovky let před zavedením našeho moderního georgiánského kalendáře. V prvním století počítali Římané roky podle vlády svých císařů. Vidíte ta stará řecká slova po obvodu mince?“

Přečetla je – TIBEPIOY KAICAPOC. „No.

„Znamená to ‚císař Tiberius‘.“

Všimla si, že tohle si nepřečetl z obrazovky. „Jak to víte?“

„Náhodou čtu plynně starověkou řečtinu. V římské říši to byl dost běžný jazyk.“

„Imponující.“

Usmál se. „Každopádně, Tiberiova vláda začala roku 14 našeho letopočtu. Tady to L je prostě jen zkratka slova ‚rok‘. To I znamená deset, Z je sedmička – dejte je dohromady a máte sedmnáctku. Takže tahle mince byla vyražena v sedmnáctém roce Tiberiovy vlády.“

Charlotte, která vypadala poněkud zmateně, odpočítávala roky na prstech. „Takže je to z roku 31?“

„No, Řekové vlastně vynechávali nulu. Rok čtrnáct je ve skutečnosti jedna‘. Ušetřím vám počítání – správné datum je 30 našeho letopočtu.“

„A co tenhle druhý symbol – ten obrácený otazník?“

„Jo. Říká se tady, že lituus symbolizuje hůl, kterou augur nosil jako symbol moci.“

„Augur?“

„Jakýsi druh kněze. Něco jako věštec, byl jmenován z Říma. Augur používal lituus ke vzývání bohů, když činil předpovědi v otázkách války nebo v politických záležitostech.“

Když přišlo na ty předpovědi, Charlotta měla spíš tendenci představit si škrobené doktory v bílých pláštích, jak se pokoušejí interpretovat laboratorní výsledky. Znovu si prohlédla minci. „Kromě bible, co ještě víte o Pilátovi Pontském?“

Bersei vzhlédl a usmál se na ni. „Vlastně toho vím dost. Byl velice známý.“

„Jak to?“

„Císař Tiberius odmítal představu židovského krále, který by vládl pobřeží Judeji,“ pustil se Bersei do vysvětlování, „protože bylo potřeba zajistit tudy plynulou přepravu římských jednotek do Egypta bez nějakých překážek. Navíc byla Judea významnou obchodní cestou. Tiberius vypudil jednoho ze synů krále Heroda a nahradil jej Pilátem, čímž Židy urazil. Pilát pravidelně masakroval bouřící se Židy. Podle jednoho velice dobře podloženého vyprávění, když se před jeho jeruzalémskou rezidencí shromáždily neozbrojené davy, aby protestovaly proti tomu, že ukradl z chrámu peníze na financování akvaduktu, poslal mezi ně vojáky oblečené v civilu. Na Pilátův rozkaz vytáhli skryté zbraně a povraždili stovky Židů. A to je pouze jeden z řady incidentů,“ dodal.

„Hnusné.“

„Pilát žil převážně v Caesarei, městě na severu, v přepychovém paláci s výhledem na Středozemní moře – v Americe byste to nazvali dům na pláži. Byl jsem tam… opravdu překrásné místo. Tam, pod jeho dohledem, byly ty mince vyraženy.

Charlotte pohlédla zpátky na monitor a všimla si pozoruhodně nízké ceny za tu Pilátovu minci. „Dvaadvacet dolarů? Jak může mince stará skoro dva tisíce let stát tak málo?“

„Zákon nabídky a poptávky, řekl bych,“ vysvětlil Bersei. „V té době byla do oběhu uvedena spousta takovýchhle věciček. Tehdy to byl zhruba ekvivalent vašeho amerického penny.“

Svraštila obočí. „Penny? Proč si myslíte, že bylo tohle v té urně?“

„To je jednoduché. Pokládání mincí na oči mrtvého byla součást židovského pohřebního rituálu. Držely oční víčka zavřená, a chránily tak duši, než se tělo rozloží. Když maso zmizelo, propadly do lebky.“

„Aha.“

Sáhl do urny, pár sekund v ní lovil rukou a pak z prachu něco vytáhl a ukázal jí to. Druhá mince. „Dvě oči. Dvě mince.“ Bersei si prohlédl obě strany. „Perfektně souhlasí.“

Chvíli o těch nových informacích přemýšlela. „Takže ty kosti musely být pohřbeny ve stejném roce, správně?“

„Ne nezbytně. Ale s největší pravděpodobností ano.“

Ponořená hluboko v myšlenkách se zadívala na kostru a pak opět na minci. „Pilát Pontský a ukřižované tělo. Nemyslíte si přece…“

Bersei okamžitě zvedl ruku, bylo mu jasné, co se chystá naznačit. „Nemůžete zacházet tak daleko,“ prohlásil rychle. „Jak už jsem říkal, Římané nechali ukřižovat tisíce lidí. A já jsem dobrý katolík,“ dodal s úsměvem.

Protože neviděla v jeho očích žádný odpor, předpokládala, že se Bersei jen snaží zůstat objektivní.

„Už jste dokončila skenování té kostry?“

„Všechno hotovo.“

„Skvělé.“ Zvedl se a vytáhl z tiskárny vytištěnou stránku z internetu. „Teď vám ukážu, jak to poskládat dohromady.“ Ukázal ke kostře rozložené na stole. „Pak se budeme moct kouknout, jak tenhle chlápek opravdu vypadal.“

KAPITOLA 31

Chrámová hora

Přesně ve dvanáct hodin došel Razak volným tempem ke čtvercovému dřevěnému stolu před malou kavárničkou pod širým nebem, kde už seděl Graham Barton, popíjel černou kávu a četl Jerusalem Post. Když spatřil Razaka, složil Barton noviny a zvedl se, aby jej přivítal.

Razak se zdvořile usmál. „Dobré ráno, Grahame.“

Angličan napřáhl ruku.

„Assalaam alejkum,“ Bartonova arabština byla slušná a na Razaka udělala dojem.

„Wa ‚alejkum assalaam. Budeme na tom muset zapracovat, ale na bezvěrče to není špatné.“

„Díky. Vážím si toho. Prosím, sedněte si.“ Archeolog pokynul k židli na protější straně stolu.

„Tohle byla dobrá volba.“

„Myslel jsem si, že se vám tady bude líbit.“ Barton záměrně vybral oblíbenou malou kavárnu v Muslimské čtvrti, protože se k němu donesly zvěsti, že v poslední době nepřijímají v židovských podnicích muslimské hosty zrovna vlídně – další důsledek té loupeže.

Sotva Razak dosedl, okamžitě k němu přistoupil mladý, příšerně hubený palestinský číšník, kterému na bradě rašily řídké vousy.

„Budete jíst, Grahame?“

„Určitě, jestli máte čas.“ Razak se obrátil k číšníkovi a rychle objednal pár jídel – hummus, jímž byla tato restaurace proslulá, s černými fazolemi a praženými piniovými oříšky, chléb pita, falafel a dva kebaby shwarma – a požádal o konvici mátového čaje shai „se dvěma šálky“, záměrně anglicky, aby se Barton necítil nepříjemně.

„Povězte mi, co jste zjistil.“

Bartonovi se rozzářil obličej.

„Něco naprosto mimořádného.“ Sáhl si do náprsní kapsy a nadšeně vytáhl složený list papíru. „Podívejte se na tohle,“ rozložil papír a položil jej před Razaka. „Nahoře je fotokopie originálního textu, pod tím anglický překlad. Co kdybyste si to přečetl hned teď?“

Razak chvilku obdivoval překrásný rukopis starodávného originálu. Pak mu pohled přeskočil na spodní část stránky, k překladu.

Splnivše vůli Boží, já, Josef Arimatejský, a má milovaná rodina čekáme zde na slavný den, kdy se náš zesnulý Mesiáš vrátí, aby vznesl nárok na Boží dědictví pod Abrahámovým oltářem a obnovil svatý Tabernákl.

Výraz Razakova obličeje prozrazoval zmatek. „Kdo je tenhle Josef?“

Číšník se vrátil s konvicí čaje, a tak Razak zakryl dokument rukou, zatímco jim mladík naléval.

Barton počkal, až odejde. „Josef je muž, jehož kostra se nachází v deváté urně. Je to přepis hebrejského jména ‚Yosef.“ Nechal Razakovi chvilku, aby si to přebral, a pak pokračoval. „Tak nejdřív, slyšel jste někdy o Josefu Arimatejském?“

Razak zavrtěl hlavou.

„To mě nepřekvapuje. Je to nepříliš známá biblická postava, která se objevuje jen krátce v Novém zákoně.“

Razak najednou vypadal neklidně. „A co se o něm v té knize říká?“

Angličan roztáhl ruce po stole. „Nejprve mi dovolte poznamenat, že většina toho, co o Josefu Arimatejském víme, je pouhá legenda. To je na tomto nálezu to nejzajímavější.“ Bartonův hlas zněl tiše, ale naléhavě. „Panuje přesvědčení, že to byl bohatý obchodník, který zásoboval kovy židovskou aristokracii i římské úředníky, protože ti i ti potřebovali stálý přísun bronzu, cínu a mědi, aby mohli vyrábět zbraně a razit mince.“

„Významný muž.“

„Ano.“ Barton nejistě pokračoval ve výkladu. „Tedy, v evangeliu svatého Marka a Lukáše se praví, že Josef byl významným členem sanhedrinu – rady jednasedmdesáti židovských starších, kteří působili ve starověké Judeji jako nejvyšší soud. V evangeliích se také naznačuje, že Josef byl blízkým přítelem velice známého charismatického Žida jménem Jošua.“

To jméno Razakovi nic neříkalo, ale Barton se na něj díval, jako kdyby mělo. „A já bych měl tohohle Jošuu znát?“

„Ale vy ho znáte,“ odpověděl Barton s jistotou. „Některé hebrejské překlady jej nazývají také Ješua‘. Původní řecká evangelia jej označovala Jesous‘.“ Bylo mu jasné, že Razaka ta hra se jmény čím dál tím víc otravuje. „Ale určitě znáte arabské jméno… ‚Isa‘.íl

Razakovi se rozšířily oči. „Ježíš?“

„A i když tady bylo v prvním století Jošua – nebo Ježíš – druhým nejrozšířenějším jménem, nemyslím, že bych musel rozvádět, kterého Ježíše mám na mysli.“

Razak si neklidně poposedl.

„Každopádně po Ježíšově smrti odešel Josef údajně do Galie – současné Francie. V doprovodu svých učedníků, Lazara, Máří Magdalény, Filipa, kázal Ježíšovo učení. Někdy kolem roku 63 údajně dokonce strávil nějaký čas v Glastonbury v Anglii, kde získal půdu a vybudoval první anglický klášter.“

Razak se opět napil čaje a zvedl obočí. „Pokračujte.“

„Přesuneme se do středověku. Tehdy se stal Josef kultovním hrdinou a monarchové si vymýšleli rodové linie, které by jim umožnily vyhřívat se v jeho slávě. A někdy v této době se objevil i jiný příběh, podle kterého Josef vlastnil Ježíšovu trnovou korunu a kalich, z něhož pil při poslední večeří.“ Barton se odmlčel a nechal Razakovi čas, aby vstřebal všechny ty údaje. „Někteří lidé věří, že Josef zachytil do tohoto poháru krev ukřižovaného Ježíše.“ Všiml si, že Razak sevřel při slovech „ukřižované tělo“ rty. „Tento pohár, známější jako ‚svatý grál‘, měl údajně léčivé schopnosti a svému vlastníkovi zaručoval nesmrtelnost.“

„To jsou všechno jenom pohádky,“ prohlásil pevně Razak. „Přece nechcete naznačit, že si ti zloději mysleli, že zmizelá urna obsahuje svatý grál?“

Barton odmítavě mávl rukou. „Existuje pár fanatiků,“ připustil, „ale tohle ne.“ Opatrně pokračoval. „Rozhodl jsem se ještě trochu po Josefovi Arimatejském zapátrat a použil jsem k tomu tu nejzasvěcenější a nejzásadnější dostupnou příručku.“ Zvedl knihu.

Razak zabořil pohled do titulu: Nový zákon krále Jakuba. „Další legenda,“ prohlásil cynicky.

Barton, který věděl, že Nový zákon je citlivá záležitost, takovouhle reakci očekával. Při veškerých diskusích o Ježíši musel počítat s tím, že muslimové jej považují pouze za jednoho z dlouhé řady proroků, kam patří i Abrahám, Mojžíš a Alláhův poslední služebník, Mohamed. Islám by za žádných okolností neuznal žádného člověka ani proroka za rovného samému Bohu. Je to jeden z pilířů islámské víry a muslimové považují křesťanskou koncepci Nejsvětější Trojice za naprosté rouhání, které představuje nejvýznamnější rozpor mezi těmito dvěma náboženstvími. A tuto knihu muslimové prohlašují za hrubou dezinterpretaci Ježíšova života.

Barton si tedy toho popíchnutí nevšímal a pokračoval: „Z dvaceti sedmi knih Nového zákona jen čtyři nabízejí podrobné historické vyprávění o proroku Ježíšovi: evangelium svatého Matouše, Marka, Lukáše a Jana. Každý z nich se o Josefu Arimatejském konkrétně zmiňuje.“ Barton rozevřel bibli na straně označené záložkou a ze všech sil se přitom snažil ovládnout chvějící se prsty. To, s čím se chystal přijít, bylo neuvěřitelné. Naklonil se níže nad stůl. „Ve všech čtyřech vyprávěních se říká do značné míry totéž. Takže vám přečtu první ukázku z Matouše, kapitola dvacátá sedmá, verš padesát sedm až šedesát.“ Pak pomalu přečetl celou pasáž:

A když byl večer, přišel člověk bohatý z Arimatie, jménem Jozef, kterýž také byl učedlník Ježíšův. Ten předstoupil před Piláta, a prosil za tělo Ježíšovo. Tedy Pilát rozkázal dáti tělo. A vzav tělo Jozef, obvinul je v plátno čisté, a vložil do svého nového hrobu, kterýž byl vytesal v skále; a přivaliv kámen veliký ke dveřům hrobovým, odšel. (Biblické citace byly přejaty z českého vydání Bible svaté, publikované podle posledního vydání kralického Českou biblickou společností roku 1991 – pozn. překl.). Barton zvedl oči od stránky. „Dovolte mi jednu větu přečíst ještě jednou. ‚A vzav tělo Jozef, obvinul je v plátno čisté, a vložil do svého nového hrobu, kterýž byl vytesal v skále.“‚

Razak otevřel údivem ústa. „Přece si nemyslíte –“

Vtom se objevil číšník a Razak se zarazil uprostřed věty a počkal, až mladík položí talíře a odejde, než opět promluvil.

Zhluboka se nadechl. „Je mi jasné, kam tím směřujete, Grahame. Tohle je opravdu velice nebezpečná teorie.“

„Prosím, vyslechněte mě,“ pokračoval Barton smířlivě. „Musíme alespoň uvážit myšlenku, že ti zloději byli třeba opravdu přesvědčení, že ta ztracená urna obsahovala Ježíšovy ostatky. A tenhle svitek, který jsme našli v deváté urně, jasně hovoří o mesiáši. Až moc dobře to do sebe zapadá, abychom to ignorovali.“

Když to teď Barton Razakovi vysvětloval, začínal pociťovat plnou tíhu nepřímého varování otce Demetria. Ta slova na svitku by mohla podkopat tradiční uctívání památky Kristova biblického dobrodince, protože loculi pod Chrámem Božího hrobu podle nich náleželo právě Josefovi.

„Poslyšte. Chápejte, prosím, já netvrdím, že jsem o tomhle všem přesvědčený. Jenom naznačuju motiv. Jestli máme co dělat s fanatiky, kteří věří, že tohle všechno je pravda, dělá to z té ztracené urny skutečnou relikvii.“

„Určitě pochopíte, že nemůžu ani náhodou akceptovat myšlenku, že ta zmizelá urna obsahovala Ježíšovo tělo. Nezapomínejte, pane Bartone, že na rozdíl od těch pomýlených mužů, kteří napsali tuto knihu,“ Razak ukázal na bibli, „korán uvádí doslovně slova Alláhova, která nám sdělil prostřednictvím velkého proroka Mohameda –– mír s ním. My muslimové známe pravdu. Ježíš byl kříže ušetřen. Alláh jej ochránil před těmi, kdo se mu snažili uškodit. Nezemřel smrtí smrtelníků, Alláh si jej povolal a on vystoupil na nebesa.“ Zvedl oči k nebi. „A nezapomínejte, že ti lidé, kterým se odpovídám, budou reagovat daleko hůř než já. Takovéhle teorie poslouchat nebudou. Kromě toho, copak i křesťané netvrdí, že Ježíš vstal z mrtvých a vystoupil na nebesa? Nejsou náhodou Velikonoce právě o tomhle?“

„Přesně tak,“ řekl Barton.

Razak na něj zmateně pohlédl.

Barton se usmál. „Bible říká spoustu věcí,“ připustil. „Ale evangelia byla sepsána celá desetiletí po Ježíšově smrti, po které následovalo dlouhé období zachovávání ústní tradice. Nemusím vám říkat, do jaké míry to mohlo ovlivnit integritu toho, co dnes čteme. Protože Ježíšovi učedníci byli sami Židé, používali vypravěčský styl midrash, který se soustředí spíše na pochopení skrytého významu – často za cenu historické přesnosti. Mohl bych také poukázat na to, že starodávné interpretace chápou vzkříšení daleko více jako duchovní transformaci než fyzickou.“

Razak zavrtěl hlavou. „Nechápu, jak může někdo těmhle povídačkám věřit.“

„No,“ ohradil se opatrně Barton, „nesmíte zapomínat, že publikem, ke kterému se obracela evangelia, byli pohanští konvertité. Ti lidé věřili ve všemocné bohy, kteří tragicky umírali a zázračně vstávali z mrtvých. Život, smrt a opětné vzkříšení bylo téma společné mnoha pohanským bohům, mimo jiné Osirise, Adonise a Mithry. Raně křesťanští představitelé, především Pavel z Tarsu – helénsky, filozoficky založený Žid – věděli, že Ježíš musí odpovídat těmto představám. Prodával toto nové náboženství ve velice konkurenčním prostředí. Nemůžeme nevzít v úvahu možnost, že celý příběh sám přikrášlil. A z dvaceti sedmi knih Nového zákona je jich právě jemu připisováno čtrnáct. Nejspíš budete souhlasit, že je to dost velký podíl. Proto si myslím, že by od nás bylo moudré uvést celé vyprávění do patřičného historického a lidského kontextu.“

Razak na něj souhlasně pohlédl. „Jste komplikovaný muž, Grahame. Vaše žena si s vámi určitě hodně užije,“

prohlásil napůl sarkasticky. Ukázal na zlatý snubní prsten na archeologově pravačce.

„Jestli si myslíte, že toho hodně namluvím, měl byste slyšet ji. Jenny je právnická.“

„Právnická?“ Razak zvedl obočí. „Profesionální debatér. Nechtěl bych vidět, jak se vy dva hádáte.“

„Naštěstí se to nestává často.“ Pravda byla taková, že mimo soudní síň nebyla ani trochu soupeřivá. V poslední době je stále se rozšiřující moře mlčení vzdalovalo čím dál tím víc od sebe.

„Máte nějaké děti?“

„Syna, Johna, je mu jednadvacet. Pohledný mladík, který toho má v hlavě víc než oba jeho rodiče dohromady. Chodí na univerzitu v mojí alma mater, Cambridgi. Taky mám hezkou dceru, Josephine. Žije ve Státech, v Bostonu. Je právnická jako její matka. A vy? Manželka a děti?“

Razak se usmál a zavrtěl hlavou. „Naneštěstí mě Alláh zatím žádnou vhodnou ženou neobdařil.“

Barton měl pocit, že v muslimových očích něco zahlédl. Bolest? „Možná to není Alláhovou vůlí, ale vaší tvrdohlavostí,“ řekl.

Razak předstíral, že je uražený, ale pak vybuchl smíchy. „Možná máte pravdu.“ Obrátil svou pozornost zase k překladu. „A co zbytek tohohle… co to má všechno znamenat?“ Přečetl nahlas druhou část překladu: ,/íby vznesl nárok na Boží dědictví pod Abrahámovým oltářem a obnovil svatý Tabernákl.“

Barton doufal, že téhle části diskuse se vyhne. „No.“ Odmlčel se..Abrahámův oltář je nejspíš odkaz na horu Moria.“

„Kde prorok Ibrahim obětoval Ismaela, syna Hagar,“ prohlásil muslim pohotově.

„Dobře.“ Barton nechal tu interpretaci být. I když v Tóře se jasně říká, že Abrahám obětoval Izáka, syna Sáry, muslimové vysledovali svou rodovou linii k Ismaelovi – synu Sářiny služky Hagar. To byl další příklad toho, jak se tato dvě náboženství zoufale pokoušejí prosadit své nároky na nejuctívanějšího patriarchu Starého zákona – muže, jemuž se připisuje monoteistická víra a naprosté podřízení jedinému pravému Bohu. Koneckonců, tohle islám doslovně znamená, pomyslel si Barton: podřízení vůli Alláhově.

„A pokud jde o tenhle odkaz na ‚Boží dědictví‘“ dodal Razak. „Zní to jako nějaká hmatatelná věc, která je ‚pod Abrahámovým oltářem‘. Tomu nerozumím.“

Bartonovou paží projelo zachvění. „Pořád se snažím přijít na to, co to znamená,“ zalhal. „Bude třeba provést ještě nějaký průzkum.“

Skepticky vyhlížející Razak přikývl. „Věřím, že mi o svých zjištěních dáte vědět.“

„Pochopitelně.“

„Takže kam půjdeme odsud?“

Barton se nad tím zamyslel. V myšlenkách se kupodivu vrátil k otci Demetriovi – k návštěvě podzemní krypty Chrámu Božího hrobu, která údajně náležela Josefovi Arimatejskému. To ho přimělo znovu se zamyslet nad tou místností pod Chrámovou horou, na to, že postrádala některé prvky typické pro krypty z prvního století. „Vlastně myslím, že bychom se měli vrátit zpátky do té krypty. Možná je tam něco, co jsem přehlédl. Kdy myslíte, že se tam budeme moci znovu podívat?“

„Počkejme s tím do zítřka ráno,“ navrhl Razak. „Dneska dopoledne jsem měl velice zajímavý telefonát od dobrého přítele v Gáze, který slyšel, že se podílím na vyšetřování. Říká, že má nějaké informace, které by nám mohly pomoct.“

‚Jaký druh informací?“

„Vlastně si nejsem jistý,“ odpověděl Razak. „Po telefonu mi to neřekl.“

„Což znamená, že je to pravděpodobně zajímavý materiál.“

„V to právě doufám. Každopádně budu muset vyrazit na cestu… pokud se s ním mám setkat ještě dnes odpoledne. Jestli nemáte moc práce, možná byste mohl jet se mnou.“

„Určitě. V kolik?“

„Jenom ještě musím někam zajít. Nebude mi to trvat dlouho.“ Razak se podíval na hodinky. „Můžeme se setkat na parkovišti před Jaffskou branou kolem druhé?“

„To zní rozumně.“

Razak si sáhl do kapsy kalhot a vytáhl peněženku.

„Prosím vás, Razaku,“ prohlásil naléhavě Barton, „nechte to na mně. Jděte to vyřídit a uvidíme se ve dvě.“

Naproti kavárně na El Wad seděl na lavici obyčejně vyhlížející muž, četl noviny, usrkával kávu a vychutnával si příjemné odpoledne. Občas se po archeologovi a muslimském diplomatovi pokradmu podíval. Malá sluchátka, která mu visela z uší a na první pohled vedla k iPodu, přenášela tu zajímavou konverzaci na jeruzalémské pracoviště IDF.

KAPITOLA 32

Vatikán

Giovanni Bersei si na obrazovku vyvolal skeny jednotlivých kostí a teď si tu sadu miniaturních obrázků procházel. Občas se zastavil, aby si některou kost zvětšil a prohlédl podrobněji. „To je skvělé, Charlotte. Vypadá to, že máte správně i žebra. To není snadné. Jediné, co teď musíme udělat, je požádat počítač, aby nám tu kostru poskládal.“ Klikl na nabídkové menu.

Charlotte Henneseyová stála za ním a sledovala, jak naskočilo malé okno:

PROSÍM ČEKEJTE

VÁŠ VZOREK SE ZPRACOVÁVÁ

25 % hotovo

43 % hotovo

71 % hotovo

Obrátil se k ní. „Zatím žádné chyby. To není napoprvé špatné.“

98 % hotovo 100 % hotovo

O dvacet sekund později se na obrazovce rozzářilo třírozměrné zobrazení kompletní kostry. Program do nejmenších detailů prozkoumal každou kost, obnovil kloubní spojení a chrupavku a nabídl jim přesnou podobu původního stavu. Zachytil i drobné děsivé detaily zapříčiněné bičováním a ukřižováním – rýhy na žebrech a poškození zápěstí, chodidel a kolen.

„Úžasné.“ Bersei si nadšeně prohlížel zobrazení na monitoru – seskládanou verzi toho, co leželo před ním na pracovním stole. Na moment byl znovu ohromen neuvěřitelnými schopnostmi počítačové technologie. „Zřejmě právě takhle náš člověk vypadal před uložením do urny.“

„A co maso?“

Napřáhl ruce před sebe, jako by se pokoušel zabrzdit rychle se blížící auto. „Pěkně popořádku.“

„Promiňte. Příliš mnoho kávy.“

„My tady u nás raději postupujeme trošku pomaleji,“ zažertoval. „Napomáhá to dlouhověkosti.“

Charlotte se usmála.

Bersei se znovu chopil myši. „Dále budeme od počítače chtít, aby doplnil ke kostře svalovou hmotu. Software poměří každou kost, aby odhadl její hustotu, a znovu vytvoří svalové úpony.“

Základní koncept znala. „Větší svaly vyvíjejí větší tlak na kosti, ke kterým jsou připojeny, a to vyžaduje silnější svalové úpony.“

„Přesně tak. Říkejme tomu zpětné inženýrství. Pochopitelně, program nemůže počítat s každou abnormalitou měkké tkáně. Dokáže ale odhalit strukturální abnormality kostry. Pokud k tomu dojde, program se je pokusí napravit nebo nás upozorní na chybu. Takže teď přidáme kostře svalstvo.“ Znovu zaměřil pozornost na obrazovku.

Opět se objevilo okno s informacemi o postupu programu.

PROSÍM ČEKEJTE

VÁŠ VZOREK SE ZPRACOVÁVÁ

77 % hotovo

100 % hotovo

Obrazovka se opět rozzářila.

Tentokrát program obalil kostru tenkou vrstvou svalů. Obraz to nebyl na pohled nijak příjemný, ale anatomicky správný – člověk bez kůže, svaly v různých odstínech červené, vazy nehezky modrobílé. Ten muž měl mimořádně dobrou postavu a dokonalé proporce.

Charlotte se naklonila blíže. „Zdá se, že byl ve velice dobré kondici,“ prohodila věcně.

„Tehdy žádné McDonaldy nebyly.“ Bersei znovu pohnul myší.

„Když na to přijde, tak ani osso bucco.“

Oba se rozesmáli.

Když se Giovanni uklidnil, zadíval se zase na obrazovku. „Fajn, teď přidáme kůži.“ Kliknul na příkazový řádek.

Skoro okamžitě se na obrazovce rozzářil třírozměrný obraz, který se svým hladkým „masem“ vypadal jako Berniniho mramorová socha. Vylepšená verze postrádala jakékoli ochlupení včetně obočí. Místo očí měl muž hladké bezbarvé koule.

Charlotte byla ohromená. Tady se jejich práci otevíralo nové království, kde jinak bezejmenný exemplář bez tváře získával tajemnou, jakoby živoucí podobu. Přivedli ty starověké kosti zpátky z říše mrtvých.

„A tady nám pomůže zaplnit mezery právě vaše analýza DNA,“ pokračoval Bersei. „Program přijímá genetické informace – znovu vytváří všechno od barvy očí a kůže přes hustotu a linii vlasů až po nehty, ochlupení a tak dále. Můžeme také poměrně přesně odhadnout množství tuku obsaženého v těle. Prozatím je na něm, myslím, nejzajímavější tohle.“ Ukázal do spodního pravého rohu obrazovky, kde se nacházel přehled základních údajů o objektu. Na jednom řádku stálo:

VÝŠKA (palce / cm): 73,850 /187,579

„Na tehdejší dobu mimořádně vysoký,“ poznamenal Bersei. „Zvláštní. Jestli tenhle člověk zemřel na počátku prvního století, musel opravdu vyčnívat.“

„Lidi bývali tehdy menší, že?“

„Běžně panuje přesvědčení, že neměli dostatečnou výživu. Ale já bych za to moc nedal. Spousta lidí by se hádala, že tehdy byla strava dokonce lepší. Ale i podle současných měřítek by tenhle člověk budil pozornost. Vaše genetické údaje by nám mohly pomoct vrhnout na to trochu světla.“

„Pojďme na obličej.“

Podržel tlačítko myši, vytáhl kolem obličeje bílý rámeček a kliknul na zvětšení.

Obrazovku zaplnila přízračná tvář s velice výraznými, i když jemnými rysy, dlouhým rovným nosem, plnými rty a pevnou bradou. Měla výraznou čelistní linii, široké čelo a daleko od sebe posazené oči.

Bersei vypadal spokojeně. „Je to prozatím nejlepší výsledek tohohle programu. Byl to docela pohledný chlapík.“

Charlotte byla tím trochu strašidelným obličejem fascinovaná. „Překvapuje mě, jak to jde do podrobností.“

„Stejný program jsem použil k rekonstrukci podoby jiných koster při vyšetřování vražd,“ prohlásil Bersei, „a pokaždé se ukázaly velice přesné, když se nakonec porovnaly se skutečnou podobou oběti.“

Najednou se probudil k životu interkom. Otec Donovan se omlouval, že je vyrušuje, ale má pro ně hovor od signora Ciardiniho.

„Nejspíš výsledky toho testu uhlíkového datování,“ řekl Bersei. „Co kdybyste vzala ten telefon a já budu pokračovat v práci na urně.“

„To zní rozumně,“ řekla a přešla k telefonu.

Bersei se vrátil ke svému pracovnímu stolu.

Když končil s odstraňováním vrstvy jemného prachu ze dna urny, jeho oko něco zachytilo.

Tenkou linii.

Popadl malý kartáček, naklonil se níž a začal oprašovat rýhy, až se postupně vynořil obdélníkový tvar. Kovová destička.

Vyměnil kartáček za malý nožík, strčil jej z jedné strany pod destičku a začal opatrně páčit. Když se mu ji podařilo sundat, objevila se drobná dutina. Uvnitř zahlédl nezřetelné obrysy tří dlouhých kuželovitých předmětů.

Pomyslel si, že ho šálí zrak, a přitáhl si lampu nad sebe. Strčil ruku do urny a přejel prsty po dutině. Když jeden z předmětů vytáhl, ucítil Giovanni přes latex kov. Byl překvapivě těžký, nejmíň osmnáct centimetrů dlouhý a černý jako uhel. Od širšího tupého konce se zužoval až do opracované špičky.

Hřeb.

Položil jej na podnos, prohlížel si jej a přitom ho znovu zaplavovala nedůvěra.

Vytáhl ze dna schránky dva zbývající hřeby a všechny tři seřadil na podnose. Tři další položky, které by mohly pomoci zjistit identitu kostry. V Berseiho kariéře byla řada momentů, které mohly sloužit jako doklad jeho vášně pro objevování. Ale tato odhalení popírala veškerou logiku. „Ach, můj bože,“ vzdychl a sklesl zpátky do židle.

Charlotte na druhé straně místnosti právě položila telefon.

„Musíte se jít podívat, co jsem právě našel,“ zavolal na ni. Oči upíral na podnos.

Charlotte přistoupila k pracovnímu stolu. Podle Berseiova pobledlého obličeje poznala, že uma vydala další ze svých tajemství.

Mlčky ukázal na tác.

Na lesklém ocelovém povrchu podnosu uviděla tři kovové předměty. „Hřeby?“ Při pohledu na ztupené špice hřebů jí celá ta děsivá představa ukřižování připadala ještě reálnější.

Nakonec Bersei prolomil ticho. „Myslím, že můžeme s jistotou říct, že toto byly hřeby použité při ukřižování toho muže… ať už to byl kdokoli.“

„Kde jste je našel?“

„Podívejte,“ pokývl bradou.

Stoupla si nad urnu a prohlížela si dutinu vyhloubenou ve vápencové schránce.

„Ten prach to zakrýval.“

A pak zachytila pohledem slabý obrys něčeho skrytého hluboko v urně. Vypadalo to jako druhá dutina vytvořená uvnitř té první. „Počkejte,“ zvolala prudce a posunula pohyblivé rameno lampy nad urnu, takže vnitřek zalilo světlo. „Zdá se, že jste něco přehlédl. Támhle. Vypadá to jako… „pod silným světlem to dokázala rozeznat lépe, „…váleček?“

KAPITOLA 33

Jeruzalém

Razak našel Faruka v malé místnosti v patře budovy školy, kterou Waqf proměnil ve svou dočasnou kancelář. Právě dotelefonoval.

Než stačil otevřít ústa, Strážce promluvil sám: „Topol říká, že nic v přepravních záznamech z posledních pár dnů té urně ani zdaleka neodpovídá.“ Zabubnoval prsty na stůl. „Tohle nevyšlo.“

Razak se posadil. Faruk vypadal, jako kdyby několik dní nespal. Když k němu obrátil hlavu, ocitl se jeho obličej přesně na pozadí Skalního chrámu orámovaného oknem.

„Hamas a palestinské úřady,“ pokračoval Faruk, „potvrdily, že helikoptéra, kterou použili zloději k dopravě z Haram esh-Sharif, byla určitě izraelská. Když jsem se na to zeptal Teleksena, tvrdil, že byla unesena z letecké základny Sde Dov poblíž Tel Avivu. Sikorsky UH-60 Black Hawk.“

Jestli Razaka neklamala paměť, Izrael zakoupil několik těchto útočných helikoptér od Američanů koncem devadesátých let.

„Vypadá to, že izraelské válečné letectvo se o letiště Sde Dov dělí s komerčními leteckými dopravními společnostmi,“ dodal Faruk.

„Není divu, že bylo tak snadné proklouznout na základnu.“

„Nedělejme unáhlené závěry.“ Jeho hlas byl ostrý jako břitva. „Vždycky je tady možnost, že ta helikoptéra ve skutečnosti vůbec ukradena nebyla.“

Razak, kterému se moc nelíbila skutečnost, že Farukova objektivita se zřejmě vytrácí, nasadil smířlivý tón. „Alespoň to nakonec přiznali. Je to pro ně dost velká ostuda.“

„Za předpokladu, že to byla nehoda, pochopitelně.“

„Zeptal jste se Teleksena, proč jsme o tom nebyli informováni dříve?“

„Jistěže ano.“

„A co na to odpověděl?“

Faruk založil ruce. „Obával se, že by ty informace prosákly do médií.“

Razak musel připustit, že kdyby se karta obrátila, Palestinci by také dělali, co by bylo v jejich silách, aby utajili veškeré informace, které by mohly vzbudit nepřátelskou reakci. Všechno to byla zkrátka taková nikdy nekončící hra. „Vy si ve skutečnosti nemyslíte, že tu loupež zorganizovali Izraelci, nebo ano?“

„Na to je příliš brzy. Ale pochopitelně mám podezření.“

„Ale co všichni ti mrtví izraelští vojáci?“ Zavrtěl hlavou. Tohle prostě nešlo dohromady s tím, co tvrdil Barton. Proč by měli mít Židé zájem na domnělé relikvii falešného mesiáše nebo nějaké směšné legendě o svatém grálu? „Jaký by mohli mít motiv?“

„Co měli kdy Izraelci za motiv? Těmhle lidem jde vždycky jen o to zničit mír.“

Podobnou odpověď by Razak čekal od Hamasu. „Takže jak budete postupovat?“

„Nejsem si jistý. Prozatím počkáme na další informace.“ Faruk propletl prsty dohromady a opřel se o ně rty. „Řekněte mi, jak to pokračuje s tím anglickým archeologem… s tím vaším Bartonem?“

Tohle rozhodně nebyla vhodná doba starcovu podezíravost ještě přikrmovat. Za daných okolností zůstávaly archeologovy divoké teorie přesně tím, čím byly – nepodloženým tvrzením. „Požádal mě, jestli by nemohl znovu vidět tu kryptu. Má pocit, že možná něco přehlédl.“

Strážce, snažící se zakrýt svůj zájem, se tvářil lhostejně. „Jako co?“

„Řeknu vám to, jakmile to zjistím.“ Razak se zvedl k odchodu. „Mimochodem, potřebuju si půjčit vaše auto. Mám se setkat s někým, kdo nám možná bude moct poskytnout užitečné informace.“

„Dobře.“ Faruk otevřel zásuvku svého stolu a podal Razakovi klíč k Mercedesu S500. „Právě jsem ho nechal vyčistit. Kam pojedete?“

„Do Gázy,“ odpověděl Razak nevzrušeně.

„Aha.“ Farukovi poklesla brada a napadlo ho, jestli nemá chtít klíč zpátky. „Víte, jak to tam v tuhle chvíli vypadá.“

„Budu opatrný,“ ujistil ho Razak. „Vezmu s sebou Bartona. Bude to v pořádku.“

Faruk, očividně nepřesvědčeny, přikývl. „Jenom nezapomínejte, že se tady pokoušíme rozřešit zločin, Razaku. Teroristický akt. Netočíme tady dokument. Postarejte se, aby Barton nepřekročil meze.“

„Ano, jistě.“

Když Razak odešel, seděl Faruk nějakou dobu mlčky a zíral bezmyšlenkovitě z okna na zlatou kupoli Skalního chrámu – stavby, která přímo ztělesňovala islámský nárok na Palestinu.

Dokonce ani na jméně toho místa se nedokázali shodnout. Pro židy to byla Chrámová hora. Pro muslimy – Hárám esh-Sharif.

Všechno v Jeruzalémě mělo alespoň dvě jména., dokonce i samo město – AI Quds.

Jak mohla tak malá země zcela proměnit Střední východ a zažehnout opak křižácké výpravy – džihád! Celá století konfliktů. Tolik sporů. Pro Faruka už ovšem nebylo důvodem, proč bojoval, náboženství. Teď už toho bylo daleko víc.

Vrátil se ve vzpomínkách ke svým dnům na frontové linii. Byl vojákem už za šestidenní války roku 1967, když arabské země – Egypt, Sýrie a Jordán – zformovaly jednotnou frontu, aby jednou provždy zahnaly Izraelce do moře. Jenže podcenili smrtící izraelské válečné letouny – zakoupené od Spojených států – které preventivně zaútočily na egyptská letiště, ještě než ofenzíva vůbec začala. Konflikt měl děsivé následky pro Palestince. Izraeli se podařilo získat pod svou kontrolu Golanské výšiny, Západní břeh a Sinaj ský poloostrov. Ale Chrámová hora zůstala i po tomto katastrofálním konfliktu v rukou islámu. Dokonce i těžce vyzbrojení Izraelci věděli, že útok proti tomuto místu by vystupňoval konflikt na zcela jinou úroveň.

Roku 1973 Faruk opět vyrazil do boje za svůj lid, když Egypt a Sýrie spojily své síly, aby získaly okupovaná území zpět, a zahájily za nejposvátnějšího ze všech židovských svátků – Jóm Kippur, Den smíření – neočekávaný útok v Sinaji a na Golanských výšinách. Po dva týdny pronikala arabská vojska stále hlouběji do této oblasti a skoro Izraelce porazila. Jenže karta se brzy obrátila, když si Organizace spojených národů vynutila zastavení palby.

Faruk si přiložil ruku na hruď a promnul si jizvu pod tunikou, v místech, kde ho zasáhla kulka izraelského pěšáka, která ho skoro připravila o život.

I když už po více než tři desetiletí nedošlo k žádnému významnému konfliktu, palestinské intifády pokračovaly dál a nebyly nijak zřídkavé. Izrael zesílil svou držbu nad půdou, zmonopolizoval zbrojní výrobu. Bylo špatně udržovaným tajemstvím, že Izrael vlastní nukleární zbraně, zatímco Palestinci protestující na ulicích se uchylovali k vrhání kamenů.

Když se ale vynořily extremistické militantní skupiny – jako hamas a islámský džihád – proměnil se konflikt na psychologickou ofenzívu, která měla za cíl připravit Izraelce o klid a bezpečí. Sebevražedné bombové útoky, vzbuzující všeobecnou pozornost, se staly novým hlasem palestinské svobody. Ať už jste je nazývali teroristy nebo mučedníky, poselství bylo jasné – Izraelci jsou na tomto místě pouhými hosty.

V Izraeli nikdy nezavládne mír a moudří mužové jako Faruk, kteří bojovali na frontové linii za nezávislost, věděli proč. Vzdát se Palestiny by znamenalo kapitulovat před západní ideologií. Stejně jako Saladin, který vytlačil ve dvanáctém století křižáky ze Svaté země, i Palestinci brzy znovu povstanou a ovládnou celou oblast.

A žádné spory nezpůsobily větší krveprolití než ty zapříčiněné izraelskými vpády na Chrámovou horu. Archeologické vykopávky iniciované Izraelci a Palestinci roku 1996 měly za následek desítky mrtvých. Roku 2000 se Ariel Šaron pokusil prosadit izraelskou kontrolu nad tímto místem a nechal na nádvoří napochodovat stovky vojáků IDF. A znovu si Palestinci tyto akce vyložili jako náboženský útok a následovalo další krveprolití.

I když už nesvíral zbraň, zůstával Faruk i na tomto novém bojišti vojákem. Chrámová hora – jejich nejcennější majetek v celé oblasti – byla archeologickým pokladem, schránkou uchovávající pro budoucnost tajemství světové víry a politiky. A bez ohledu na to, jak dokonalé budou mít Izraelci zbraně, nikdy nezískají toto místo zpět, dokud bude žít a dýchat. Faruk si při všem, zač bojoval v minulosti, přísahal, že by raději zemřel, než aby takový den nastal.

Zvedl telefon a zavolal do zpravodajského oddělení palestinské televize v Gáze. Palestinská televizní stanice, kterou vlastnily a řídily palestinské úřady, zdůrazňovala krajní nesouhlas s izraelskou okupací. Její poselství zasáhlo pravé křídlo izraelské společnosti s takovou silou, že byl její ředitel zavražděn, střelili ho zblízka do hrudi a do hlavy. Podezření padlo na mosad.

Hovor směřoval k jeho kontaktu uvnitř televize – mladému ambicióznímu muslimovi jménem Alfar. Faruk mu poskytl detailní informace o helikoptéře – byla to munice, která by mohla posloužit k odpálení vůbec nejdiskutovanější mediální bomby této sítě.

Faruk zavěsil.

Uslyšel volání muezzina ozývající se ze sítě tlampačů rozmístěných po celém nádvoří Haram esh-Sharif. Byl čas na polední modlitbu.

Strážce klesl na kolena, čelem obrácený na jih k Mekce, a začal odříkávat modlitby.

KAPITOLA 34

Vatikán

Když si Bersei stoupl, aby lépe viděl na to, co Charlotte našla, zjistil, že v dutině vyhloubené na samém dně urny leží předmět připomínající kovovou zkumavku.

Oba vědci si vyměnili pohledy nad bílou látkou svých roušek.

„Už je toho na mě dneska skoro až moc,“ pokynul Giovanni k válečku. „Tuhle čest přenechám vám.“

Charlotte strčila ruku do černé díry. Prsty uchopila hladký kov. Pomalu a neskutečně opatrně jej vytáhla z urny.

Obrátila ruku dlaní vzhůru a poválela matné trubicovité pouzdro po latexem chráněné dlani – ostrý kontrast starého a nového. Oba konce byly uzavřeny kulatými kovovými čepičkami. Nebyly na něm žádné výrazné značky ani nápisy.

„Nějaký obal?“ Postupně si pečlivě prohlédla oba konce. Upřela pohled na Berseie, u kterého hledala odpověď, ale ten mlčel. „Giovanni, myslím, že byste to měl otevřít vy.“

Odmítl to mávnutím ruky.

Charlotte otáčela pouzdrem. Kov vypadal podobně jako u těch mincí. Byl to bronz? „Fajn. Jdeme na to.“ Podržela váleček nad prázdnou částí podnosu. Stiskla zuby, uchopila čepičku uzavírající jeden konec, stejný tlak vyvinula v opačném směru a zkusila s ní otočit. Zpočátku se ani nehnula. Po chvíli jí však tlumené prasknutí prozradilo, že se vosk rozlomil.

Čepička se uvolnila.

Oba vědci se po sobě spiklenecky podívali. Když naklonila váleček blíže ke světlu, zahlédla uvnitř něco srolovaného.

„Co tam vidíte?“ Berseiův hlas byl ochraptělý napětím.

„Vypadá to jako svitek.“

Sevřel ruku v pěst a podepřel si jí bradu. „Zacházejte s tím obzvlášť opatrně.“ Hovořil teď hlasitěji. „Je to pravděpodobně velice křehké.“ Nejdřív ty mince, teď tohle, pomyslel si. Je to čím dál tím fantastičtější.

Charlotte jemně poklepala na neotevřený konec válečku, aby z něj dostala svitek. Zpočátku se mu ven nechtělo, ale pak najednou vyklouzl a s měkkým žuchnutím přistál na tácu. Oba strnuli. „Kruci! Nikdy by mě nenapadlo, že to půjde tak snadno.“

Bersei napřáhl ruku, velice opatrně ho ukazováčkem obracel tam a zpátky a odhadoval škody. „Žádné poškození.“ Zhluboka si oddechl. „Zdá se, že je ve skvělém stavu.“

„Je to pergamen?“

Bersei si ho pečlivě prohlédl. „Nejspíš teletina.“

„Už jste někdy měl co dělat se starými dokumenty?“

„Osobně ne,“ připustil.

„Asi ho nemůžeme jenom tak rozvinout, co?“

„Měli bychom ho prozkoumat. Vypadá pozoruhodně dobře zachovalý, ale pochopitelně bude křehký. Musíme postupovat opatrně. Nemůžeme riskovat žádné poškození.“ Pokoušel se představit si, co by mohli odhalit. „Nemáte pocit, že tady máme až trochu moc důkazů?“ Výraz jeho tváře ztvrdl.

„Možná. Ale mám pro vás pár opravdu zajímavých informací.“ Charlotte si okamžitě získala jeho naprostou pozornost.

„Výsledky radiouhlíkového datování?“

Přikývla. „Toho vzorku kosti, který jsem předala Ciardinimu.“

Pozorně sledoval její obličej. „Co zjistil?“

„Jste na to připravený? Vzorek byl natolik kvalitní, že je na 98,7 % jisté, že kosti pocházejí z doby mezi lety 5 a 71 našeho letopočtu.“

V Berseiových očích se znovu objevila nejistota. To úzké časové rozmezí bylo téměř neuvěřitelné. Levou rukou mu projela křeč, která se usadila až dole na krku. Stres. „Tohle jsou závažné informace.“

„A pak ta dřevěná tříska – která je mimochodem z druhu ořechu typického pro jednu oblast v Izraeli. Existuje 89,6 % pravděpodobnost, že pochází z období mezi lety 18 a 34 našeho letopočtu.“

Berseiův pohled přeskočil ke kostře, jako kdyby měla najednou obživnout. „Kdy si myslíte, že budete mít výsledky genové analýzy?“

„Možná budou zítra.“

Podíval se na svinutou teletinu. „Dobře. Dáme se do práce a tohle všechno zdokumentujeme,“ navrhl.

Charlotte vzala svůj digitální fotoaparát, nastavila ho a začala pořizovat snímky vnitřku urny.

Bersei, ponořený v myšlenkách, měl z toho všeho velice nepříjemný pocit. Není divu, že otec Donovan požádal o expertízu přední vědce. Kněz musel vědět víc, než co jim prozradil. Když Charlotte pořídila snímek toho svitku, Bersei jej opatrně vrátil do kovové schránky a uzavřel čepičkou.

KAPITOLA 35

Hraniční přejezd Erez, Izrael

Razak ujížděl po dálnici číslo 4 k hranici s Gázou. Hodinu cesty na jihozápad od Jeruzaléma začaly svěží zemědělské plochy, ve které Izraelci proměnili poušť, opět přecházet ve vyprahlou krajinu.

„Byl jste někdy na téhle straně plotu?“ Barton ukázal hlavou na vysoké sloupy a ocelové dráty dělícího plotu v dálce, který běžel podél jednapadesát kilometrů dlouhé hranice pásma Gázy a odděloval ten drobný kousek země od jižního pobřeží Izraele.

„Jenom jednou,“ odpověděl Razak temně. Dál to nerozváděl.

Barton pocítil v hrdle nahořklou pachuť. Vzhledem k tomu, že se má jako jeden z pouhé hrstky Evropanů ocitnout na místě obydleném téměř 1,3 miliony Palestinci, dal by přednost tomu, kdyby mu Razak poskytl více uklidňující odpověď– zejména když byli lidé ze Západu přednostními cíli únosů ze strany islámských militantních skupin, jako byla brigáda mučedníků Al-Aksa.

Silnice před nimi byla na skoro třech kilometrech ucpaná zvolna popojíždějícími vozy – taxíky, osobní auta i nákladní vozy čekaly na odbavení u přejezdu Erez. Mnohé už měly přehřáté motory a byly odstavené po straně cesty.

V dohledu nebyl žádný úkryt a palčivé slunce nemilosrdně bušilo do nehybných motoristů.

I když měli okénka vytažená nahoru, pronikaly do klimatizovaného interiéru mercedesu hlasy plačících dětí a dusivý zápach výfukových plynů.

„Kdo je přesně ten kontakt, se kterým se máme setkat?“ zeptal se Barton.

„Můj starý kamarád ze školy. Muž, který sdílí do značné míry mé obavy o budoucnost Středního východu,“ odpověděl Razak. „Jestli vám to nevadí, rád bych vás požádal, abyste veškerý hovor nechal obstarat mě.“

„V pořádku.“

Trvalo skoro dvě hodiny, než se dostali k rozlehlému kovovému přístřešku, připomínajícímu hangár bez oken, který chránil pohraniční hlídku IDF před sluncem. Silnici lemovaly betonové zátarasy a ostnatý drát. Po obou stranách brány byly rozmístěny tanky a obrněná vozidla.

Razak se obrátil k Bartonovi. „Pořád máte ty papíry, co vám dala izraelská policie?“

„Jistě.“

„Dobře. Mám takový pocit, že je budeme potřebovat.“ Razak se ze všech sil snažil nevšímat si arabského taxikáře, kterého vyslýchala skupinka vojáků IDF na opačné straně hranice. Dva němečtí ovčáci prohledávali vůz kvůli výbušninám. Vzpomněl si, že slyšel, že jsou Izraelci obzvlášť podezíraví vůči osamělým řidičům vyjíždějícím z pásma Gázy, z nichž mnozí byli sebevražední bomboví útočníci.

Konečně mávli vojáci IDF v kompletní bojové výstroji na Razaka, aby předjel před ně. Ani v nejmenším se přitom nesnažili sklonit ústí svých pušek. Vysoko na ocelových nosnících podpírajících přístřešek byly namontovány kontrolní kamery. Přistoupil k nim hubený mladý izraelský voják.

„Otevřete zadní úložný prostor a ukažte mi papíry,“ prohlásil drsnou arabštinou a věnoval obdivný pohled elegantním liniím mercedesu.

Razak stiskl tlačítko, kterým se otevíral kufr, a podal strážnému jejich pasy.

Dva vojáci prošli po obou stranách vozu, projeli jeho šasi zespodu zrcátky, prohlédli interiér a přesunuli se dozadu, aby zkontrolovali kufr.

Strážný se trochu přikrčil, aby si prohlédl Bartona. Zavrtěl hlavou. „Koukám, že nejste odsud.“ Obrátil pohled zase k Razakovi. „Musel jste se zbláznit, že jedete dovnitř, obzvlášť teď. V tomhle autě. S ním.“ Pokývl k Bartonovi. „Proč tam vůbec jedete?“

Angličan nadskočil, když kufr s bouchnutím zaklapl.

Razak podal muži Bartonovy papíry a klidně vysvětlil, že Izraelci je pověřili, aby napomáhali při vyšetřování incidentu na Chrámové hoře. „Jeďte, ale buďte tam opatrní,“ varoval je. „Jakmile budete za branou, je to na vás.“

Razak přikývl, nastartoval a projel s mercedesem mezi betonovými zátarasy pod strážní věží.

O patnáct minut později, zatímco ujížděli na jih po hlavní silnici v této oblasti, se před nimi objevily nezřetelné obrysy města Gázy. Koncentrace budov se postupně zvyšovala, jak Razak opatrně pronikal do rušných ulic ve středu města. Mnohé domy ležely v troskách – připomínky častých izraelských raketových útoků.

Dlouhou dobu zůstávali oba muži zticha, působila na ně pochmurná atmosféra toho všeho.

„Tohle je příšerné,“ prohlásil konečně Barton.

„Více než milion lidí namačkaných na malém kousku země,“ pronesl Razak a jeho hlas zněl temně. „Příšerné hygienické podmínky, politická nestabilita, zdevastovaná ekonomika…“

„Dokonalý recept na nespokojenost.“

Razak zaparkoval u obrubníku a zaplatil nějakému palestinskému chlapci čtyřicet izraelských šekelů, aby auto pohlídal. Ulice byly plné lidí a v horkém, nehybném vzduchu byla cítit kanalizace.

Když Barton vystupoval z auta, snažil se vyhnout očnímu kontaktu se zvědavými Palestinci, kteří je míjeli.

„Setkáme se s ním támhle,“ řekl Razak a ukázal nenápadně očima k malé kavárně pod širým nebem, která se nacházela na rohu rušné ulice ve stínu hrozivé mešity, jejíž minaret vzdorovitě trčel do modré oblohy. „Pojďme.“

Kontakt – Palestinec statné postavy se zarostlým obličejem – už seděl u stolu a upíjel mátový čaj z čiré sklenice. Zavolal na Razaka.

Usmívající se Razak se s mužem přivítal a potřásl mu rukou, pak jej představil křestním jménem Bartonovi – Taheem.

Barton se usmál a napřáhl ruku na pozdrav. Nemohl si nepovšimnout, že ten člověk, kterému mohlo být něco přes čtyřicet, je dobře oblečen v pečlivě vyžehleném plátěném obleku – ostrý kontrast oproti většině Palestinců, kteří byli oblečeni v tradičních islámských oděvech. Mnohé ženy na sobě dokonce měly burka, které je zakrývaly od hlavy k patě.

Taheemův úsměv znatelně povadl a napřed se rozhlédl kolem, než na gesto odpověděl. „Prosím, sedněte si.“

„Nebude vadit, když budeme mluvit anglicky?“ zeptal se Razak.

Taheem ostře pohlédl na Bartona a zaváhal. „Jistě.“

„Tak povídej, příteli. Jak to tady vypadá?“

Taheem zavrtěl hlavou a protočil panenky. „Myslel bys, že když se Izraelci stáhnou, věci to pomůže. Ani náhodou. Parlament ovládají fundamentalisté, kteří hledají formální záminku k vyhlášení války proti Izraeli. Finanční příspěvky od OSN a ze Západu vyschly. A teď, po tom incidentu v Jeruzalémě...“ Jeho pohled se ztratil kdesi v dálce.

„Je mi jasné, že to musí být těžké.“

„Jediné štěstí, že tady nemám rodinu,“ dodal Taheem. , A ty? Jak se máš? Tak dobře, jak to vypadá podle toho fantastického auta?“ Ukázal hlavou k místu na ulici asi třicet metrů od nich, kde chlapec zrovna odháněl chodce od mercedesu.

Razak se usmál. „Všechno jde dobře.“

„To jsem rád, že to slyším.“ Zavolal číšníka a objednal ještě dva čaje.

„Jak si určitě dokážeš představit,“ pronesl Razak tlumeně, „toužím se dozvědět, co ses doslechl o té loupeži.“

Taheem se znovu koukl po Bartonovi.

„To je v pořádku,“ ujistil ho Razak. „Graham není Izraelec. Snaží se nám pomoct.“

Taheem zůstal zticha, zatímco číšník pokládal dvě sklenice pro Razaka a Bartona, a počkal, dokud nebyl z dohledu, než pokračoval. „O helikoptéře už víte, předpokládám.“

„Ano,“ odpověděl Razak. „Izraelci se ji pořád ještě pokoušejí najít.“

Taheem se zatvářil překvapeně. „Takže vy to nevíte.“

Zmatený Razak svraštil obličej.

„Už ji našli,“ vysvětlil Taheem.

„Cože?“

Barton usrkával čaj, v tichém údivu naslouchal hovoru a snažil se ignorovat řadu děr po kulkách, která tvořila úhlednou čáru na škvárobetonových tvárnicích ve zdi kavárny.

„Slyšel jsem, že nějaký palestinský rybář zachytil ve svých sítích před třemi dny pár kilometrů od pobřeží pár věcí. Kusy helikoptéry – polštáře ze sedadel, plovací vesty… a hlavu mrtvého pilota s izraelskou leteckou helmou.“

Šokovaný Razak nebyl schopen slova. „Jak je možné, že o tom nikdo neví?“ Byl si jistý, že přinejmenším Al-Džazíra by o tom natočila zpravodajský šot – fakta nefakta.

Taheem se napřed rozhlédl kolem, než odpověděl. „Povídá se, že Šin bet toho rybáře zabila, než mohl mluvit s médii. Ale ještě předtím to stačil říct bratrovi – mému drahému příteli, který zůstane z pochopitelných důvodů anonymní.“

„Ale proč byla ta helikoptéra na kusy?“

„V noc loupeže slyšelo mnoho lidí, jak letí nízko nad střechami, a viděli ji mizet nad mořem. O pár minut později jich dokonce několik náhodou zahlédlo nad horizontem něco jako explozi.“

Razak najednou pocítil bezmoc, bylo mu jasné, že Taheemovo vyprávění potvrzuje ten pocit, který nedokázal potlačit, že jak urna, tak helikoptéra jsou už dávno pryč. Vyměnili si s Bartonem zneklidněné pohledy.

„Je toho víc,“ řekl Taheem. „Jak víš, když se Izraelci stáhli z Gázy, museli přenechat palestinským úřadům kontrolu nad přejezdem do Egypta na jižní hranici. Od té doby proudí do Gázy množství zbraní a výbušnin. Velká část si našla cestu přes dráty.“

Razak byl zmatený. „Myslel jsem si, že ploty jsou vybaveny senzory a elektrickými přístroji, co dokážou výbušniny odpálit.“ Účinný zastrašovací prostředek, který dokázal odradit většinu sebevražedných útočníků, aby se snažili dostat do Izraele, jak si vzpomínal.

„Počkej, vysvětlím to.“

Barton si všiml, že se Taheem začíná potit.

„Krátce předtím, než došlo k té loupeži v Jeruzalémě, přeletěla jistá helikoptéra hraniční plot.“ Palestinec ukázal nenápadně prstem na západ za město. „Rutinní událost,“ připustil. „Ovšem někteří lidé říkají, že se tam pár minut vznášela, přímo nad plotem… nad pásmem Gázy. Docela odvaha na izraelskou helikoptéru, řekl by si člověk, protože takový snadný terč by mohl přilákat střelu z raketometu.“ Hlas se mu zlomil a on se napil čaje. Pročistil si hrdlo a pokračoval. „Každopádně jsem se doslechl, že byl ze země vyzvednut nějaký náklad a naložen do helikoptéry.“

Razakovi se ostražitě rozzářily oči. No jistě! Jediným způsobem, jak obejít kontrolní stanoviště, bylo úplně se jim vyhnout.

Taheem se naklonil blíž. „Taky jsem se doslechl, že celou věc koordinoval někdo uvnitř Jeruzaléma.“

„Ale–“

Než stihla slova přejít Razakovi přes rty, Taheemova tvář najednou explodovala, krev a kousky masa potřísnily zeď a okamžik nato se něco odrazilo od stěny. Razak instinktivně vyskočil ze židle, vrhl se na zem a strhl s sebou i Bartona, zatímco Taheemovo tělo se bez života překotilo dopředu a tvrdě dopadlo na desku stolu.

Pár chodců poblíž zaječelo a rozběhlo se pryč. „Ježíši!“ zařval Barton, třesoucí se strachy. „Co je kruci tohle?“

Ten tichý výstřel byl tak přesný, že to Razakovi bylo okamžitě jasné. „Ostřelovač.“

Do silné dřevěné desky stolu udeřila druhá kulka a pronikla jí těsně nad Razakovou hlavou. Oba s Bartonem sebou trhli. Třetí se odrazila od dláždění před nimi a jen taktak minula Bartonovu paži.

„Musíme se odsud okamžitě dostat.“ Razak otočil hlavu k jejich autu dále na ulici. „Budeme k němu muset doběhnout.“

Barton dýchal ztěžka a z brady mu skapával pot. Přikývl. „Fajn.“

Razak zašmátral v kapse po klíčcích od auta a řekl: „Rozdělíme se a sejdeme se u auta. Proběhněte rychle a přikrčený mezi lidmi.“ Ukázal na chodník, kde si většina chodců pořád ještě neuvědomila, že se tady střílí. „Já to vezmu po opačné straně. Je to naše jediná šance. Běžte!“

Oba muži vyrazili zpod stolu a rozběhli se každý po jedné straně. Razaka jen taktak nesrazil rozhrkaný ford hatchback, když vyrazil přes silnici.

Barton se ze všech sil snažil ne vrážet do chodců a cítil výčitky svědomí, že je strategicky udržuje v palebné linii ostřelovače. Protože najisto počítal s tím, že ho střelec dostane, překvapilo ho, když se dostal k mercedesu, aniž by zaregistroval jediný výstřel. Koutkem oka sledoval Razaka, jak se prodírá davem na druhé straně ulice.

Světla mercedesu zablikala, jak Razak dálkovým ovládáním odemkl zámky na dveřích.

Barton se přikrčil a otevřel dvířka auta. Vklouzl do mercedesu, a když za sebou přitáhl dveře a vzhlédl, uviděl toho mladého Palestince, jak drží otevřené dvířka u řidiče jako nějaký vrátný. O zlomek sekundy později Razak obratně proklouzl mezi auty na silnici a naskočil do vozu. Vrazil klíčky do zapalování, zatímco chlapec za ním zabouchl dvířka. Razak na nic netušícího kluka mávl, aby zmizel, jenže právě v tom okamžiku se ostřelovači podařil čistý výstřel, který pronikl chlapci do spánku a srazil ho na chodník.

Teď už chodcům došlo, co se to děje, a vypuklo peklo – lidé se rozběhli všemi směry.

Razak zařadil rychlost a dupl nohou na plyn.

Žádné další výstřely nepřišly.

Oba muži, bez dechu a celí nabití adrenalinem, se po sobě podívali.

„Co se to stalo?“ zeptal se Barton, kterému se třásly ruce.

Razak pro něj ale odpověď neměl. Příštích pár minut se soustředil na to, že se proplétal úzkými uličkami, když projížděl městem zpátky na hlavní silnici.

Zadek mercedesu se bez varování za ohlušujících zvuků skřípějícího kovu a tříštícího se skla naklonil doprava a Razakem i Bartonem to smýklo stranou, div je to nevyhodilo ze sedadel.

Razak najel na obrubník, ale nakonec se mu nějak podařilo dostat mercedes znovu pod kontrolu a vrátit se zpátky na silnici. Když otočil hlavu, zahlédl poslední model fiatu sedan s poškozeným předkem, který dostal na křižovatce smyk a teď se snažil odtamtud vyjet, aby mohl pokračovat v pronásledování. Razak zahlédl řidiče a ještě jednoho muže, který seděl na místě spolujezdce. Oba měli na hlavách masky. Když si všiml, že se spolujezdec vyklání z okýnka a míří na ně AK-47, zařval na Bartona: „K zemi!“

Archeolog zapadl pod sedadlo a schoulil se pod přístrojovou deskou právě ve chvíli, kdy zadní i čelní sklo auta prorazila série kulek a zasypala jej úlomky skla. Dvě kulky se zaryly hluboko do autorádia a vyvolaly spršku elektrických jisker.

Razak sklonil hlavu, rychle projel dvě následující křižovatky a prudce zabočil na dálnici směřující na sever. Řidičovu stranu vozu v rychlém sledu hlučně pokropily další kulky a Razak cítil, že se jedna zabořila ze strany do jeho sedadla a jen náhodou ho nezasáhla pod pažní jamkou.

Otevírala se před nimi prázdná silnice. Razak, nabitý adrenalinem, držel pedál plynu celou cestu u podlahy. Motor mercedesu běžel na maximum, Razaka to úplně vmáčklo do sedadla. Zadek auta tu kolizi nějakým zázrakem přežil, i když volant táhl silně doleva a divoce se otřásal. Razak rychle pohlédl na Bartona, kterým to pochopitelně silně otřáslo. „Jste v pořádku?“

„Jsou pořád za námi?“

Razak se koukl do zpětného zrcátka. „Ano. Ale nemyslím, že nám budou stačit.“

Od zadku auta se odrazily další kulky.

Zatímco ujížděli kolem betonových barikád vyklizených kontrolních stanovišť, nespouštěl Razak oči z pronásledovatelů. Přesně jak předpokládal, fiat – kterému teď z mřížky chladiče unikal šedivý kouř – zůstával rychle pozadu.

Vydechl úlevou a pokusil se zklidnit dýchání. Myšlenky mu na moment zalétly k Farukovi, kterého určitě nepotěší stav jeho milovanému mercedesu.

Půl kilometru od hraničního přejezdu zpozoroval Razak ve zpětném zrcátku, že pronásledovatelé najednou zastavili. Před nimi tentokrát nebyla žádná dlouhá fronta aut čekajících, až budou moci přejet do Izraele – v to pravděpodobně střelci doufali, napadlo Razaka – poslední příležitost k čistému výstřelu. „Už se můžete zvednout,“ řekl Bartonovi.

„Teď chápu, proč jste se sem nechtěl vracet,“ poznamenal Barton, usadil se zase na sedadlo a pečlivě si z vlasů vytřepal úlomky skla.

Razak zpomalil a projel s autem mezi zátarasy pod strážní věží. Zastavil se před budkou strážného a čekal, než mu vojáci ukážou, aby popojel dopředu. Stav mercedesu je zneklidnil, a tak s odjištěnými puškami opatrně obklopili auto a mužům uvnitř nařídili, aby se nehýbali.

Pak k nim přistoupil stejný mladý strážný, který jim povolil vjezd do Gázy. Zašklebil se, hodil si pušku přes rameno, založil ruce v bok a přelétl pohledem poničený exteriér mercedesu. Sklonil se vedle Razakova rozbitého okýnka a škodolibě prohlásil: „To bylo rychlé. Doufám, že jste si pobyt užili.“

KAPITOLA 36

Vatikán

Těsně po páté vstoupil do laboratoře otec Donovan.

„Už zase pracujete dlouho, jak vidím,“ řekl a přátelsky se usmál.

„Snažíme se zajistit, aby dostal Vatikán za své peníze to nejlepší,“ odpověděl Bersei.

„Nepotřebujete vy dva něco? Něco, s čím bych mohl pomoct?“

Oba vědci se po sobě podívali. „Ne,“ odpověděla Charlotte. „Laboratoř je velice dobře vybavená.“

„Skvělé.“ Donovanův zvědavý pohled zabloudil ke kostře a otevřené urně.

Bersei rozhodil rukama. „Přál byste si rychlé shrnutí toho, co jsme zatím zjistili?“

Kněz viditelně ožil. „Ano, jistě.“

Během příštích patnácti minut mu podali stručné shrnutí výsledků patologického ohledání a uhlíkového datování a ukázali mu další artefakty skryté v tajné přihrádce urny. Bersei si udržoval vědecké, objektivní vystupování a Charlotte se řídila jeho příkladem.

Soudě podle knězových reakcí na předběžná zjištění – upřímného údivu a nelíčeného zájmu o povahu výmluvných dokladů ukřižování na kostře – měla Charlotte pocit, že o obsahu umy zřejmě dopředu nic nevěděl. Všimla si, že jeho pozornost zřejmě více než co jiného zaujal ten bronzový váleček, do jeho zmateného pohledu se vkradl skutečně silný zájem. Snažila se odhadnout, do jaké míry na tom má podíl Bersei, a došla k závěru, že jsou zřejmě s Donovanem naladění na stejnou vlnu.

„Řeknu vám, otče Donovane,“ uzavřel Bersei, „tohle je jeden z nejpozoruhodnějších archeologických nálezů, jaký jsem kdy viděl. Nejsem si jistý, jakou sumu Vatikán zaplatil, aby tohle všechno získal, ale řekl bych, že tady máte skutečně neocenitelnou relikvii.“

Když se na kněze podívala pozorněji, povšimla si výrazu jeho obličeje, který prozrazoval radost, ale ještě více úlevu.

„Jsem si jistý, že mí nadřízení budou mít radost, až to uslyší,“ řekl kněz a pohled se mu znovu zatoulal ke kostře. „Nechci na to moc pospíchat, ale myslíte, že byste případně mohli provést v pátek formální prezentaci svých zjištění?“

Bersei se podíval po Charlotte, aby zjistil, jestli jí ten návrh nevadí. Přikývla na souhlas. Obrátil se zpátky k Donovanovi a prohlásil: „Bude to vyžadovat jisté přípravy, ale zvládneme to.“

„Velice dobře,“ usmál se Donovan.

„Jestli už nic nemáte, otče,“ řekl Bersei, „budu muset vyrazit. Nechci nechat manželku čekat.“

„Prosím, nezdržujte se se mnou,“ řekl kněz. „Velice oceňuji, že jste si oba udělali čas, abyste mě informovali.“

Bersei zmizel v odpočíváme, aby si tam pověsil plášť.

„Hodně si potrpí na rodinu,“ pošeptala Charlotte Donovanovi. „Jeho manželka je hrozně šťastná žena.“

„To ano,“ přikývl Donovan. „Doktor Bersei je velice milý… laskavý člověk. Za ty roky už nám hodně pomohl.“ Kněz se na moment odmlčel a dodal: „Řekněte mi, doktorko Henneseyová, navštívila jste už někdy předtím Řím?“

„Ne. A upřímně řečeno, vlastně jsem ještě ani neměla čas vypravit se za řeku.“

„Můžu vám poradit okružní výpravu.“

„To bych ráda.“ Upřímně oceňovala knězovu pohostinnost. Protože žil jako duchovní klášterním životem, vždycky dokázal pohotově navrhnout nějakou činnost, která přišla vhod osamělému cestovateli.

„Jestli nemáte žádné plány na dnešní večer, vysoce doporučuji Noční vycházkovou túru,“ spustil energicky. „Začíná na náměstí Piazza Navona, hned naproti Ponte Sant Angelo v šest třicet. Trvá asi tři hodiny. Turističtí průvodci jsou fantastičtí a budete mít skvělý výhled na všechna významná místa Starého Města.“ Koukl se na hodinky. „Kdybyste šla přímo odtud, stihnete to právě včas.“

„To zní skvěle.“

„Normálně si musíte tyhle výpravy zamluvit dva dny dopředu,“ vysvětloval, „hlavně v téhle části roku. Ale jestli vás to zajímá, zavolám tam, ať vám rezervují lístek.“

„To by od vás bylo laskavé,“ odpověděla.

Bersei právě vycházel z odpočívárny. „Doktorko Henneseyová, otče Donovane, přeju vám oběma příjemný večer,“ prohlásil a přitom se postupně obrátil ke každému z nich a lehce se uklonil. Pak se ještě otočil k Charlotte a řekl: „Uvidíme se zítra ráno, ve stejnou dobu. Snažte se nezůstat venku moc dlouho.“

KAPITOLA 37

Řím

Charlotte překročila Ponte Sant Angelo, prošla ulicí Via Zanardelli až na její konec, párkrát zahnula v krátkých uličkách a konečně vkročila na rozlehlé Piazza Navona, připomínající svým protáhlým oválem závodní dráhu. Došla až k nádherné italské barokní fontáně, která tvořila střed náměstí – Fontána dei Quattro Fiumi – kde spatřila šestatřicetičlennou turistickou skupinu, která už se shromáždila kolem vytáhlého Itala s laminátovým odznakem, nejspíš turistického průvodce. Když k nim Charlotte došla, počkala trpělivě bokem a obdivovala přitom obrovský obelisk fontány a čtyři Berniniho mramorové sochy zpodobující čtyři významné řeky – Gangu, Dunaj, Nil a Rio de la Plata – jako svalnaté obry.

Po chvilce k ní vysoký průvodce přistoupil a podíval se na seznam potvrzených účastníků. Vzhlédl a zářivě se usmál s pohledem upřeným do Charlottiných nádherných očí. „Vy musíte být doktorka Charlotte Henneseyová,“ prohlásil vesele téměř dokonalou angličtinou a zaškrtl si ručně psanou poznámku na spodku seznamu.

„To je pravda,“ odpověděla. Jeho tvář s dokonalým úsměvem a něžnýma očima, korunovaná záplavou dlouhých, ale pečlivě udržovaných černých vlasů, působila mladistvě a přívětivě.

„Jmenuji se Marco,“ řekl jí. „Otec Donovan vás předem ohlásil. Máme radost, že se k nám dnes večer připojíte.“

„Díky, že jste mě vzali tak narychlo.“

Zpoza jejího levého ramene Marca nečekaně oslovil něčí hlas.

„Možná byste měli místo ještě pro jednoho…“

Charlotte i turistický průvodce se obrátili současně. Její úsměv pohasl, když uviděla, že vedle ní stojí usmívající se Salvátore Conte.

Marco vypadal, že se ho to vyrušení dotklo. „Vaše jméno?“

„Na tom nezáleží,“ odsekl Conte. „Kolik stojí lístek?“

Průvodce si ho změřil, ukázal na seznam a příkře prohlásil: „Promiňte. Už máme plno. Jestli mi tady necháte své jméno, podívám se, jestli vás můžu dostat na sobotní výpravu.“

Podrážděný Conte rozhodil rukama, dramaticky se rozhlédl po náměstí a pak se podíval na průvodcovu jmenovku. „Poslyšte… Marco, tohle není, jako byste musel ubytovat dalšího člověka. Je tady spousta místa, že ano, Charlotte?“ Zvedl obočí a vyčkávavě na ni pohlédl.

Charlotte, ohromená jeho hrubostí, obrátila oči stranou a neříkala nic.

Conte se natáhl po peněžence. „Tak kolik?“

Marco zavrtěl hlavou a ruce, ve kterých stále držel seznam, zkřížil za zády. Bylo mu jasné, že ten člověk je té dámě z Vatikánu nepříjemný. Dokonce se na toho chlapa ani nepodívala. „Já nestanovuji pravidla, signore,“ řekl Contemu chladně italsky. „Prosím, buďte tak laskav a zkontaktujte naši hlavní kancelář, pokud máte nějaké stížnosti. Tady na to není správné místo.“

Conte přitiskl jazyk zevnitř na tvář, zabodl průvodci prst do prsou a italsky řekl: „Měl bys projevovat trochu víc úcty ke svému krajanovi, poskoku. Není divu, že si vyděláváš tím, že chodíš po ulicích a vykládáš bláboly turistům. No, tak teď si poslechni něco ode mě.“ Přiblížil svůj obličej těsně k jeho. „Dávej si pozor, protože v noci můžou být římské ulice dost nebezpečné. Nikdy nevíš, na koho můžeš v nějaké temné uličce narazit.“ Vychutnával si mužův zjevný neklid. „Tady jde o lístek, ne o nějakou zasranou zlatou cihlu.“

Charlotte nerozuměla, co Conte říká, ale na průvodcově tváři se zračil narůstající strach.

Conteho pohled se přesunul zpátky k ní. „Jenom jsem myslel, že byste měla zájem o společnost,“ řekl a zatvářil se jako mučedník. „Příjemný večer, doktorko Henneseyová.“

S tím žoldnéř o dva kroky ustoupil, otočil se a odkráčel přes náměstí pryč.

„Mrzí mě to,“ řekla průvodci.

Marco několikrát nervózně polkl, než se mu zase vrátil hlas. „Váš přítel?“

„K tomu má daleko,“ odpověděla rychle. „A díky, že jste neustoupil. To by mi zkazilo večer.“

„Tak dobře,“ Marco si projížděl rukou hřívu, jak se snažil uklidnit. „Myslím, že bychom měli vyrazit.“

Zatímco se Marco formálně představoval skupině a stručně procházel program výpravy, rozhlížela se Charlotte po náměstí po Contem a ulevilo se jí, když ho nezahlédla. Co je tohleto vlastně za člověka? Jak vůbec mohl mít tenhle nepříjemný chlap něco společného s Vatikánem?

Charlotte trvalo skoro hodinu, než se jí podařilo zapomenout na to divné setkání na Piazza Navona. Zvolna se ale začala nořit do pozoruhodné historie Říma, se kterou je nenásilně seznamoval Marco. Vedl skupinu po úžasné cestě přes známý římský kruhový chrám, Partheon, dokončený roku 125 n. 1. císařem Hadriánem. Vevnitř Charlotte užasla nad jeho rozlehlou kupolí, která jako by popírala fyzikální zákony, když sluneční svit zaléval chrám prázdným otvorem v jejím středu.

Pak pokračovali na křižovatku tří cest – tre vie – kde obdivovali obrovskou barokní fontánu Trevi Nicola Salviho s tritony jedoucími na mořských konících a provázejícími Neptuna ve vozíku z mušle. Kousek odtud minuli Piazza di Spagna rozkládající se pod sto třiceti osmi schody, které se šplhaly po příkrém svahu ke dvěma zvonicím po stranách kostela Trinit dei Monti.

O pár bloků dále došli k bílé mramorové Brescianiho soše II Viattoriano, nepřehlédnutelnému (většina Římanů by se nevyjádřila tak slušně) monumentu, odhalenému roku 1925 na počest Viktora Emanuela II. – prvního krále sjednocené Itálie. Většina lidí jej přirovnávala k obrovskému svatebnímu dortu, který někdo shodil doprostřed starého Říma.

V době, kdy výprava stoupala na Kapitol – jediný významný pozůstatek proslulých sedmi římských vrcholků – a procházela drolícími se oblouky a sloupy císařských for, kleslo slunce zvolna za obzor a na jasné noční obloze začal být vidět nový měsíc. Charlotte Henneseyová se konečně definitivně ztratila ve stínech starodávné říše.

Když skupina došla starým Římem až ke Koloseu, celé město úplně proměnilo svou podobu, jako by se vyhřívalo v záři světel. Když procházeli po vnější straně čtyřicet osm metrů vysokého kruhového amfiteátru se třemi řadami travertinových sloupů, Charlotte by přisahala, že slyší třesk zbraní gladiátorů a řev lvů.

A pak se představy najednou proměnily v chladnou realitu, když na prchavý moment zahlédla moderního gladiátora mizejícího ve stínech. I když si přála, aby to byla jen nějaká halucinace, nebylo o tom pochyb. Salvátore Conte.

KAPITOLA 38

Chrámová hora

Chvilku po deváté dopoledne proklouzl Barton kolem Akbara a prolezl dírou po výbuchu. Razak už stál v kryptě s rukama založenýma, oblečený do pečlivě vyžehlených bavlněných kalhot a bílé košile s límečkem. Barton by skoro přísahal, že se muslim pokouší nějak se smířit s tímto místem. „Venku je to čím dál tím horší.“

„To je.“

Barton si oprášil džíny. „Řekněte, jak reagoval Faruk, když uviděl svoje auto?“

Razak se zašklebil. „Ne moc dobře.“ To byl slabý výraz. Minulou noc mu Faruk strašně vynadal, když zjistil, že jeho zbožňovanému mercedesu už žádná oprava nepomůže. „Neměl jsem vám dovolit tam jet! Naprosto nezodpovědné! Měl jste mít trochu rozum, Razaku. A proč vlastně? Co jste tím získal, že jste tam jel?“ Připadal si zase jako nezvedený teenager. „Naštěstí má pojištění, a můžete mi věřit, to není tak snadné získat, když jste Palestinec.“

„Řekl jste mu, co jste zjistil?“

Razak zavrtěl hlavou, přitiskl si prst ke rtům a ukázal na Akbara. Odtáhl Bartona za ruku do zadní části komory. „Nemyslím, že už je na to připravený,“ zašeptal. Minulou noc Razak skoro nespal, jak se pokoušel přijít na to, kdo poslal toho ostřelovače. Mohl se jenom dohadovat, že se snad Šin bet snažil zahladit všechny stopy. Teď tady byla slušná šance, že by jeho a Bartona mohl potkat stejný osud jako Taheema, jestli sebou nehodí a rychle nenajdou nějakou odpověď. „Nezapomínejte, o čem jsme mluvili – nesmíte nikomu říct, co jsme se včera dozvěděli nebo co se stalo. Nevíme, jaké by to mohlo mít následky.“

Graham Barton přikývl.

Razak pustil jeho ruku. „Takže co nás přivedlo zpátky sem?“

Archeolog si chvíli dával dohromady myšlenky. „Jak už jsem se zmínil včera, hodně jsem přemýšlel o uspořádání krypty. Jsou tady jisté věci, které prostě nesedí.“ Barton přešel do středu místnosti a očima přelétl po stěnách. „Začal jsem uvažovat o Josefu Arimatejském – jeho postavení, moci a penězích. Dělá mi starost, že tato krypta postrádá některé prvky, které bych čekal, že uvidím v hrobce zámožné rodiny.“

„Jako třeba?“

„Výzdobu, to především. Není tady nic, co by ukazovalo na vysoké postavení nebo bohatství. Je to jen obyčejná kamenná komora – žádné ozdobné rytiny, žádné pilastry, fresky nebo mozaiky. Nic.“

Razak sklonil hlavu a pokoušel se zachovat trpělivost. Pro muslima na tom nebylo nic zarážejícího. „Možná byl tenhle Josef skromný člověk.“

„Snad. Ale vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěl, že to tělo nechali dvanáct měsíců rozkládat, než bylo uloženo do urny?“

Razak přikývl. „Na to se těžko zapomíná. Ale doufám, že to s tímhle vším nějak souvisí.“

„Důvěřujte mi. Ve starodávných židovských kryptách můžete čekat, že uvidíte alespoň jeden malý výklenek, říká se mu loculus – takový tunel asi dva metry hluboký.“ V duchu si vybavil hrobku ve skále, kterou mu otec Demetrios ukázal pod Chrámem Božího hrobu. „Kam se ukládalo tělo.“

Razak se rozhlédl po zdech. „Žádný nevidím.“

„Přesně tak,“ přikývl Barton a zabodl prst do vzduchu. „A to ve mně vyvolalo údiv nad podobou krypty. Při deseti urnách by bylo zapotřebí množství cest sem a zase zpátky. Přinejmenším to musela být jedna návštěva, kdy sem umístili tělo po úmrtí každého člena rodiny, a další výprava, kdy prováděli posvátný rituál tahara. Plus poslední návštěva, aby přemístili kosti, očištěné od hříchu, do urny. To jsou minimálně tři návštěvy na tělo.“

„Dobře.“

„A když jsem druhý den studoval ty ostatky,“ ukázal Barton na urny, „měl jsem pocit, že celá tahle rodina zemřela najednou.“

Razak se zamračil. „Jak to můžete říct?“

„Uznávám, nejsem žádný odborník, když přijde na forenzní antropologii. Ale tihle dávní kostlivci vypadají, jako kdyby vystoupili z rodinné fotky.“ Pohlédl na devět uren. „Věkové odstupy ukazují na normální pořadí bez nějakého zjevného skoku – starší otec, o něco mladší matka a žádné z dětí nepřekročilo třicítku. Člověk by čekal, že velká rodina bude umírat podle náhodnějšího vzorce, podle kterého by se aspoň některé děti dožily vyššího věku.“

„To je zvláštní.“

„A další věc.“ Barton přejel očima místnost. „Vidíte nějaký náznak vstupu?“

Razak pečlivě prohlédl souvislou vrstvu zeminy, která ho obklopovala ze všech stran kromě jedné. „Vypadá to, že jediná cesta, jak se dostat dovnitř nebo ven, je ten otvor zakrytý cihlovou zdí.“ Ukázal na díru po výbuchu.

Barton přikývl. „Přesně tak. A podívejte se na tohle.“ Přistoupil k otvoru a pokynul Razakovi, aby šel za ním. „Vidíte?“ Barton roztáhl ruce a naznačil tlouštku zdi. „Tahle zeď je asi půl metru silná. Ale podívejte se sem. Vidíte, tyhle cihly,“ – poklepal na stranu blíže k nim – „jsou stejné jako tamty.“ Poplácal na opačnou stranu stěny obrácenou do mešity. Potom ukázal ven do jeskyňovité klenuté místnosti a Razak ho sledoval očima. „A na vybudování celé místnosti se používal stejný typ cihel. Náhoda? Možná ne.“

Razakovi to začínalo docházet. „Počkejte vteřinku.“ Přistoupil blíže a ohnul se v pase. Zakroužil hlavou kolem celého vnitřního obvodu otvoru. Bylo skoro jisté, že ty zdi byly takto postaveny záměrně. „Říkáte, že obě strany zdi byly vztyčeny současně?“

„Přesně tak. Zapečetili místnost z tamté strany,“ řekl a ukázal znovu na mešitu Marwani, „na začátku stavby. Podívejte se na otvor, který vedl do této komory, než byla vztyčena zeď.“ Barton ustoupil a rozpřáhl ruce, aby zdůraznil šířku prostoru, kde skála přecházela v cihly.

Razak ustoupil, aby se podíval, co to ten Angličan ukazuje. Pak se obrátil k otvoru a prohlédl si prostor, který byl vyplněn cihlovou zdí. Určitě byl široký, ale ne víc než dvojnásobek šířky průměrných dveří. „Co myslíte, že to znamená?“

„No, to do značné míry naznačuje, že naši zloději tady nebyli prvními vetřelci. Vlastně jsem přesvědčený, že tahle místnost původně vůbec neměla být krypta.“

Muslim na něj nechápavě zíral.

„Tahle místnost je hrobka postavená speciálně kvůli utajení a zabezpečení,“ vysvětloval Barton. „Byla vybudovaná ve stejné době jako Salamounovy stáje. A myslím, že vím, čije to práce.“ V duchu si vybavil graffiti na skále nad statnou postavou otce Demetria – obraz, který mu pomohl vybudovat tuto novou teorii.

Razak si to celé důkladně promýšlel a v duchu procházel historická fakta, která znal o tomto místě. Ve vzpomínkách se mu jasně vybavila skutečnost, že tyto prostory, proměněné teď v mešitu Marwani, bývaly v předešlých staletích používány jako koňské stáje. A ty údajně postavili… Najednou mu poklesla brada. „Templářští rytíři?“

Barton se usmál a souhlasně pokýval hlavou. „Správně! Je to tak trochu výstřel naslepo, ale většina archeologů jim připisuje vybudování Šalamounových stájí. Jak důvěrně jste obeznámený s historií templářů?“

Razak, který očividně nebyl nadšený, že se archeolog zase pouští do historie, mu řekl, co se dozvěděl ze své překvapivě rozsáhlé četby na toto téma. Koneckonců, pomyslel si, k pochopení moderního boje mezi Východem a Západem člověk musí otevřít nějakou tu historickou knihu.

Chudí rytíři Kristovi nebo také rytíři Templu vznikli roku 1118, po první křižácké výpravě. Templáři byli řádem bojovných řeholníků, pověřených papežem chránit znovudobyté království jeruzalémské před sousedními muslimskými kmeny a zajišťovat bezpečný průchod evropským poutníkům. Byli proslulí svou obávanou bojovou taktikou a fanatickým odhodláním nikdy neustoupit z bitevního pole a bojovat do posledního dechu ve jménu Ježíše Krista. Templáři si udrželi kontrolu nad Chrámovou horou, dokud je ve dvanáctém století nezmasakrovalo muslimské vojsko vedené Saladinem v bitvě u Hattina. Jako svou centrálu používali Skalní chrám, kterému dali latinské jméno Templům Domini, tedy „Chrám Páně“.

Na Bartona udělaly Razakovy vědomosti dojem a taky mu to řekl. Ne mnoho Židů nebo dokonce křesťanů, když na to přijde, by bylo schopno pohotově prokázat takové vědomosti méně známých stránek historie. „Tyto urny sem byly přeneseny z jiného místa, kde se původně odehrály řádné rituály. Když vyjdeme z teorie, že toto je hrobka,“ pokračoval Barton, „naznačuje to, že ji templáři možná vybudovali, aby chránili ty urny.“

„Nebo poklad,“ zareagoval Razak pohotově a rozhodil ruce. „Nezapomínejte ani na tuto možnost.“ Nebyl nadšený z archeologova odhodlání spojit tu loupež s pozůstatky uctívaného proroka. „Koneckonců, copak snad nebyli bohatí? Plenili muslimské mešity a domovy, brali úplatky od veřejných představitelů…“

„Pravda, templáři shromáždili velké bohatství, většinou olupováním podrobených nepřátel. Papež jim dokonce dovoloval vybírat daně a vymáhat desátky. A konečně působili i jako bankéři. Templáři byli středověkou obdobou… řekněme… American Express. Víte, než se evropští poutníci vypravili na cestu do Svaté země, uložili své peníze u místní templářské lóže, kde dostali kódovaný depozitní úpis. Po příjezdu sem do Jeruzaléma vyměnili úpis za místní měnu.“

„Tak jak si potom můžete být tak jistý, že tahle hrobka neobsahovala jejich kořist?“

„Nikdy to nebudeme vědět s jistotou,“ připustil Barton. „Ale zdá se nepravděpodobné, že by si zapečetili majetek takhle natrvalo, když věděli, že by ho mohli potřebovat pro své tak časté transakce.“

„U nutné hotovosti by to byla hloupost,“ souhlasil Razak. „Ale zajistilo by to bezpečí pro poklady, které by nepotřebovali v nejbližší době.“

„Tuše,“ přiznal Barton. „Ovšem ten vyrytý nápis na zadní stěně o ničem takovém nehovoří. Jsou na něm jen jména těch, jejichž pozůstatky byly v těchhle schránkách.“ Znovu se přiloudal k urnám, pečlivě je prohlížel a hledal nějaké vysvětlení. „Jestli sem byly přemístěny kvůli zabezpečení, tak kde se potom nacházely původně?“ mumlal si tiše, jak uvažoval nahlas.

„Pořád v tom mám zmatek,“ rozhodil Razak rukama. „Jak mohla být tajná hrobka vyhloubena pod tak veřejným místem?“

„Vlastně už jsem nad tím dost přemýšlel. Tady to všechno začíná být zajímavé.“ Barton se na něj upřeně zadíval. „V prvním století se přímo nad Šalamounovými stájemi nacházel Dům sanhedrinu – kde se scházeli židovští starší a vykonávali soudy. A tehdy byla plošina pod ním údajně prošpikovaná tajnými chodbami.“ Mnohé vedly do vnitřní svatyně chrámu, pomyslel si v duchu. „Jako člen této rady by měl Josef přístup do těchto míst a ke schodům vedoucím přímo do klenutých prostor pod plošinou, což by mu umožňovalo vybudovat hrobku v naprosté tajnosti.“

„Tenhle Josef Arimatejský. Pochopil jsem, že pocházel z nějaké Arimatie – správně?“

Barton přikývl. „Takhle se to říká v bibli.“

„Potom možná původní krypta byla na Josefově vlastní půdě, kde žila jeho rodina.“

„Možná,“ odpověděl Barton nepříliš nadšeně. Ale přinutilo jej to zamyslet se: mohla by být skutečná hrobka opravdu pod Chrámem Božího hrobu? Nezdálo se to možné, protože bazilika tam stála už dávno předtím, než dorazili křižáci. „Problém je v tom, že nikdo neví, které místo vlastně Arimatie označuje. Někteří si myslí, že je to město na jednom kopci v Judeji. Ale to jsou všechno jen dohady.“

„Předpokládejme, že jste na správné stopě. Jak myslíte, že ti zloději tohle místo našli?“ Razak si v duchu vybavil Taheemův děsivý roztříštěný obličej a pocítil naléhavou potřebu spojit to s něčím, co by bylo pro úřady užitečné – něčím, co by mohlo pomoci uzavřít celé vyšetřování.

Barton si prsty prohrábl vlasy. Bylo toho tolik, co bylo třeba promyslet. ‚Jediná věc, která mě v tom směru napadla, je, že ti zloději získali nějaký dokument. Tohle pohřebiště muselo být přesně popsáno v nějakém starověkém textu. Otvor, kterým se sem dostali, byl umístěný až příliš přesně – to muselo být propočítáno dopředu.“

„Ale kdo by mohl vlastnit něco takového?“

„To není jisté. Někdy tyhle starodávné svitky nebo knihy leží všem na očích nepřeložené v nějakém muzeu – třeba celá desetiletí. Možná nějaký fanatický křesťanský muzejní zaměstnanec,“ pronesl nejistě. Ale pak si v duchu řekl, že to nakonec možná není až tak přitažené za vlasy.

Razak se tvářil skepticky.

„A na těch trzích se starožitnostmi jste nenašel nic?“

Barton zavrtěl hlavou. „Zkontroloval jsem to znovu dneska ránu kvůli novým položkám. Nic.“

Podlaha komory se jim pod nohama bez varování otřásla a okamžik nato se zdálky ozval dunivý hukot. Barton a Razak, oba vylekaní, instinktivně hledali něco, o co by se mohli opřít.

Chvění utichlo stejně rychle, jako přišlo. I když by se dalo lehce zaměnit za slabší zemětřesení, oběma mužům bylo okamžitě jasné, že to bylo něco docela jiného.

KAPITOLA 39

Vatikán

Krátce po deváté dopoledne se v laboratorním interkomu ozval otec Donovan a oznámil hovor pro Charlotte ze Spojených států.

„No tak, jděte si to vzít,“ pobídl ji Bersei.

Přešla k telefonu a stáhla si roušku z obličeje. Stiskla tlačítko mikrofonu. „Tady Charlotte Henneseyová.“

„To jsem já, Evan.“

Když uslyšela jeho hlas linoucí se z drobného reproduktoru, pocítila chvění v žaludku. „Ahoj, Evane. Kolik je u vás hodin?“

„Moc brzo nebo moc pozdě, to záleží, jak se na to díváš. Každopádně, dokončil jsem sken toho tvého vzorku.“

Něco v jeho hlase se jí nezdálo. Henneseyová slyšela, jak Aldrich šustí nějakými papíry.

„Počkej,“ řekla. „Mám to na hlasitý odposlech. Zvednu to.“ Stáhla si laboratorní rukavice a zvedla sluchátko. „V pořádku.“

Aldrich okamžitě spustil. „Začal jsem s jednoduchým spektrálním karyotypem, abych získal předběžnou představu o vlastnostech té DNA. Víš, co jsme hledali… základní schéma párů chromozomů. A tehdy jsem si všiml něčeho velice zvláštního.“

„Co je to? Něco není v pořádku?“

„Přesně tak, Charlotte. Výsledkem je čtyřicet osm chromozomů, pohlavní XY.“

Při spektrálním karyotypu jsou husté řetězce DNA nazývané chromozomy označeny fluoreskujícím barvivem a barevně rozčleněny do párů, aby se odhalily genetické anomálie. Protože člověk dědí od každého rodiče dvaadvacet chromozomů plus pohlavní chromozom X od matky a druhý pohlavní chromozom od otce, obvyklým výsledkem je čtyřicet šest chromozomů s pohlavními XX u žen a XY u mužů.

Čtyřicet osm chromozomů? Henneseyová kroutila náušnicí mezi palcem a ukazováčkem a pokoušela se to vstřebat. Dobrá zpráva je, že pohlaví je definitivně mužské. To odpovídalo všem patologickým důkazům. Jenže Aldrich říká, že se v molekulární struktuře vzorku objevil nadpočetný pár nepohlavních chromozomů neboli „autozomů“. Tato anomálie se obvykle pojila s vážnými chorobami jako Downův syndrom, kdy byl přítomen nadpočetný chromozom 21. „Takže je to aneuploid?“ zašeptala Charlotte.

„Správně. Máme tady mutaci.“

„Jakého druhu?“ Stále mluvila potichu, aby nevzbudila Berseiovu pozornost. Když se po něm podívala, viděla, že si jí vůbec nevšímá a analyzuje kosterní skeny.

„Zatím si nejsem jistý. Musím nastavit genový skener, abych zpracoval ten nadpočetný chromozom. Při první várce jsem s něčím takovým nepočítal, ale nemělo by mi to trvat o moc déle. Podařilo se mi vytáhnout základní údaje genetického profilu. Poslal jsem ti e-mailem souhrnnou zprávu.“

„Skvělé. Takhle budu moct začít dřív.“

„Jak dlouho myslíš, že ještě budeš v Římě?“

„Nevím. Myslím, že nejdůležitější práce už je z valné části hotová. Musím samozřejmé provést prezentaci. Nejspíš ještě pár dnů. Možná si pak vezmu nějaký den volna, jen abych si prohlídla Řím. Je to tady báječné.“

„Dal ti Vatikán všechny informace ke tvé práci?“

„Ano, ale řekli nám, že všechno tady je přísně důvěrné. Musela jsem podepsat slib mlčenlivosti. Takže ti o tom opravdu nemůžu nic říct.“

„To je v pořádku, Charlie – nepotřebuju to vědět. Myslím, že jestli se dá někomu věřit, je to Vatikán. Jenom bych nechtěl zatáhnout BMS do něčeho pochybného.“

Na co to přišel, že ho to tak znervóznilo? uvažovala. „Ještě jednu věc. Neprojel jsi náhodou genetický profil naší databází na určení etnické příslušnosti?“

Na chvíli zavládlo ticho. „Vlastně ano.“

„Aha.“ Překvapilo ji, že se o tom nezmínil. „A co jsi zjistil?“

„To je další divná věc na tom všem. Nenašel jsem nic.“

„O čem to mluvíš?“ To, co říkal, znělo téměř absurdně. I když devadesát pět procent genetického kódu bylo u všech lidských bytostí stejných, necelých pět procent genomu připadalo na rozdíly týkající se pohlaví a etnika. Nebylo těžké vysledovat odchylky.

„Žádná shoda.“

„Ale to není možné. Zahrnul jsi i profily ze Středního východu?“

„Ano.“

Urna byla součástí židovských pohřebních rituálů. Možná měla být konkrétnější. „A co židovské profily?“

„Už jsem to zkontroloval. Nic jsem nenašel.“

Jak je tohle možné? To vůbec neodpovídalo ostatním jejich zjištěním. „Může to mít něco společného s tou anomálií, co jsi našel?“

„Řekl bych, že ano. Dám ti vědět, až něco zjistím. Ještě něco?“

Zaváhala a přitiskla se blíže ke zdi. „Chybíš mi,“ zašeptala nakonec. „A je mi opravdu líto, že jsem se s tebou nerozloučila líp. Prostě jsem… Raději si o tom promluvíme, až se vrátím. Je tady něco, co bys měl vážně vědět.“

Nejdřív neodpovídal. „To budu rád.“

„Brzy se uvidíme. Nezapomeň na mě.“

„Nemožné,“ prohlásil.

„Ahoj.“

Když vrátila sluchátko na vidlici, objevil se vedle ní Bersei. „Všechno v pořádku?“

„Vypadá to tak,“ řekla a usmála se. „Dostala jsem z laboratoře profil DNA.“

„A?“

„Máme ty chybějící informace, co potřebujeme.“

Bersei se jí koukal přes rameno, zatímco se Charlotte připojila na síť a otevřela svoji e-mailovou schránku. Během několika sekund vytáhla Aldrichovu složku a otevřela ji, aby si ji Bersei prohlédl – dlouhý seznam hustě namačkaných dat.

„Fajn. Tady to je.“ Prohodila si s ním místo.

Procházel údaje. Tři sloupce zaznamenávaly univerzální kód pro každou genovou sekvenci, vysvětlení kódu pro laiky, jako třeba „barva vlasů“, a numerickou hodnotu specifikující danou vlastnost. V případě barvy vlasů numerická hodnota ve třetím sloupci odpovídala konkrétní barvě na univerzální kartě.

„Jak to vypadá?“

„Neuvěřitelně konkrétní. Podívejte, jak můžu přetáhnout data přímo do programu.“

V duchu se usmála. Díky, Evane.

Bersei otevřel zobrazovací software a našel složku obsahující obnovenou kostru s rekonstruovanou tkání – přízračnou mramorovou sochu čekající na poslední úpravy:

genetický „make-up“. „Budeme si muset vystačit se základními fakty. Počítač doplní barvu vlasů, ale pochopitelně ne účes,“ vysvětloval, zatímco formátoval složku s daty pro přenos.

Fakt, že Aldrich objevil mutaci, přiměl Charlotte začít si v duchu procházet dlouhý seznam možných chorob. Protože většina jich napadala měkké tkáně těla a nepůsobila na samotné kosti – na rozdíl od té, která řádila v jejích vlastních kostech a která po sobě rozhodně zanechá stopy – neměla ani vzdálenou představu, co to mohl odhalit. Silnou touhu spatřit kompletní podobu toho člověka teď u ní náhle nahradila neblahá předtucha.

Bersei přenesl genetické údaje a klikl na aktualizaci zobrazení.

Na několik mučivých sekund se zdálo, že se nic neděje.

Pak se na monitoru rozzářila upravená rekonstrukce.

Tohle by ani jeden z vědců nečekal.

KAPITOLA 40

Jeruzalém

Když zazvonil Arimu Teleksenovi mobil, věděl už dopředu, proč mu volají. Stál za širokým zrcadlovým oknem ve své kanceláři s panoramatickým výhledem na město na osmém poschodí velitelství IDF ve středu Jeruzaléma. Pohled jeho šedivých očí se upíral na ošklivý chochol hustého černého kouře, který se vzdouval na úrovni ulice jen pár bloků odtud jako dech samého ďábla.

„Budu tam do pěti minut,“ prohlásil příkře.

Včera v noci ho zasáhla první vlna mediálních zpráv o tom, že zloději z Chrámové hory ukradli izraelskou helikoptéru. Teleksen, v němž narůstalo zlé tušení, věděl, že toto je pouze začátek palestinské reakce.

Vyznačoval se záhadnou schopností odhadnout následky bombového útoku, aniž by vůbec musel vkročit přímo na místo, a ozvuky výbuchu, které jen před pár minutami cítil na prsou, mu napověděly, že tady bude mnoho obětí.

Spěšně vyrazil dolů do parkovacích garáží a naskočil do svého zlatého BMW. Než otočil klíčkem v zapalování, popadl z podlahy magnetický modrý policejní majáček a postavil jej na střechu auta. Vyjel z garáží s nohou přimáčknutou na pedál plynu a jako raketa vyrazil po ulici Hillel.

Jak se jeho BMW blížilo k Velké synagoze, obraz chaosu na ulici Krále Jiřího mu připadal až příliš povědomý

– panikařící davy zadržované vojáky IDF a policií, celé místo obehnané po obvodu dřevěnými zátarasy. Už dorazila kolona sanitek a záchranáři se rozběhli, aby se postarali o ty, kdo přežili.

Když si Teleksen s BMW zvolna razil cestu davem, nějaký mladý voják na něj mávl, aby popojel k němu, kde mohl pohodlně zaparkovat. Když otevřel dveře vozu, byl vzduch prosycený pachem spáleného masa.

I na těch padesát metrů rozeznal potrhané kusy zkrvaveného masa a kosti přilepené na zdi budov sousedících s místem výbuchu, které vypadaly jako mokré konfety. Výbuch očesal větve stromů a okolí zasypal střepinami. Skoro všechna okna byla vysklená.

Na první pohled se narušení struktury budovy zdálo minimální. Ve srovnání s mnoha jinými scénami explozí, které už viděl, to tady nevypadalo až tak strašně. Ale hluboko uvnitř věděl, že bude následovat ještě množství dalších, jestli se nepodaří narůstající nespokojenost pramenící z loupeže na Chrámové hoře brzy zklidnit.

Jeden z vyšetřovatelů jej poznal a představil se. Muži bylo něco přes padesát, na hlavě měl hustou hřívu stříbrných vlasů.

„Detektiv Aaron Schomberg.“ Nedokázal odolat, musel se Teleksenovi podívat na levou ruku se třemi prsty.

„Co jste zjistili, detektive?“ Teleksen si zapálil cigaretu Time Lite.

„Svědkové říkají, že do davu, který vycházel ze synagogy, vběhla nějaká mladá, normálně oblečená Arabka a odpálila se.“

Se Schombergem po boku přešel Teleksen k epicentru. Sledoval, jak zdravotníci sbírají do pytlů lidské končetiny a zbytky těl příliš malé pro nosítka – nejspíš roztrhané pozůstatky útočnice.

„Kolik mrtvých?“ Vypustil z nosu cigaretový kouř.

„Zatím jedenáct a dalších asi padesát zraněných.“

Znovu si zhluboka potáhl. „Nikdo ji neviděl přicházet?“

„Bomby měla připevněné k tělu pod šaty. Stalo se to velice rychle.“

Teleksen, smutně vzpomínající na dobu, kdy bývalo snadnější odhalit teroristy, se obrátil k Schombergovi: „Co říkala?“

Detektiv se zatvářil zmateně: „Promiňte, veliteli?“

„Sebeobětování vždycky předchází nějaké prohlášení.“ Zapáleným koncem cigarety, kterou svíral mezi zbývajícími prsty levé ruky, ukázal na detektiva, aby dodal svým slovům důraz. „Mučedníci se nevzdávají svého života mlčky. Slyšel někdo, co řekla, než se odpálila?“

Schomberg zalistoval svým notesem. „Něco v tom duchu, že ‚Alláh potrestá všechny, kdo ho urazí‘.“

„Arabsky, nebo anglicky?“

„Anglicky.“

Dorazili na místo, kde stála podle toho, co Schombergovi řekli svědkové, sebevražedná útočnice, jen pár metrů od vchodu do synagogy. Zpočátku mu to nepřipadalo jako vhodné místo, kde by útočník odjistil bombu, protože výbušniny jsou obvykle uzpůsobeny tak, aby byly nejúčinnější v uzavřených prostorách, jako jsou autobusy nebo kavárny. Když ale Teleksen uvážil těsnou blízkost poničené cementové fasády budovy, která vypadala spíš jako banka než svatostánek, rychle si uvědomil, že to vůbec nebyla špatná volba. Uvědomil si, že oběti roztroušené na schodech byly nejspíš namačkané jeden na druhého a zeď stojící za nimi ještě zesílila tlakovou vlnu. Takže pokud by je nezabily střepiny z bomby, udělala by to ničivá tlaková vlna po výbuchu, která by jim rozdrtila vnitřní orgány a kosti.

Teleksenovi zazvonil telefon, podle displeje zjistil, že je to Topol. Rozdrtil oharek cigarety o chodník. „Ano?“

„Jak zlé to je?“ Policistův hlas zněl napjatě.

„Už jsem viděl horší. Je to ale další důvod, proč musíme tu záležitost rychle vyřešit. Kdy sem můžete přijet?“

„Jsem jen pár bloků odtamtud.“

„Pospěšte si.“ Teleksen zavěsil a napadlo ho, ke kolika podobným událostem ještě dojde, než zjistí skutečnou pravdu o páteční loupeži.

Jeho pozornost na chvíli upoutala smečka novinářů u zpravodajských vozů. Štáb Palestinské televize byl obzvlášť otravný. Nenávist a nespokojenost nepotřebovaly silnější podněty. Tlak už tady působil.

Třináct mrtvých izraelských vojáků a dva piloti helikoptéry. A teď zemřeli nevinní židovští civilisté.

A proč? říkal si v duchu. Ten anglický archeolog, údajně nejlepší ve svém oboru, trvá na tom, že to byla nějaká schránka s ostatky. Teleksen věděl, že starověké urny dosahovaly ohromných cen – především ty ze Svaté země. Nedalo se říct, čeho jsou někteří lidé schopni, aby se k nim dostali. Ale unášet helikoptéry? Zabíjet vojáky? Čím mohla být ta urna tak cenná? Už viděl desítky podobných v galeriích izraelských muzeí a ty nebyly ani zdaleka tak dobře schované nebo chráněné. Čím byla zrovna tahle tak zvláštní? Nedávalo to smysl.

Jeho nejlepší lidé ze zpravodajské služby tvrdili, že takovou komplikovanou loupež by mohl provést jedině někdo zevnitř. Teleksen věděl, co tím myslí. Pašovat zbraně do Jeruzaléma bylo jako chodit po vodě. Člověku by se muselo podařit obejít kontrolní stanoviště, detektory kovů a milion dalších logistických překážek. To by dokázala jen hrstka lidí.

Ta helikoptéra se pochopitelně ukázala jako nebezpečná taktická zbraň. Bylo cílem té loupeže zesměšnit izraelský bezpečnostní sytém? Jeho agentům se naštěstí podařilo zabránit tomu, aby se Palestinci a média dozvěděli o skutečném osudu Black Hawku. Ale protože Teleksen věděl, že za hranicemi země je spousta takových, kteří nejsou ochotni s izraelskou zpravodajskou službou spolupracovat, dělal mu velké starosti fakt, že zloději dosáhli tak rychle mezinárodních vod. Protože pokud se urna dostala na moře…

Tok myšlenek mu narušilo něco mazlavého pod jeho levou nohou, a tak se podíval na zem. Když zvedl botu, uvědomil si, že stojí na lidském uchu. Ustoupil stranou.

Existovala z tohohle nějaká cesta ven? Čekali, že Barton přijde s nějakou odpovědí, ale vypadalo to, že ho zajímají jenom nicotné potrhlé teorie o starověké historii. Z archeologa se začínal stávat skutečný problém.

Pak najednou Teleksena něco napadlo a byl si jistý, že Topol s tím bude souhlasit. Namísto aby byl přítěží, mohl by se Barton stát naopak řešením.

KAPITOLA 41

Vatikán

Oba vědci užasle zírali na obrazovku.

Původně byl program nastaven tak, aby zobrazil naskenovanou kostru, zrekonstruoval svalovou hmotu a nanesl vrstvu bezbarvé kůže. Teď ta nová data proměnila obraz připomínající sochu v kompletní třírozměrnou lidskou postavu.

Bersei, ohromený finálním výsledkem, si zakryl ústa dlaní. „Co byste řekla o jeho etnickém původu?“

Charlotte pokrčila rameny. Vypadalo to, že Aldrich měl možná nakonec přece jen pravdu. „Nejsem si jistá, že nějaký má.“ I jí samé zněla ta slova naprosto nepřijatelně.

Kožní pigmentace, ani tmavá, ani světlá, dodávala postavě jakousi tajemnou životnost, zvýrazňovala svaly a jednotlivé rysy.

Giovanni najel na obličej.

I když se nepochybně jednalo o muže, obraz působil lehce androgynně. Oči s hypnotizujícími akvamarínovými duhovkami byly posazené daleko od sebe, v koutcích pod tenkým obočím se lehce zvedaly. Dlouhý nos se mírně rozšiřoval nad plnými rty v barvě moka. Černohnědé chomáče vlasů vytvářely pevnou linii ohraničenou ostrými kouty na spáncích. Ochlupení na tváři bylo podobně zbarvené a husté, nejvíce kolem hranaté čelistní linie.

„Docela pohledný exemplář,“ prohlásil Bersei objektivním tónem.

„Řekla bych, že je dokonalý,“ odpověděla Charlotte. „Nemyslím ve smyslu jako nějaký model nebo filmová hvězda… ale nevypadá jako nikdo, s kým jsem se kdy setkala.“ Hledala něco abnormálního, ale nic na tom obraze neukazovalo na genetický defekt, pokud není za nedostatek považována dokonalost. Začala uvažovat, co to ta Aldrychova analýza vlastně odhalila. Mohl prototyp skeneru udělat nějakou chybu? Že by zobrazovací software nějak špatně interpretoval data?

Bersei naklonil hlavu na stranu a prohlásil: „Kdybyste vzala charakteristické rysy všech lidských etnik a smíchala je dohromady, tohle by byl pravděpodobně konečný výsledek.“ S napjatým výrazem v obličeji vztáhl ruku k počítači, stále ještě ohromený tím, co viděl před sebou. „Je naprosto neuvěřitelné, že by v sobě některá lidská bytost mohla skrývat takovou komplexnost.“

„Co teď?“

Bersei vypadal znepokojeně, skoro jako kdyby ho ten obraz nějak trápil. „Já si vážně nejsem jistý.“ Odtrhl oči od monitoru a podíval se na ni unavenýma očima. „Provedli jsme úplné patologické ohledání,“ – začal vypočítávat na prstech – „uhlíkové datování, máme kompletní genetický profil. Jediná významná položka, která zbývá, je ten symbol na urně.“

„No, jestli se na to chcete podívat,“ navrhla Charlotte, „můžu začít připravovat naši předběžnou prezentaci pro otce Donovana. Poskládám dohromady všechny údaje a fotografie a začnu psát zprávu. Zítra mu budeme moci říct, na co jsme prozatím přišli. Uvidíme, jak bude chtít pokračovat.“

„Tohle vypadá jako dobrý plán. Kdoví, možná nám o tom člověku něco řekne ten symbol.“

Bersei se vrátil ke svému pracovnímu stolu a nastavil digitální fotoaparát. Zatímco si pro sebe tiše broukal, pořídil několik detailních záběrů reliéfu a přetáhl fotografie do počítače.

Udivený kvalitou rytecké práce přejížděl prstem přes vystupující symbol na boku urny:

Zpočátku ho ten obrázek mátl. Urny byly ve starověké Judeji používány skoro výhradně Židy. Ale on si pamatoval, že delfín i trojzubec byly původně pohanskými symboly, přejímanými mnoha ranými římskými kulty. To bylo ve zjevném protikladu k předpokládanému původu relikvie.

Vrátil se k počítači a napojil se na síť. Začal s jednoduchým vyhledávacím kritériem: trojzubec. Skoro okamžitě se mu vrátila záplava odkazů. Začal procházet ty nejrelevantnější.

Samotný trojzubec měl množství významů. Hinduisté jej nazývali trishul, tedy „svatá trojice“, a symbolizoval stvoření, setrvávání a zničení. Na Středním východě byl spojován s bleskem. Ve své druhé podobě, jako vidle, si později našel cestu do křesťanského umění, kde představoval ďábla – raný pokus o diskreditaci pohanské symboliky.

Delfín byl kupodivu stejně mystický. V dobách starověku byli tito inteligentní savci uctíváni pro nesobeckost, s jakou zachraňovali životy ztroskotaných námořníků. I římská mytologie znala delfíny, kteří ukazovali cestu, po níž musely duše putovat daleko na druhou stranu moře k místu posledního odpočinku na Požehnaných ostrovech. Delfín býval také často spojován s bohy Erosem, Afrodité a Apollónem.

Ale symbol vyrytý na urně spojoval ty dva jistě v nějakém konkrétnějším významu. Jenže co to mohlo být?

Bersei se pokusil najít další odkazy, které by mohly vysvětlit delfína otočeného kolem trojzubce.

Vypadalo to, že delfín a trojzubec se poprvé objevili společně v, řecké mytologii, oba symbolizovali moc Neptuna, boha moří. Jeho trojzubec byl darem jednookých titánů, Kyklopů. Když se bůh rozzlobil, udeřil jím do dna oceánů, rozbouřil vody a vyvolal bouřku. Neptun, který se dokázal proměňovat v jiné tvory, se často zjevoval lidem v podobě delfína. Římané později nazývali boha moří Poseidonem.

Bersei si byl jistý, že je v tom ještě něco víc, něco, co mu uniká.

Objevil se další odkaz, který se zmiňoval o starověkých mincích vyražených Pompeiem, římským triumvirem z poloviny prvního století před naším letopočtem. Na přední straně stříbrné mince byla triumvirova hlava ozdobená vavřínovým věncem a lemovaná z obou stran delfínem a trojzubcem – ne spletenými dohromady, ale zobrazenými vedle sebe. A Bersei si vzpomínal, že dříve, za své dráhy vojevůdce, zaútočil Pompeius na Jeruzalém.

Naklonil se blíž.

Po obléhání Jeruzaléma roku 64 př. n. 1. přikázal ukřižovat tisíce židovských horlivců – všechny v jediný den. Říkalo se, že bylo zapotřebí tolik křížů, že generál nechal osekat všechny stromy v kopcích obklopujících město.

Ukřižování. Jeruzalém.

Mohlo by být tohle to spojení? Mohla by mít urna něco společného s notoricky známým triumvirem?

Když o tom Bersei nějakou chvíli uvažoval, pořád se mu to nějak nezdálo. Neustále se mu nejasně vybavovalo, že už přesně stejný obrázek viděl někde jinde. A měl takové silné tušení, že to mělo co dělat s Římem.

Lov pokračoval.

Použil ještě množství vyhledávacích spojení jako „delfín kolem trojzubce“, než nakonec našel jednoznačný odkaz. Klikl na jeden řádek a ohromeně sledoval, jak obrazovku vyplnil přesně stejný symbol jako na urně.

Antropolog se usmál. „Konečně se k něčemu dostáváme,“ zamumlal.

Najel dolů a přečetl si text, který obrázek provázel.

Ta slova jej zasáhla jako rána kladivem. Ohromeně si je četl stále znovu a celý svět se mu scvrkl do kontur obrazovky.

„Charlotte,“ zavolal, „tohle musíte vidět.“ Sklesl do židle a zakryl si rukou ústa.

O dvě sekundy později už stála vedle něj. Ital, kterému se úplně vytratila barva z obličeje, ukazoval na obrazovku počítače.

„Co je to?“

„Skrytý význam reliéfu na té urně.“ Berseiův hlas zněl tiše, když znovu ukázal na monitor.

Když viděla jeho zmatený výraz, zamračila se. „Zdá se, že jste nakonec opravdu něco našel.“

„To bych řekl,“ promnul si oči.

Charlotte se naklonila blíž a nahlas přečetla text: „Symbol delfína obtočeného kolem trojzubce, přejatý ranými křesťany, je zpodobením…“ a pak zmlkla.

Tiché hučení ventilace znělo najednou pronikavě.

„…Kristova ukřižování.“ Hlas se jí chvěl, když vyslovovala ta slova, která zůstala viset ve vzduchu jako kouř.

Charlotte chvíli trvalo, než jí došel plný význam toho všeho. „Ach, můj bože.“ Žaludek se jí sevřel a ona se musela odvrátit.

„Mělo mě to napadnout.“ Berseiův nervózní hlas zněl utrápeně, slabě. „Ten delfín dopravoval duše k posmrtnému životu. Trojzubec, svatá trojice, představoval Nejsvětější Trojici.“

„V žádném případě. Tohle není pravda.“ Podívala se přímo na něj.

„Já vím, že patina na té urně je pravá,“ protestoval Bersei. „Do posledního kousku. Naprosto souvislá, včetně usazenin pokrývajících reliéf. Navíc jsem zjistil, že minerální složení odpovídá jedinému místu původu – Izraeli. A důkazy, které jsme viděli na kostech, to také podporují. Bičování. Ukřižování. Dokonce máme i hřeby a kousky dřeva,“ vypočítával a pak rozhodil ruce, jako by kapituloval. „Copak by to všechno mohlo být ještě jasnější?“

V hlavě se jí najednou udělalo prázdno, jako kdyby někdo povolil provaz, který držel pohromadě její racionální uvažování. „Jestli je tohle opravdu tělo… Ježíše Krista,“

skoro ji bolelo, když to říkala – „zamyslete se nad tím co by to znamenalo.“ Charlotte si vybavila kříž visící nad její postelí. „Ale to prostě není možné. Každý zná příběh o ukřižování. Bible je popisuje do nejmenšího detailu a to s tímhle nesouhlasí. Je tady příliš mnoho nesrovnalostí.“ Přešla rychlým krokem ke kostře na pracovnímu stole.

„Co to děláte?“ Bersei se zvedl ze židle.

„Tady. Podívejte se sám.“ Zabodla třesoucí se prst do čela lebky. „Vidíte nějaké stopy trnů?“

Podíval se na ni a pak zase zpátky na lebku. Giovannimu bylo jasné, co tím chce říct. Pozorně si ji prohlížel, ale nepodařilo se mu odhalit ani sebemenší škrábanec. „Ale určitě není moc pravděpodobné, že by trny poškodily samotnou kost…“

Charlotte přešla podél stolu a zastavila se u nohou. „A co tohle? Zpřelámaná kolena?“ Ukázala na ně. „Nevzpomínám si, že by se o nich bible zmiňovala. Nebylo to kopí v Ježíšově boku, co s ním skoncovalo?“ Snažila se obnovit svou ztracenou víru ve chvíli, kdy nejvíc potřebovala věřit v něco většího, než je sama, a Bersei – ze všech lidí zrovna on –ji znovu rozbíjel na kusy. Nejhorší bylo, že k tomu použil vědu.

Antropolog rozhodil rukama. „Podívejte, chápu, kam tím směřujete. Jsem stejně zmatený jako vy.“

Pozorně studovala jeho tvář. „Giovanni, nemyslíte si doopravdy, že jsou to ostatky Ježíše Krista, že ne?“

Prohrábl si prsty vlasy a povzdechl si. „Vždycky je tady možnost, že ten symbol byl míněn jen jako pocta Kristovi,“ nadhodil. „Tenhle člověk,“ ukázal na kostru, „mohl být jenom nějaký raný křesťan, možná mučedník. Možná že mu takhle vzdávali hold.“ Pokrčil rameny. „Není to přímo jméno na schránce. Ale viděla jste genetický profil. Nepodobá se žádnému jinému muži, kterého jsem kdy viděl. Tohle můžu tvrdit s jistotou.“

„Aleje to jen symbol,“ zaprotestovala. „Jak si tím můžete být tak jistý?“

Berseie to Američančino vášnivé odmítání vyvedlo z míry. Přál si, aby to dokázal taky tak prožívat. „Pojďte se mnou.“ Pokynul jí, aby ho následovala.

„Kam to jdeme?“ zavolala na něj, když za ním kráčela chodbou.

Obrátil se k ní, aniž by se zastavil. „Vysvětlím vám to za minutku. Uvidíte.“

KAPITOLA 42

Phoenix

Evan Aldrich se proplétal mezi pracovními stoly, přecpanými nejrůznějšími vědeckými vynálezy, a mířil k místnosti oddělené zrcadlovým sklem v zadní části hlavní laboratoře BMS.

Když se ocitl uvnitř, zavřel za sebou dveře, sáhl do kapsy laboratorního pláště a vytáhl zapečetěnou skleněnou zkumavku, kterou položil vedle vysoce výkonného mikroskopu. Na sousedním stole stál prototyp skeneru, připomínající elegantní fotokopírku. Natáhl si latexové rukavice.

Ozvalo se rychlé zaklepání a otevřely se dveře.

„Dobré ráno, Evane. Děje se něco?“

Když se ohlédl, spatřil Lydii Campbellovou, hlavní techničku genetického výzkumu, jak nakukuje mezi dveřmi. Aldrich reflexivně pohnul rukou, aby zakryl zkumavku. „Mám tu nějaké vzorky, na které se potřebuju podívat.“

„Ty, co jste na nich dělal včera?“ Zahlédla zkumavku za jeho rukou. „Myslela jsem, že už jste s nimi hotový.“

„Jo, jenom se ještě jednou na něco kouknu.“

„No, víte, kde jsem, kdybyste něco potřeboval. Kávu?“

S úsměvem zavrtěl hlavou a ona za sebou zavřela dveře.

O hodinu později strčil zkumavku – teď plnou čirého séra – zpátky do kapsy. Cítil neodolatelné nutkání sdělit

Charlotte, co zjistil, a tak sáhl po telefonu… ale zase ruku stáhl. Tohle bylo něco, co musel udělat osobně. To, co jí potřeboval říct, bylo až příliš citlivé – až příliš šokující– pro nezajištěnou telefonní linku nebo nešifrovaný e-mail. Pamatoval si, jak říkala, že si možná svůj pobyt ještě o pár dní prodlouží. Ale tohle počkat nemohlo.

Aldrich vyšel z laboratoře a zamířil přímo do své kanceláře, kde sebou praštil do židle před počítačem. Připojil se na internet, najel na stránky letecké společnosti Continental Airlines a zabukoval si letenku na nejbližší let do Říma.

KAPITOLA 43

Jeruzalém

Faruk položil telefon. Ještě pořád nedokázal uvěřit tomu, co právě slyšel, ruce se mu třásly. Nebyla žádná náhoda, že ten telefonát přišel jen pár hodin po bombovém útoku na Velkou synagogu z časného dopoledne.

Hlas volajícího přicházel z dávné minulosti – temné minulosti, která ho nepřestávala strašit za mnoha bezesných nocí. Když slyšel ten nezaměnitelný baryton naposledy, bylo přesně půl sedmé večer 11. listopadu 1995. Byl to den, kdy jej muži z Šin bet – nejtajnější a nejnebezpečnější izraelské zpravodajské složky – unesli z jedné postranní uličky Gázy a vtáhli jej do zadní části dodávky. Spoutali mu ruce a nohy a přes hlavu natáhli černou kapuci.

Když dodávka zrychlila, začal výslech, který prováděl muž, jenž teď zastával druhou nejvyšší pozici v mocenském žebříčku IDF. V té době byl ambiciózní Izraelec pověřen nesplnitelným úkolem chytit Inženýra – palestinského povstalce jménem Jahjá Ajjáš, který za pomoci militantních skupin, rekrutujících sebevražedné úročníky, uskutečnil v polovině devadesátých let množství útoků na izraelské civilisty. Izraelci už stahovali své sítě díky informacím, které násilím vypáčili ze svých informátorů. Jedním z prvních podezřelých byl i Faruk, který měl údajně vazby na hlavního podporovatele Inženýra – hamas.

Ve chvíli, kdy jej vyhazovali z dodávky na opuštěném místě nedaleko izraelské hranice, měl Faruk tři zlomená žebra, čtyři zpřelámané prsty, stopy po cigaretách na hrudi a chybělo mu sedm zubů.

Ale on se usmíval, přestože mu z rozbitých rtů stékala krev, protože věděl, že mu neuniklo ani slovo o tom, kde se nachází Inženýr. Žádný Izraelec ho nikdy nezlomí.

Také mu dělalo velkou radost, že krev na jeho tváří není pouze jeho. I když byl spoutaný a na hlavě měl kápi, podařilo se mu kousnout Teleksena do ruky, zabořil své zuby do toho špinavého izraelského masa, silněji, ještě silněji, a trhal hlavou, dokud se nervy nezačaly trhat a kosti praskat. Ten Izraelec kňučel jako pes.

Krátce poté, co byl Inženýr zavražděn v bezpečném domě v Gáze pomocí upraveného mobilního telefonu, byl Ari Teleksen povýšen a stal se z něho aluf– generálmajor. Faruk ho od té doby párkrát viděl – většinou ve zprávách – nebylo těžké ho identifikovat podle ruky, kterou mu Strážce znetvořil té dávné noci v Gáze.

A teď měl Teleksen tu drzost, že mu zavolal se žádostí o službu, nebo to tak alespoň zpočátku vypadalo. Ale po delším vysvětlování začalo být jasné, že ta žádost prospěje stejnou měrou i Farukovým zájmům.

„Akbare,“ zavolal Faruk do chodby. Ze všech sil se snažil zachovat klid.

Po chvilce se svalnatý člen ochranky objevil ve dveřích.

Faruk si ho rychle změřil pohledem. „Jsi silný chlapec. Potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

KAPITOLA 44

Vatikán

Oba vědci vyjeli výtahem o poschodí výš. Dveře se otevřely do hlavní galerie, která se nacházela nad laboratoří – Křesťanská galerie Vatikánského muzea.

Když vystupovali z výtahu, Bersei v rychlosti vysvětloval: „Víte, Charlotte, tři století po Ježíšově smrti raní křesťané nezobrazovali jeho podobu. K označení Ježíše ovšem používali jiné známé symboly.“

„Jak to víte?“

„Máme archeologické důkazy. A hodně jich je tady,“ řekl a přejel očima po umělecké sbírce, která se prostírala před nimi. „Něco vám ukážu.“

Charlotte kráčela po jeho boku a prohlížela si mramorové reliéfy s křesťanskou tematikou, které byly zavěšeny na zdech jako nějaká mohutná kamenná plátna.

Bersei se rozmáchl rukou po galerii. „Znáte dobře tuto sbírku?“

Zavrtěla hlavou.

„Jsou to relikvie z počátku čtvrtého století,“ vysvětloval Bersei, „doby, kdy císař Diocletianus zahájil svou trestnou výpravu – vypaloval kostely a zabíjel křesťany, kteří se nezřekli své víry. Je to také doba, kdy se raní křesťané tajně scházeli v katakombách u Říma, kde se modlili mezi mrtvými mučedníky a svatými, kteří zde byli uloženi k odpočinku – někteří ve zdobených kamenných rakvích.“ Ukázal na jednu takovou spočívající na masivním podstavci.

„Sarkofág,“ poznamenala Charlotte, zatímco obdivovala řemeslnou práci.

„Ano. Jakýsi bratranec židovské urny, kterou zkoumáme. Mnozí raní křesťané byli konvertovaní Židé, kteří nejspíš vyvinuli budoucí křesťanské pohřební rituály.“

Zastavili se před asi metr vysokou mramorovou sochou. „Jsme tady.“ Bersei se k ní obrátil. „Víte, co zpodobuje toto dílo?“

Když se podívala, viděla mladého muže s dlouhými vlnitými vlasy oblečeného v tunice. Přes ramena měl přehozené jehně a oběma rukama ho držel za nohy. U boku mu visel vak a v něm byla lyra.

„Vypadá jako pastýř.“

„To není špatný odhad. Vlastně se jmenuje ‚Dobrý pastýř‘. Byl nalezen v katakombách. Takhle zobrazovali raní křesťané Ježíše.“

Charlotte věnovala soše další zkoumavý pohled. „Vy si ze mě děláte legraci.“ Pastýř vypadal chlapecky s těmi jemnými rysy, jeho zpodobení bylo antické – ne biblické.

„Ne. Není to ironie? Ale nesmíte zapomínat, že toto dílo směšuje příběh o Ježíšovi s mytologií. Nemělo mu to být podobné. Byl to pokus o vyjádření ideálu, který představoval – ochránce, pastýře. Orfeus, postava z pohanských řeckých bájí, patron umění a zpěvu, byl do zpodobení Krista přimíchán také. Stejně jako Orfeova božská hudba dokázala uklidnit a zkrotit i ta nejdivočejší zvířata,“ – ukázal na lyru, která visela pastýři po boku – „Ježíšova slova dokázala ukonejšit duše hříšníků.“

„Tak jako delfín a trojzubec představovali spasení a božskou podstatu.“ Teď už chápala, proč ji přivedl sem nahoru.

„Přesně tak.“

„Ale proč? Proč neuctívali ikony nebo krucifixy?“ Byly všude, pomyslela si. Obzvláště na tomto místě. Bylo těžké představit si katolictví bez hrůzu nahánějícího kříže.

„Tak za prvé, dalo by to Římanům jasně najevo, že jsou ve skutečnosti křesťany. Nebylo by to moudré v době systematické perzekuce. A za druhé, raní křesťané nechápali význam ikonografie. Petr a Pavel dokonce takové věci zakazovali. Proto v té době neexistovala zpodobení kříže. Ta se objevila teprve poté, co nastoupil Konstantin.“

„Zase on.“

„Jistě. Byl to praotec moderní víry. Konstantin změnil všechna pravidla. Když se ve čtvrtém století dostal k moci, byly popravy ukřižováním a dokonce i katakomby zakázány. V té době se také Kristus proměnil ve skutečnou kultovní postavu – božskou bytost. Rozšířily se krucifixy, byly budovány nádherné katedrály a vytvořena oficiální podoba bible. Víra doslova vystoupila z podzemí na státní jeviště.“

„To je úžasné – Konstantinem jsme se při našich hodinách historie vlastně nezabývali – a to jsem chodila na katolickou střední školu! Vážně o něm vůbec nic nevím.“

Bersei se zhluboka nadechl a povolil ramena. „Roku 312 našeho letopočtu byla římská říše rozdělená, mezi dva císaře – Konstantina na západě a Maxentia na východě. Konstantin prohlásil, že sluneční bůh Sol jej předurčil stát se jediným vládcem celé říše. A tak si s armádou tvořenou záhadnou skupinou známou jako křesťané probojoval cestu přes severní Itálii až do místa vzdáleného jen pár kilometrů od Říma, k jedinému mostu, který přetínal řeku Tiberu… Miluvijskému mostu. Když se rozšířily zprávy, že Maxentiova armáda má oproti Konstantinově početní převahu deset ku jedné, morálka křesťanů rychle upadala. Když ráno před jejich konečným výpadem proti Římu konal Konstantin obřad na počest boha Sóla, spatřil na obloze zázračné znamení ve tvaru kříže – překrývající se X a P, řecké chí a ró, což byla první dvě písmena slova ‚Chrisť. Okamžitě zburcoval své jednotky a prohlásil, že jejich spasitel, Ježíš Kristus, mu prý řekl: ‚S tímto znamením zvítězíte.‘ Konstantin přikázal kovářům, aby ozdobili tímto symbolem všechny štíty, a muži znovu nabyli odvahy. Později toho dne se armády střetly v krvavém boji, ze kterého Konstantin zázračně vyšel jako vítěz.“

„A jeho armáda připisovala vítězství Kristovu zásahu?“

Bersei přikývl. „Ano. A protože měl dluh vůči svým vojákům, možná i pod vlivem opojné síly a přesvědčivosti jejich zapálené víry, Konstantin později přijal křesťanství za státní náboženství. Musím také pochopitelně zmínit, že křesťanské uctívání jediného boha‘ se dobře slučovalo s vlastním Konstantinovým pojetím jediného římského císaře. Ovšem na počest Sóla a aby uchlácholil masy pohanů“ po celé říši, kteří se prozatím nepřizpůsobili novému náboženství, přimíchal Konstantin do raného křesťanství množství pohanských představ.“

„Jako třeba?“

„Začněme s jednoduchými věcmi.“ Bersei si propletl prsty a očima přejížděl po galerii. „Například svatozář. Stejně jako Pilát Pontský i Konstantin nechal roku 315, než převzal celou svou říši, vyrazit mince, ale na těch jeho byl zachycen Sol – Sol se slunečním kotoučem ve splývající róbě, který pozoruhodně připomínal pozdější zobrazování Ježíše.“

„Zajímavé.“

„Konstantin také chytře sloučil svátek Kristova narození s pohanskou oslavou narození boha Sóla o zimním slunovratu 25. prosince. Pochopitelně vás určitě nepřekvapí, když uslyšíte, že sváteční den křesťanů, slavený kdysi v sobotu jako židovský sabat, byl přesunut na příhodnější den týdne.“

„Neděli?“

Přikývl. „V Konstantinových časech se latinsky nazýval Dies solis, den slunce.“ Výraz Giovanniho tváře potemněl. „A kromě toho se za Konstantinovy vlády objevuje něco ještě závažnějšího. Důraz na Ježíšovo fyzické vzkříšení namísto spirituálního.“

„Co tím myslíte?“

„Podle slov užitých v raných řeckých evangeliích nemuselo Kristovo tělo nezbytně obživnout, ale bylo transformováno.“

„Ale v bibli přece vstal Ježíš po své smrti z hrobu a zjevil se svým učedníkům, ne?“ Tohle jí vtloukla do hlavy všechna ta léta katechismu a katolická škola.

„Jistě. Ježíš z hrobu zmizel,“ souhlasil Giovanni Bersei ochotně. Pak se mu ale po tváři rozlil vychytralý úsměv. „Ovšem v žádném z evangelií se neříká jak. Píše se tam, že po opuštění hrobu byl Ježíš schopen také procházet zdmi a zjevovat se zničehonic. A jestli si to z bible pamatujete, mnozí z těch, kterým se zjevil, ho ani nepoznali. Není tam nic, co by ukazovalo na fyzické vzkříšení.“

„Tak proč církev klade důraz na jeho tělesnou smrt a tělesné vzkříšení?“

Usmál se. „Odhadoval bych to asi takhle. Jedním z nejvlivnějších kulturních center římské říše byl Egypt, především Alexandrie. Místní kulty uctívaly Osirise, boha podsvětí, kterého strašlivým způsobem zavraždil jiný bůh jménem Seth – roztrhal ho na kusy. Osiridova manželka, bohyně života Isis, posbírala části těla, vrátila se s nimi do chrámu a provedla rituální obřady, po kterých bůh o tři dny později znovu obživl.“

„To připomíná Velikonoce,“ přikývla. „Naznačujete, že evangelia byla upravená?“

Poblíž se zastavil postarší pár, dva lidé v laboratorních pláštích zřejmě upoutali jeho pozornost. Bersei přistoupil blíž k Charlotte. „Z valné většiny zůstala nedotčená, ale v klíčových otázkách byla možná pozměněna interpretace,“ vysvětloval. „Předpokládám, že by to zčásti mohla být shoda náhod,“ prohlásil s pokrčením ramen. „Každopádně je třeba si uvědomit, že ve čtvrtém století bylo křesťanství po celé říši praktikováno různě. Kolovaly tehdy stovky svatých textů, některé střízlivé, další všelijak divoce přikrášlené.“

„Což znamenalo vyřadit všechny neodpovídající texty,“ usoudila.

„Správně. Nemůžete to tomu muži vyčítat,“ pronesl Bersei na jeho obranu. „Konstantin se pokoušel sjednotit říši. Neshody v církvi by tuto jeho vizi jedině podkopávaly.“

„To dává smysl,“ připustila Charlotte. Vypadá to, že Giovanni Konstantina skutečně obdivuje, pomyslela si.

„Každopádně, tady to všechno začalo. Církev začala být provázaná s říší, jedno symbioticky sloužilo druhému. Zmizely kříže podél cest, ale jeden obrovský kříž byl vztyčen nad oltářem a Římané začali svou vládu prosazovat namísto mečem šířením strachu z prokletí hříšníků. A to všechno z valné části díky vynikajícímu římskému císaři, který přetvořil tvář západní civilizace.“

Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Netvrdil jste o sobě náhodou, že jste dobrý katolík?“

„To jsem,“ ujistil ji.

„I když víte o tomhle všem?“

„Protože o tom všem vím. Musíte pochopit, že jestli to, co tam dole zkoumáme, je skutečné tělo Kristovo, není to v rozporu s původními evangelii. Určitě to ovšem představuje veliký problém pro církev, která si biblické texty vybírala do značné míry svévolně.“

„To bych řekla,“ souhlasila ochotně. „Co myslíte, že by si křesťané o našich zjištěních mysleli, kdybychom je zveřejnili?“

„Mysleli by si dál to, co teď. Tak jako vy a já. Ty důkazy jsou pozoruhodné, ale nejsou převratné. Takže kdo věří, věřil by dál, stejně jako se už lidé vyrovnali s jinými nesrovnalostmi. Nechápejte mě špatně, pro křesťanství by to určitě bylo obrovské dilema. A noční můra pro vztahy s veřejností, jakmile by se toho chytil tisk.“

„Je nějaká možnost, že by to mohl být padělek?“

Bersei vydechl. „To by musel být opravdu ďábelský podfuk, ale nikdy nevíte.“

KAPITOLA 45

Jeruzalém

Než se Graham Barton vrátil do pronajatého bytu na druhém poschodí luxusního věžáku umístěného příhodně na Jabotinského ulici v moderní části Jeruzaléma, bylo už půl deváté večer. Po tom všem, co se toho dne stalo, se těšil na plnou sklenku cabernetu sauvignon, telefonát manželce, aby jí dal vědět, že je v pořádku, a dlouhý noční odpočinek.

Bombový útok u Velké synagogy mu rozhodil veškeré plány na ten den. Když si Razak ověřil, co se stalo, okamžitě se šel poradit s Waqfem o tom, jak na ten incident reagovat. Většina ostatních lidí v Jeruzalémě strávila celý den přilepená u televize a čekala na nové informace o výbuchu. Takže Barton strávil zbytek odpoledne v muzeu Wohl a doháněl tam práci, kterou zanedbal. Stálo ho to veškerou morální sílu odmítnout v šest hodin pozvání od Ráchel, aby si s ní a její kamarádkou zašel na pár drinků. Pravda byla taková, že by si nechal líbit nějaké rozptýlení.

Celý den mu v myšlenkách jako zlomyslné fúrie probleskovaly představy templářských křížů a pokoušely se mu něco sdělit, rekonstruovat příběh, který musí vyjít na světlo. Poté co se dotkl kostí Kristova ochránce, mučily ho představy, co se mohlo nacházet ve zmizelé urně a kdo mohl vůbec vědět, jak ji najít.

Teď, když viděl, jaké násilnosti se rozpoutaly ve městě, se cítil zavázán nalézt skutečné odpovědi, které by mohly pomoci situaci vyřešit. Ale po tom děsivém zážitku, kterým si s Razakem prošli v Gáze, si říkal, jestli toho Izraelci neví víc, než dávají najevo. Také mu dělalo starosti, že se ti střelci možná ještě pořád snaží jeho a Razaka najít. Pro koho pracují? uvažoval.

Pravda byla, že doposud nepřispěl k vyšetřování ničím smysluplným – aspoň pro úřady. Jak slíbil, pokoušel se něco zjistit u svých mezinárodních kontaktů na trzích se starožitnostmi. Ale zatím se nevynořilo nic podezřelého.

Určitě se za ním brzo zastaví Topol a Teleksen, aby na něho přitlačili.

Když vsouval klíč do zámku vstupních dveří, jen matně zaregistroval tři postavy stoupající do schodů. Naklonil se dozadu, aby na ně lépe viděl. V tom okamžiku se zpoza rohu vynořil Topol a dva statní muži v uniformách a vojenským krokem se k němu blížili.

Topol mu zběžně pokývl. „Dobrý večer, pane Bartone.“

Angličana zaplavila neblahá předtucha. Večerní návštěva z policie přišla dřív, než čekal, a přímo k němu domů. Z tohohle nemůže vzejít nic dobrého, pomyslel si. Všiml si zbraní v pouzdrech. Vzhledem k tomu, že pocházel z Velké Británie, pohled na okázale vystavované zbraně ho znervózňoval. „Dobrý večer, veliteli.“

„Jsem rád, že jste tady.“ Pohled Topolových tmavých očí byl tvrdý. „O to bude naše návštěva smysluplnější.“

„Proč?“ odvětil Barton, kterému srdce v hrudi prudce bušilo.

„Prosím, promluvme si uvnitř.“ Generálmajor ukázal na dveře.

Barton vstoupil do svého bytu a rozsvítil světla. Policisté se nahrnuli za ním.

Byt, který mu zajistil izraelský památkový úřad jako součást štědrého honoráře, měl prostorný přijímací pokoj. Vyzval hosty, aby se posadili. Přijal pouze Topol, zatímco druzí dva policisté zůstali stát po obou stranách dveří jako knižní zarážky.

Topol přešel přímo k věci. „Byl jsem požádán, abych prohledal váš byt, a byl bych rád, kdybyste spolupracoval.“

Ohromený Barton nevěděl, jak na to má reagovat. „Cože? Proč byste měli dělat něco takového?“

„Raději bych to zatím ještě nerozváděl. Zajistil jsem si řádné oprávnění.“ Vytáhl oficiálně vyhlížející dokument a podal jej Bartonovi. „Můžete si to přečíst, zatímco se do toho pustíme.“ Bylo to samozřejmě hebrejsky. Topol pokynul oběma policistům a ti zmizeli v sousedním pokoji.

„Mohl byste, prosím, vytáhnout všechny věci z kapes?“

„Co to má znamenat? Jsem snad zatčený?“ Barton nečekal, že ten hovor manželce bude znamenat žádost o právního zástupce. Neměl představu o svých občanských právech v této zemi. Měl by protestovat?

„Prozatím si jenom povídáme,“ ujistil ho Topol. „Pokud byste se cítil pohodlněji na stanici, můžeme tam hned odejít.“

Barton rezignovaně přikývl.

„Měl jsem velice znepokojivý telefonát od Waqfu.“

„Opravdu?“

„Vaše kapsy, prosím,“ prohlásil neústupně Topol a ukázal na stůl.

Tak nebo tak, generálmajor si stejně prosadí svou, uvědomil si Barton. Začal vyprazdňovat obsah kapes na stůl a přitom se snažil zachovat klidný výraz: peněženka, britský pas, klíče od Wohlu, lístky na autobus.

„Zdá se, že nám tady něco chybí,“ pronesl Topol.

Ze zadní části bytu se ozývaly ne zrovna tiché zvuky

– otevírání zásuvek, přesouvání nábytku. Známky toho, že Topolově přísné prohlídce nic neunikne.

S ohromným sebezapřením sáhl do náprsní kapsy a vytáhl bronzový váleček. Byl si jistý, že vzbudí policistovu zvědavost. Nakonec přišel pergamen uzavřený v plastovém sáčku, doprovázený složeným listem s překladem. Položil je na stůl a pokoušel se odhadnout výraz Topolová obličeje.

Major zvedl obočí a naklonil hlavu zlehka na stranu – jako zvědavý psík – když uviděl pergamen s cizím textem, ale prozatím jej nechal být. „Už od začátku tohohle vyšetřování jsem měl podezření, že tu loupež pomáhal zorganizovat někdo zevnitř. Představený Waqfu vyjádřil podobné obavy. A po tom, co jsem si od něj dneska vyslechl, musím připustit, že jsem docela ochotný s jeho tvrzením souhlasit.“ Topol si v duchu vybavil svůj pozdní večerní rozhovor s Teleksenem. Bylo nutně zapotřebí rychlého řešení, pokud se mělo předejít dalšímu krveprolití.

Bartonovi poklesla ramena. „Nejsem si jistý, že chápu, co tady naznačujete.“

„Ta loupež vyžadovala velice komplikované přesuny zbraní a výbušnin.“ Policista se usmál. „A to ani nemluvím o schopných mužích. Takové přesuny mohl uskutečnit jenom někdo s vysokým stupněm oprávnění. Někdo s přístupem k dopravním prostředkům. Někdo mimořádně dobře obeznámený s historií Chrámové hory. A někdo, kdo přesně věděl, jaké poklady jsou pohřbeny v té hrobce. Waqf naznačuje, že tou osobou jste vy.“

Barton měl pocit, jako by se dusil. „Tohle nemůžete myslet vážně. Podívejte, chápu, že ten bombový útok vystupňoval vaši potřebu podniknout nějaké rychlé kroky. Ale –“

Topolová ruka vylétla do vzduchu. „Ta izraelská helikoptéra a dva piloti se pořád ještě nenašli…“

Barton si všiml, že major sklopil oči, když to říkal. Věděl snad o té schůzce v Gáze? Věděl snad o tom rybáři a nalezených troskách z Black Hawka?

„Jisté zdroje naznačují, že ti piloti byli možná do loupeže zapletení… že se na tom všem podíleli,“ rozváděl Topol. „Možná je oslovil někdo zevnitř. Udělal těm lidem nějakou nabídku.“

Barton se nenechal vyprovokovat. „Víte, že jsem do toho nemohl být v žádném případě zapletený.“

Major zachovával kamennou tvář. „Doslechl jsem se, že jste si udělal slušné jméno tím, že jste opatřoval vzácné starožitnosti pro evropské klienty.“

„Muzea,“ upřesnil archeolog.

„Poskytoval jste docela lukrativní služby. Není to pravda?“

Barton se nehodlal pouštět do takovéto diskuse, ne bez přítomnosti právníka.

„Vzhledem k povaze vaší práce pro IAA jste měl také vysoký stupeň oprávnění ke vstupu do Starého Města. Po libosti jste přenášel vybavení tam i zpátky… mnohdy bez prohlídky.“

„Jak bych mohl dostat do města výbušniny?“ Hlas Grahama Bartona teď nabyl ostřejšího tónu. „Jsou tam všude detektory.“

„Zřejmě docela snadno. Naši chemikové analyzovali zbytky plastické trhaviny. Zdá se, že postrádají chemický značkovač, který by umožnil jejich odhalení – dimetyl dinitrobutan. Víte, pane Bartone… tyhle výbušniny používá armáda. Možná vám je předali ti ztracení piloti.“

Napětí na moment prolomil jeden z policistů, který vtrhl do místnosti. Táhl za sebou něco ve velkém plastovém obalu.

Zmatený Barton ostražitě sledoval balík. Co je k čertu v tom pytli? Vypadalo to jako něco dost velkého.

Topol, aniž by se zvedl, sundal obal a nahlas přečetl jméno modelu na černém krytu motoru – Flex BHI 822 VR. „Evropský výrobce, koukám.“ Topol po ní zlehka přejel prstem. Její zakulacený hrot byl ostrý jako břitva. „Jádrová vrtačka. To patří k vašemu nářadí?“

Krátce po loupeži, když Topolův forenzní kriminalistický tým poprvé zkoumal oblast výbuchu, našel vrtačku zanechanou na podlaze. Žádné otisky. Toho rána Topol zajistil, aby byla veškerá dokumentace, která se toho týkala, ze záznamů vyřazena.

Archeologův obličej zešedl. „Nikdy v životě jsem tu věc neviděl,“ řekl slabě. Hlasy mu začínaly znít jako v mlze, připadalo mu, že se všechno odvíjí zpomaleným tempem. Tohleto přece nemůže být pravda.

„A co to máte tady?“ Topol se předklonil, zvedl ze stolu pergamen a začal si ho pozorně prohlížet. „Vypadá to jako nějaký starodávný dokument.“ Rozložil list papíru s fotokopií doplněnou překladem. „Nejsem žádný odborník, pane Bartone, ale připadá mi, že se tady píše o nějaké biblické kryptě skryté pod horou Moria. A jestli se nepletu, neměl Josef Arimatejský něco společného s Ježíšem Kristem? Není součástí legend o svatém grálu – relikvii, která má pro ty, kdo tomu věří, nevyčíslitelnou cenu?“

V Topolově hlase zazníval sarkastický tón, který podezřelého jen utvrzoval v tom, že už o tom svitku věděl dopředu. Po čele mu stékal pot. Zdi se kolem něj začínaly svírat.

„Získal jste přístup na místo činu a obratem jste zfalšoval klíčové důkazy – seškrábal jste nápis ze zdi, odstranil zbylé urny.“ »

„Cože?“ Barton se zděsil. „Vy jste se, kruci, zbláznil!“

„Slyšel jste. Waqf tvrdí, že zbývajících devět uren záhadně zmizelo. Zdá se, že zloděj je pořád mezi námi.“

To, že se umy tak nečekaně ztratily, bylo skutečně znepokojivé, ale první majorovo obvinění ho zasáhlo ještě tvrději. „Seškrábal nápisy ze zdi? Co má tohle znamenat?“

Topol na to byl připravený. Vytáhl z kapsy fotografii a podal ji Bartonovi. „Podívejte se sám. Tuto fotografii pořídil můj forenzní tým den předtím, než jste dorazil.“

Ohromený Barton viděl na fotografii jasně zachycenou kamennou desku připevněnou na zdi krypty. Stálo na ní devět jmen… a jeden dokonale zřetelný reliéf zobrazující delfína obtočeného kolem trojzubce. Už ten symbol viděl dříve a dobře znal jeho původ. Význam tohoto objevu jím otřásl do morku kostí. Ale to teď nebyla jeho starost; nejprve se bude muset postarat o svoji záchranu. „Nedá se říct, že když jsem se upsal na tenhle projekt, čekal jsem zrovna falešné obvinění.“

Topol tu poznámku ignoroval. Když se vrátil i druhý policista, pokynul jim směrem k Bartonovi.

KAPITOLA 46

Paříž, Francie 18. března 1314

S rukama spoutanýma za zády stoupal Jacques de Molay v doprovodu strážných po schodech na dřevěné popravčí lešení před katedrálou Notre Dame. Když vzhlédl, neviděl před sebou jako dříve neskutečně velkolepé architektonické dílo, ale pouze kamennou podobu gigantického démona – vznosné pilíře představovaly obrovitá žebra, dvě malé věžičky rohy, planoucí rozetové okno obrovské zlé oko. Slyšel hukot Seiny, která obtékala Ile de la Cité a oddělovala tento drobný ostrůvek od zbytku Paříže. Sklonil pohled ke vstupním schodům do katedrály, přelétl pohledem papežské preláty, kteří tam seděli, a pokoušel se nalézt nenáviděnou Klementovu tvář. Když ten proklatý zrádce zoufale selhal u krále Filipa se svou žádostí o znovunastolení řádu, neměl dost odvahy nebo slušnosti, aby se tady objevil. Uprostřed jeviště seděli tři kardinálové, kteří jej měli zastupovat a sehrát zde roli soudců.

Ke sledování improvizovaného soudu se shromáždil početný dav, dychtící spatřit padlého hrdinu, kterého očekává tragický konec. De Molay si připadal jako herec, který stojí docela sám na strašidelném jevišti, dokud nedotáhli po nějaké chvíli další tři templářské hodnostáře a nedostrkali je až k němu.

De Molay se po nich s hrdostí rozhlédl: Geoffrey de Charnay, Hugo de Pairaud a Geoffrey de Gonneville – všechno ctihodní mužové, kteří čestně sloužili řádu. Naneštěstí se však také právě nacházeli ve Francii, když král Filip před necelými sedmi lety nařídil svým vojákům, aby templáře v tajnosti pozatýkali.

O několik minut později celá fraška začala. Zuřivé proslovy kněží rozněcovaly přihlížející směsicí urážek a falešných obvinění namířených proti templářům. Obzvláštní důraz kladli na nechutné líčení jejich homosexuálních praktik a uctívání ďábla, protože tyto výmysly dobře souzněly s náladou davu. A pak, k de Molayovu úžasu, přečetl kněz dokument, jenž byl podrobným podepsaným de Molayovým přiznáním ke všem obviněním – dokument, který nikdy dříve neviděl.

Ty lži de Molaye bolely, ale zachovával klidný výraz, jen občas vrhl pohled na kamenné chrliče, pošklebující se z fasády Notre Dame.

Náhle zavládlo na scéně ticho. Jeden z kardinálů se zvedl, namířil prst na velmistra a zvolal: „A vy, Jacquesi de Molay, vtělení zla, jenž jste vedl tento bezbožný řád, co řeknete na obvinění zde vznesená? Vyznáváte jednou a provždy svou vinu a stvrzujete, že toto přiznání je vaší pravdivou výpovědí, abyste získal zpět svou důstojnost před tváří boží?“

De Molay užasle hleděl na kardinála a nechápal, jak mohl kdysi tak věrně sloužit lidem, jako byl tenhle. Tolik templářů zemřelo ve jménu Krista ve Svaté zemi. Chtělo se mu vykřičet, jaké lži ti svatouškovští bastardi šířili po celá staletí, aby podkopali jejich oběť. Ale nikdo by mu nikdy neuvěřil, jak fantastické věci se dozvěděl a že pod stavbou Šalamounova chrámu v Jeruzalémě jsou skryté úžasné relikvie, které by dosvědčily jeho pravdu. Bez důkazu by jenom ještě více pošpinil svou reputaci a nahrál by do karet svých katů.

De Molay nacházel útěchu ve vědomí, že jednoho dne bude tato pravda odhalena… a pak běda všem, kdo se ji pokusí popřít, pomyslel si. Věděl, že tito muži jsou rozhodnuti jej zničit. Ať už k tomu dojde dnes nebo třeba až za mnoho let, po která by pomalu hnil v nějaké odporné vězeňské kobce, stejně už je odsouzen k smrti – to bylo cílem králova zákeřného plánu.

Když se velmistr zahleděl hluboko do očí svých tří přátel, viděl tam pod tenounkým závojem strachu společné odhodlání. Bratrstvo vytrvá až do úplného konce.

De Molay si odkašlal a podíval se opět na kardinála. „Pokud mám být připraven o život těmi, jimž jsem tak věrně sloužil, pak je jedině správné, abych odhalil lži zde vznesené a aby z mých vlastních rtů vzešla jediná pravda. Před Bohem a všemi, kdo jsou svědky tohoto bezpráví,“ – přelétl očima po davu – „připouštím, že jsem vinen strašlivou nepravostí. Ale žádnou z těch, jež jsou výtvorem mých žalobců.“ Obrátil pohled zpět ke kardinálovi. „Jsem vinen pouze hanou a ostudou, které jsem snášel, když se ze mě mučením a výhružkami smrtí snažili vynutit tato nechutná obvinění proti templářskému řádu. Prohlašuji nyní před vámi, že šlechetní mužové, kteří sloužili této církvi a ochraňovali křesťanstvo, byli neprávem démonizováni. Tímto odmítám zneuctít své bratry tím, že bych připojil byť jedinou další lež.“

Kardinál, ohromený vězňovým troufalým popřením, stál dlouhou chvíli mlčky, než prohlásil: „Tím, že jste odvolal své přísežné doznání, jste mi neponechal jinou možnost než uplatnit výnos krále Filipa, podle něhož máte zemřít na hranici.“

De Molay se slabě usmál. Konečně to všechno skončí.

Pak se kardinál obrátil ke zbývajícím třem templářům, odsouzeným k doživotnímu vězení. De Molayem otřáslo, když se Hugo de Pairaud a Geoffrey de Gonneville k obviněním přiznali.

Pak kardinál o totéž požádal Geoffreye de Chamay.

De Chamay najednou jako posedlý vycenil zuby a zaječel: „I já odmítám veškerá obvinění proti mně vznesená! Bůh je mi svědkem, že tyto lži slouží jedině závistivému papeži a stejně proradnému králi. Jediný spravedlivý muž, který zde dnes stojí, je Jacques de Molay. Následoval jsem jej do boje a budu jej následovat i k Bohu.“

Kardinál se rozzuřil: „Vaše přání se vám splní!“

Jacques de Molay a Geoffrey de Charnay pak byli odvlečeni na člun a po krátké cestě přistáli na sousedním ostrově Ile des Javiaux, na místě, kde už byly zaživa upáleny desítky templářů.

Slunce se rozplývalo v dálce a na Paříž se zvolna snášela tma.

Když vedli oba vězně ke kůlům, už zčernalým od spálených těl, obrátil se de Molay ke svému druhu. Léta mučení a věznění učinila z de Charnaye pouhý stín toho statného bojovníka, který býval známý po celé Svaté zemi, ale výraz jeho tváře byl překvapivě odhodlaný. „Nezapomínej, co jsme zanechali v Jeruzalémě,“ řekl mu de Molay. „Pamatuj, že On tvou oddanost a obětování spravedlivě odmění. A Jeho soudný den přijde záhy, Geoffreyi. Učinil jsi nejšlechetnější skutek, jaký může člověk vykonat. Sloužil jsi Bohu. Zanechej zde své zlomené tělo a neohlížej se zpět. Dnes večer bude tvá duše osvobozena.“

„Bůh ti žehnej, Jacquesi,“ odvětil de Charnay. „Bylo pro mne ctí sloužit po tvém boku.“

Když francouzští vojáci dostrkali de Molaye ke kůlu, obrátil se k nim s prosbou: „Už pro vás nepředstavuji žádnou hrozbu. Rozvažte mi ruce, abych se mohl v posledních okamžicích pomodlit.“

Po chvilce váhání strážci přeřízli provaz na starcových zápěstích, ale s použitím těžkých řetězů připoutali jeho tělo ke kůlu. Dřevo nakupené kolem nich bylo ještě čerstvé. Na výslovný rozkaz krále Filipa měla být jejich smrt prodloužena pomalu hořícím ohněm.

De Molay se ohlédl přes rameno, aby mohl naposledy vyslovit své díky de Charnayovi, připoutanému ke kůlu za ním. Když byla hranice zapálena, rozezněly se zvony Notre Dame.

Po starcových chodidlech a nohách se pomalu šířilo horko. Pak mu začaly spodní část těla zvolna olizovat ohnivé jazyky. Když žár zesílil, naskákaly na rozpáleném mase červené puchýře a chodidla mu zčernala. Utrpení bylo čím dál tím horší a de Molay řval bolestí, jak se mu plameny šplhaly po nohách. Sotva dokázal registrovat de Charnayův křik. Sepnul ruce, pozvedl je k nebi a zvolal: „Kéž potká zlo ty, kdo nás neprávem odsoudili! Kéž nás Bůh pomstí a uvrhne ty muže do pekel!“

Zatímco jeho tělo stravoval oheň, Jacques de Molay cítil, jak se jeho duše pozvedá k nebi.

Když templářského velmistra pohlcovaly plameny, jeho smrtelné pozůstatky zářily proti noční obloze jako planoucí pochodeň.

KAPITOLA 47

Řím

Giovanni Bersei, jen v županu a naboso, otevřel vchodové dveře svého půvabného městského domku s výhledem na pečlivě udržovaný park Villa Borghese a sebral z předního schodu ranní vydání listu Il Messaggero. Slunce zatím jen lehce prosvítalo nad střechami sousedních domů a pouliční lampy lemující prázdnou ulici stále ještě vrhaly kužely teplého světla. Tohle byla jeho oblíbená denní doba.

Konvice na kávu, která se poslušně zapnula v nastavený čas, už byla plná. Nalil si šálek a v klidu si s ním sedl. V noci moc dobře nespal, v myšlenkách mu neustále probleskovala ta urna, kostra a překvapivý symbol, který relikvii provázel. Už jen pouhá možnost, že se dotýkal tělesných pozůstatků Ježíše Krista, v něm vyvolávala pocit zahanbení a zranitelnosti a nutila ho hledat vysvětlení. Bersei byl aktivní katolík – skutečně věřil v nejsilnější příběh všech dob. Každou neděli chodil do kostela a často se modlil. A dnes dopoledne od něj Vatikán bude chtít, aby vyložil svá zjištění. Jak by vůbec někdo mohl vysvětlit to, s čím se setkal v posledních dnech?

Poškrábal si šedivé strniště na bradě, nasadil si brýle na čtení a přelétl pohledem první stranu novin. Na titulku dole stálo: MUSLIMOVÉ I ŽIDÉ ROZHOŘČENI KVŮLI

ÚDAJNÉ LOUPEŽI NA CHRÁMOVÉ HOŘE. Nejprve si článku nevšímal, ale pak se k němu, skoro jako by jej nějak přitahoval, vrátil.

I když média běžně plnily senzacechtivé zprávy o napjaté politické situaci ve Svaté zemi, v posledních několika dnech si všiml, že dominují novinovým titulkům víc než kdy dřív. Možná jej ty diskuse v laboratoři týkající se starověké Judeje, Piláta Pontského a ukřižování přiměly, aby tomu věnoval více pozornosti. Fotografie provázející článek zachycovala izraelské vojáky a policisty, jak se pokoušejí zadržet rozvášněné protestující před proslulou Zdí nářků – západní zdí Chrámové hory.

Pustil se do četby.

Po pátečním násilném vniknutí na jeruzalémskou Chrámovou horu vyvíjejí islámští představitelé tlak na izraelskou vládu, aby zveřejnila podrobnosti týkající se tajemné exploze, která způsobila na tomto místě závažné škody. Místní Židé žádají odpovědi na to, proč bylo při přestřelce, která se rozhořela krátce po tomto výbuchu, zabito třináct vojáků izraelské armády. Doposud úřady potvrdily pouze to, že při přepravě údajných útočníků z tohoto místa byla použita izraelská vojenská helikoptéra…

„To není dobré,“ zamumlal si pro sebe.

… Mnozí lidé kritizují izraelské představitele za ignorování pověstí, že se celý incident týká náboženských artefaktů, které zde byly odcizeny.

Náboženských artefaktů?

„Co se děje, miláčku?“ Carmela se vynořila ze dveří, na sobě světle modrý župan přehozený přes hedvábné pyžamo.

Sklonila se, aby ho políbila na čelo, a pak zamířila ke kredenci, chlupaté růžové papuče přitom tahala po podlaze.

„Pravděpodobně nic. Jenom si čtu o všech těch zmatcích v Izraeli.“

„Nikdy s tím nepřestanou,“ prohlásila, zatímco si nalévala kávu do svého oblíbeného hrnečku ve tvaru sloní hlavy s ohnutým chobotem místo ouška. „Všem jim jde jenom o to, jak se navzájem pozabíjet.“

„Vypadá to tak,“ přitakal. Když ji tak viděl bez make-upu a s rozcuchanými vlasy, musel se v duchu usmát. Tolik společně prožitých let.

Obrátil svou pozornost zpátky k novinám. Článek pokračoval, říkalo se v něm, že úsilí o formálnější a trvalejší mír mezi Izraelci a Palestinci bylo znovu odloženo na neurčito.

„Vrátíš se dneska večer brzo?“

„Měl bych,“ odpověděl zamyšleně.

Carmela mu sklonila noviny, aby získala jeho pozornost. „Doufala jsem, že bys mě třeba mohl vzít do toho podniku, co nám o něm Claudio a Anna-Maria tuhle vyprávěli.“ Napila se kávy a odšourala se pryč.

„Jistě, zlato,“ zavolal za ní Bersei. „To bude báječné. Zařídila bys rezervaci na osmou?“

Vrátil se ke článku. A najednou měl pocit, jako by dostal ránu do žaludku. Z novin na něj zíral identikit muže, který mu připadal až příliš povědomý.

Slétl pohledem k textu pod ním a přečetl jej nahlas: „Podezřelý je údajně muž kavkazského typu, přibližně 180 centimetrů vysoký a vážící kolem 90 kilo. Odpovědní činitelé uvádějí, že cestuje pod nepravým jménem Daniel Marrone, a žádají o veškeré informace týkající se místa, kde se nyní nachází.“

Najednou jako by se všechno kolem zpomalilo. Sklesl zpátky do křesla.

Jediným možným vysvětlením je, že Vatikán má něco společného s tím, co se stalo v Izraeli. Ale to bylo prostě nemožné. Nebo že by snad…?

Bersei se pokoušel vybavit si časový sled událostí posledních několika dní. Podle toho novinového článku došlo k loupeži v Jeruzalémě minulý pátek. Před týdnem. On i Charlotte dorazili do Vatikánu krátce nato. Ona přiletěla do Říma v neděli odpoledne. On přijel v pondělí dopoledne, krátce předtím, než se otec Donovan a Salvátore Conte vrátili s tou tajemnou bednou.

Samozřejmě. Vzpomněl si na ty síťovité otisky zanechané na patině urny. Už si nemyslel, že se jednalo o neopatrné vyzvednutí. Teď měl spíš podezření, že to bylo spěšné vyzvednutí. Loupež?

Vybavil si výraz otce Donovana, když otevřeli tu bednu – dychtivost… a ještě něco jiného mu pohrávalo v očích. Ve vzpomínkách si pořád ještě dokázal vybavit tu přepravní nálepku Eurostar na bedně. Bari, místo posledního odpočinku svatého Mikuláše. Živé turistické středisko na východním pobřeží Itálie obráceném k Jaderskému moři s přímým námořním spojením do Středomoří… a Izraele. Bari se nacházelo pět set kilometrů od Říma – pravděpodobně necelých pět hodin po železnici, hádal. Ale muselo ležet přinejmenším dva tisíce kilometrů od Izraele.

Na tohle musíte mít sakra rychlý člun, pomyslel si. Ale při cestovní rychlosti dvaceti uzlů – něco přes třicet sedm kilometrů za hodinu – se to snad dalo zvládnout za dva dny. Když budeme střízlivě počítat dva a půl dne pro cestu po moři a půl dne na průjezd Itálií, vešla by se doprava do toho časového rozmezí bez problémů.

Vrátil se k novinovému článku. Třináct zabitých izraelských vojáků. Zloději byli dobře vybavení a nebyly nalezeny žádné významnější stopy.

Byl by Vatikán opravdu schopný provést takovouhle operaci? Ale izraelská helikoptéra zapletená do loupeže? Tohle nedávalo smysl. Otec Donovan – vždyť je to duchovní, prokrista! – by určitě něčeho takového schopný nebyl.

Ale Salvátore Conte… Znovu se zahleděl na identikit a najednou pocítil strach.

Bersei zvážil i další teorii. Možná že Vatikán koupil tu urnu od toho, kdo ji ukradl, a do celého incidentu se zapletl nevědomky. I tak by to pro Vatikán mohlo představovat velký problém. Mohli by je do toho zatáhnout jako komplice. Jedna věc byla jistá: ty relikvie spočívající ve vatikánském sklepení se tam dostaly velice pochybnou cestou.

Trápilo ho, jak se má k tomu všemu postavit. Měl by se poradit se Charlotte? Nebo by měl jít za odpovědnými činiteli?

Nemůžeš přijít s nějakými divokým obviněním bez adekvátních důkazů, řekl si v duchu.

Giovanni složil noviny, přešel k telefonu a požádal operátorku, aby ho spojila s místní stanicí karabiniérů – italských vojenskopolicejních jednotek, které procházely ulicemi Říma se samopaly, jako kdyby ve městě neustále panovalo stanné právo. Ozval se mu mladý mužský hlas a Giovanni ho požádal, jestli by ho nemohl spojit s místním detektivem. Po několika stručných otázkách mladík Giovanniho informoval, že si bude muset promluvit s detektivem Armandem Perardim, kterého v kanceláři nečekají dřív než o půl desáté.

„Můžete mi dát jeho záznamník?“ požádal ho Giovanni italsky.

Na lince se ozvalo klapnutí a pak zavládlo na několik sekund ticho, než se ozval mrzutý pozdrav detektiva Perardiho. Giovanni si počkal na tón, pak zanechal krátký vzkaz a požádal o schůzku později dopoledne, při které by spolu prodiskutovali možné spojení mezi Římem a loupeží v Jeruzalémě. Nechal mu své číslo na mobil. Prozatím se o Vatikánu nezmínil. To by celou záležitost jenom zkomplikovalo, protože Vatikán byl samostatným státem. Když Bersei ukončil hovor, pospíšil si do patra, aby se oblékl. Bude muset jednat rychle.

Giovanni zaparkoval svou vespu na soukromém parkovišti před Vatikánským muzeem a rychle prošel zadním služebním vchodem Křesťanské galerie.

Doufal, že se toho rána nerozhodl přijít tak brzy ještě někdo jiný. Když se dveře výtahu otevřely do suterénní chodby, zachvátila ho vlna paniky. Podíval se na hodinky – 7.32.

To, co potřeboval udělat, musel udělat sám. Charlotte Henneseyovou do tohohle nemůže zatáhnout. Koneckonců, co když nemá pravdu?

Když vystupoval z výtahu, připadalo mu, jako kdyby chodba ožila, jako kdyby byl Jonáš, kterého spolkla velryba. Přešel zlehka k laboratoři a vytáhl kartu, kterou odemkl dveře. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je chodba pořád prázdná, vklouzl dovnitř a přistoupil rovnou k pracovnímu stolu.

Hřeby a mince byly na tácu. Vedle nich leželo poslední tajemství urny – váleček se svitkem. Bylo na něm něco, co ho znepokojovalo. Jestli to špatné tušení, které v něm celá ta věc vyvolávala, bylo správné, nebude mít v budoucnosti už možnost si ho přečíst. A něco mu říkalo, že obsahuje zásadní vodítka k původu té relikvie.

Po pečlivém prostudování urny a jejího obsahu neměl nejmenší pochyby, že pocházela z Izraele. Kámen a patina odpovídaly právě tomuto regionu. Podíval se na kostra rozloženou na pracovním stole – i kosti potvrzovaly původ relikvie.

Ukřižování bylo v Judeji v prvním století běžné. A když naposledy zkoumal umu, narazil na raně křesťanský symbol Krista

– poslední věc, která prolomila zeď jeho pochyb.

A všechny tyto skutečnosti ukazovaly na Vatikán. Bersei si nadával, že si tuhle spojitost nedal dohromady už dřív. Ale celé to vypadalo příliš neuvěřitelně.

Zvedl váleček z podnosu a sundal odpečetěné víčko. Pak z něj vyklepl svitek. Když opatrně rozbaloval teletinu, srdce mu prudce bušilo. Rychle se rozhlédl po místnosti, přísahal by, že cítí, jak na něm ulpívají něčí neviditelné oči.

Nepřestávaly jej trápit otázky. Jak mohl zůstat tak zásadní objev tak dlouho tajemstvím? Jestli patřily ty kosti skutečně Ježíšovi – nebo třeba jen některému z jeho současníků

– proč nebyly nikdy zdokumentovány? A ať už byl ten muž kdokoli, jak to, že Vatikán odhalil toto tajemství teprve teď, po dvou tisících let?

Zpátky k bezprostřednímu problému.

Zatímco Bersei opatrně uhlazoval pergamenový svitek, střídaly se v něm protichůdné emoce. Byl přesvědčený, že tento starobylý dokument mu může poskytnout konečné vodítko – možná dokonce potvrdit nebo vyvrátit skutečnou identitu mrtvého muže.

Stejně jako u těch kostí a dalších předmětů i tady si Bersei okamžitě všiml, jak je svitek skvěle zachovaný. Existoval nespočet možností, co mohl tento dokument obsahovat. Poslední vůli a testament zemřelého? Poslední modlitbu zapečetěnou těmi, kdo pohřbívali tělo? Možná dokonce výnos vysvětlující, proč byl ten muž ukřižován.

Prsty se mu nekontrolovatelně chvěly, když jej zvedal.

Úpravný text byl napsán nějakým druhem inkoustu. Když si jej prostudoval pozorněji, viděl, že to je řečtina koiné, jazyk, o kterém se občas mluvilo jako o „řečtině Nového zákona“ a neoficiální linguajranca římské říše až do čtvrtého století.

První, co z toho plynulo, bylo, že autor měl dobré vzdělání – možná Říman.

Pod textem byla velice detailní kresba, která mu připadala až neskutečně povědomá.

Když četl to starověké poselství–jasné a stručné –jeho napětí začínalo povolovat a na okamžik tam seděl v naprostém klidu.

Antropolog obrátil pozornost k doprovodné kresbě a zase ho přepadl pocit, že ten obrázek už někde viděl. Čelo se mu zkrabatilo, když jej tak pozorně studoval. Mysli. Mysli.

A tehdy mu to došlo. Bersei zbledl. No jistě!

Rozhodně už ten obrázek viděl dřív a místo, ke kterému se vztahoval, se nacházelo jen pár kilometrů odsud na okraji Říma, hluboko pod městem. Okamžitě mu bylo jasné, že tam musí zajít, jakmile bude hotov s touhle záležitostí.

Přešel k fotokopírce, která stála v rohu místnosti, vyhladil svitek na skle, přiklopil víko a udělal si kopii. Pak vrátil svitek do válečku a položil jej vedle ostatních relikvií. Kopii složil a strčil si ji do kapsy.

Zatímco se soustředil na shromažďování důkazů, kterými by podložil své obvinění proti Vatikánu, rychle se mu vrátily paranoidní obavy o vlastní bezpečnost. Potřeboval ale informace, které by mohli využít karabiniéři k vyšetření tohoto případu.

S nervy napjatými připojil Bersei svůj laptop k hlavnímu počítači a začal kopírovat složky na vlastní harddisk – kompletní podobu kostry, fotografie urny a v ní obsažených předmětů, výsledky uhlíkového datování – všechno.

Znovu se podíval na hodinky – 7.46. Čas utíkal.

Když dokončil kopírování poslední složky, zavřel laptop a uložil ho do tašky. Odnést si ještě něco by vypadalo až příliš podezřele.

„Ahoj, Giovanni,“ ozval se za ním povědomý hlas.

Prudce se obrátil. Charlotte. Vůbec ji neslyšel přijít.

Když procházela kolem něj, všimla si, že vypadá zničeně. „Všechno v pořádku?“

Nevěděl, co říct. „Jste tady brzo.“

„Špatně jsem spala. Jdete někam?“ Vypadá strašně nervózně, napadlo ji.

„Mám schůzku, na které musím být.“

„Aha.“ Koukla se na hodinky. „Budete zpátky do té naší schůzky, že ano?“

Zvedl se a hodil si tašku přes rameno. „Po pravdě si nejsem jistý. Objevilo se něco důležitého.“

„Důležitějšího než naše prezentace?“

Vyhnul se jejímu pohledu.

„Něco není v pořádku, Giovanni. Řekněte mi, co to je.“

Očima přejížděl po zdi, jako by slyšel nějaké hlasy. „Tady ne,“ řekl. „Pojďte se mnou ven a já vám to vysvětlím.“

Bersei otevřel hlavní dveře a vykoukl na chodbu. Všude byl klid. Pokynul jí, aby šla za ním.

Tiše vyklouzl ven a Charlotte, která jej následovala, za sebou tiše zavřela dveře.

Salvátore Conte v provizorní sledovací místnosti seděl v naprosté tichosti, dokud kroky v chodbě neutichly. Pak zvedl telefon na konzole.

Santelli zareagoval na druhé zazvonění a Conte podle jeho zastřeného hlasu poznal, že starého muže probudil.

„Máme tady dole vážný problém.“

Kardinálovi bylo jasné, co teď přijde. Odkašlal si. „Přišli na to?“

„Jenom Bersei. A právě teď vychází ze dveří s kopiemi všech materiálů a míří ke karabiniérům.“

„Velká smůla.“ Krátká pauza a povzdech. „Víte, co musíte udělat.“

KAPITOLA 48

Bersei neřekl ani slovo, dokud nebyli bezpečně mimo zdi muzea. Zamířil rovnou ke své zaparkované vespě a Charlotte zrychlila krok, aby s ním udržela tempo.

„Myslím, že Vatikán se zapletl do něčeho špatného,“ řekl jí tlumeně. „Má to co dělat s tou urnou.“

„O čem to mluvíte?“

„Je toho moc, abych vám to mohl vysvětlit teď a tady, a dokonce ani nevím, jestli mám s tím vším pravdu.“ Uložil laptop do zadního úložného prostoru skútru a nasadil si helmu.

„Pravdu v čem!“ Začínal ji děsit.

„Bude nejlepší, když vám to neřeknu. V tomhle mi musíte věřit. Budete tady v bezpečí, nedělejte si starosti.“

„Giovanni, prosím.“

Nasedl na vespu, strčil klíček do zapalování a nastartoval.

Pevně mu sevřela rameno. „Nepojedete nikam,“ překřičela hluk motoru, „dokud mi neřeknete, o čem to tady mluvíte.“

Bersei na ni upřel pohled plný obav. „Myslím si, že ta urna byla ukradená. Možná to souvisí s loupeží v Jeruzalémě, po které zůstalo hodně lidí mrtvých. Potřebuju si o tom, co jsme zjistili, s někým promluvit.“

Chvíli neříkala nic. , Jste si tím jistý? Zdá se to trochu přitažené za vlasy, nemyslíte?“

„To ne, nejsem si jistý. Proto se vás z toho snažím vynechat. Vím, že jsme podepsali dohodu o mlčenlivosti. Jestli se mýlím, mohlo by se to ošklivě obrátit proti mně. Nechci, abyste do toho byla zatažená.“

„Můžu vám nějak pomoct?“

Bersei sebou trhl, protože měl najednou pocit, že zahlédl nějaký obličej, jak vyhlíží přes matné sklo muzejních dveří. „Prostě předstírejte, že jsme spolu vůbec nemluvili. Doufám, že se v tom všem pletu.“ Pohlédl na její ruku. „Teď mě, prosím, nechte odjet.“

Uvolnila sevření. „Dávejte na sebe pozor.“

„Budu.“

Charlotte Berseie sledovala, dokud nezahnul za roh budovy.

Když se dveře výtahu tiše rozevřely, Charlotte na moment zaváhala, než vstoupila do suterénní chodby. Ruce přitom zkřížila na prsou, protože náhle pocítila nepříjemný chlad.

Vatikán do té loupeže určitě zapletený být nemohl, pokoušela se přesvědčit sama sebe. Vždyť proč by se dávali dohromady se zabijákem jako Salvátore Conte? Bylo zcela evidentní, že je schopný násilí a vůbec všelijakých špatností. Ale co když má Giovanni pravdu? Co pak?

Na půl cestě chodbou si všimla, že jedny z těch těžkých kovových dveří jsou lehce pootevřené. Předtím nebyly – to věděla jistě. Až do této chvíle byly všechny dveře tady dole zavřené – nejspíš zamčené. Že by tady s nimi byl ještě někdo?

Zvědavě přistoupila ke dveřím a zaklepala. „Haló? Je tam někdo?“

Žádná odpověď.

Zkusila to znovu. Nic.

Natáhla levou ruku, zatlačila na dveře a ty se na dobře naolejovaných závěsech hladce otevřely.

To, co uviděla uvnitř, ji zmátlo.

Vstoupila do nevelké místnosti s prázdnými policemi a ocitla se před velice zvláštním pracovním stolem – řada monitorů, počítač, sluchátka. Očima sledovala svazek kabelů, které vedly z počítače, táhly se po zdi a mizely v tmavém otvoru ve stropu, odkud někdo sundal jeden panel.

Systém se nacházel v režimu spánku. Spořič obrazovky nabízel sérii snímků nahých žen v nejrůznějších pornografických pozicích. Okouzlující.

Posadila se na židli, která stála před přístroji, a pokusila se představit si, k jakému účelu to všechno slouží. Očividně to bylo připraveno ve spěchu, protože místnost připomínala spíš komoru – ne kancelář.

Nakonec už to nevydržela, natáhla ruku a stiskla jednu klávesu.

Monitory zablikaly a ozval se hukot, pak spořič zmizel a počítač se probudil k životu.

O pár sekund později software aktivoval zřejmě poslední program, který se používal. Charlotte trvalo jen chviličku, než si dala dohromady koláž povědomých kamerových záběrů, které se před ní objevily. Na jednom z panelů byla pokojská uklízející malý pokoj. Charlotte se úplně obrátil žaludek, když u postele zahlédla vlastní zavazadla – červený příruční kufřík a odpovídající velkou tašku. Dívka se přesunula do koupelny, která byla v reálném čase zachycena na dalším panelu. Pod zrcadlem byla rozestavená důvěrně známá sada toaletních potřeb a vedle nich velká lahvička s vitaminy.

„Conte,“ vybuchla, zděšená tím, co viděla. „Ten podělaný chlívák.“

Prohlédla si záběry dalších skrytých kamer, přenášejících obraz z laboratoře a odpočívárny – živý přenos soudě podle časových údajů na spodní části každého panelu. Celou tu dobu je sledoval a poslouchal.

Teď už si byla jistá, že Giovanni měl pravdu.

KAPITOLA 49

Otec Donovan v Tajném archivu položil kodex Ephemeris Conlusio vedle dokumentu zapečetěného v plastu s kartotečním označením Archivům Arcis, Arm D217 – „Chinonský pergamen“ – a zavřel dvířka. Ozvalo se tiché zasyčení, jak vakuová pumpa vysála z vitríny všechen vzduch.

Tajemství. Donovanovi nebyla cizí. Možná právě proto tolik inklinoval ke knihám a samotě. Možná je tenhle archiv jistým odrazem jeho duše, napadlo ho.

Mnozí lidé, kteří si zvolili dráhu katolických kněží, přisuzovali své rozhodnutí jakémusi pocitu povolanosti – snad obzvláštní blízkosti k Bohu. Donovan se obrátil k církvi ze střízlivějšího důvodu – kvůli přežití.

Jako mladý chlapec vyrůstal v Belfastu v bouřlivých šedesátých a sedmdesátých letech, když v Severním Irsku vrcholily násilnosti mezi nacionalistickými katolíky, kteří usilovali o nezávislost na britské vládě, a unionistickými protestanty, kteří byli loajální vůči koruně. Roku 1969 se stal svědkem toho, jak byl jeho dům a tucty dalších kolem něj vypáleny do základů při protestantských bouřích. Také si dokázal živě vybavit odvetné bombové útoky IRA, ke kterým docházelo pravidelně – třináct set jen za rok 1972 – a vyžádaly si stovky životů civilistů.

V patnácti nalákali Donovana a jeho přátele do pouličního gangu, který vyřizoval pochůzky pro IRA a fungoval jako „oči a uši“ tohoto hnutí. Při jedné památné příležitosti ho požádali, aby nechal balíček přede dveřmi jistého protestantského obchodu. V té době netušil, že ten balík ve skutečnosti obsahuje bombu. Naštěstí nebyl při následném výbuchu, který zdemoloval celý dům, nikdo zabit. Nějakým zázrakem se mu dokonce podařilo uniknout zatčení.

Pak však přišel osudný večer jeho sedmnáctých narozenin, kdy se Donovanův život jednou provždy změnil. Popíjel v místní hospodě se dvěma nejlepšími kamarády, Seanem a Michaelem. Dostali se do slovní potyčky se skupinou opilých protestantů. Dono vanová společnost po hodině odešla, ale ti protestanti – bylo jich celkem pět – vyšli za nimi ven a pokračovali v nadávkách. Netrvalo dlouho a začaly lítat pěsti.

I když mu pouliční bitky nebyly cizí, ani Donovanova pružná postava a hbité pěsti se nemohly rovnat síle dvou mužů, kteří se spojili proti němu. Zatímco ho jeden protestant držel u země, druhý mu uštědřoval rány do celého těla, jako kdyby ho chtěl umlátit k smrti.

Bylo těžké zapomenout na ten potlačovaný vztek, který jej zaplavil, když si v duchu vybavil přátelskou atmosféru svého domova. Donovan zareagoval instinktivně, podařilo se mu dostat se zase na nohy, vytáhl vystřelovací nůž a zabořil ho hluboko do žaludku útočníka, který ho předtím držel u země. Chlap se zhroutil na chodník a zoufale se snažil zastavit záplavu krve, která se mu řinula z břicha. Druhý muž, když viděl zuřivost v Donovanových zdivočelých očích, se stáhl.

Když se omámený Donovan otočil, viděl, že Sean, zakrvácený a s vytlučenými zuby, taky dostal jednoho muže nožem. Zbývající protestanti zůstali stát jako přimrazení a nechápavě sledovali, jak katolíci utíkají.

Vybavoval se mu děsný strach, který pocítil následujícího dne, když noviny a televize přinesly zprávy, že byl jeden místní protestant ubodán k smrti. I když nebylo jasné, který z těch dvou raněných protestantů utrpěl tu osudnou ránu, došel Donovan rychle k závěru, že bude muset nechat Belfast za zády, než se stane jeho další obětí.

Seminář mu poskytl bezpečné útočiště před životem na ulicích, poskytl mu naději, že mu Bůh odpustí ty strašlivé věci, kterých se dopustil. I když neuplynul ani jediný den, aby na svých rukou neviděl krvavé skvrny.

I přes svou minulost byl vždycky příkladným studentem, osamělost kněžského poslání v něm probudila vášeň ke čtení a studiu. Nalezl duševní mír v historii a v biblických textech. Našel směr. Když si představení všimli jeho pozoruhodného nadšení pro učení, sponzorovala mu Dublinská diecéze rozsáhlé univerzitní studium.

Možná, pomyslel si Donovan, mu právě jeho posedlost knihami zachránila život.

A teď to zase vypadalo, že jediná kniha by mohla zničit všechno, co pro něj bylo posvátné. Byla ohrožena samotná instituce, která mu poskytla útočiště.

Díval se přes skleněný panel na Ephemeris Conlusio – ztracený posvátný text, který uvedl do pohybu závažné události, jež měly za následek loupež v Jeruzalémě. Těžko uvěřit, že to jsou teprve dva týdny, co předložil tento fantastický objev vatikánskému státnímu sekretáři. Vzpomínka na schůzku se Santellim byla jasná jako den.

„Nestává se často, abych obdržel tak naléhavou žádost o schůzku z Vatikánské knihovny.“ Ruce kardinála Santelliho spočívaly pokojně na stole.

Otec Donovan, který seděl naproti němu, pevně svíral koženou aktovku. „Omlouvám se, že je to tak narychlo, Eminence. Ale snad se mnou budete souhlasit, že důvod, proč jsem zde, si plně žádá vaši bezprostřední pozornost… a dostatečně ospravedlňuje, proč jsem raději obešel kardinála Giancomeho.“

Vincenzo Giancome, Cardinal Archista e Bibliotecario, byl Donovanovým nadřízeným a byl pověřen vrchním dozorem nad Vatikánským tajným archivem. Byl také mužem, který pravidelně smetával ze stolu Donovanovy časté žádosti o přístup k Jidášovu evangeliu. Takže po delším zvažování učinil Donovan neortodoxní rozhodnutí Giacomeho o celé záležitosti neinformovat – smělý tah, který se mohl klidně obrátit proti němu a stát ho kariéru. Jenže on si byl jistý, že to, co se chystá prozradit, se přímo týká otázek státní bezpečnosti – ne starých dokumentů. Navíc si ten tajemný volající vybral pro tento úkol speciálně Donovana a nebyl čas na odklady nebo nějaké byrokratické bojůvky.

„Co je to?“ Santelli vypadal znuděně.

Donovan si nebyl jistý, kde přesně by měl začít. „Vzpomínáte si před pár lety, když byl v Tajném archivu objeven Chinonský pergamen?“

„Tajný dokument, ve kterém Klement popírá obvinění vznesená proti templářským rytířům?“

„Správně. Přišel jsem k vám s dalšími dokumenty, podrobně popisujícími tajnou schůzku mezi Klementem V. a Jacquesem de Molay, velmistrem templářů.“ Donovan ztěžka polkl. „Papežovo líčení se konkrétně zmiňuje o rukopisu zvaném Ephemeris Conlusio, údajně obsahujícím informace o relikviích skrytých templáři.“

„Pokus o obnovení templářského řádu,“ přerušil ho Santelli. „A dost primitivní pokus, když jsme u toho.“

„Ale snad se shodneme, že de Molayovy argumenty byly pro Klementa natolik přesvědčivé, aby zbavil templáře obvinění, když předtím nařídil rozpuštění jejich řádu.“

„Výmysl. Jacques de Molay mu nikdy žádnou knihu nevydal.“

„Souhlasím.“ Donovan sáhl do své aktovky a vytáhl z ní knihu. „Protože ji neměl ve svém vlastnictví.“

Santelli si v křesle poposedl. „Co to tam máte?“

„Tohle je Ephemeris Conlusio.“

Santelli byl ohromen. Tohle byla legenda, o které vždycky doufal, že je jen čirou fantazií. Žádné z nejtemnějších vatikánských tajemství se s tím nedalo ani vzdáleně srovnat. Nevzdával se naděje, že se knihovník mýlí, ale Donovanův sebejistý výraz potvrzoval jeho nejhorší obavy. „Snad nenaznačujete…“

„Ano,“ odpověděl přesvědčeně. „Dovolte mi to vysvětlit.“

Donovan převyprávěl historii věznění Jacquese de Molay, jeho tajný rozhovor s Klementem, jeho soud v Paříži před katedrálou Notre Dame a konečně popravu na Ile des Javiaux. „Ta jeho kletba před smrtí zřejmě fungovala,“ uzavřel Donovan. „Papež Klement V. zemřel o měsíc později na, jak uvádí většina pramenů, těžkou úplavici – ošklivá smrt. Sedm měsíců nato při lovu záhadně zemřel král Filip IV. Svědkové přisuzovali tuto nehodu vleklé chorobě, která způsobila, že rychle vykrvácel. Mnozí lidé věřili, že templářští rytíři vykonali svou pomstu.“

Santelli vypadal, jako by viděl ducha. „Otrávený?“

„Možná.“ Donovan pokrčil rameny. „Mezitím celou Svatou zemi opět ovládli muslimové. Evropské země ani církev neměly odpovídající finanční prostředky, aby proti nim mohly uspořádat další křížové výpravy. Na dokumenty papeže Klementa a Chinonský pergamen sedal prach v Tajném archivu, zatímco papežské konkláve se příští dva roky soustředilo na boj o obsazení papežského stolce. Ephemeris Conlusio–tato kniha–zmizela ve víru dějin,“ vysvětloval

Dono van. „Dokud jsem tenhle týden neobdržel jeden telefonát.“ Donovan shrnul svůj telefonní hovor se záhadným volajícím a pak popsal transakci s jeho poslem v Caffé Greco. Santelli mu pozorně naslouchal, ústa si přitom zakrýval rukou. Když Donovan skončil, čekal na kardinálovu reakci.

„Četl jste to?“

Donovan přikývl. Jako hlavní správce archivu byl polyglot – byl zběhlý ve staré aramejštině a naprosto plynně četl řecky a latinsky.

„Co se tam říká?“

„Řada znepokojujících věcí. Tato kniha zřejmě není templářským dokumentem per se. Je to deník psaný Josefem Arimatejským.“

„To nechápu, Patricku.“

„Zápisky na těchto stránkách zaznamenávají mnohé události konkrétně se vztahující ke Kristovu působení. Očité líčení zázraků jako uzdravování chromých a nemocných leprou. Jeho učení, jeho cestování s učedníky – o tom všem se tady hovoří. Vlastně po přihlédnutí k jazyku jsem přesvědčen, že tato kniha je ‚Dokument Q‘.“

Bibličtí historikové už dávno předpokládají, že synoptická – „nahlížená ze stejného úhlu“ – evangelia sv. Matouše, Marka a Lukáše byla ovlivněna společným pramenem, protože všechna tři vyprávějí Ježíšův příběh ve stejné časové posloupnosti a používají stejný styl. Synoptická evangelia, která byla, jak se předpokládá, sepsána mezi lety 60 a 70 n. 1., nesou jména skutečných učedníků, kteří inspirovali tuto práci, i když všichni tři autoři jsou ve skutečnosti neznámí.

Santelliho to na moment povzbudilo, ale byl si až příliš dobře vědomý, že otec Donovan pořád vypadá ustaraně.

„Je toho tady ale ještě mnohem víc,“ upozornil Donovan. „Kniha popisuje události vedoucí k Ježíšovu zatčení a ukřižování. A znovu je většina tohoto líčení v souladu se synoptickými evangelii… až na některé drobné nesrovnalosti. Podle Josefa Arimatejského on osobně tajně dojednal s Pilátem Pontským, aby nechal sundat Krista z kříže výměnou za značnou sumu.“

„Úplatek?“

„Ano. Pravděpodobně příspěvek k hubenému římskému platu.“ Donovan se zhluboka nadechl, aby se trochu uklidnil. „Podle Nového zákona bylo Ježíšovo tělo údajně uloženo k pohřbení do Josefovy rodinné hrobky.“

„Než budete pokračovat, musím se na něco zeptat. Tahle templářská relikvie… ta kniha. Je autentická?“

„Nechal jsem určit stáří pergamenu, kůže a inkoustu. Pocházejí bez nejmenších pochyb z prvního století. Ale tato kniha není tou relikvií, kterou měl Jacques de Molay na mysli. Je to pouhý prostředek k nalezení skutečného pokladu, o kterém se zmiňoval.“

Santelli na něj němě zíral.

„Josef Arimatejský popisuje Ježíšův pohřební obřad do nejmenších detailů. Jak bylo tělo očištěno, obloženo bylinami a zabaleno do plátna. Na oči mu byly položeny mince.“ Donovanův hlas o oktávu klesl. „Tvrdí, že to tělo bylo uloženo v Josefově hrobce… na dvanáct měsíců.“

„Afa rok?“ Santelli se vyděsil. „Patricku, snad to není další gnostický text?“ V minulosti jej Donovan pravidelně informoval o mnoha předbiblických textech, které prezentovaly Ježíše zcela odlišně – pokusy raných kazatelů, jak zlákat pohany, aby přijali křesťanskou víru. Mnohá tato líčení byla divoce vyšperkovaná, plná filozofických výkladů Ježíšova učení.

„Podle Josefa – člověka, který si vzal na starost Ježíšovo pohřbení – nikdy nedošlo k fyzickému zmrtvýchvstání. Víte…“ Neexistoval žádný jemný způsob, jak říct to, co musel. Upřel pohled na kardinála. „Kristus zemřel jako smrtelný člověk.“

To nebylo poprvé, co Santelli tohle tvrzení slyšel. „Ale tímhle vším už jsme si prošli dříve – tvrzení, že raní křesťané vnímali vzkříšení duchovně, nikoli fyzicky.“ Pohrdavě ukázal na knihu. „Tohle Ephemeris Conlusio je v jasném rozporu s biblickými texty. Jsem rád, že jste je našel. Je třeba zajistit, aby nepadlo do špatných rukou. Nepotřebujeme, aby se s tím nějaký nepřítel církve hnal do médií.“

„Bojím se, že je toho víc.“

Santelli tiše sledoval, jak Donovan sáhl do své aktovky a vytáhl odtud zažloutlý svitek. Rozložil ho na stole.

Kardinál se naklonil blíž. „Co je tohle?“

„Názorná ilustrace – vlastně jakási mapa.“

Protáhl obličej. „Tohle mi rozhodně nepřipadá názorné. Jako by to načmáralo dítě.“

Dvourozměrný styl použitý na kresbě působil primitivně, s tím Donovan souhlasil. Ale třírozměrné zobrazování se začalo objevovat teprve v období renesance, na což ovšem teď rozhodně nehodlal Santelliho upozorňovat.

„I když scházejí podrobnosti, je tam vidět několik zásadních věcí,“ vysvětloval Donovan. Ukázal na protáhlou obdélníkovou základnu. „Tohle je Chrámová hora v Jeruzalémě.“ Pak ukázal na obrázek na jejím vrcholku. „Tohle je židovský Chrám zbudovaný Herodem Velikým a posléze zničený Římany roku 70 našeho letopočtu. Jak víte, dnes tam stojí mešita Skalní chrám.“

Santelli prudce vzhlédl. „Chrámová hora?“

„Ano,“ potvrdil Donovan. „Tady Josef Arimatejský zachytil, jak vypadala roku 30, v časech Kristových.“

Donovan mu vysvětlil, že Josefův text do velkých podrobností popisuje, jak Chrám vypadal –jeho obdélníková nádvoří a svatyni; jeho sklady oleje a dřeva; vodní nádrže používané k posvátným účelům a dřevěné hranice, na kterých se spalovala obětní zvířata při přesnicích. Řekl mu, že Josef dokonce zaznamenal posvátný práh Chrámu, který nesměl překročit nikdo, kdo nebyl Žid – ohrazený vnější obvod nazývaný „chell“. Pak tady byl popis římské posádkové pevnosti sousedící s Chrámovou horou – místa, kam byl Ježíš předveden před Piláta Pontského.

„Ale nejdůležitější,“ – Donovan ukázal na malý černý čtvereček, který Josef zakreslil uvnitř plošiny – „je tady tenhle bod. Má nám ukazovat místo, kde se nachází Ježíšova krypta. Do textu Josef zařadil konkrétní údaje vyznačující jeho vzdálenost od vnějších zdí Chrámové hory.“

Santelli si znovu zakryl rukou ústa. Na pár sekund zůstal naprosto nehybný.

Hrozivé temné mraky za oknem se proměnily ve skutečné nebezpečí.

„Když jsem získal Ephemeris Conlusio,“ pokračoval Donovan, „velice důkladně jsem to místo prozkoumal. Jsem si naprosto jistý, že tam ta tajná krypta pořád je. Jsem přesvědčený, že křižáci – přesněji řečeno templáři – nejspíš tu kryptu objevili a zajistili ji.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

Donovan se natáhl přes stůl a opatrně obracel stařičké stránky, až se zastavil u skupinky náčrtků. „Tady je ten důvod.“

Kardinál měl problém pochopit, co to je, připomínalo to trochu katalogovou sbírku – ovšem ve stejně primitivním zobrazení.

„Tyhle položky,“ pokračoval Donovan, „jsou předměty, které Josef Arimatejský pohřbil v kryptě. Kosti, mince a hřeby. Plus pochopitelně ta urna. To jsou ty věci, o kterých se zmiňoval Jacques de Molay.“

Santelli byl ohromen. Pohled mu zvolna sklouzl k obrázku delfína obtočeného kolem trojzubce. „Ten symbol tady. Co znamená?“

„To je ten důvod, proč si myslím, že jsou ty předměty pořád tam.“ Vysvětlil jeho význam.

Santelli se pokřižoval a znovu se opřel v křesle.

„Kdyby byly tyto relikvie někdy objeveny, pak by se o tom určitě někde našla nějaká zmínka. Vlastně bychom tady nejspíš vůbec neseděli a nevedli tenhle rozhovor.“ Donovan vytáhl ze své aktovky ještě jeden dokument. „Pak je tady ještě článek z Jerusalem Post z nedávné doby, který náš tajemný dobrodinec přiložil ke knize.“

Santelli si ho vzal a titulek z Postu přečetl nahlas. „Židovští a muslimští archeologové dostali povolení k vykopávkám pod Chrámovou horou.“

Donovan poskytl Santellimu čas, aby mohl dočíst zbytek článku, než promluvil. „Protože izraelská mírová dohoda nedovoluje provádět na tomto místě vykopávky, jsou posledními známými kopáči templářští rytíři. Ale v roce 1996 získala muslimská rada, která na toto místo dohlíží, povolení odklidit trosky z rozlehlé místnosti pod plošinou – z prostoru, který templáři používali jako stáje a který byl od dvanáctého století, kdy zde pobývali, zcela nepřístupný. Posel, který tu knihu doručil, byl Arab. Proto jsem si skoro jistý, že Ephemeris Conlusio určitě objevili muslimové při těch vykopávkách.“

„Proč ale čekali až do této chvíle, než s tím přišli?“

„Nejdřív jsem měl taky jisté pochybnosti,“ přiznal se Donovan. „Ale teď už jsem získal slušnou představu proč.“ Z aktovky teď vyndal moderní kresbu – svou vlastní. Poslední položka výkladu. „Když byly tyto prostory vyčištěny, muslimové z nich udělali mešitu, známou pod jménem Marwani. Tohle je pohled shora na Chrámovou horu, jak vypadá dnes. S použitím Josefových údajů jsem propočítal přesné umístění krypty.“

Na náčrtku přepočítal Donovan starověké římské jednotky délky, grady – jeden gradus odpovídal necelému tři čtvrtě metru – na jejich metrické ekvivalenty. „Červenou jsem vyznačil oblast, kde se dnes nachází mešita Marwani, ležící asi jedenáct metrů pod úrovní nádvoří.“

Santelli pochopil, co má Donovan na mysli. „Můj Bože, to je hned vedle tajné komory.“

„Bezprostředně sousedí se zadní zdí mešity. Muslimští a židovští archeologové už mají podezření, že pod Chrámovou horou taková místnost existuje, a chystají se provést povrchové skeny, aby ji odhalili.“

Santellimu se vytratila krev z obličeje. „Pak to místo najdou.“

„Není možné je minout,“ přitakal vážně Donovan. „Jestli ty relikvie popsané v Ephemeris Conlusion skutečně existují, je tady slušná šance, že tělesné ostatky Kristovy budou možná během pár týdnů vyzvednuty ze země. Proto jsem k vám přišel ještě dnes. Zeptat se vás… co s tím můžeme udělat?“

„Myslím, že je to až příliš zřejmé, Patricku.“ Santelliho hlas zněl energicky. „Musíme ty relikvie pod Chrámovou horou získat. Na evangeliích o Ježíši Kristovi závisí víra více než miliardy křesťanů. Narušit jejich víru znamená rozvrátit celý společenský řád. Neseme skutečně velkou odpovědnost. Tohle není jen teologická otázka.“

„Ale neexistuje žádná diplomatická cesta, jak se k nim dostat,“ připomněl Donovan kardinálovi. „Politická situace v Izraeli je až příliš komplikovaná.“

„Kdo říkal něco o diplomacii?“ Santelli natáhl ruku po interkomu ležícím na jeho stole. „Otec Martin? Najděte v mém telefonním seznamu číslo na Salvátore Conteho. Prosím, pozvěte ho okamžitě do mé kanceláře.“

KAPITOLA 50

Giovanni Bersei odbočil z přeplněné Via Nomentana na příjezdovou parkovací cestu k Villa Torloina a zpomalil na úzké cestičce pro jednostopá vozidla, motor jen tiše předl.

Tady, pod rozlehlými anglickými zahradami, kde si záplava běžců a cyklistů pravidelně protahovala tělo, se rozkládal labyrint židovských krypt, něco přes devět kilometrů, jak se nedávno ukázalo, nejstarších římských katakomb. Toto pohřebiště bylo na naléhání starověkých Římanů umístěno mimo městské zdi. Byl si jistý, že někde v té podzemní říši se skrývá část starodávného tajemství, které se pojí s Ježíšem Kristem.

Vzhlédl k větrem ošlehané neoklasicistní budově, která toto místo proslavila – luxusní vile, kde kdysi sídlil Benito Mussolini – a pak zahnul směrem k řadě nízkých budov sousedících se zadním dvorem vily. Tady se nacházely stáje, kde byly při vykopávkách roku 1918 náhodou objeveny první pohřební komory.

Před vstupní branou do katakomb pod Villa Torlonia vypnul Bersei motor vespy, sesedl a opřel skútr o stojánek. Otevřel úložný prostor, vytáhl tašku s laptopem a velkou baterku a pak dovnitř uložil svou helmu.

I když na posledních čtyřicet minut uvízl v dopolední dopravní zácpě, pořád mu do deváté hodiny zbývalo deset minut. Nejspíš tam bude ještě zamčeno.

Bersei vyzkoušel dveře. Bylo otevřeno.

Uvnitř prosté vstupní haly seděl za stolem postarší hlídač a četl si román Cliva Cusslera. Na obálce byl velký člun zachycený mohutným vodním vírem. Stařík na něj zašilhal přes tlusté bifokální brýle. Na tváři se mu vyloupl úsměv.

„A, Signore Bersei,“ odložil knihu a rozpřáhl ruce. „ Come sta?“

„Bene grazi, Mario. E lei?“

„Každým dnem líp a líp,“ pochlubil se starý muž. „Už je to nějaká doba, co jste tu byl naposled.“

„To je. Jsem rád, že jste takové ranní ptáče. Myslel jsem, že si chvíli postojím venku.“

„V tyhle dny mě sem posílají na osmou, jen pro případ, že by někdo dostal chuť dělat. Pokoušejí se uspíšit restaurátorské práce.“

Organizace Soprintendenza Archeologica di Róma odmítá pouštět turisty do katakomb kvůli rozsáhlé restaurátorské činnosti, které zde pořád ještě probíhá – tento projekt už se táhne víc než deset let. Jedovaté plyny, které se nacházejí v nejhlubších zákoutích podzemního labyrintu hrobek, zdržení ještě protahují.

Bersei ukázal na knihu. „Vidím, že máte pořád spoustu práce.“

Hlídač pokrčil rameny. „Doháním četbu. Co vás přivádí zase k nám?“

Stařík si stoupl, vetché ruce strčil do kapes. Mariova kostnatá postava byla značně nahrbená stářím.

Od Berseiovy poslední návštěvy už uplynula dlouhá doba. Celé dva roky. Bylo to jen jedno z více než šedesáti římských pohřebišť, na které v průběhu těch let pro Pontifikální komisi dohlížel. „Nejnovější výsledky uhlíkového datování mě nutí přehodnotit některé původní předpoklady. Jenom se chci ještě podívat na jednu kryptu.“

Alibi měl dobré. Sotva před pár měsíci nechal tým archeologů provést uhlíkové datování dřevěného uhlí a dřevěných fragmentů zachycených ve štukování jedné krypty. Pozoruhodné výsledky řadily toto místo až k roku 50 př. n. 1. – více než století před dosud nejstaršími křesťanskými katakombami ve městě. Důsledky takovéhoto objevu byly závažné, do značné míry podporovaly předchozí teorie o vlivu Židů na křesťanské pohřební rituály. Ale nejvíce fascinující bylo, že zde byly židovské motivy promíchány se symboly úzce spjatými s raně křesťanským hnutím. A právě tyto nejasné vzpomínky teď přivedly Berseie zpět.

„Vidím, že máte vlastní baterku.“

„Vždy připraven. Potřebujete moji kartu?“ Giovanni vytáhl peněženku, rozevřel ji a ukázal plastovou identifikační kartu zaručující mu plný přístup do většiny historických památek ve městě. Jen pár akademiků získalo tohle privilegium.

Mario mávl, aby šel. „Zapíšu vás,“ řekl a ukázal přitom na podložku se seznamem na stole.

„Nikdo jiný tady dole není?“

„Máte to celé jen pro sebe.“

Z jakéhosi důvodu mu to nebylo úplně po chuti. Stísněně se usmál.

Hlídač mu podal fotokopii. „Tady máte aktualizovanou mapu.“

Bersei se podíval na zrevidovaný plánek tunelů a chodeb. Teď‘ bylo ještě evidentnější, že se systém průchodů vyvíjel v průběhu stovek let postupného rozšiřování zcela náhodně. Komplikovaný plán vypadal spíše jako síť prasklinek na nějakém keramickém hrnci.“Nebudu tam dlouho. Vadilo by vám, kdybych to na chvíli nechal tady u vás?“ Zvedl tašku s laptopem.

„Žádný problém. Nechám to za stolem.“

Podal mu tašku, přešel přes halu, zapnul baterku a naklonil ji dolů, aby osvětlila kamenné schody, které se ztrácely v temnotě. Dole pod schody musel Bersei překonat chvění a zastavit se, aby přizpůsobil dýchání studenému vlhkému vzduchu – tvrdé podmínky, které ztěžovaly rekonstrukci. Byl to skoro zázrak, že se tolik fresek a rytin dochovalo právě tady, v nemilosrdném prostředí, které kompletně zničilo těla, jež kdysi zabírala tisíce výklenků. Při vykopávkách v těchto hrobkách se našlo jen velice málo kostí, většinu jich ukradli už před stovkami let bezohlední gauneři, kteří na nich vydělávali, protože je prodávali jako relikvie mučedníků a svatých. Je to ironie, pomyslel si, vzhledem k tomu, že toto místo bylo vybudováno jako labyrint, právě aby se zabránilo vy lupo vání. Tolik pokud jde o ochranu těl pro konečné zmrtvýchvstání. Až nastane soudný den, bude tady spousta zklamaných duší.

Namířil baterku do úzkého průchodu – sotva metr širokého a necelé tři metry vysokého – který se jen pár metrů před ním rozplýval v naprosté tmě. Přede dvěma tisíci lety tady cech kopáčů, fassores, ručně vyhloubil v měkké vulkanické skále – zvané tuf – která tvořila podloží Říma, labyrint hrobek. Zdi po obou stranách lemovaly pohřební výklenky nazývané loculi. Ve starověku bývala těla zahalena do rubáše a uložena do těchto výklenků, aby zde proběhlo excarnation – rituální rozklad masa, při kterém se smyly pozemské hříchy. Všechny teď byly prázdné.

Podzemní chodby se v půdě nacházely v několika vrstvách, pod touto se rozkládala ještě tři další podlaží podobných tunelů. Naštěstí komora, která ho zajímala nejvíc, byla v horní vrstvě katakomb.

Nekropolis, pomyslel si. „Město mrtvých.“ Zakryl si nos před zápachem plísně a zadoufal, že nikdo není doma. Giovanni Bersei ztěžka polkl a vykročil kupředu.

„De sidera qualcosa?“ Mario už podruhé odložil svou knihu a zahleděl se na drsně vyhlížejícího muže stojícího před jeho stolem. Zdál se být duchem nepřítomný. Mario zkusil angličtinu. „Mohu vám nějak pomoci?“

Conte neodpověděl. Následoval Berseie až sem, i když nechápal, proč k čertu vědec zahnul zrovna do tohohle parku. Teď, když si přečetl ceduli visící nad hlídačovým stolem, mu to začínalo být všechno jasnější. Židovské katakomby? Oči mu zalétly ke dveřím, otevírajícím se do temného schodiště. Nejspíš sloužily i jako východ. To mu vyhovovalo. „Nejsou tam žádná světla?“ zeptal se Conte italsky.

„Musíte si vzít s sebou dolů baterku,“ odpověděl hlídač. „Ale katakomby nejsou otevřeny pro veřejnost,“ pokračoval, „a pokud nemáte patřičnou propustku, musím vás požádat, abyste odešel.“

Moc prosazovaná bezmocným. Conte ignoroval vybídnutí k odchodu a zíral na podložku na stole. Podpisová listina návštěvníků. A je na ní zapsáno jen jediné jméno. To jediné jméno, o které mu šlo. Bylo jasné, že kromě jeho terče tady nikdo jiný není. Bude to ještě jednodušší, než si myslel. Vsunul levačku do kapsy kabátu a klidně vytáhl malou stříkačku.

Teprve když hrozivá postava třemi rychlými kroky obešla stůl, začalo Mario Benedettimu docházet, v jakém nebezpečí se ocitl. Starý muž strnul.

„Patetické,“ zamumlal Conte. Natáhl pravou ruku, popadl hlídače zezadu za krk, levou zatím rychle vymrštil do vzduchu, zabořil jehlu hluboko do krčního svalu, stiskl píst a vstrikl do něj koncentrovanou dávku tubarinu – drogy používané v chirurgii na ochromení srdeční tkáně. Protože nikdy nevěděl, kdy se může hodit, míval u sebe Conte smrtící dávku neustále.

Když se stařec zhroutil na podlahu, Conte rychle ustoupil.

Jed okamžitě pronikl do krevního řečiště. Mario Benedetti zabořil mrtvějící prsty do svírající se hrudi. Tvář se mu stáhla v agónii, když se jeho srdce zadrhlo jako pokažený strojek. Tělem mu projelo poslední křečovité zachvění a on se přestal hýbat.

Salvátore Conteho vždycky udivovala dokonalá čistota této metody. Ať už toho muže najde kdokoli, bude předpokládat, že utrpěl srdeční záchvat. Každá základní pitva by došla ke stejnému závěru.

Čisté. Velice čisté.

Když zajistil závoru na vnitřní straně vstupních dveří a prázdnou stříkačku strčil do kapsy, prohledal Conte zásuvky stolu a našel hlídačovu baterku. Všiml si Berseiovy tašky s laptopem, která o něj byla opřená, a v duchu si poznamenal, že ji má vzít s sebou, až bude odcházet.

Zpod kabátu vytáhl devítimilimetrový glock. Vynasnaží se Berseie nezastřelit. To by nebylo čisté a on nevyhledával komplikace.

S rozsvícenou baterkou vstoupil Conte do tmy, zavřel za sebou dveře a otočil klíčem v masivním zámku.

KAPITOLA 51

Už patnáct minut si Giovanni Bersei razil cestu do hlubin katakomb pod Villa Tordonia, jen občas se zastavil, aby zkontroloval mapku. Nedokázal se zbavit mrazení v kostech a to naprosté ticho tam dole mu drtilo uši. Při každé odbočce na něj doléhala tíha dlouholeté vlády smrti. Tohle nejsou zrovna ideální pracovní podmínky, pomyslel si.

Bez toho náčrtku by nebylo možné se v těch křivolakých tunelech orientovat. Tolik průchodů – většina z nich končila slepě – všechny vypadaly stejně a navíc v podzemí moc nefungoval orientační smysl. Bersei, který v žádném případě netrpěl klaustrofobií, už byl v mnoha podzemních doupatech, a strašidelnějších než tohle. Ale ještě nikdy nebyl sám… v tak gigantické hrobce.

Podle měřítka mapy si spočítal, že ušel od vchodu necelého půl kilometru. Jeho cíl už teď byl velice blízko.

Levá zeď před ním ustoupila širokému oblouku – vstupu do komory nazývané cubiculum. Ve vchodu se Bersei zastavil a znovu zkontroloval mapu, aby se ujistil, že našel tu správnou místnost. Strčil mapu do kapsy, dlouze si vydechl a vstoupil dovnitř.

Přejel baterkou po zdech a prohlédl si prostornou čtvercovou komoru, vytesanou do porézní tufu. Tady nebyly žádné loculi, jenom pracovní prostory, kam byla kdysi pokládána těla, aby mohla být připravena k pohřbu. V rohu stálo pár starověkých amfor, které tehdy pravděpodobně obsahovaly vonné oleje a byliny.

Podlaha byla vyložená ozdobnými kachlíky, zdi omítnuté a pokryté převážně judaistickými vzory, hlavně menorami, ale také zpodobeními druhého chrámu a archy úmluvy.

Uprostřed místnosti Bersei zaklonil hlavu a namířil světlo baterky nahoru. Jestli si to pamatoval správně, mělo by tam být vidět to, kvůli čemu sem přišel. Ve chvíli, kdy se jeho oči přizpůsobily úžasné fresce, která pokrývala vysoký strop, cítil, jak se mu zastavil dech.

Salvátore Conte na chvíli vypnul baterku a pozorně se zaposlouchal do vzdálených zvuků, rozléhajících se kamenným bludištěm. Tma mu nečinila nejmenší problém, takže skutečnost, že se během týdne už podruhé ocitl v hrobce, nijak nenabourala jeho odhodlání.

Antropolog, který neměl ani tušení o svém pronásledovateli, se nijak nepokoušel tlumit zvuk svých kroků na hrubé podlaze tunelu. A ty občasné zastávky, když kontroloval mapu, jeho nebezpečné postavení jenom zvyšovaly.

Conte už byl blízko. Velíce blízko.

Nakoukl za roh zdi. Asi o čtyřicet metrů dál byl úzký průchod a z obloukovitého vchodu se rozlévala slabá záře.

Sáhl si na záda a vytáhl od opasku glock. Nechal světlo vypnuté, tiše si sundal kabát a boty a položil je spolu s baterkou ke zdi. Pak se Minotaurus opět pohnul.

Giovanni Bersei upřeně hleděl na obraz vznášející se nad jeho hlavou.

Uprostřed se nacházela menora obklopená soustřednými kruhy připomínajícími slunce, která tvořila střed velkého kříže. Ten lemovaly úponky vinné révy.

Na koncích kříže byly kruhovité útvary obsahující další symboly – shofar, obřadní roh používaný k ohlašování židovského Nového roku; etrongs, ovoce ve tvaru citronu, používané Židy při sukkotu, posvátné hostině – všechno obrazy, které vzdávaly hold ztracenému chrámu.

Mezi stejnoměrnými rameny kříže se nacházely čtyři polokruhy, které, to by přísahal, měly odpovídat světovým stranám. Každý obsahoval symbol vyrytý do boku urny – delfína obtočeného kolem trojzubce. Raně křesťanský symbol Ježíše Krista, Spasitele – delfín, který dopravuje duše do posmrtného života, spojený se zpodobením Svaté Trojice.

Bersei si chvějící se rukou zastrčil baterku do podpaží a sáhl si do náprsní kapsy pro fotokopii svitku.

Přesně stejný obrázek – prakticky reprodukce fresky na stropě – byl nakreslený pod řeckým textem napsaným před téměř dvěma tisícovkami let Josefem Arimatejským. Byl to právě tento obrázek, který jej přivedl sem. Pokud Bersei věděl, byla tato freska jediná svého druhu.

Nemožné.

Už tohle smíšení židovských a křesťanských motivů bylo dost překvapivé, ale skutečnost, že Josef měl s tímto místem něco společného, byla ohromující. Bersei sjel světlem po zdi k fresce zobrazující archu úmluvy. Všechny tyhle obrazy spolu určitě souvisely. Bylo to jasné poselství, které jim Josef zanechal. Ale co měli on a Ježíš společného s chrámem a archou úmluvy? Otevíraly se dráždivé možnosti.

Obrátil svou pozornost k otvoru v zadní zdi cubicula a vstoupil do další komory. Jestli toto místo odpovídalo standardnímu uspořádání krypty, měla by s přípravnou sousedit pohřební místnost, cella. Proto bylo rozumné předpokládat, že těla rodiny, která vlastnila cubiculum, obývala také cellu.

Sotva dokázal ovládnout své vzrušení. Našel opravdu kryptu Josefa Arimatejského?

Postoupil do zadní místnosti. Jak předpokládal, v jejích zdech byly vytesány výklenky.

Úžasné.

Paprsek světla poskakoval, jak je Bersei počítal.

Deset.

Devět výklenků bylo poměrně prostých s výjimkou ozdobných kamenných lišt. Ale jeden loculus na zadní zdi se tomu vymykal. Většina antropologů by rychle dospěla k závěru, že to bylo pohřební místo rodinného patriarchy. Protože však měl možnost zblízka si prohlédnout Ježíšovu umu, povšiml si Bersei okamžitě složitých rozet a šrafovaného vzoru, který rámoval tento výklenek. Byla to nepochybně ruční práce stejného kamenického mistra, který zdobil tu urnu.

Giovanni popošel dopředu s ústy dokořán. Představivost se mu rozeběhla na plné obrátky. Namířil světlo do vytesaného otvoru, dost velkého, aby se tam vešlo ležící tělo. Pochopitelně prázdný. Teď zachytilo světlo symbol vyrytý do vrchního okraje obruby. Delfín obtočený kolem trojzubce.

Fantastické.

Takže Josef Arimatejský skutečně přemístil Kristovo tělo po ukřižování sem do Říma? Ale jestli ano, proč? Bersei se pokusil cele se soustředit na tento překvapivý nápad. Možná kvůli ochraně? Ale nebyla jedna prázdná hrobka v Jeruzalémě poblíž Golgoty? Možná by to mohlo vysvětlit, proč se v evangeliích říká, že ji našli prázdnou.

Vlastně se zdálo, že to celé dává docela smysl. Jestli Josefova rodina žila v římském židovském ghettu, bylo by určitě o dost bezpečnější ukrýt Kristovo tělo zde, daleko od ostražitých očí židovské rady a Piláta Pontského. Obzvlášť jestli měly proběhnout obvyklé pohřební rituály, které vyžadovaly uložení těla na jeden rok do výklenku.

„Doktore Bersei,“ prořízl ticho něčí hlas.

Bersei nadskočil a s baterkou v ruce se obrátil. Napůl očekával, že uvidí nějakého ducha, který ho chce potrestat za to, že pronikl do hrobky, ale ještě víc ho vyděsilo, když kužel světla dopadl na tvrdé rysy Salvátore Conteho. Když se tam tak objevil bez nejmenšího hluku a oblečený celý v černém, bylo to, jako by se Conte zhmotnil ze zdi krypty.

„Nevadilo by vám…?“ Conte zašilhal a ukázal na světlo baterky.

Bersei, kterému srdce prudce bušilo do žeber, sklonil paprsek baterky k podlaze. Všiml si, že Conte nemá na nohou boty. Na první pohled se také zdálo, že není ozbrojený. „Jak jste se sem dolů dostal?“ Bál se, že odpověď už zná.

Conte jeho otázku ignoroval. „Copak tady hledáte, doktore?“

Neodpověděl.

Conte přistoupil k antropologovi a vytrhl mu fotokopii z ruky.

„Je to jenom výzkum. Nic víc.“ Bersei, který proklínal skutečnost, že je tak otřesný lhář, o krok ustoupil a zády se opřel o zeď krypty.

„Vy si musíte myslet, že jsem idiot. Vím, že jste si okopíroval ty složky z laboratoře. Máte v úmyslu předat je detektivu Petardimu?“

Bersei oněměl. Jak mohl Conte vědět o Petardim? Telefonoval mu přece z domova. Že by se Vatikán zachoval tak sprostě a napíchl mu telefon?

„Něco ukrást je jedna věc. Ukrást něco Vatikánu… To je přece nekřesťanské. Vy mě překvapujete, doktore Bersei. Ale jste inteligentní člověk… To se vám musí nechat.“ Conte se obrátil a ustoupil do středu komory, přičemž pro dramatický efekt úmyslně ukázal glock nacpaný za opaskem. „Pojďte sem a posviťte mi.“ Přešel do středu cubicula.

Giovanni Bersei se váhavě přesunul do přední místnosti a posvítil baterkou na strop hrobky. Paprsek se mu v třesoucí se ruce zachvíval.

Conte si několik sekund pozorně prohlížel složitou podobu fresky a pak ji porovnal s obrázkem na papíře. „Takže tohle jste našel,“ pronesl překvapeně. „Dobrá práce. Kdo by si pomyslel, že ta schránka má původ tady? Řekl bych, že ten Josef Arimatejský byl nakonec docela praktický člověk.“

Bersei se zamračil.

„Chápu to tak, že si myslíte, že Ježíšovo tělo přinesl nejprve sem,“ pokračoval Conte, „a teprve potom uložil kosti do schránky a tu pak dopravil zpátky do té hromady písku ve Svaté zemi. Řekl bych, že dokonce ani ten knihovník, ani ten papežův kámoš to nedomýšleli tak daleko.“

Bersei byl otřesen lhostejnou neúctou toho muže k tomu, co tohle všechno ve skutečnosti znamenalo. A ještě hůř, byl zděšený, protože mu Conte právě potvrdil jeho podezření, že Vatikán o té loupeži věděl. Teď už si byl jistý, že jsou do toho přímo zapletení a Salvátore Conte pro ně tohle všechno nějak zařídil. Mistr zloděj. Mlčenlivý stopař. V duchu se mu vybavily všechny ty izraelské oběti. Třináct mrtvých. Co byl pro takovéhle člověka jeden život navíc? Obzvláště potom, co připustil, že nehraje fér. Myšlenky mu přeskočily k manželce a třem dětem. V ústech mu vyschlo.

Conte nevzrušeně složil papír a zastrčil ho do kapsy kalhot. Pak si chladně sáhl za záda pro glocka.

Bersei, který předvídal, co se stane, zareagoval instinktivně a praštil baterkou o kamennou zeď za sebou. Následovalo ostré řinčení kovu a rozbíjeného skla, když se předmět rozpadl, a celé cubiculum se ponořilo do naprosté tmy.

O okamžik později zmáčkl Conte spoušť. Záblesk výstřelu prolomil tmu na dost dlouho, aby viděl, že vědec už leze po čtyřech pryč. Conte se na moment zarazil, aby mohl naslouchat zvukům jeho pohybu, než vystřelí znovu – další záblesk, střela se však odrazila nebezpečně blízko a jen taktak minula Conteho ucho. I když měl v úmyslu vědce jenom vyděsit, ne ho opravdu zastřelit, bude muset mířit opatrněji.

„Do hajzlu,“ zařval Conte hlasitě. „Nesnáším tuhle debilní hru.“ Tou hrou pochopitelně myslel marný pokus jakékoli kořisti uniknout choutkám zkušeného lovce, jako byl Salvátore Conte. Znovu naslouchal, doufal, že se Bersei pokusí vrátit ke vchodu do katakomb. Jenže zvuky uklouznutí a rychlých kroků mu k jeho údivu potvrdily, že antropolog se vydal opačným směrem – hlouběji do bludiště.

Než se Conte pustil do pronásledování, vrátil se po hmatu těch pár metrů, aby našel baterku a boty. Vklouzl do nich, zapnul baterku a rozběhl se úzkým tunelem. Jantarová záře baterky přitom poskakovala v rytmu pohybu jeho paží.

Giovanni Bersei měl slušný náskok, ale protože si nebyl jistý rozložením katakomb plných dlouhých tunelů, které se táhly stovky metrů a mnohdy se slepým zakončením, zmocňovala se jej panika. Potřeboval vzít rozum do hrsti, hlavně vybavit si mapu, jinak… Zahnal tu myšlenku z hlavy.

Jak tak běžel po nerovném povrchu kamenných chodeb, každý jeho krok se hlasitě rozléhal a tvořil zvukovou stopu pro Conteho.

Bylo na tom něco neskutečného, jak se tam tak, zcela dezorientovaný, rychle pohyboval naprostou temnotou. Protože nic neviděl, běžel s jednu ruku nataženou jako při touchdownu v americkém fotbalu a celou tu dobu se modlil, aby nenarazil obličejem do zdi. Aby bylo všechno ještě horší, jak postupoval hlouběji, dýchalo se mu čím dál obtížněji, vzduch byl plný pronikavého zápachu vlhké zeminy a chemikálií, které nedokázal úplně identifikovat – nejspíš ty jedovaté plyny, které byly největším přirozeným rizikem v těchto katakombách.

Pravým ramenem se praštil o zeď a lehce zakolísal, skoro upadl. Na moment zpomalil, aby znovu získal rovnováhu, a pak zase vyrazil, jenže tentokrát narazil do zdi čelem. Za divokého oddychování vyrazil rukama doprava, tápal a hledal otvor, modlil se, aby to nebyla slepá ulička. Nic kromě dutých výklenků loculi. Na zlomek sekundy přemýšlel, že by se do některého schoval, ale věděl, že by ho prozradilo prudké dýchání, které nedokázal ovládnout. Otočil se o sto osmdesát stupňů a přikročil k protější zdi. Zase kámen.

Ježíši, tohle mi nedělej.

Jak tápal po zdi a posouval se stále doprava, hmátl rukama do prázdna. Chodba tady nekončila, jenom se jednoduše prudce stáčela doleva.

Zrovna když Bersei zahýbal za roh, přísahal by, že v dálce zahlédl světlo, které vypadalo jako hvězda na noční obloze. Slyšel stejnoměrný dusot běžícího Conteho, který byl každou sekundou hlasitější.

Bersei běžel temnotou, držela ho pouze víra, že znovu nenarazí. O pár sekund později se mu noha do něčeho zamotala. Nohy se pod ním podlomily a on tvrdě dopadl na kamennou podlahu. Přistál nejspíš na nějakých plechovkách s barvou. Hlava mu s hlasitým zaduněním narazila na jakousi kovovou skříňku.

Před očima se mu rozzářilo oslepující světlo a hlavou mu projela intenzivní bolest. Divoce zaklel, protože si myslel, že ten záblesk byl vedlejším produktem rány do hlavy. Když ale otevřel oči, zíral přímo do rozsvícené pracovní lampy. Po chvilce mrkání zjistil, že vběhl do sekce tunelu, kde stále ještě probíhaly restaurátorské práce. Po celé chodbě bylo rozložené nářadí, štětce a plechovky. Když se mu kotníky zapletly do tlusté šňůry, shodil stojací lampu přímo na vypínač. Škubnutím si nohu uvolnil a znovu se zvedl. Úžasných fresek, které právě procházely opravou, si skoro ani nevšiml.

Kroky za ním teď zněly rychleji a přibližovaly se.

Skříňka na nářadí, do které narazil, byla otevřená a hned v horní přihrádce leželo kladivo. Popadl ho a rozběhl se.

Conte zahnul za roh, odkud se do tunelu rozlévalo tajemné světlo. Začínal pociťovat lehkou závrať, ne z toho běhu, ale kvůli pronikavě páchnoucímu vzduchu, který mu teď plnil plíce. Zpomalil, aby se propletl mezi nářadím blokujícím průchod, tvrdě kopl do lampy a ta zhasla.

Přímo před ním se chodba větvila třemi různými směry. Pospíšil si k rozcestí, tam se zastavil, a zatímco se ze všech sil snažil zklidnit dýchání, naslouchal.

Conte namířil baterku přímo před sebe. Vypadala jako slepá ulička. Obrátil ji doprava a posvítil si do chodby, která se po chvíli stáčela z dohledu. I levý tunel někam zahýbal.

Znovu se zaposlouchal, natahoval uši, jestli něco nezaslechne. Nic. Bude si muset vybrat.

KAPITOLA 52

Jeruzalém

Graham Barton uvnitř stísněné zadržovací cely policejní stanice beznadějně zíral na pevné kovové dveře. Z jakéhosi důvodu ho falešně obvinili, že je mozkem loupeže na Chrámové hoře. Hluboko uvnitř mu bylo jasné, že se proti němu spikly nějaké síly, ale nevěděl, z jakého důvodu – možná politického?

Dnes brzy dopoledne mu izraelská policie konečně dovolila zavolat manželce. Zlobila se, že ji vzhledem k sedmihodinovému časovému posunu probudil z hlubokého spánku. Když jí ale vysvětlil, v jaké nepříjemné situaci se ocitl, rychle změkla.

Graham zachytil v Jennyně hlase něco, o čem si myslel, že už je dlouho mrtvé – zájem. Okamžitě mu uvěřila, když ji přesvědčoval, že je nevinný. „Podívej, Grahame, vím, že bys něco takového nikdy neudělal.“ Znovu ho ujistila, že okamžitě začne podnikat nějaké kroky, a zakončila hovor slovy: „Miluju tě, zlato. Udělám pro tebe všechno.“ Z těch slov mu skoro vhrkly slzy do očí. Ve chvíli, kdy se všechno zdálo temné a nejisté, získal něco ještě cennějšího než svoboda.

Dveře se otevřely, a když vzhlédl, spatřil známou postavu.

Razak.

Muslim, očividně rozrušený, přistoupil k jediné prázdné židli, zatímco za ním někdo zvenčí zavřel a zamkl dveře.

„Ocitl jste se ve velice vážné situaci, Grahame,“ pronesl zklamaně. Razak většinou dokázal dobře posoudit povahu člověka. Ovšem policie předložila proti archeologovi tak silné důkazy, že nedokázal potlačit pocit, že si z něj dělal blázny.

„Bylo to nastražené,“ bránil se Barton. „Nemám s tím zločinem nic společného. Zrovna vy byste to měl vědět.“

„Líbíte se mi. Zdá se, že jste dobrý člověk, ale teď opravdu nevím, co si mám myslet. Řekli mi, že ve vašem bytě byly nalezeny závažné důkazy. Věci, jaké vlastní pouze zloději.“

„Někdo tam tu vrtačku podstrčil,“ protestoval Barton. „A vy víte stejně dobře jako já, že ten svitek byl v urně.“ Všiml si nedůvěry v muslimově tváři. „Poslyšte, Razaku, musíte jim říct, že ten svitek byl v urně.“

Razak rozhodil rukama. „Byl jsem obrácený zády,“ připomněl mu. Nemohl pominout možnost, že Barton možná schválně absolvoval celou tu šaškárnu s otevíráním zbývajících uren, aby ospravedlnil, že vlastní ten svitek. Ale proč? Aby se proslavil? Aby zdiskreditoval muslimské nároky na Chrámovou horu a tím odsunul vyšetřování na vedlejší kolej teritoriálními spory? Nebo aby svedl vinu na nějakého fanatického křesťana?

„Dobře. Aha.“ Archeologův obličej se stáhl zklamáním. „Takže vy jste v tom taky.“

„A co ty ostatní urny?“

Barton se rozčílil. „Jak by mohl člověk mojí postavy přemístit devět uren vážících každá přes třicet kilo přímo před očima Waqfu a policie? Tohle není zrovna věc, která by se dala strčit do kapsy,“ prohlásil sarkasticky. „Neviděl jste tohle město v posledních pár dnech? Všude je sledovací zařízení. Jediné, co potřebují udělat, je přehrát si pár videozáznamů a uvidí, že jsem tam nikdy nebyl bez vaší přítomnosti.“

Razak mlčky hleděl na podlahu.

„A i kdybych je dokázal odnést, kde bych je asi schoval? V mém bytě? Tam už to prohledali. To taky nejspíš věříte tomu, že jsem poškodil tu desku na zdi krypty, protože jsem ji viděl dřív než vy?“

Muslim k němu prudce zvedl oči. „Co tím myslíte?“

„Desátý nápis na desce. Vzpomínáte si, že byl seškrábaný?“

Teď už Razak věděl, o čem to mluví. „Ano.“

„Takže večer mi major Topol ukázal fotografii příhodně pořízenou předtím, než jsem se dostal dovnitř. Je na ní vidět symbol, který tam původně byl.“

Tohle se Razakovi nelíbilo. „A co to bylo?“

Barton nebyl v náladě na další historickou rozpravu. „Pohanský symbol. Delfín obtočený kolem trojzubce.“

Razak se snažil pochopit, co to znamená.

„Raně křesťanský symbol pro Ježíše, představující jeho ukřižování a vzkříšení.“

Jestli to byla pravda, určitě by to podpořilo Bartonovy předpoklady ohledně vlastníka krypty a domnělého obsahu ukradené urny. Razak zavrtěl hlavou. „Nevím, čemu mám věřit.“

„Musíte mi pomoci. Vy jste jediný, kdo zná pravdu.“

„Pravda je v téhle části světa vzácné zboží.“ Razak odvrátil pohled. „I kdyby to tam opravdu bylo, nevím, jestli bych si toho všiml.“ Začínal cítit za toho Angličana silnou odpovědnost. Bartonova intuice ohledně té loupeže byla v podstatě přesná, měl schopnost vidět věci, kterých si nikdo jiný nevšiml. Jenže teď musel čelit těm obviněním.

Razak už v minulosti mnohokrát viděl izraelské úřady používat podobnou taktiku. Že by byl Barton pro Izraelce opravdu jen vhodný obětní beránek? Tato možnost představovala zcela odlišný problém.

„Mám nějakou naději?“

Razak rozhodil rukama. „Naděje je vždycky.“ Ale hluboko uvnitř věděl, že pro tohohle Angličana nebude snadné dostat se ven.

„Nechystáte se vést dál vyšetřování tímhle směrem, nebo ano?“

„Musíte pochopit naše postavení.“ Razak si začínal v duchu říkat, jestli ho chápe sám.

„Jaké postavení přesně?“

„Potřebujeme mír. Stabilitu. Víte, co se stalo včera,“ řekl a narážel tím na ten bombový útok. „Jestli se něco nezmění, bude to pouhý začátek. Stačila zpráva o vašem zatčení, aby se začalo uvolňovat napětí. Rozhovory byly obnoveny. Lidé mají někoho, na koho můžou svalit vinu – a to člověka, který není ani Žid, ani muslim.“

„To se vážně hodí.“ Archeologovi bylo jasné, že už se s tím nedá nic dělat.

„Problém, kterému ve skutečnosti čelíme, je politický.“ Razak se předklonil. „Vím, že je to strašné, ale když nebude žádné obvinění, nebude ani řešení. Obviňte člověka a padne jeden člověk. Obviňte zemi a zatáhnete do toho všechny.“

„Takže tímhle to tedy skončí?“

„Tohle nikdy neskončí.“ Razak se zvedl a zaklepal na dveře cely. Zarazil se a obrátil k Bartonovi. „Potřebuju si to všechno promyslet, Grahame. Udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohl. Ale nemůžu dosvědčit věci, kterými si nejsem jistý. Vím, že tohle dokážete respektovat.“ Muslim vyšel ven s pocitem smutku.

Když Razak před pár minutami vstupoval na policejní stanici, byly chodníky prázdné. Když ale vycházel ven do prudkého slunečního světla, musely si jeho oči zvyknout na docela jinou scénu.

Objevilo se tam více než tucet novinářů. A soudě podle jejich horečnaté reakce, když jej uviděli, bylo Razakovi jasné, že právě on je tím důvodem, proč jsou tady. Kamery posazené na ramenou se otočily, když se k němu hnali reportéři s mikrofony vytasenými jako kordy.

„Pane al-Tahini!“ podařilo se jednomu z novinářů získat jeho pozornost.

Razak strnul, protože věděl, že konfrontace je nevyhnutelná a vlastně i nezbytná. Koneckonců, byl pověřeným mluvčím Waqfu.

„Ano?“

„Je to pravda, že policie zatkla muže odpovědného za loupež na Chrámové hoře?“

Všichni jako jeden muž ztichli a čekali na jeho odpověď.

Razak si odkašlal. „Ještě to není zcela jasné. Pokud víme, policie pořád ještě prošetřuje fakta.“

„Ale vy jste přece s tím mužem pracoval, ne?“ zvolal jiný reportér. „Je to ten anglický archeolog, Graham Barton?“

„Je pravda, že jsem byl pověřen vyšetřováním společně s panem Bartonem, jehož rozsáhlé znalosti jsme považovali za zásadní pro pochopení motivace těch zlodějů.“

Znovu se ozval první reportér., A jaký máte teď pocit z toho, že byl označen za muže, který byl hybnou silou celé loupeže?“

Opatrně, říkal si Razak v duchu. Nezhoršuj to Grahamovi. A nezhoršuj to ani všem muslimům a Palestincům.

„I když bych velice rád dospěl k nějakému řešení, mám pocit, že je zapotřebí zodpovědět ještě spoustu otázek, než bude někdo moci vznést obvinění proti tomuto muži. Teď, jestli mě omluvíte…“ Protlačil se davem.

KAPITOLA 53

Řím

Giovanni Bersei, schoulený v jednom z výklenků vysoko ve zdi chodby, se nadechoval jen zlehka, zoufale se snažil se uklidnit a doufal, že si Conte vybere nesprávný tunel a bude bezcílně bloudit katakombami. Jestli bude mít opravdu štěstí, zabiják by mohl podlehnout účinku jedovatých plynů a zemřít. Bersei jenom doufal, že se dřív nepřihodí totéž jemu samému. Sevřel pevněji kladivo v ruce.

Jako kdyby se s tím mohl postavit proti pistoli.

Minuty plynuly. Znovu zavládlo ticho. Už začal uvažovat, že ještě chvíli a vyleze zpátky do tunelu. Jenže ten nápad neměl dlouhého trvání, protože od hrbolaté stěny proti výklenku se najednou odrazil slabý záblesk světa. Conte přicházel.

Když Conte neúspěšně prohledal první dva tunely, vrátil se na místo, kde Bersei zakopl o nářadí. Tudy se jeho kořist určitě nevrátila. Bersei by se nedokázal proplést ve tmě tím nepořádkem bez toho, aby způsobil hluk.

Jak tak kráčel třetí chodbou, pocítil Conte lehounký vánek. Vzduch tady byl čerstvější, nepáchnul tolik. Možná byla někde blízko ventilační šachta.

Už se začínal zabývat velice nepravděpodobnou možností, že ho třeba Bersei přelstil. Bylo by to však jen dočasně, protože jediný východ z tohoto místa byl zamčený.

Jak tak pomalu postupoval tunelem, zahlédl daleko před sebou slabou záři. Denní světlo?

Možná to byla jenom ventilační šachta, ale určitě vypadala dost široká, aby se mohla stát únikovou cestou. Conte se rozběhl.

Asi o deset metrů dál se najednou vysoko ze zdi vyklonila temná postava. I na žoldnéře to bylo příliš rychlé, aby dokázal zareagovat. Tvrdě ho udeřila do pravého spánku, takže upadl na záda a hlava mu s dutým žuchnutím udeřila

0 zem.

Baterka se odkutálela po podlaze tunelu. Glock však dál držel pevně v ruce. Pro něj to byl čirý instinkt.

Omráčený Conte sotva rozeznával postavu, která se teď soukala ze zdi jako nějaká obživlá mrtvola. Sotva Bersei dosáhl na podlahu, natáhl se po baterce.

Najednou Conte i přes rozmazané dvojité vidění zahlédl, jak se cosi mihlo vzduchem. Udeřilo jej to tvrdě do prsou. Kladivo? Zvedl glock a naslepo stiskl spoušť, jen pro případ, že by měl Bersei chuť pokusit se o další ránu.

Zatímco se Conte snažil zase se posbírat, světlo zmizelo v chodbě.

Giovanni, který se rozběhl ke zdroji světla na konci chodby, v duchu děkoval Bohu, že jej ty Conteho výstřely minuly.

1 když se děsil možnosti, že by to mohla být slepá ulička, sou středil se na zářivý kužel světla na konci tunelu, který mu na bízel alespoň nějakou naději na únik. Vánek teď foukal silněji. Možná, jen možná se z tohohle příšerného místa dostane živý.

Jenže kousek před koncem chodby musel Bersei prudce zastavit těsně před otvorem v podlaze, kudy sluneční světlo zalévalo širokou rozeklanou šachtu. Když nahlédl do jejího jícnu, viděl pod sebe přes čtyři, možná pět pater na skalnaté dno.

Spodní chodby. Dole leží ještě tři další úrovně, vzpomněl si. Restaurátoři nejspíš otevřeli ventilační šachtu, aby jim pomohla vy větrat jedovaté podzemní plyny.

Bůh mi pomáhej.

Zvedl oči ke zdroji světla. Šachta byla příliš široká, aby se jí mohl vyšplhat. A navíc otvor vysoko nad ním kryla těžká železná mříž. Zoufalství ho sevřelo jako ve svěráku.

Zaslechl slabý hluk.

Bersei se otočil právě včas, aby viděl, jak Conteho tělo prolétává vzduchem jako projektil. Zabijákovo chodidlo zasáhlo antropologa do prsou, takže přeletěl ústí propasti a jeho tělo narazilo na zeď za ním.

Baterka se skutálela a rozbila se o skálu dole.

Na zlomek sekundy zůstal Bersei viset na zdi, nohama se zachytil na úzké římse, která lemovala okraj otvoru. Ale síla úderu jej nekontrolovatelně převažovala dopředu. Reflexivně se odrazil ode zdi a pokusil se zachytit na druhé straně, adrenalin mu přitom pulzoval celým tělem. Prsty se zabořil do země, ale nebylo čeho se chytit.

A pak už jenom padal dolů a poslední, co viděl, než narazil hlavou do tufy na dně šachty, byla rychle se míhající hrubá skála.

Salvátore Conte shlížel dolů do jámy. Giovanni Bersei ležel na skalnatém dně šachty zkroucený v nepřirozené poloze, z proražené lebky se mu řinula krev, zlámané kosti pronikly kůží.

Lovec se usmál. Čistá smrt, která bude vypadat jako nešťastná náhoda. Pravděpodobně bude trvat celé dny, možná i týdny, než bude tělo nalezeno. Tady dole by se mohl ztratit i odporný zápach rozkládajícího se masa. Nakonec bylo tohle místo pro něj jako stvořené.

Jak se vracel tunely zpátky, posbíral svoje boty, pistoli a kabát. Dokonce se mu podařilo najít vystřelené kulky z glocka a nábojnice. Držel se pravidla nikdy za sebou nezanechat usvědčující balistické důkazy. Proto použil při práci v Jeruzalémě XM8. Touhle dobou už ty střely určitě pěkně trápí vyšetřovatele pokoušející se přijít na to, jak mohl skončit prototyp zbraně, která měla být uskladněna někde ve vojenských bunkrech ve Spojených státech, v rukou bezejmenných žoldnéřů.

Odemkl dveře a zamířil do haly. Vrátil klíče ztuhlému hlídači, popadl tašku s laptopem, odsunul zástrčku na vstupních dveřích, vyšel ven a zavřel je za sebou. Na chvíli se Conte zastavil, než si oči přivykly na jasné sluneční světlo, a pak odvezl Berseiovu vespu k pronajaté dodávce značky Fiat. Otevřel zadní dveře, naložil motorku, zavřel a naskočil za volant. Na moment se zahlédl ve zpětném zrcátku. Na pravém spánku nu naskočila fialová boule o velikosti vlašského ořechu. Naštěstí neměl Bersei svoji ránu pořádně načasovanou, protože taky mohl upadnout do bezvědomí. Bolest už začínala být opravdu pronikavá, ale když to tak všechno uvážil, dopadla ta práce dobře.

KAPITOLA 54

Vatikán

Otec Patrick Donovan, který vstoupil do laboratoře za deset minut deset, vypadal, jako by celé dny nespal. U boku se mu pohupovala kožená aktovka. „Dobré ráno, doktorko Henneseyová.“

Charlotte, sedící vedle urny, násilím odtrhla oči od relikvie.

Donovan se rozhlížel po laboratoři a hledal antropologa. „Je tady doktor Bersei?“

„Už jsem se vám chystala zavolat dříve,“ řekla. „Ještě nepřišel.“ V překrucování pravdy nebyla nikdy moc dobrá. Ale teď se v Giovanniho zájmu snažila víc než kdy dřív dosáhnout přesvědčivosti.

„To je zvláštní.“ Okamžitě ho napadlo, že Conte není k ničemu, protože když před chvílí procházel chodbou, všiml si, že provizorní sledovací místnost je nezamčená a prázdná. Conte ji zřejmě opustil ve spěchu. „Doufám, že je všechno v pořádku.“

„Chápu, co tím myslíte. Není mu to podobné, aby se opozdil.“

„Obzvlášť na něco tak důležitého,“ dodal Donovan. „No, opravdu jsem doufal, že tady na tu prezentaci bude. Myslíte, že to zvládnete bez něj?“

„Jistě,“ odpověděla, ale uvnitř to v ní vřelo. Jak se má s tím vším vypořádat sama? Co když má Bersei pravdu? A co když ani ona není ve Vatikánu v bezpečí? Jediná útěcha, která jí zbyla, byl vnitřní pocit, že tenhle kněz ji ochrání. Jen zřídkakdy se pletla, když šlo o něčí charakter.

Dono van se podíval na hodinky. „Opravdu už bychom měli jít. Nechci se opozdit.“

Charlotte se přinutila k úsměvu, hodila si přes rameno tašku s laptopem, sebrala objemné desky s prezentací a následovala Donovana do chodby. „Takže kam přesně jdeme?“

Pohlédl na ni. „Do kanceláře státního sekretáře, kardinála Antonia Carla Santelliho.“

KAPITOLA 55

Když procházeli nádhernou chodbou Apoštolského paláce, Donovan se pokradmu podíval po Charlotte, která kráčela za ním, a v jejích očích zahlédl stejnou bázeň, jakou cítil i on, když se na tomto místě ocitl poprvé. „Pozoruhodné, že?“

„Ano.“ Pokoušela se potlačit svou nervozitu, když sledovala těžce ozbrojené švýcarské gardisty rozestavené na chodbě. „Opravdu velkolepé.“

Ukázal na vysoký strop. „Papež žije o patro výš.“

U střeženého vchodu do kanceláře kardinála Santelliho Donovana a Charlotte rychle zkontrolovali a pak je jeden švýcarský gardista odvedl do předpokoje. Otec Martin vstal od stolu, aby je pozdravil.

Donovan nebyl zrovna nadšený kardinálovým rozhodnutím, že se s nimi setká tady. Co k tomu Santelliho vedlo? Chtěl snad ukázat, co všechno je v sázce, kdyby měla opravdu nějaké podezření?

„Rád vás zase vidím, Jamesi.“ Donovan potřásl mladému knězi rukou a snažil se přitom nevšímat si tmavých kruhů pod jeho očima. Představil Charlotte a pak Martina požádal, aby zavolal do laboratoře a zjistil, jestli už nedorazil doktor Bersei.

Martin poslechl a obešel stůl, aby dosáhl na telefon. Nechal jej vyzvánět patnáct sekund, ale žádná odpověď. Zavrtěl hlavou. „Bohužel. Nikdo to nezvedá.“

Donovan se obrátil k Charlotte. „Řekl bych, že jste na to sama,“ pronesl omluvně.

Interkom na Martinově stole najednou ožil. „Jamesi,“ ozval se v drobném reproduktoru drsný hlas. „Žádal jsem vás o tu zprávu před deseti minutami. Na co tam kruci čekáte?“

Kněz protočil panenky a zlehka se usmál. „Omluvte mě na moment.“ Předklonil se a stiskl tlačítko interkomu. „Mám to tady, Eminence. Omlouvám se za to zdržení. Taky dorazili otec Donovan a doktorka Henneseyová.“

„No tak na co čekáte? Pošlete je dovnitř!“

Otec Martin nazlobeně zvedl ze stolu šanon a odvedl je do Santelliho kanceláře.

Kardinál seděl za stolem zabraný do telefonního hovoru. Přivítal návštěvníky pokývnutím hlavy a ukázal na šanon v Martinových rukou. Když mu ho předal, odehnal Santelli kněze mávnutím jako komára.

„Je celý váš,“ zašeptal Martin Donovanovi, když se vracel do předpokoje.

Když Charlotte uviděla za stolem majestátní Santelliho postavu, najednou si uvědomila, že byla tak zaměstnaná tím, co jí řekl Bersei, a Conteho nechutnou špehovací místností, že zapomněla s Donovanem probrat etiketu. Když kardinál ukončil hovor a zvedl se, všimla si, že je vysoký a toporný, výraz obličeje má příjemný, ale pevný. Když obcházel svůj masivní stůl, přísahala by, že jeví výmluvné známky člověka, který teprve nedávno přestal pít, i když se nedalo popřít, že byl silná osobnost.

„Dobré ráno, otče Donovane.“ Kardinál napřáhl pravici, jako by chtěl uchopit neviditelnou hůl.

„Eminence.“ Donovan přistoupil a lehce se uklonil, aby políbil Santelliho posvátný prsten, i když přitom musel skrývat svou nechuť vůči takovému pompéznímu gestu.

„Dovolte mi, abych vás představil, Jeho Eminence Antonio Carlo Santelli, doktorka Charlotte Henneseyová, známá genetická z Phoenixu v Arizoně.“

„Ach ano,“ Santelli se široce usmál „Už jsem o vás hodně slyšel, doktorko Henneseyová.“

Charlotte se na okamžik zmocnila panika, když se přiblížil, aby ji přivítal. Možná to vycítil, protože jí nabídl ruku k obvyklému potřesení. S úlevou uchopila Santelliho ohromnou tlapu. Ucítila pižmovou vůni kolínské. „Je pro mě ctí se s vámi seznámit, Eminence.“

„Děkuji, má drahá. Jste velice laskavá.“ Podržel její ruku ve své o moment déle, jak ho uchvátila její krása. „Pojďte, sedneme si.“ Položil jí ruku na rameno a pokynul přes kancelář ke kruhovému mahagonovému konferenčnímu stolku.

Donovan žasl, jak dokázal Santelli zapojit svůj šarm, když to bylo třeba… vlk v rouše beránčím.

„Už se těším, až spolu probereme ten úžasný projekt, na kterém pracujete,“ prohlásil Santelli rozjařeně. „Otec Donovan už mi sdělil množství vzrušujících věcí, na které jste přišli.“

Když se všichni usadili do kožených křesel, seznámil Donovan Santelliho v rychlosti se základními fakty o relikvii, která byla vědcům předána k prozkoumání. Pak omluvil doktora Berseie, který nemohl na schůzku přijít kvůli osobním problémům.

Kardinál vypadal vylekaně. „Nic vážného, doufám?“

Knihovník doufal v totéž. „Jsem si jistý, že je v pořádku.“

„To znamená, že máte slovo, doktorko Henneseyová.“

Charlotte předala Santellimu pečlivě svázanou zprávu a Donovanovi dala druhou kopii. Otevřela svůj laptop a počkala, až se rozjede. „Prvním bodem našeho programu bylo patologické ohledání kostry…“ začala a nechala se ovládnout profesionální stránkou své osobnosti.

Krůček po krůčku procházela s oběma muži sérii kvalitních barevných fotografií kosterních abnormalit: rýhy, zlámaná kolena, poškozená zápěstí a chodidla. „Na základě toho, co tady vidíme, jsme doktor Bersei i já dospěli k závěru, že mužský subjekt uložený k poslednímu odpočinku do té urny – který se jinak těšil dokonalému zdraví – zemřel krátce po třicítce v důsledku… popravy.“

Santellimu se podařilo zatvářit se překvapeně. „Popravy!

Podívala se na Donovana, který vypadal stejně zmateně, ale pokývl jí, aby pokračovala. Obrátila se ke kardinálovi a rychle přešla k jádru věci. „Byl ukřižován.“

Slova zůstala viset ve vzduchu.

Santelli se předklonil, opřel se oběma lokty o stůl a nespouštěl přitom pohled z geneticky. „Aha.“

„Patologické důkazy to nesporně potvrzují,“ pokračovala. „Kromě toho jsme ještě našli v tajné přihrádce urny tři předměty.“ Charlotte, překonávající chvění rukou, vytáhla z tašky tři samostatné plastové sáčky. Když pokládala na stůl první, snažila se neuhodit hřeby příliš silně o jeho naleštěný povrch. Po něm následoval sáček se dvěma mincemi. Třetí obsahoval kovový váleček.

Santelli a Dono van si všechny předměty pozorně prohlédli.

Nejvíc pozornosti přitahovaly hřeby, ale ty vyžadovaly nejméně vysvětlování. Oba muži určitě mysleli přesně na to, co ona – jaké by to bylo, kdyby vás s nimi přibili.

Charlotte se rozpovídala o významu těch mincí. Kupodivu ani Santelli, ani Donovan dosud nepoložili jedinou otázku. Že by už o těchhle věcech věděli? Zatímco se pokoušela setřást ze sebe to podezření, informovala je, že váleček obsahuje svitek, který ještě bude třeba prostudovat. A právě tento předmět teď upoutal pozornost otce Donovana.

„Poslali jsme vzorek kosti a kousek dřevěné třísky na radiouhlíkové datování. Podala jim dvě kopie potvrzení o určení stáří, které dostali od Ciardiniho. „Jak můžete vidět, oba vzorky pocházejí z počátku prvního století. Ukázalo se, že dřevo patří vzácnému druhu ořechu, který se vyskytoval ve starověké Judeji. Uvnitř urny se také našly organické zbytky květin použitých při pohřebních rituálech a lněných vláken. A znovu je obojí typické pro Judeu.“ Na obrazovce se objevily další fotografie a údaje.

„Proč ta lněná vlákna, doktorko Henneseyová?“ zeptal se Donovan.

„Nejspíš z pruhů plátna a rubáše, do kterých bylo zabaleno tělo při pohřebním rituálu.“ Odmlčela se. „Doktor Bersei provedl mikroskopickou analýzu patiny na urně.“

Přešla k fotografiím zachycujícím různé stupně zvětšení povrchu kamene.

„A biologické složení bylo u všech vzorků naprosto shodné. Navíc je obsah minerálů v patině stejný jako u podobných uren nalezených v jeskyních po celé této oblasti. Důležitější je, že nebyly odhaleny žádné známky pozdější manipulace.“

„Promiňte, ale co znamená ta poslední poznámka?“ zeptal se kardinál.

„Jednoduše že to není falsum – patina nebyla uměle vytvořena moderními chemickými metodami.“ Ale to vy už pravděpodobně víte, pomyslela si. Vyvolala třírozměrné zobrazení kostry a otočila laptop k nim. „Když jsme poskládali naskenovanou kostru, program odhadl svalovou hmotu subjektu.“ Pohnula myší a objevila se digitalizovaná krvavě rudá muskulatura. Ponechala jim pár sekund, aby si na obraz zvykli, a pak klikla na příkaz, kterým doplnila bezbarvou „kůži“. „Začleněním základních genetických informací získaných ze vzorku DNA jsme zrekonstruovali vzhled toho muže v době smrti. A tady je.“

Stiskla tlačítko myši a obrazovka se změnila – kůže získala pigmentaci, oči ožily, vlasy získaly barvu.

Oba muži užasli.

„To je naprosto… fantastické,“ zamumlal Santelli.

Doposud ještě ani kardinála, ani kněze neinformovala o tom, zda dosáhli nějakých pokroků ohledně identity kostry nebo původu urny. Když studovali to zobrazení, střídavě je pozorovala. Mohli být ti dva klerikové zapletení do loupeže, která stála lidské životy?

„Nakonec se doktoru Berseiovi podařilo dešifrovat význam toho symbolu vyrytého zboku na schránce.“ Byla přesvědčená, že tahle poslední ukázka u nich nějakou reakci vyvolá. Na obrazovku nastavila detailní fotografii jasně zachycující delfína obtočeného kolem trojzubce a vysvětlila význam každého symbolu zvlášť. „Spojením těchto dvou pohanských symbolů křesťané v prvním století označovali… Ježíše Krista.“

Santelli a Donovan si vyměnili znepokojené pohledy.

Mise splněna, pomyslela si Charlotte.

V místnosti zavládlo ticho.

KAPITOLA 56

Santelli prolomil tísnivé mlčení jako první. „Chcete nám tím říct, doktorko Henneseyová, že podle vás jsou to ostatky Ježíše Krista?“

I když měla instinktivně ráda, když šli lidé přímo k věci, tohle bylo víc, než s čím počítala. Charlotte ztěžka polkla a pocítila, jak se jí zmocňuje dilema – má bojovat, nebo utéct? Dokonce musela potlačit nutkání pohlédnout směrem k otevřeným dveřím.

Teď byla ráda, že než odešla toho rána z Dómu svaté Marty, věnovala hodinu četbě knihy, kterou měla vždycky pohotově po ruce. Ležela v zásuvce jejího nočního stolku. Pokud ze zprávy třeba jen vzdáleně vyplývalo, že by ty kosti mohly patřit Ježíši Kristovi, bylo prozíravé znovu si přečíst ty části Nového zákona, které se k tomu vztahují.

„Na první pohled,“ začala, „jsou důkazy přesvědčivé. Ale jsou tady nesrovnalosti mezi patologickou zprávou a obsahem bible. Například jsme nenašli žádný doklad toho, že mu do hradního koše vrazili kopí, jak to stojí v bibli. A kolena tohoto muže byla zpřelámána.“ Podrobně jim vysvětlila, jak Římané urychlovali smrt kovovou palicí.

Pozornost otce Donovana na moment polevila, když se zamyslel nad tímto zjevným rozporem. Věděl, že Američanka má na mysli evangelium sv. Jana, kapitolu devatenáctou, kde se praví, že římský centurion vrazil Ježíši kopí do boku, aby pomohl uspíšit jeho trýznivou smrt:

I přišli žoldnéři a prvnímu zajisté zlámali hnáty, i druhému, kterýž ukřižován byl s ním. Ale k Ježíšovi přišedše, jakž uzřeli jej již mrtvého, nelámali hnátů jeho. Ale jeden z žoldnéřů bok jeho kopím otevřel a hned vyšla krev a voda.

Donovan si v duchu říkal, že tuto nesrovnalost dobře vysvětlují dva verše následující po této pasáži – třicet šest a třicet sedm:

… Stalo se pak to, aby se naplnilo to písmo: Kost jeho nebude zlámána. A opět jiné písmo dí: Uzřít’v koho jsou bodli.

Je zajímavé, že žádné ze synoptických evangelií – Matoušovo, Markovo ani Lukášovo – se o této události nezmiňuje. Donovan se mohl jedině dohadovat, že v evangeliu sv. Jana bylo zařazeno toto přikrášlené líčení, aby přesvědčilo Židy, že Ježíš byl skutečný mesiáš, předpovězený proroky ze Starého zákona – „aby se naplnilo to písmo „. Byl si jistý, že ta kostra ležící ve Vatikánském muzeu říká skutečnou pravdu: Pilát Pontský a Římané jednali s Ježíšem stejně jako s kterýmkoli jiným zločincem, který ohrožoval společenský řád říše. Nemilosrdně jej mučili, a když neumíral dost rychle, rozdrtili mu kolena, aby celý proces urychlili.

Charlotte pokračovala: „Jsem si jistá, že víte daleko lépe než já, co bible říká o Ježíšově zaměstnání, než začal šířit víru.“

V tom okamžiku se zapojil i Donovan. „Od dětství byl tesařem.“ Ve skutečnosti se bible nikde přesně nezmiňuje o Kristově zaměstnání. Ježíš je považován za tesaře, protože evangelium sv. Matouše o něm hovoří jako o „synu tesaře“. Předpokládalo se, že pokračoval v rodinném řemesle – i když Matoušovo řecké slovo „tektonov“, volně překládané jako „tesař“ – se mohlo ve skutečnosti použít o komkoli, kdo pracoval rukama, od stavitelů přes nádeníky až po zemědělce.

Charlotte přikývla. „Všechny ty roky těžké manuální práce by měly za následek viditelné změny na kloubech prstů a v zápěstí, kde kost a okolní tkáň zesílí, aby se přizpůsobily zvýšeným požadavkům. Klouby alespoň na jedné ruce by jevily známky předčasného opotřebování.“ Klikla na detailní záběry obou rukou. „Ale na tomto muži nejsou vidět žádné zjevné změny.“

„To je fascinující,“ prohlásil Donovan, a znělo to skoro upřímně.

„Ale nejdůležitější je,“ ukázala na monitor, „že jeho genetický profil neodpovídá tomu, co by se dalo očekávat u člověka, který se narodil ve starověké Judeji. Pečlivě jsem zkontrolovala genové sekvence DNA a ty nesouhlasí s jakýmikoli zdokumentovanými profily Židů nebo Arabů. V bibli se tvrdí, že Ježíš Kristus pocházel z dlouhé rodové linie Židů. Jak oba víte, Matoušovo evangelium začíná výčtem Ježíšových předků – dvaačtyřiceti generacemi – a všechno to byli Židé. Vede to až zpátky k Abrahamovi. Ta rodová linie by měla být čistě židovská. Ovšem z DNA tohoto muže se nedá žádný genetický původ identifikovat.“

Teď vypadali zmateně Santelli i Donovan.

Santelli naklonil hlavu na stranu. „Takže, doktorko Henneseyová, vy nám tady říkáte, že nevěříte, že to jsou ve skutečnosti Ježíšovy pozůstatky?“

Upřel na ni vyčkávavý pohled.

Na moment si vybavila svůj rozhovor s Berseiem – jak říkal, že tihle lidé možná kvůli té relikvii zabíjeli. Kardinálovo vyhýbavé chování, které se tak lišilo od Donovanova, v ní začalo budit přesvědčení, že Giovanniho podezření bylo nejspíš oprávněné. „Z toho, co jsem viděla, nemůžu s jistotou tvrdit, že to jsou skutečně pozůstatky Ježíše Krista.

V současnosti dostupné vědecké metody ponechávají příliš mnoho otázek. Zůstává tady také velice reálná možnost, že je to nějaký padělek z prvního století.“

„To je úleva,“ prohlásil Donovan. Zmatená Charlotte na něj ostře pohlédla. „A proč?“ Otevřel svou aktovku a vytáhl z ní Ephemeris Conlusio.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil.“

KAPITOLA 57

Otec Donovan opatrně položil stařičký, vetchý rukopis na mahagonovou desku stolu a obrátil se k ní. „Chápete jistě, že Vatikán má mimořádný zájem na původu té urny.“

Kardinál Santelli se opřel v židli a ruce si založil na prsou.

Charlotte zvědavě hleděla na knihu.

„A máme pro to velice dobrý důvod,“ vysvětloval. „Nikdo mimo hrstku lidí z nejvyšších církevních kruhů ještě neslyšel to, co se chystám říct vám.“

Soudě podle řeči kardinálova těla o tom značně pochybovala. „Chápu.“

„Nejprve vás do toho musím trochu uvést,“ začal Donovan. „Mnozí Židé, zejména ti, kteří žili ve starověké Judeji, tvrdili, že Ježíš – samozvaný Syn Boží – nesplňuje kritéria mesiáše vytčená ve Starém zákoně. A měli pravdu.“

To je podivné přiznání, pomyslela si.

„Mesiáš předpovězený proroky měl být bojovníkem pocházejícím z přímé linie krále Davida, kterého Bůh obdaří silou, aby vojensky sjednotil izraelské kmeny, a tak osvobodil Zemi zaslíbenou od tyranie a útlaku.“ Donovan hovořil rychle, tvář mu jenom hrála, ruce prudce gestikulovaly. „Mesiáš měl znovu vybudovat posvátný Chrám. Mesiáš měl dobýt Řím. Židy po celá staletí porážely a podmaňovaly si je všechny velké říše – Peršané, Řekové i Římané. Prvních tisíc let jejich existence se Jeruzalém topil v krvi.“ Vzpominka na fotografie mrtvých Izraelců mu připomněla, jak málo se toho změnilo. „Ovšem při četbě bible zjišťujeme, že Ježíš byl zastáncem míru. Objevil se tady muž, který Židům říkal, aby platili daně a přijali svůj životní úděl. Na oplátku jim slíbil věčný život s Bohem. Byl přesvědčený, že použití zla k porážce zla jen protahuje ten nekonečný cyklus.“

Charlotte si uvědomila, jak rád o tom Donovan hovoří, a intuitivně vycítila, že by ho měla povzbudit: „Žít s mečem, sejít mečem?“

„Přesně tak. Ježíš věděl, že Řím není možné porazit. Pokoušel se zabránit hromadnému povstání Židů, které by skončilo tím, že by je Římané zmasakrovali. Ale mnozí lidé se rozhodli, že jej poslouchat nebudou.“ Donovanův hlas zněl slavnostně. „Ani ne třicet let po Kristově smrti se Židé skutečně vzbouřili. Římané zareagovali rychle a brutálně. Oblehli Jeruzalém, a když se města zmocnili, povraždili všechny muže, ženy i děti. Tisíce jich byly ukřižovány, upáleny nebo jednoduše rozsekány na kusy. Jeruzalém a druhý Chrám byly srovnány se zemí. Přesně jak Ježíš předpověděl.“ Odmlčel se. „Doktorko Henneseyová, uvědomujete si, že většina teologů odhaduje, že Ježíšovo působení trvalo pouze jediný rok?“

Věděla, že Kristovi bylo něco málo přes třicet, když zemřel. „Nikdy jsem si to neuvědomila.“

Donovan se naklonil blíž k ní. „Doufám, že si uvědomujete, že bez ohledu na víru každého člověka nebo míru jeho víry byl Ježíš pozoruhodnou lidskou bytostí – filozofem a učitelem – někým, kdo se vynořil prakticky z neznáma, aby přinesl trvalé poselství naděje, lásky a víry, které ještě teď, o dva tisíce let později, nachází silnou odezvu. Žádná jiná postava v dějinách neměla takový dopad.“ Zatímco Donovan upíral pohled na ni, jeho ruce se přesunuly k Ephemeris Conlusio a ochranitelsky na něm spočinuly.

„Tato kniha má s tím vším něco společného?“ Charlotte si všimla, že Donovan se zatím ani jednou nepodíval na Santelliho, z čehož bylo jasné, že tuto část rozhovoru si oba muži dopředu připravili.

Donovan jí odpověděl otázkou. „Znáte dobře ten příběh o Kristově vzkříšení, o prázdné hrobce?“

„Samozřejmě.“ Vzhledem k tomu, že po celou základní školu navštěvovala hodiny katechismu a chodila na dívčí katolickou střední školu, věděla toho o obsahu bible spoustu – více, než by chtěla. Dala Donovanovi jasnou odpověď, kterou očekával – tu, která se vyhýbá rozporům mezi jednotlivými evangelii: „Ježíš byl ukřižován a pohřben. Po třech dnech vstal z mrtvých a opět se zjevil svým učedníkům,“ – v jaké podobě, záleží na představivosti – „a pak vstoupil na nebesa.“ Tohle to hezky shrnuje, pomyslela si.

„Přesně tak.“ Donovan vypadal potěšené. „Což nás přivádí k tomuto velice pozoruhodnému vyprávění.“ Jemně poklepal na knihu. „Toto je deník psaný Josefem Arimatejským – biblickou postavou těsně spojovanou s Ježíšovou smrtí a ukřižováním.“

Charlotte užasla nad tím utajovaným vatikánským pokladem. Byla tato kniha také ukradena? „Ten Josef Arimatejský?“

„Ano. Muž, který pohřbil Krista.“ Otec Donovan otevřel svazek, takže se objevily stránky psané starou řečtinou, a vzhlédl. „Po celá staletí se Vatikán obával toho, že by mohla být představa Krista jako mesiáše vyvrácena. A tato kniha nabízí řadu důvodů k obavám.“ Donovan vrhl kradmý pohled po Santellim a odkašlal si, aby se nezakoktal nebo se mu nechvěl hlas. Prozatím to vypadalo, že je kardinál s jeho výkonem spokojen. „I když je Josef Arimatejský v Novém zákoně vylíčen jako Kristův obhájce, ve skutečnosti tajně pracoval na tom, aby Ježíšovo působení podkopal. Víte, Ježíš představoval pro židovskou elitu značné riziko. I když se chytře vyhýbal konfrontaci v otázkách římské okupace, tvrdě kritizoval židovské představitele, především ty kněze, kteří proměnili dům Boží v parodii. Výměnou za dary umožňovali židovští kněží pohanům činit oběti na svatých oltářích chrámu. Proměnili posvátná nádvoří chrámu v tržiště. Chrám byl ztělesněním Ježíšovy víry. Proto znamenal pro pravověrné Židy, jako byl Ježíš, jeho postupný úpadek pomalý zánik náboženské tradice.“

Charlotte si vybavila Matoušovo líčení Ježíše vstupujícího do židovského chrámu, znesvěceného pulty kupců a penězoměnců. Pochopitelně Ježíš nebyl zrovna nadšený, že se svaté místo používá jako tržiště.

„Ježíš rozhodně nalézal na židovské vládnoucí třídě řadu chyb,“ pokračoval Donovan, „a nebál se jim to dát najevo. Nebylo divu, že právě židovští kněží poslali své vlastní muže, aby jej zatkli. Poté co byl Ježíš popraven, vybral sanhedrin Josefa Arimatejského, aby předstoupil před Piláta Pontského a vyjednal vydání těla. Pilát, kterého Josef přesvědčil, že se tím zabrání Ježíšovým fanatickým stoupencům, aby sundali tělo z kříže, jeho žádosti vyhověl.“

Charlotte rozuměla řeči těla. I když jí Donovan líčil celý příběh pevným hlasem, oči mu uhýbaly. Vzpomněla si, jak Giovanni poznamenal, že sejmutí zločince z kříže by bylo bezprecedentní. Žádné ukřižované tělo nebylo nikdy získáno zpět. Ale vzhledem k hrozbě, jakou Ježíš představoval pro židovskou aristokracii – která by zřejmě přišla o všechno, kdyby byl systém zpochybněn – znělo Donovanovo vysvětlení přijatelně. „Ale proč by Ježíšovi stoupenci vůbec chtěli to tělo ukrást?“

„Aby je prohlásili za vzkříšené a vykreslili Ježíše jako božskou bytost.“

„Takže Josef Arimatejský tělo získal, aby je ochránil?“

„Přesně tak.“ Donovan se přinutil na ni pohlédnout.

Teď se ocitla v pozici rozvratníka. V tomto kritickém bodě se nabízela zřejmá otázka, kterou bylo třeba položit. Přejela pohledem na obrazovku laptopu, kde rekonstruovaná podoba ukřižovaného muže držela tichou stráž nad jejich jednáním. „A to vzkříšení?“ Ztěžka polkla. „Došlo k němu opravdu?“

Donovan se usmál. „Pochopitelně,“ odpověděl. „Tělo bylo tajně umístěno do Josefovy hrobky – na místě, které Ježíšovi stoupenci neznali. Ale o tři dny později zmizelo.“

„Bylo ukradeno?“

Donovan cítil, jak se do něj zavrtává Santelliho kritický pohled. „Tady je to v bibli správně, doktorko Henneseyová. Čtyři nezávislá líčení Nového zákona nám říkají, že o tři dny později Ježíš vstal z hrobu. Pak se objevil svým stoupencům a vystoupil na nebe.“

Charlotte nevěděla, co si myslet. Určitě nepatřila k těm, kdo věří v bibli každému slovu, a když si ji ráno pro osvěžení četla znovu, připomnělo jí to proč. Přivedla ji k tomu obzvláště jedna pasáž popisující Ježíšovu smrt na kříži. Začínalo to padesátým veršem dvacáté sedmé kapitoly evangelia sv. Matouše:

Ježíš pak opět zvolav hlasem velikým, vypustil duši. A aj, opona chrámová roztrhla se na dvě, od vrchu až dolů, a země se třásla, a skále se pukalo. A hrobové se otvírali, a mnohá těla zesnulých svatých vstala. A vyšedše z hrobů po vzkříšení jeho, přišli do svatého města, a ukázali se mnohým.

Když se nad tím zamyslela, uvědomila si znepokojivý rozpor oproti velikonočnímu příběhu. Právě v této pasáži se poprvé zmiňovalo „vzkříšení jeho“ – bez nějaké třídenní pauzy nebo uspořádání pohřbu. To ji přivádělo k otázce: jestli Ježíše opustil jeho duch už v okamžiku smrti na kříži, potom jaká jeho část se mohla vynořit z hrobky o tři dny později? Schránka bez života a bez ducha? Jestli tam ty kosti skutečně zůstaly, proč by to mělo někoho překvapit? A co všechna ta ostatní těla oživlých svatých? Proč se žádná další historická líčení nezmiňují o tolika vzkříšených tělech! Myslela si, že zná odpověď. Protože to nebylo fyzické vzkříšení. Slova použitá v evangeliích byla mylně vyložena. Když se podívala na druhého nejvyššího představitele Vatikánu, viděla zkušeného byrokrata, který nebude chtít o téhle interpretaci ani slyšet. I když bylo třeba postupovat obezřetně, přece jen musela upozornit na to, co bylo očividné: „Ale co tahle urna, to ukřižované tělo… a ten symbol Krista? Říká se v té knize, co to ve skutečnosti znamená?“

S velikou starostlivostí prolistoval Donovan Ephemeris Conlusio až skoro na konec a pak jej opatrně položil před ni.

Když se Charlotte podívala na ty stránky, spatřila tam detailní kresby urny a jejího obsahu.

„Po Josefově tajné dohodě s Pilátem,“ vysvětloval Donovan, „způsobili učedníci v Jeruzalémě dost velký povyk, když zjistili, že je Ježíšovo tělo pryč. Zmizení těla jim umožnilo tvrdit, že došlo k zmrtvýchvstání. Pilát přirozeně tvrdě udeřil na Josefa Arimatejského a trval na tom, aby problém vyřešil.“ Donovan ukázal na urnu. „A právě tehdy přišel Josef na tenhle nápad.“

Charlotte se pokusila odhadnout, co to vlastně znamená. „Jestli tyto kosti nepatří Ježíši.

Donovan se usmál a zakroutil rukou, jako by ji chtěl povzbudit, ať to řekne nahlas.

„…to znamená, že Josef Arimatejský musel to tělo vyměniti“

„Přesně tak.“

Měla pocit, že slyšela, jak si Santelli vydechl úlevou.

„Podle Josefova líčení získal jiné ukřižované tělo –jedno z těch dvou, co zůstala na kříži na vrcholu Golgoty… zločince, který zemřel stejný den jako Ježíš. Tělo prošlo tradičními židovskými pohřebními rituály a pak bylo ponecháno na rok k rozkladu.“

„Tím se vymazala identita druhého muže.“ Jestli si Donovan tohle všechno vymyslel, odvedl sakra dobrou práci.

„Ano. Dokonalý podvod, jehož cílem bylo dokázat, že Kristus hrobku nikdy neopustil. Zoufalý pokus zdiskreditovat rané křesťanství, aby byla ochráněna židovská aristokracie.“

Nechala si to projít hlavou. Argumenty otce Donovana zněly docela rozumně a navíc vlastnil, jak aspoň tvrdil, pravý dokument, který jeho verzi podpoří. A souhlasilo to i s nesrovnalostmi, o kterých se zmínila předtím, především s tím podivným genetickým profilem a zpřelámanými koleny. Kostra mohla patřit některému odsouzenému zločinci ze zámořských římských provincií. Ale pravdou také zůstávalo, že z toho, co bylo napsáno v té stařičké knize, nerozuměla ani slovu. Jediné, o co se mohla opřít, byla knězova interpretace. Možná že právě o to mu šlo. Ale proč? Ostře na něj pohlédla. „Je zřejmé, že Josefův plán nevyšel. Takže proč tohle všechno někdo neobjevil už dříve?“ Jakmile tu otázku položila, pocítila stísněnost. Netlačí na to moc tvrdě?

Donovan pokrčil rameny. „Jsem přesvědčen, že Josef Arimatejský zemřel nebo byl zabit během těch prvních dvanácti měsíců, ještě než bylo tělo zcela připraveno. Možná jej nechal zabít sanhedrin nebo Římané. Pravdu se nikdy nedozvíme. Buďme aspoň vděční, že ten jeho plán nikdy nevyšel. Protože na rozdíl od dnešních dnů, kdy zkušení vědci jako vy dokážou odhalit falešnou hru, ve starověku by nález takového těla vyvolal veliké problémy.“

„Takže ta urna byla objevena teprve nedávno?“ S napětím čekala na odpověď.

‚Ephemeris Conlusio získal Vatikán na počátku čtrnáctého století. Ale nebrali ho vážně, dokud jeden nezávislý archeolog neodkryl před pár týdny hrobku kousek na sever od Jeruzaléma. Naštěstí byl natolik chytrý, aby věděl, že když se s námi diskrétně spojí, velice slušně mu za to zaplatíme.“

Charlotte, kterou to na moment zmátlo, si nechala to vysvětlení ještě párkrát projít hlavou. Jestli Donovan říkal pravdu, znamenalo by to, že to možná tenhle anonymní archeolog zabil ty lidi, aby dostal urnu, a Vatikán třeba o okolnostech jejího získání neví o nic víc než ona. Možná Bersei dospěl k nesprávnému závěru. Ale byl to chytrý muž – velice chytrý muž. Z vlastní zkušenosti věděla, že to není ten typ, který by si o něčem činil uspěchané závěry. Co to zjistil, že si byl tak jistý tím, co říkal? „Urna ukřižovaného muže z prvního století se symbolem Krista,“ zamumlala. „Neocenitelný artefakt… ve špatném smyslu slova.“

„Přesně tak. Na první pohled bylo jasné, že je to autentický objev, který by mohl bez dalšího zkoumání způsobit křesťanské církvi zbytečné potíže. Potřebovali jsme se ujistit, že to všechno odpovídá líčení v Josefově deníku, než schválíme jakoukoli transakci. A jsem si jistý, že díky vaší tvrdé práci tento případ uzavřeme.“

Charlottin pohled se zatoulal zpátky k otevřenému rukopisu, kam Josef přehledně zakreslil urnu a veškerý její obsah. Pak si něčeho všimla. Mezi kresbami scházel váleček se svitkem. Svraštila obočí.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Donovan.

Zvedla váleček uzavřený v plastovém sáčku. „Proč tam není tohle?“ ukázala na kresby.

Donovan neklidně zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý.“ Pohlédl váhavě na Santelliho. Snažil se té otázce vyhnout, protože nevěděl, co by v tom svitku uvnitř mohlo vlastně stát.

„Proč to neotevřete?“ navrhl odvážně Santelli.

Charlotte to překvapilo. „Nikdy dřív jsem ještě se starověkými dokumenty nepracovala. Měli bychom počkat na…“

„Není čeho se bát, doktorko Henneseyová,“ skočil jí do řeči Santelli. „Otec Donovan je odborník na zacházení se starověkými dokumenty. Kromě toho pochybuji, že bychom něco takového chtěli vystavovat ve Vatikánském muzeu.“

„Dobrá.“ Podala sáček s válečkem pobledlému knihovníkovi.

„Do toho, Patricku,“ pobídl ho Santelli. „Otevřete to.“

Donovan, překvapený kardinálovou otrlostí, otevřel sáček. Vytáhl z něj váleček, sundal uvolněnou čepičku na jednom konci a vyklepl svitek na stůl. „Tak jdeme na to.“

S maximální opatrností rozvinul svitek na plastu a uhladil ho oběma rukama. Když spatřil, co tam stojí, pocítil okamžitě úlevu a posunul jej po stole k ostatním, aby si jej také prohlédli.

Všechny oči se upřely na stařičký pergamen popsaný inkoustem. Byla to neobvyklá kresba, která směšovala nejrůznější symboly. Ústředním bodem byla židovská menora, umístěná ve středu kříže obklopeného úponky s drobnými lístky. Symbol nacházející se na straně urny se tady opakoval celkem čtyřikrát, vždy mezi dvěma rameny kříže.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se Santelli Donovana.

„Nejsem si jistý,“ přiznal. Pokusil se nedat najevo, že si povšiml ostrého okraje svitku na straně směrem k němu. Že by někdo záměrně část svitku odřízl? Položil na okraj palce, aby ty stopy zakryl.

„Ať to znamená cokoli, je to překrásné,“ poznamenala Charlotte.

„To je,“ souhlasil Donovan s úsměvem.

„Tak dobře, doktorko Henneseyová,“ promluvil Santelli. „Odvedla jste vynikající práci. Ani vám nemůžeme dostatečně poděkovat a své díky vám vzkazuje i Svatý otec. Jen, prosím, abyste důsledně dodržela náš požadavek s nikým o tom nehovořit – včetně členů vaší rodiny a tisku.“

„Máte mé slovo,“ slíbila.

„Výborně. Jestli vám to nevadí, otec Martin vás teď vyprovodí. Ještě mám pár věcí, které chci s otcem Donovanem prodiskutovat. A i když je vaše práce tady u konce, prosím, nedělejte si zábrany a klidně tady zůstaňte, jak dlouho chcete.“

KAPITOLA 58

Když Charlotte vyšla z Apoštolského paláce, zamířila přímo do laboratoře, aby se podívala, jestli se už Giovanni vrátil.

Jak kráčela suterénní chodbou, přitáhly její pohled dveře do sledovací místnosti. Byly pořád pootevřené. Navzdory tomu, co jí říkal zdravý rozum, k nim přistoupila.

„Pane Conte. Můžu na slovíčko?“

Žádná odpověď.

Otevřela je a nakoukla dovnitř. Místnost byla prázdná – nic než prázdné police podél stěn. Dokonce i stropní panel se vrátil na místo. „Co to…“

Charlotte zavřela dveře a opatrně pokračovala strašidelně ztichlou chodbou. Projela kartu čtečkou vedle dveří laboratoře. Vlastně spíš čekala, že už nebude fungovat. Ale elektromechanický zámek s cvaknutím povolil a ona vstoupila dovnitř.

Poprvé od chvíle, co sem přišla, byla světla i klimatizace v laboratoři vypnuté. Celá laboratoř byla prázdná–urna, kosti, artefakty… všechno bylo pryč. Zmizely dokonce i počítače.

Protože se obávala nejhoršího, ani nešla dál do místnosti –jenom zase vypnula světla a znovu se obrátila ke dveřím. A v tu chvíli zaslechla z chodby kroky, které zaznívaly stále blíž a hlasitěji.

Co teď? Na dveřích nebylo žádné okno, takže neviděla, kdo se to blíží. Otec Donovan? Bersei? Pozorně naslouchala. Šla už několikrát po chodbě s oběma, ale nedokázala si vybavit tenhle rytmus – tu plynulou chůzi, kterou slyšela zvenčí.

Co když je to Conte?

Poté co viděla prázdný kumbál a laboratoř, si teď s tím laptopem, který nesla – posledním zbývajícím důkazem tajného projektu Vatikánu – připadala jako kus syrového masa ve lvím doupěti. Celé tělo jí ztuhlo a ona se modlila, aby zaslechla, jak se otevírají jiné dveře nebo jak se kroky vracejí chodbou zpátky.

Jenže se zastavily a ona zahlédla, jak se ve světle pronikajícím pode dveřmi mihl stín.

Stáhla se zpátky do ztemnělé laboratoře, tiše se po hmatu protáhla kolem prvního pracovního stolu a skrčila se na podlaze, právě ve chvíli, kdy se zámek dveří otočil.

Když se dveře s vrznutím otevřely a po místnosti se rozlilo světlo z chodby, zježily se jí vlasy na zátylku. Byla si jistá, že ať už je to kdokoli, pod stolem ji vidět nemůže. Vetřelec se zastavil. Poslouchal?

Charlotte zadržela dech, pevněji sevřela oběma rukama tašku s laptopem a snažila se zůstat naprosto nehybná. Uplynula velice dlouhá doba. Pak se ozvalo cvaknutí vypínače a světla nad hlavou okamžitě rozehnala temnotu.

Žádný pohyb.

Do nohou začínala dostávat křeče.

Vetřelec za sebou zavřel dveře a pomalu procházel místností, proplétal se mezi pracovními stoly dozadu k odpočíváme.

I když neviděla, co se děje, v okamžiku, kdy vycítila, že vetřelec vstoupil do odpočívárny, vyskočila a vrhla se ke dveřím. Zrovna když chytla za kliku, zahlédla Conteho, jak se vrací do laboratoře, tvář zkřivenou úšklebkem.

KAPITOLA 59

Charlotte se rozběhla chodbou, gumové podrážky jejích bot se s vrzáním odrážely od vinylových dlaždic. Slyšela, jak ji Conte pronásleduje.

Výtah před ní byl zavřený. Věděla, že nemůže riskovat žádné zdržení, a tak zamířila přímo k požárnímu východu a prudce rozrazila dveře. Skoro se ani nedotýkala schodů, brala je po třech a laptop si přitom pevně tiskla k boku. Když byla v polovině druhého ramene schodiště, rozeznělo se jí v uších bouchnutí, jak Conte třískl dveřmi v suterénu. Když vyšplhala ještě o kousek výš, zahlédla jeho siluetu, jak se žene za ní.

Charlotte věděla, že nahoře na odpočívadle bude mít dvě možnosti: služební východ vedoucí ven, nebo vstup pro zaměstnance, kterým se dá projít do muzejní galerie. Jakmile se tam dostala, opřela se do dveří k východu, které se doširoka otevřely. Ale namísto aby jimi prošla, obrátila se ke vchodu pro zaměstnance, co nejtišeji vstoupila do muzea a opatrně za sebou zavřela dveře.

Když Conte zahýbal na posledním rameni strmého schodiště, uslyšel, jak zámek služebních dveří zapadl na místo, když se zavřely. Zdolal těch posledních pár schodů, rozrazil dveře a vyběhl ven.

Genetická nebyla nikde v dohledu – neběžela po žádné zahradní pěšině ani nezahýbala za roh budovy. A nikde poblíž nebyl ani žádný vhodný úkryt. Obrátil se zpátky do budovy.

Charlotte, procházející rychlým krokem Křesťanskou galerií, byla rozhodnutá z Vatikánu co nejrychleji vypadnout. To znamenalo zamířit přímo k bráně svaté Anny. Vzhledem k tomu, že měla kolem pasu bezpečně připnutý pásek s ledvinkou, která obsahovala její hotovost, kreditní karty i pas, mohla všechny věci v Dómu svaté Marty obětovat.

Pocítila lehkou závrať – ne z běhu, ale z toho, jak jí v žilách koloval melphalan – a tak se párkrát nadechla, aby si zase dala hlavu do pořádku. Dostavil se krátký nával nutkání zvracet, ale zase odezněl.

Protože věděla, že se Conteho zbavila jen dočasně, urputně přemýšlela, co dál. Měla by se ztratit v rozlehlých galeriích muzea? Byla tam spousta místa, o tom nebylo pochyb. Ale při těch kamerách namontovaných po všech výstavních místnostech mu nechtěla poskytnout možnost, aby zavolal muzejní ochrance. Navíc v těch dlouhých chodbách, které se táhly po celé délce rozlehlé budovy muzea by nebyl problém ji najít – turistku s kaštanovými vlasy, jasně růžovou halenkou a velkou taškou, která si neprohlíží vystavené exponáty.

Naštěstí se Křesťanská galerie nalézala velice blízko hlavního vstupu do budovy. Zkontrolovala napřed prostor před vchodem přes skleněné dveře a pak vyklouzla ven.

Propletla se davy lidí potloukajících se po nádvoří, zahnula za roh budovy a pospíchala po chodníku vedoucím podél východní zdi muzea. Conteho pořád nebylo nikde vidět. To ji ale neuklidňovalo, protože z první ruky věděla, že on není ten typ, který by se vzdával.

Prošla krátkým tunelem, který vedl pod starými městskými hradbami, a vynořila se u malého shluku budov, které se choulily ve stínu zadní zdi Apoštolského paláce. Na moment ji napadlo, jestli tam otec Donovan pořád ještě diskutuje se svým intrikánským pánem kardinálem Santellim. Jak mohl být tak milý muž do tohohle všeho zapletený?

Když zabočila na Borgo Pio, padl jí pohled na otevřenou bránu a švýcarské gardisty, kteří ji horlivě střežili. Napadlo ji, jestli jim Conte dopředu nezavolal, aby je na ni upozornil. Pokusí se ji zadržet? Vyrazila kupředu s vědomím, že tohle bude muset risknout.

A pak, jen dvacet metrů před branou, ho uviděla. I když si toho dříve nevšimla, přísahala by, že má na hlavě ze strany nějaké zranění.

Ztěžka oddechující Conte s rukama založenýma v bok se postavil mezi ni a bránu, aby se Charlotte neodvážila pokračovat.

Jenže ona se ho nelekla. Byla rozhodnutá se nevrátit, takže jedinou její nadějí bylo držet směr a pokračovat. Tohle bylo veřejné místo. Strážní byli blízko. Určitě by tady netolerovali nějaké hádky, i kdyby stáli na jeho straně.

A pak se rozběhla, s pohledem upřeným na bránu.

Conte zareagoval okamžitě, vystřelil na silnici a jen těsně se vyhnul dodávce, která mířila do města. Klakson troubil, ale on jej ignoroval – oči upíral výhradně na svou kořist.

Podařilo se jí překonat ještě deset metrů, než se Conte dostal nebezpečně blízko. Neexistoval způsob, jak by se mu mohla vyhnout.

Conte se vrhl před Charlotte, takže musela na místě zastavit. „S tímhle nikam neodejdete,“ zavrčel a ukázal přitom na tašku s laptopem. Z nějakého důvodu nevypadala vystrašeně. Všiml si, že se dívá na velkou fialovou bouli na jeho spánku a pak přes jeho rameno k bráně.

A potom ta Američanka udělala něco, s čím nepočítal. Začala křičet.

Conteho to na moment ochromilo.

„Pomoc!“ vykřikla Charlotte znovu, tentokrát hlasitěji.

Strážní u brány to slyšeli – dva z nich se rozběhli směrem k ní, vytáhli z pouzder beretty a prodírali se davem udivených turistů.

Conteho napadlo, že by jí tašku vytrhl. Ale kam by šel? Přinutil se nesáhnout po zbrani. „Nezapomínejte na dohodu o mlčenlivosti, doktorko Henneseyová,“ pronesl chladně. „Nebo si vás najdu.“

Když viděla, že se jeho pozornost momentálně přesunula k blížícím se strážným, využila příležitosti a udělala něco, o čem přemýšlela už od chvíle, kdy se s tímhle nechutným člověkem setkala poprvé. Lehce pokrčila kolena, vykopla prudce levou nohu a strefila se přesně do rozkroku.

Conte se zlomil v pase. Udělalo se mu špatně a musel natáhnout obě ruce před sebe, aby nepadl obličejem přímo na zem. „Ty děvko zasraná!“ Žíly na obličeji mu naběhly, když nenávistně pohlédl na Američanku.

Oba strážní přiběhli a rozestoupili se z obou stran kolem něj, pistolemi mu přitom mířili na hlavu. „Nehýbejte se!“ zavelel jeden z nich, nejprve anglicky, pak italsky.

Conte, lapající po dechu, jej okamžitě poznal, byl to ten vyfiknutý pitomec, který stál u brány toho dne, kdy dorazil do Vatikánu s Donovanem. I strážný si na něj vzpomněl. „Co se to tady děje?“ zeptal se druhý gardista Charlotte anglicky.

„Tenhle muž mi vyhrožoval, snažil se mi vzít tašku.“ Její hlas zněl pevně.

První strážný požádal Conteho, aby ukázal doklady.

„Já ne…“ – vyplivl zvratky a žluč – „nemám je u sebe.“ Byl si jistý, že Santelli by neschvaloval uvedení jména v takové situaci. Později bude trvat na tom, aby mohl státnímu sekretáři zatelefonovat. Také se rozhodl neříkat strážným, že ten laptop obsahuje závažné informace, protože to by mohlo způsobit ještě větší problémy, kdyby trvali na podrobném vysvětlení. Prozatím bude hrát podle jejich pravidel.

Druhý strážný požádal o identifikaci i Charlotte. Odznak s papežským znakem ukazoval, že je hostem sekretariátu.

„Můžete jít, doktorko Henneseyová.“ Obrátil se ke Contemu. „A vy budete muset jít s námi, signore.“

Conte neměl na výběr, musel poslechnout. Strážní mu pomohli na nohy a drželi se po jeho boku, beretty vytažené.

Charlotte si vydechla úlevou a zamířila k bráně. Jakmile byla bezpečně z Vatikánu venku, zamířila na Via Della Conciliazione, mávla na taxi a řidiči řekla, aby ji vzal přímo na letiště Fiumicino. Rapidamente! Auto sebou trhlo, když řidič dupl na plyn, ale tohle bylo poprvé, co neměla v úmyslu stěžovat si na šílené římské řidiče. Tentokrát ani nemohl jet dost rychle. S prsty sevřenými kolem tašky s laptopem sledovala, jak chrám svatého Petra mizí v dálce.

Taxikář vyjel na autostrádu a Charlotte sledovala, jak se ručička tachometru vyšplhala na sto šedesát kilometrů za hodinu. Opřela se v sedadle a zapnula si pás. Teď, když měla Řím bezpečně za zády, vytáhla mobil a zavolala Evana Aldricha. Není náhodou ve Phoenixu pořád ještě hluboká noc? Zvedl to okamžitě.

„Evane?“

„Ahoj, Charlie. Zrovna jsem na tebe myslel.“

Uklidnila se, hned jak ho uslyšela.

„Ahoj.“ Hlas se jí trochu chvěl.

„Všechno v pořádku?“

„Ne. Ne tak docela.“ Ztišila hlas, odvrátila se od řidiče a pak mu stručně vylíčila, co se přihodilo. „Teď jsem na cestě na letiště.“

„Chystal jsem se tě překvapit, ale… vlastně jsem vyrazil za tebou. Po pravdě řečeno, můj let právě před pár minutami přistál na Fiumicinu.“

„Co? Děláš si legraci?“ Napjaté tělo se uvolnilo.

„Mluvím vážně. Zrovna teď stojím u zavazadlového pásu. Řeknu ti, kde se setkáme.“

KAPITOLA 60

Abruzzo, Itálie

Pronajatý černý sedan Alfa Romeo Salvátore Conteho se teď nacházel hodinu cesty na severovýchod od Říma a šplhal po autostrádě SS5 podél apeninského horského hřebene k Monte Scuncole. Odpolední obloha měla mdle šedavou barvu, ze slunce se stala pouhá bledá šmouha. Na čelní sklo dopadal lehký déšť.

Otec Donovan, snažící se uspořádat si myšlenky, vyhlížel z okna na straně spolujezdce na úhledné pásy vinic v údolí pod ním.

Po nepředvídaném spěšném odchodu Charlotte Henneseyové toho dopoledne a trapné záležitosti se záchranou Conteho ze zadržovací cely švýcarské gardy mu dal hluboce znepokojený kardinál Santelli přesné instrukce, co se má dít dál: „Budete se muset postarat o to, aby byla tato kapitola církevních dějin beze stopy vymazána – všemi nezbytnými prostředky, Patricku. Conte vám pomůže zničit tu urnu a všechno, co obsahuje… rukopis taky. Bez hmatatelných důkazů nezbude nic jiného než legenda. Chápete?“

Relikvie a kniha mohly být snadno zničeny ve vatikánské laboratoři, a tak si intuitivně domyslel, že tahle cesta má docela jiný účel než prostou likvidaci urny. Když se podíval na žoldnéře, spočítal si, že tajemné zmizení doktora Berseie časově podezřele odpovídá Conteho nevysvětlenému zranění na hlavě.

Conte zpomalil a pak se sedanem zabočil doprava na úzkou polní cestu. Hustá tráva a nízké keříky se otíraly o podvozek auta. Ujížděli v tichosti, dokud cesta neskončila u malého bukového hájku. Conte šlápl na brzdu, vypnul motor a klíčky nechal v zapalování. Zatáhl za páčku pro otevření kufru.

Oba muži vystoupili z auta a obešli ho dozadu. Napříč tam byly za urnou uloženy krumpáče a lopaty. Conte je vytáhl a Donovanovi vrazil do ruky rýč. „Budeme muset kopat hluboko.“

„Teď, když to máme za sebou,“ – Conte si setřel hřbetem ruky pot – „mám na vás pár otázek.“ Zarazil lopatu do hlíny a opřel se o ni. Znovu začalo slabě pršet a vlhký vzduch se naplnil vůní čerstvě vykopané zeminy.

Donovan na něj zamžoural přes zamlžené brýle. „To jste toho ještě neviděl dost, abyste si na ty otázky odpověděl sám?“

Žoldnéř zavrtěl hlavou. „Co myslíte vy, čí kosti jsou opravdu v té urně?“ Salvátore Conte se neptal kvůli vlastní víře. To bylo něco, čeho se vzdal už dávno. Ale loupež urny a její vědecká analýza spolu s Berseiovým objevem v katakombách opravdu vzbudily jeho zvědavost.

„Viděl jste stejné důkazy jako já.“ Donovan rozhodil rukama. „Co myslíte vy?“

Conte se usmál: „Myšlení není můj obor.“

„Upřímně, nevím.“

„Takže proč všechny tyhle potíže?“

Donovan nad tím chvíli uvažoval. „Ty důkazy jsou přesvědčivé. Z toho, co víme, by to mohly být kosti Ježíše Krista. Naší povinností je ochraňovat církev. Jistě chápete, že je třeba podniknout jisté kroky.“

„No, jestli je v tom Ježíš,“ – žoldnéř ukázal na kufr auta – „řekl bych, že chráníte obrovskou lež.“

Donovan neočekával, že by člověk jako Salvátore Conte chápal širší důsledky celé záležitosti. Tahle urna a její obsah by mohly zásadně ovlivnit dvě tisíciletí lidských dějin. Lidstvo potřebovalo pravdy, které by lidi spojovaly, ne rozdělovaly. To se naučil z první ruky na ulicích Belfastu. Patrick Donovan byl dokonale obeznámený s dějinami katolické církve, ale to, co se tady snažil bránit, mělo jen málo společného se starými knihami. Byl to morální imperativ, co bylo třeba ochránit, pokud měla veškerá duchovní víra, která ještě zbývala v tomto chaotickém, materialistickém světě, zůstat silná. „Překvapujete mě. Připadáte mi jako člověk, kterému je tohle úplně u prdele.“

Conte, překvapený knězovým hrubým výrazem, po něm střelil pohledem. Najednou se mu ten úkol, co měl před sebou, zdál snazší. „Vlastně ne. Kromě toho, kdyby Bůh opravdu existoval,“ dodal sarkasticky, „muži jako vy a já by tady nebyli.“ Pustil se znovu do kopání.

Donovana znechutila představa, že by ho mohlo s Contem něco spojovat, ale uvědomoval si, že žoldnéř má nejspíš pravdu. Jsem součástí toho všeho. Vždyť přece Conte nejednal na vlastní pěst – byl to jenom pěšák. A nebyl to Conte, kdo přesvědčoval Santelliho, aby učinil opatření k získání urny – byl to on. Samozřejmě, nikdy netušil, jak extrémní kroky Santelli podnikne, ale nezasáhl, aby ho zastavil.

„Co se opravdu stalo s doktorem Berseiem?“ promluvil Donovan ostrým tónem. Nějak vytušil, že jeho vlastní osud závisí na Conteho odpovědi.

Žoldnéř zkřivil obličej. „S tím se netrapte… dostal, co si zasloužil, a já vám ušetřil špinavou práci. To je všechno, co potřebujete vědět.“

„Co dělal v těch katakombách?“ Donovan cítil, jak ho zaplavuje vztek.

Conte uvažoval, že by se otázce vyhnul, ale věděl, že v tomto okamžiku už Donovan nepředstavuje žádnou hrozbu. „Na tom svitku, co našel v urně, byl obrázek – a on přišel na to, že odpovídá fresce v katakombách. Nejspíš měl tenhleten Josef Arimatejský v Římě kryptu. Jak se zdá, Bersei si myslel, že tam nechali Ježíše původně vysušit. Koho by to napadlo?“

Donovanovi se rozšířily oči překvapením. Bylo by to možné? Našel snad skutečnou hrobku?

„Poslyšte, dám vám malou radu,“ pokračoval Conte. „Zapomeňte i na tu holku.“ Líbilo se mu, jak každé další odhalení nahlodávalo knězovu sebejistotu „Je to jen dočasný odklad.“

„Co to má znamenat?“

„Santelli mi řekl o všech těch nesmyslech o rukopisu, co jste ji s nima krmil. Hezká pohádka. Ale zapomněl jste na to, že už jste jí dal příliš mnoho informací. Pověděl vám kardinál, že vzala roha s tím laptopem… kompletně i se vším, co bylo uvnitř?“

„Ne, neřekl.“ Není divu, že byl Santelli z toho všeho hotový uzlíček nervů – celá věc se ocitla na pokraji prozrazení. Conte jednal nedbale – ve zprávách z Jeruzaléma se teď objevil i počítačový identikit, který mu byl neskutečně podobný. Giovanni Bersei byl mrtvý. A teď se Henneseyové podařilo zmizet se všemi důkazy, které potřebovala, aby do toho Vatikán namočila.

„To je zlé. Budu muset vyřídit i tohle a její krev budete mít na svých rukou vy.“

V knězových očích se objevila nenávist.

„Nedívejte se na mě takhle, Donovane. Vy jste ten, kdo trval na zapojení lidí zvenku.“

„Neměli jsme na výběr.“

„Přesně tak.“

„Co se jí chystáte provést?“

Conte chvíli počkal, než odpověděl. „To byste ani nechtěl vědět. Mluvíte, jako kdybyste se do ní zamiloval, prokrista. Santelli má pocit, že dvě úmrtí tak těsně spojená s Vatikánem by vzbudila příliš velké podezření. Kdyby se ale té hezké genetičce přihodila nějaká neobvyklá nehoda ve Státech, úřady by to nespojovaly dohromady. Samozřejmě se postarám, aby si to užila, než nás opustí.“ Pak uvidíme, kdo se bude smát naposled, pomyslel si. Conte si povzdychl a zatvářil se znuděně. „Dáme se zase do kopání.“

Donovan prudce zarazil lopatu do hlíny. Hněv, který se skrýval v jeho srdci, začínal pronikat na povrch.

Trvalo jim skoro tři hodiny, než vyhloubili jeden a půl metru hlubokou obdélníkovou jámu.

Do té díry by se kromě urny snadno vešlo i tělo, pomyslel si Donovan.

Nakonec hodil Conte lopatu na zem. „Vypadá to dobře.“ Oba muži byli pokrytí špínou a potem. „Dáme tam tu urnu.“

Vrátili se zpátky k sedanu.

Donovan se k němu obrátil. „Proč to pohřbíváme? Nemůžeme to prostě zničit na zemi?“

Conte se bez odpovědi sklonil nad kufrem a zdvihl víko urny. Na kostech spočíval Ephemeris Conlusio a dvě silné šedé cihličky připomínající modelovací hlínu.

Donovan ukázal na C-4. „Je to –“

„No, myslím, že člověk s vaší minulostí by to měl vědět. Copak IRA nepoužívala tyhle věci, když vyhazovala do vzduchu protestantské podniky v Belfastu? Bum!“ Conte roztáhl prsty.

Jak může proboha tohle vědět? To bylo před spoustou let – v jiném životě.

„Takže bude nejlepší nechat to vybuchnout pod zemí, nemyslíte?“

Donovan v duchu uvažoval, jestli ho Conte praští do hlavy lopatou a strčí do jámy, než odpálí výbušniny. Nebo skrýval pistoli? Možná ho žoldnéř raději zabije holýma rukama.

Conte se k němu obrátil čelem. „Vy to vezměte za tamten konec.“ Stoupl si z jedné strany a podepřel rukama dno urny, zatímco Donovan k ní přistoupil z druhé strany.

Zvedli ji z kufru a přenesli k okraji jámy.

„Pustíte to na tři.“ Conte to odpočítal.

Otec Donovan pocítil náhlý nápor strachu, když viděl, jak urna dopadla s tupým žuchnutím na zem. Víko narazilo na spodní část a na rytině se objevila prasklina. Představil si Santelliho, jak sedí ve své kanceláři a usilovně pracuje na záchraně ohromné instituce vytvořené mužem, jemuž možná patřily tyto nevinné kosti. Vybavil si schůzku se Santellim před několika týdny, kdy spolu sestavili základní plán. Zdálo se, že z toho Vatikán zase vyjde vítězně.

Conte se obrátil a zvedl rýč. Sevřel násadu a prohlédl si ostré hrany. Jedna pořádná rána do Donovanovy lebky by měla stačit. Tělo hodí za tou bednou. Zakryje ho hlínou a C-4 vykoná zbytek. Koutkem oka zahlédl, že se kněz sklonil, jako by si zavazoval tkaničku.

Když se zase vztyčil, stál teď proti němu docela jiný člověk. Kněz mu mířil na hruď stříbrnou pistolí. Conte si prohlédl zbraň – standardní exemplář beretty, nejspíš ji sebral v kasárnách švýcarské gardy. Byla odjištěná.

Donovan byl rozhodnutý přežít, nejen kvůli sobě, ale hlavně aby ochránil nevinný život Charlotte Henneseyové a všech ostatních, kteří se nevědomky zapletli do tohohle fiaska. „Zahoďte ten rýč,“ nařídil.

Když se skláněl, aby odložil rýč, sáhl Conte po glocku, připevněném na pravém kotníku, který zakrývala nohavice.

První výstřel zazněl nečekaně hlasitě a zasáhl Salvátore Conteho děsivou silou do pravé dlaně. Kulka mu čistě pronikla masem a kostí, a když vycházela z těla, škrábla žoldnéře do kotníku. Conte sebou trhl, ale nevykřikl. Z rány vyrazila krev a poraněná ruka se mu zkroutila jako dravci spár. Podíval se na Donovana. „Ty hajzle. Za tohle mi zaplatíš.“

„Vstaň,“ Donovan přistoupil o kousek blíž, stále přitom mířil pistolí Contemu na hlavu. Zabít toho zmetka nebude tak těžké, jak si původně myslel.

Dej mi sílu, Pane. Pomoz mi to zvládnout.

Nejprve se zdálo, že žoldnéř poslechne. Jenže pak nabraly události příliš rychlý spád. Conte se vymrštil kupředu a zabořil rameno Donovanovi do hrudi, takže se zapotácel dozadu a upadl.

Knězi se kupodivu podařilo udržet v ruce berettu. Conte po ní sáhl levačkou, ale špatně si to propočítal a chytil ji za ústí. Vzduchem se rozezněl druhý výstřel a Conte zařval bolestí. Teď přišel i o zdravou ruku.

I když byl Conte těžce raněný, pořád ještě se mu dařilo tisknout Donovanovu ruku se zbraní k zemi. Vyrazil proti knězi loktem, strefil se mu těsně pod zápěstí a vyrazil mu berettu z dlaně. Pak udeřil loktem tvrdě do Donovanova obličeje. Ozvalo se zapraštění kosti a chrupavky. Knězi okamžitě vyrazila z nosu krev a on vykřikl bolestí.

Donovan sebou divoce házel a snažil se ze sebe zabijáka setřást, ale bez úspěchu. Conte uvolnil knězovo rameno a připravoval se k dalšímu úderu loktem. A tak získal Donovan zlomek sekundy, aby udeřil na jediné zranitelné místo, které přes své krví zastříkané brýle viděl. Praštil pěstí tvrdě do fialové boule na straně Conteho hlavy.

Fungovalo to.

Conte, kterého to na moment omráčilo, sklouzl bokem, a umožnil tak Donovanovi, aby se vyškrábal na nohy. Když viděl, že nemá šanci dostat se k berettě, dal se na útěk.

Po pár sekundách třeskutá bolest ustoupila, i když Conte pořád viděl přes rudou mlhu, která mu zakrývala pravé oko, hvězdičky. Po tváři mu stékala krev z otevřené rány, kterou mu způsobil Donovanův prsten. Zatřepal hlavou a pak zahlédl kněze, jak utíká po cestě směrem k autostrádě.

Beretta ležela pod Conteho ramenem. Pokusil se ji uchopit, ale ani jedna ruka ho neposlouchala. Jestli byl problém vůbec tu pitomou věc zvednout, tak potom vypálit z ní by bylo nemožné. „Afanculo! Sticchiu!“ Vykašlal se na zbraň, vyskočil a pustil se do pronásledování.

Donovan, který už byl na půl cestě k autostrádě, utíkal jako o závod, jen občas se ohlédl přes rameno. Nejen že byl Conte zase na nohách, běžel ze všech sil a rychle zkracoval mezeru mezi nimi. Bylo jen otázkou času, než ho dožene. Neozbrojený Donovan věděl, že pro trénovaného zabijáka, zraněného nebo ne, není žádným soupeřem. Prosím, Pane, pomoz mi se z toho dostat. Donovan slyšel, jak Conte chraplavě oddechuje. Byl už jen pár kroků za ním, připravený se po něm vrhnout. Donovan zaktivoval veškerou záložní energii, dostal se až na pokraj svých sil.

Pět metrů.

Dva metry.

Když se Donovan dotkl nohou makadamu autostrády, sotva zaregistroval rychle se blížící automobil na samém okraji svého zorného pole. Troubení klaksonu. Přední světlo a kvílivý zvuk pneumatik. Skoro ani neviděl žlutou čáru dělící silnici. Nějakým zázrakem mu auto projelo těsně za zády… zrovna ve chvíli, kdy se na silnici objevil Conte.

Zhroutil se na makadam a sledoval, jak se žoldnéř srazil s předkem auta, dopadl na kapotu a čelní sklo a překulil se přes střechu na autostrádu.

Mercedes se snažil vyrovnat nečekaný manévr, do hry vstoupily jeho antiblokovací brzdy i protiprokluzový systém. Jenže sedan nedokázal zvládnout kombinaci vysoké rychlosti, prudkého vybočení a povrchu kluzkého po dešti. Narazil do velké jedle a karoserie se za strašlivé kakofonie hroutícího se kovu a tříštícího se skla rozmáčkla o kmen. Řidička – mladá žena s dlouhými blond vlasy, která očividně neměla zapnutý pás – prolétla předním sklem a zůstala ležet na kapotě se zlomenou páteří. Všude byla krev. Zvuk protáčející se zadní pneumatiky mercedesu a syčení proraženého chladiče provázel zvuk autorádia, které nepřestávalo hlasitě vyřvávat nějakou techno melodii. Donovan už pro ni nemohl nic udělat.

Conte ležel tváří dolů, ale křečovitě sebou škubal.

Donovan se dopotácel ke zhroucenému zabijákovi, přesvědčený, že pořád představuje hrozbu. Nemohl nechat Salvátore Contemu ani tu nejmenší šanci, že se odsud dostane živý. Donovan se rozhlédl v obou směrech po silnici, sklonil se ke zbrani, kterou měl Conte připevněnou k pravému kotníku a vytáhl ji. Komora byla plná, pistole odjištěná. Když ji přiložil Contemu k pravému spánku, přísahal by, že slyší vyzvánět zvony nad Belfastem.

„Bůh mi odpusť.“

Otec Patrick Donovan stiskl spoušť.

KAPITOLA 61

Donovan odtáhl Conteho zpřelámané tělo do hustého křoví po straně silnice a zakryl ho listím a větvemi. Když hledal žoldnéřovu náprsní tašku, narazil na stříkačku a lahvičku s čirou tekutinou a taky si je strčil do kapsy.

Pak se rozběhl po cestě zpátky k jámě a spustil se dolů. Vyzdvihl nahoru obě zlomené půlky víka, opatrně odstranil z urny obě cihličky C-4 a nechal je v jámě.

Zapřel se oběma nohama pevně do půdy vedle urny, skrčil se a podélně ji zespodu uchopil. Protože měl málo prostoru k manévrování, chvíli mu trvalo, než ji postupně vytlačil podél stěny jámy. Problémem nebyla ani tak váha jako nešikovné rozměry. Pomaluji tlačil nahoru, až nakonec spočinula na kraji jámy. Zpocený a zadýchaný se vyškrábal ven.

Donovan přijel s alfou blíž, z posledních sil vyzdvihl urnu do kufru a nářadí uložil za ni. Přiklopil víko a zhroutil se do sedadla řidiče, celý ušpiněný od hlíny a krve. Zaplavila jej únava. Svaly ho bolely a v rozbitém nose to bolestivě škubalo. Když to ale vzal všechno kolem a kolem, cítil se docela dobře, klesající hladina adrenalinu ho pořád ještě udržovala v euforických výšinách. Celkově měl ze svého výkonu radost. Už to bylo dlouho, co držel v ruce zbraň nebo bojoval o život. Ale jeho otec říkával: „Irové odpouštějí svým velkým mužům, teprve když jsou bezpečně pohřbeni.“

Bůh ho ochraňoval… a on věděl proč. Je třeba napravit nespravedlnost.

Setřel z beretty i glocku krev a otisky a schoval je do přihrádky na rukavice. Glock hodí do první řeky, přes kterou pojede, ale berettu si prozatím nechá. Otočil klíčkem v zapalování a obrátil sedan zpátky na cestu.

Když Donovan dojel k autostrádě a zastavil, překvapilo ho, že na místo ještě nikdo nedorazil. Neviděl tam žádné jiné auto.

Pohled mu zalétl k houští. Bylo mu jasné, že až objeví Conteho tělo, bude obtížné, ne-li nemožné, zpřelámané žoldnéřovo tělo identifikovat. Otisky prstů, zubařské záznamy i všechny ostatní forenzní identifikační postupy, jedno jak moderní, vyjdou nepochybně naprázdno. Conteho není v žádném případě možné spojovat s Vatikánem. Byl to zkrátka a dobře tulák – muž z neznáma, který se do neznáma zase vrátil.

Přemýšlel, kterým směrem se vydat.

Po krátkém rozvažování zahnul Patrick Donovan doprava a vyrazil na jihozápad. Zatímco se celá scéna ztrácela v jeho zpětném zrcátku, modlil se tiše za duši té řidičky.

KAPITOLA 62

Jeruzalém

Razaka, který seděl u kuchyňského stolu a usrkával kávu, vyrušilo zazvonění mobilu. Když se podíval na displej, místo jména tam zářilo NEZNÁMÝ VOLAJÍCÍ. Překvapeně hovor přijal.

„Assalaam?“

„Viděl jsem vás v televizi.“

Muž hovořil anglicky a jeho hlas mu byl neurčitě povědomý. „Kdo je to?“

„Přítel.“

Razak odložil sklenici. Možná nějaký reportér, napadlo ho. Nebo třeba dokonce někdo s informacemi. Ale přísahal by, že už tenhle zpěvavý akcent slyšel dřív.

„Vím, kdo ukradl tu urnu,“ spustil hlas rovnou.

Razak se v židli narovnal. „Nevím, o čem to mluvíte.“ Volající bude muset být konkrétnější, než mu potvrdí, co se ztratilo.

„Ale ano. Setkal jsem se s vámi sotva před pár týdny v Římě. Předal jste mi balíček v Café Greco. Dal jste mi vizitku a řekl, abych vám zavolal, kdyby nastaly nějaké problémy.“

Razak si v duchu vybavil holohlavého muže s brýlemi, jak sedí u stolu a hubenými prsty objímá sklenici ležáku.

Byl oblečený v černém, jen s bílým kolárkem – křesťanský duchovní. Razak si vzpomněl, že ta kožená aktovka, kterou dal knězi, obsahovala důvěrné dokumenty, ale nebylo mu jasné, co to má společného s urnou. „To souhlasí,“ zareagoval nejistě. „Poslouchám.“

„Ta kniha obsahovala velice podrobné informace o urně pohřbené hluboko pod Chrámovou horou v tajné kryptě.“

„Jaká kniha?“

„Bylo tam ještě dalších devět uren. Mám pravdu?“

„Pokračujte.“ Razakův hlas zněl povzbudivě. Tohle není potvrzení.

„A já mám tu desátou.“

To byl pro Razaka, který si přál, aby mohl tu konverzaci nahrávat, šok. „Vy jste zabili třináct lidí! Znesvětili jste velice posvátné místo!“ Zvedl se od stolu a začal přecházet po pokoji.

„Ne,“ hlas volajícího zněl naléhavě. „Já ne…“

Razak vycítil, že muž mluví upřímně.

„…ale vím, kdo to udělal,“ dodal.

„Jenže jak mám vědět, že říkáte pravdu?“

„Protože vám vrátím tu urnu… takže to můžete uzavřít, jak uznáte za vhodné.“

Razak napřed nevěděl, co říct. „A proč byste to dělal?“

„Vím, co se děje tam u vás v Jeruzalémě,“ pokračoval muž. „Příliš mnoho nevinných lidí trpí. Vím, že se shodneme. Jste poctivý člověk. Bylo mi to jasné hned, jak jsme se setkali.“

To už bylo na Razaka skoro moc. „Nepředpokládám, že mi ji doručíte osobně…“

„Bohužel je toho víc, co musím udělat. Určitě pochopíte, že si to nemůžu dovolit riskovat.“

„Rozumím.“

Následovala pauza.

„Co bylo uvnitř té umy, že je tak cenná?“ Razak to nevydržel, musel se zeptat.

Teď přišla dlouhá pauza.

„Něco velice významného.“

Razak se otřásl, když si vzpomněl na Bartonovu divokou teorii o fanatických křesťanech. Mohly by být uvnitř ztracené urny opravdu Ježíšovy ostatky? Co říká ta tajemná kniha o starobylém původu relikvie?

„Bude obsah navrácen do schránky?“

„To bohužel nemůžu dovolit.“

Razak si dopřál ještě jednu otázku. „Byly to opravdu jeho pozůstatky v té schránce?“ Napjatě čekal na odpověď.

Volající zaváhal, očividně mu bylo jasné, o kom Razak mluví. „To s jistotou nevíme. Pro vaši vlastní bezpečnost už se mě na to, prosím, neptejte. Jenom mi dejte vědět, kam byste to chtěl doručit.“

Razak se nad tím zamyslel. Vybavil si Bartona, jak sedí v izraelském vězení a čeká na soud. Pak ho napadlo, že Faruk – člověk, který zorganizoval předání té knihy a uvedl všechno do pohybu – z něho pravděpodobně udělal pitomce a ohrozil mír i lidské životy. Uvedl volajícímu jméno a adresu, kam má urnu doručit. „Kdy bych měl čekat, že dorazí?“

„Bude to odesláno dnes, to vás ujišťuji. Nebudu šetřit na nákladech, abyste to dostal co nejdřív.“

„A ta kniha?“ vyzvídal Razak.

„Zařídím, aby tam byla taky.“

„Můžete to poslat na jinou adresu?“

„Samozřejmě.“

Razak mu ji nadiktoval.

„A pro pořádek,“ dodal volající, „ten anglický archeolog, co ho zadržuje izraelská policie, nemá s tím vším nic společného.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl Razak. „A co skuteční zloději? Co se stane s nimi?“

Další pauza. „Snad se shodneme, že spravedlnost už si najde nějakou cestu, jak potrestat viníky.“

Linka ztichla.

KAPITOLA 63

Chrámová hora

Po ranní modlitbě zamířil Razak přímo k mešitě Al-Aksa. Celou noc nespal, v myšlenkách ho trápil překvapivý telefonní hovor s tím knězem, s nímž se setkal před třemi týdny v Římě. Izraelská policie měla pravdu. Těm zlodějům musel pomáhat někdo zevnitř. Teď už bylo jasné, že Graham Barton tou osobou není.

V zadní části budovy se vydal služební chodbou, která končila u nově nainstalovaných kovových protipožárních dveří. Arabský nápis nad nimi hlásal: „Otevřete pouze v případě nutnosti.“

Chytil za kliku a stiskl.

Za dveřmi se nacházelo dvanáct metrů dlouhé, čerstvě natřené spirálovité schodiště, které vedlo přímo do podzemní mešity Marwani. Tajná chodba? Že by to byla moderní obdoba té, kterou používal Josef Arimatejský před dvěma tisíci lety?

Vstoupil do chodby a dveře se za ním tiše zavřely.

Po obou stranách se rozkládaly skladovací místnosti mešity.

Tep se mu zrychlil, když přešel k prvním dveřím a otevřel je. Uvnitř byly kartónové krabice naskládané podél jedné zdi a police s čisticími prostředky. V další polici byly nacpané čerstvé výtisky koránu, připravené poskytnout duchovní osvícení novým muslimským studentům. Zavřel dveře a přesunul se k další místnosti..

Za druhými dveřmi byly naskládané židle, vyřazený stůl a rezervní orientální koberce, zabalené v igelitu a opřené o jednu boční zeď. U zadní stěny ležely ohořelé zbytky mihrábu, které zapálil fanatický australský žid jménem Michael Rohan roku 1969. Razak si vzpomněl, že slyšel, že Rohan informoval izraelské úřady, že jeho čin byl inspirován Bohem a měl uspíšit příchod mesiáše a vybudování třetího židovského Chrámu.

Když Razak zavřel dveře, napadlo ho, že jeho teorie je možná mylná. Chtěl, aby byla mylná. ,

Potom pokračoval halou ke dveřím, které se měly otevírat do další místnosti. Zkusil kliku, ale ke svému překvapení zjistil, že je zamčeno. Zmateně zamířil zpátky prostornou modlitebnou mešity, ven do jasného ranního slunce a přes nádvoří ke škole. Jestli tam Strážce najde, bude trvat na tom, aby místnost odemkl a on si ji mohl prohlédnout.

Ale Farukova kancelář nahoře nad schody byla prázdná.

Razak tam chvíli stál, zvažoval, co má dělat, a pak přešel za stůl a prohledal jeho čtyři zásuvky.

Uvnitř objevil zvláštní sbírku předmětů, byla tam i malá pistole a litr bourbonu Wild Turkey. Vzhledem k tomu, že korán přísně zakazoval požívání alkoholu, Razak z hloubi duše doufal, že jej Faruk někomu zkonfiskoval. V levé spodní zastávce ležela bronzová skříňka. Konečně našel to, co hledal: svazek klíčů. Popadl ho, sešel do přízemí a pak ven z budovy.

Když kráčel přes nádvoří, nevšiml si, že ho tajně sleduje Strážce.

Razak prošel modlitebnou mešity, vytáhl svazek klíčů a zastavil se u zamčených dveří v zadní chodbě. Začal klíče jeden po druhém zkoušet. Po chvíli narazil na jednoduchý matný klíček a napadlo ho, že by s ním možná otevřel tu skříňku, kterou našel ve Farukově stole. Pokračoval ve zkoušení. Nakonec, když už mu zbývaly jen dva a naděje se tenčila, jeden stříbrný klíč hladce vklouzl do zámku. Razak zadržel dech a otočil jím.

Zámek povolil.

Razak stiskl kliku dveří. Místnost bez oken, která se skrývala za prahem, byla temná. Vkročil dovnitř a rukou zatápal po vypínači, dveře nechal otevřené. Místnost se zdála prázdná.

Zářivky nad hlavou pomalu ožily a chvíli protínaly místnost rychlými matoucími záblesky, než ji plně osvětlily.

Podél protější zdi bylo na podlaze z vinylových kachli pečlivě naskládáno devět uren, na každé vyrytý hebrejský nápis se jménem Josefa a členů jeho rodiny.

„Alláh nás ochraňuj,“ zamumlal Razak arabsky.

Koutkem oka zahlédl ve dveřích nějakou postavu a rychle se obrátil.

Faruk.

„Vedl jste si dobře, Razaku.“ Ruce měl zastrčené do volných rukávů černé tuniky. „S tímhle si nemusíte dělat starosti. Brzy to zmizí.“

Ze Strážcova talentu nechávat věci mizet se mu začínalo dělat špatně. „Co jste to udělal?“

„Šlechetný skutek, abych pomohl našim lidem,“ odpověděl Faruk bez vytáček. „Nedělejte si starosti s drobnými oběťmi, které bylo třeba podstoupit.“

„Drobné oběti?“ Razak upřel pohled na urny. „Falešně jste obvinil nevinného člověka.“

„Barton? Nevinný? Nikdo z nich není nevinný, Razaku. Ne, když je jejich motivem ohrozit Alláha.“

„Vědí o tom ostatní členové rady?“

Strážce pohrdavě mávl rukou. „Záleží na tom?“

„Poslal jste mě do Říma, abych doručil do Vatikánu balíček – knihu, která zavinila, že se dopustili toho odporného zločinu. Myslím, že mám právo na nějaké vysvětlení. Mnoho lidí kvůli tomu zemřelo a policie zadržuje nevinného muže. A čeho jste vlastně dosáhl?“

Faruk vypadal zklamaně. „Razaku, vy jste vůbec nepochopil vážnost naší zdejší situace. Dosáhli jsme solidarity a jednoty. Naši lidé na nás spoléhají, že ochráníme je i jejich víru. A víra, jako je naše, musí zůstat skutečně silná. To, co ochraňujeme tady v Jeruzalémě, není jen kus půdy nebo svatyně. Islám je vším. Podkopávat jeho učení znamená brát muslimům duši. Copak nechápete?“

„Ale tohle není válka.“

„Byla to válka už od samého počátku. Od chvíle, kdy se křesťané a Židé rozhodli činit si nároky na toto zapomenuté území posvěcené velkým prorokem Mohamedem, dej mu Alláh věčný mír. To vám musím připomínat, že jsem prolil vlastní krev, abych ochránil náš lid a toto místo? Velké množství lidí položilo své životy, aby muži jako vy,“ – strčil do něj prstem – „zde měli i nadále svůj domov.“

Razak raději zůstal zticha. Nebylo sporu o jejich dluhu vůči mužům jako Faruk, mužům, kteří ze všech sil bojovali proti izraelské okupaci. Ale byl unavený tou rétorikou, unavený nenávistí, která neustále zamořovala toto místo. Chtěl znát odpovědi. A první otázka, kterou by položil, by se týkala toho, jak mohla kniha doručená do Říma prozradit přesné umístění starodávné krypty, skrývající se celá staletí pod Chrámovou horou.

„Co jsem to vlastně pro vás dopravil do Říma?“

Faruk tu otázku předvídal. „Když vám to řeknu, smíříte se s tím, co se stalo?“

„Možná.“

Faruk se otočil ke dveřím. „Pojďte se mnou.“

KAPITOLA 64

Razak seděl ve Farukově kanceláři a čekal na Strážcovo vysvětlení, proč umožnil křesťanům násilně vniknout na Chrámovou horu – což byl skutek tak nízký a nečestný, že se mu žádný motiv nezdál dost dobrý.

Starý muž napřáhl ruku. „Moje klíče.“

Razak pustil svazek do starcovy dlaně.

Faruk sáhl pod stůl, vytáhl malou obdélníkovou skříňku a položil si ji do klína.

„Když jsme roku 1996 začali s vykopávkami na Chrámové hoře,“ začal, „byly do údolí Kidron přemístěny tuny zeminy a všechno to bylo důkladně proseto a prozkoumáno. Poslední, co bychom potřebovali, byl nějaký předmět, která by se dal spojovat s židovským chrámem.“

„Myslíte Šalamounův chrám?“

Přikývl. „Přesto vyšly na povrch jisté archeologické důkazy podporující toto tvrzení, které by podkopaly naše postavení tady.“ Farukův chraplavý hlas o zlomek zesílil. „Jak ale víte, Židům se podařilo přesvědčit izraelskou vládu a některé muslimské archeology, že je třeba prozkoumat strukturální integritu celé plošiny. Odvolávali se přitom na vybouleninu ve vnější zdi, která se objevila během našich prací – známka toho, že se základy možná pohnuly.“ Faruk si poposedl. „Já a několik dalších členů rady jsme se je pokusili zastavit. Ale Izraelský památkový úřad přesvědčil mnohé lidi – včetně některých našich – že tato práce má zásadní význam. Jejich průzkum by měl začít už za pár dní.“

Bylo skoro nemožné uniknout této široce popularizované polemice. Razak pochopitelně věděl, o co jde. „Takže vám bylo jasné, že by objevili tu skrytou kryptu?“

Faruk přikývl.

„Ale jak jste zjistili, že vůbec existuje?“

Poklepal na skříňku. „Tenhle mimořádný nález jsme vyzvedli ze země před pár roky. Hned na počátku našich vykopávek.“

Razak přejel pohledem bronzovou skříňku s opracovaným povrchem. Výzdoba se zdála být islámská, ale při bližším zkoumání byly ty symboly – hlavně zdobené kříže – nepochybně křesťanské. Víko zdobily jedinečné obrazy a z rouhačského zobrazení živých zvířat okamžitě poznal, že ani ty nejsou islámské. „Co znamená ta pečeť?“

„Dva středověcí rytíři v plné zbroji nesoucí štíty a dělící se o jediné kopí a jednoho uhánějícího koně. Symbolizuje to ty, kdo přísahali, že zbaví tuto zemi islámského vlivu. Křesťanské rytíře Šalamounova chrámu. Templářské rytíře.“

Razak prudce vzhlédl. „Takže Graham Barton měl pravdu?“

„Ano. Takhle vypadala templářská pečeť, když tito bezvěrci roku 1099 poprvé obsadili Chrámovou horu. Dokážete si představit mé překvapení, když jsem ji našel. A ještě víc mě překvapilo, když jsem odhalil její původ.“

„Kde přesně jste ji našel?“

„Pohřbenou pod podlahou mešity Marwani. Když jsme odstraňovali zeminu, stroj narazil na kamennou desku. Opravdu nečekaný objev.“

„A co bylo uvnitř?“

Faruk poklepal na víko. „Kromě jiných věcí obsahovala starověký rukopis s názvem Ephemeris Conlusio. Ale ten jste před třemi týdny odvezl do Říma.“

Razak si vzpomněl, že ten holohlavý kněz, se kterým se setkal v Café Greco, měl s sebou kožené desky, které nesly symbol se dvěma zkříženými klíči a papežskou mitrou –výsostný znak katolické církve. Fanatických křesťanů.

„Potřebovali jsme pomoc katolíků.“

Razak si založil ruce. „Předpokládám, že ta kniha uváděla přesnou polohu hrobky.“

„Kromě jiných věcí tam byla kresba doplněná přesnými číselnými údaji.“

„A zbytek rukopisu?“

Faruk shrnul líčení Josefa Arimatejského. Jako očitý svědek vyprávěl o Ježíšově zajetí, ukřižování a následném pohřbu. Odhalení urny a jejího obsahu dokládá Ježíšovo ukřižování a tělesnou smrt. Faruk poskytl Razakovi čas, aby to všechno vstřebal.

Razaka napadlo, jak přesně to Barton odhadl. „Jestli je to pravda, popírá to učení koránu.“

„Přesně tak. Víte, jaký je náš výklad, pokud jde o Ježíše. Alláh jej vyzdvihl na nebesa, než mu mohli jeho nepřátelé nějak ublížit – žádné věznění, žádný soud, žádné ukřižování… a určitě žádný pohřeb. Teď už chápete nezbytnost likvidace této hrozby?“

Razakovi došlo, že to nebyla jen Chrámová hora, co Faruk chránil. Důsledky by byly daleko hlubší. „To jste nemohl zajít do krypty a ty věci zničit, aniž byste do toho zatahoval katolíky? Bez zabíjení nevinných lidí?“

„Riziko by bylo příliš vysoké,“ prohlásil odmítavě. „Oba víme, že památkový úřad zaměstnává mnoho našich vlastních lidí. Lidí – mohu dodat – kteří pravidelně docházejí na bohoslužby v mešitě Marwani. Je to všechno z jejich strany lstivá taktika, tím jsem si jistý. Nesmíme provádět vykopávky bez výslovného povolení Izraelců. Kdybychom to udělali, počet obětí při protestech by byl daleko vyšší, než jak je tomu teď.“

„Takže jste nechal katolíky udělat špinavou práci za nás. A tím jste získal možnost všechno popřít.“ Každé nové odhalení odlamovalo kousek Razakova přesvědčení, všechno, co pokládal za pravdu, se obracelo vzhůru nohama. Náboženství a politika se opět staly neoddělitelnými.

„Byl to jediný způsob, jak dosáhnout našich cílů,“ pokračoval Faruk mírně. „A protože byla ta hrozba pro ně ještě nebezpečnější než pro nás, věděl jsem, že katolíci rychle zareagují a tu relikvii vyzvednou ze země. Umožňovalo jim to ochránit jejich instituci. Na oplátku bychom si my upevnili své postavení tady tím, že bychom eliminovali hrozbu, která popírá Prorokovo učení.“

„Musel existovat nějaký lepší způsob…“ Razakův hlas se vytratil.

„Myslíte na toho archeologa, že?“ Faruk vypadal zklamaně. „Razaku, všichni víme, že v Izraeli, bez ohledu na náboženské rozpory, existují pouze dvě strany. A Barton nestojí na té naší. Hlavně nezapomínejte, na které straně stojíte vy,“ varoval ho. Otřel si ruce o sebe a pokračoval: „A než si uděláte definitivní úsudek, dovolte, abych vám ukázal ještě něco.“ Otevřel zásuvku stolu a vytáhl z ní stoh papíru. Oddělil svrchní stránku a položil ji před Razaka. „Dobře se na to podívejte.“

Razak si prohlédl hrubý náčrt, který doprovázel nějaký text, zřejmě v řečtině. Zavrtěl hlavou, nechápal, co to všechno znamená. „Co je to?“

„Josefova mapa Chrámové hory – stejná mapa, jakou použili ti zloději k určení přesné polohy urny. Všiml jste si té stavby nahoře?“

Razak přikývl, začínal cítit stísněnost.

Farukův hlas najednou poklesl. „To je ten židovský chrám, který Josef tak podrobně popsal na těchto stránkách.“ Poklepal na hromádku papírů.

„Takže nakonec přece jen existoval.“ Razak měl pocit, že ho opouštějí síly.

Faruk se usmál. „Možná. Někdo může dokonce tvrdit, jako to dělají Židé, že ta zemina v údolí Kidron obsahuje jeho stavební kameny. Možná už teď chápete moji snahu zabránit dalším vykopávkám. Po té loupeží byly veškeré diskuse o vykopávkách pod Chrámovou horou odloženy na neurčito.“

„A všechny archeologické důkazy byly odstraněny.“

„Jakmile se zbavíme těch zbývajících devíti uren, nezbude nic.“

Razak nevěděl, co říct. Jestli je pravda, že Západní zeď skutečně kdysi podpírala chrám, podporuje to židovské nároky na plošinu. Ten nekonečný nářek Židů tedy nebyl marný. Ale teď se to nikdy nedozvědí. A on nevědomky pomáhal, aby tomu tak bylo.

Faruk znovu sáhl do stolu a vytáhl tlustý svazek papírů. „Nechal jsem celý text Ephemeris Conlusio přeložit. Přečtěte si to, až budete mít chvíli,“ položil ho před Razaka, „potom mi řeknete, co byste udělal vy. Ujistěte se bezpodmínečně o tom, že ty stránky zmizí, až s tím skončíte.“

Razak si nebyl jistý, jestli toho snese ještě víc.

„Je tady něco, co jste do Říma neodvezl. Něco, co musíte vidět.“ Faruk zvedl víko skříňky. „Našel jsem v té templářské schránce ještě jeden dokument. Další deník, i když tenhle nepsal Josef Arimatejský.“

Razakovi začínalo svítat, že motivy toho starého muže byly složitější, že nebyl poháněný pouze nenávistí. To jen potvrzovalo, jak krutě si okolnosti pohrály s jeho osudem.

„Tak čí je to deník?“

Strážce vytáhl ze skříňky křehce vyhlížející svitek. „Templáře, který objevil urnu na původním místě.“

KAPITOLA 65

Řím

Evan a Charlotte odpočívali ve svém apartmá v hotelu Fiumicino Hilton, seděli v křeslech obrácených ke sluncem zalitým oknům s výhledem na rušnou silnici vedoucí k letišti a popíjeli kávu. Nebyla to zrovna typické italské prostředí pro romantickou schůzku, ale Charlotte trvala na tom, že by se necítila v bezpečí, kdyby se vrátila do Říma.

S láskou hleděla na Evana. Konečně se v noci pořádně vyspala. Jediné, co to potřebovalo, bylo pár skleniček vína a prášek na spaní. Neuškodil ani neočekávaný a velice příjemný bonus v podobě sexu. Když převyprávěla Evanovi všechny ty neuvěřitelné události, které se odehrály v posledních několika dnech, ukázala mu překvapivé výsledky jejich zkoumání, které měla uloženy v laptopu. Přesvědčil ji, že všechno bude v pořádku – bez ohledu na všechny sliby mlčenlivosti, které podepsala. Přesto objednal pokoj na své vlastní jméno, čistě pro jistotu.

Vzhledem k podílu BMS na té analýze budou muset být velice opatrní, připomněl jí Evan. Navrhl, aby počkali, co se vyklube z těch obvinění doktora Berseie proti Vatikánu, protože měl pocit, že je ještě moc brzo domnívat se, že se mu stalo něco vážného.

Pohlédla na něj. „Opravdu jsi mi chyběl, Evane. A mrzí mě, jak jsem se v poslední době chovala.“

„Ani já jsem se nechoval zrovna nejlíp.“ Usmál se. „Poslyš, vím, že včera na to nebyla nejlepší chvíle, ale umírám touhou něco ti ukázat, Charlie. To bys neuhodla.“

Vypadá hrozně vzrušeně, pomyslela si.

Zvedl se, protáhl kolem vozíku pokojové služby a zamířil přímo ke své tašce. Když rozevřel zip na postranní kapse, viděla, že vyndal malou krabičku, svazek klíčů a něco, co vypadalo jako zkumavka. Sebral laptop z nočního stolku a posadil se zpátky vedle ní. Předměty položil na kulatý stolek, který stál před oknem.

Střelila po něm pohledem. „Co se děje?“

„Chtěl jsem ti zavolat,“ odpověděl. „Ale bylo mi jasné, že tohle musíme probrat osobně. Tak za prvé, tohle je pro tebe. Po pravdě je to vlastně skutečný důvod, proč jsem sem přijel.“ Usmál se a natáhl k ní dlaň s malou krabičkou.

Když to viděla, srdce jí poskočilo. Vypadala jako krabička z klenotnictví – přesně ta velikost na...Ze by sem přijel, aby ji požádal o ruku? Vzala si ji od něj a vzpřímila se v křesle.

„Do toho. Otevři to.“

Podívala se na něj. Tohle není zrovna romantický přístup.

„Je to ten vzorek kosti, co jsi mi poslala.“

„Aha,“ pronesla a pocítila současně úlevu i zklamání. Sundala víčko a zadívala se na věkovitou metatarsální kůstku, která se dala snadno zaměnit za fosilii. Hověla si na kousku bílé gázy a v jejím středu byla vyvrtaná dokonale pravidelná dírka, odkud Evan odebral DNA. Jemně se jí dotkla ukazováčkem.

„Pamatuješ si na tu anomálii, o které jsme se bavili?“

„Samozřejmě.“ Přemýšlela, na co to mohl přijít, že ho to přimělo objet půlku světa. „Co je s tím?“

„Tak za prvé, prováděl na těch kostech analýzu ještě někdo jiný?“

Zavrtěla hlavou. „Jenom uhlíkové datování v laboratořích AMS v Římě a ten vzorek byl zpopelněn.“

„A co zbytek kostry?“

Vybavila si stařičké kosti poskládané na černé gumové podložce. Včera ráno zmizely, spolu s urnou a všemi předměty. „Vatikán je pořád ještě má.“ Ale mají je opravdu?

„Fajn.“ Očividně se mu ulevilo. „Protože až uvidíš, co ti chci ukázat…“ Aldrich sundal kryt z malého flashdisku, který se mu houpal na kroužku s klíči, a připojil ho k laptopu. Zapnul obrazovku, najel na okno Media Player a spustil nahrávání. „Myslel jsem si, že se skener pokazil, když jsem to viděl,“ vysvětloval. „Skoro jsem z toho dostal infarkt. Ale to ten vzorek nebyl v pořádku.“ Nahrávání bylo dokončeno.

Naklonila se blíž.

„Jdeme na to. První, co uvidíš, je karyotyp. Stopnu to, až se k tomu dostaneme.“ Aldrich zastavil obraz hned na začátku přehrávání.

Charlottiny oči se zaměřily na červy připomínající chromozomy uspořádané jeden vedle druhého podle délky. Každému páru, označenému 1 až 23 a XY, byly přiděleny fluoreskující barvy.

„I tady je ta mutace zřejmá.“

„Na kterém páru je ta anomálie?“

„Podívej se zblízka,“ poradil jí Aldrich. „Řekni mi sama.“

Pozorně si prohlížela obraz. Když dospěla k dvacátému třetímu páru chromozomů, všimla si něčeho zvláštního. Člověk by očekával, že pod mikroskopem se mezi každým párem objeví drobounké spoje viditelné po celé délce. Pár dvacet tři žádné neměl. „Co je s tou třiadvacítkou?“

„To je ona. Pojďme dál a doufám, že to začne dávat trochu smysl.“

Aldrich najel na další obraz, zachycující mnohonásobně zvětšené jádro buňky, jak se jevilo při pohledu do mikroskopu. Chromozomy i celé jádro zde byly zachyceny ve své přirozené neuspořádané podobě. Na okraji obrazovky byla sotva viditelná stěna buněčného jádra.

„Třiadvacátý pár chromozomů jsem označil,“ upozornil Aldrich. „Vidíš?“

Kolem dvou nezvyklých chromozomů byly zakresleny jasně žluté kroužky.

„Mám to.“

„Dívej se pozorně, Charlie. Teď přijde extrakce.“

„Co?“

„Vysvětlím to za minutku.“ Všimla si, že Aldrich nervózně pokyvuje levou nohou.

Jadernou membránou na obrazovce pronikla dutá skleněná jehla, jejíž ostré úhly byly v příkrém kontrastu k přirozené buněčné stavbě. Potom nasála jeden pár chromozomů – ale ne dvacátý třetí.

„Odebíral jsem chromozomy pro karyotyp.“ V horní části okna se na černém proužku objevil zvětšený pár chromozomů. Ukázal na něj. „Tady je extrahovaný pár. Zatím fajn?“

„Jo.“

Jehla na obrazovce byla z buňky vytažena a membrána se v místě jejího průniku zase stáhla.

„Teď se koukni na tohle.“

A pak spatřila něco neuvěřitelného. Nespojená dvojice chromozomů – pořád uvnitř jádra buňky – se okamžitě oddělila od sebe a vyprodukovala nový pár chromozomů, který nahradil ten extrahovaný.

Spontánní regenerace se zastavila, jakmile jádro opět dosáhlo svého nezvyklého stavu – čtyřiceti osmi chromozomů.

„Co jsem to teď viděla?“ Odtrhla oči od obrazovky. „Evane?“

Upřeně se na ni zahleděl. „Fenomenální biologický objev. To jsi právě viděla. Přehraju to znovu.“

Vrátil záznam do bodu, kdy byla jehla vytažena. Nahoře na obrazovce se opět ocitl černý proužek s chybějícími chromozomy. A pak to přišlo, přesně jak Evan řekl – nejpozoruhodnější biologický proces, jaký kdy viděla – spontánní genetická regenerace.

Charlotte si zakryla rukou ústa. „Ale to je naprosto nemožné.“

„Já vím.“

Nic na světě nedokázalo vysvětlit to, čeho tady byla svědkem. „Je přece vědecky absolutně nemožné, aby kterýkoli lidský chromozom mohl replikovat přesné kopie jiného páru. Je tady DNA matky, otce… komplexní genetický kód.“

„Popírá to všechno, co jako vědci známe,“ přikývl. „Sám jsem měl velké problémy se s tím srovnat.“

Ticho.

„Chceš toho slyšet víc?“ Povytáhl obočí a znovu se usmál.

„Chceš říct, že máš ještě něco lepšího?“

„A o hodně.“ Aldrich se nadechl. „Provedl jsem důkladnou analýzu s použitím nového genového skeneru, zmapoval kód DNA a srovnal jej se známou genovou mapou. Víš, co jsem hledal?“

„Anomálie ve třech miliardách párů bází,“ odpověděla.

Typický molekulární obraz DNA připomíná spirálovitý žebřík nebo dvojitou šroubovici s horizontálními „příčkami“ tvořenými páry adeninu a thyminu nebo guaninu a cytosinu – označovaných také za stavební kameny života. Tři miliardy těchto příček uspořádaných v těsně svinutých chromozómových vláknech, tvoří „geny“ – jedinečné segmenty DNA, specifické pro jednotlivé tělesné orgány a funkce. Laserovým skenerem je možné genové sekvence analyzovat a odhalit chybný kód, který způsobuje mutaci.

Aldrich vyskočil a začal přecházet po místnosti. „Takže, zjistil jsem, že ten vzorek, co jsi mi poslala, obsahuje necelých deset procent genetického materiálu, který bychom celkově očekávali u standardního lidského genomu.“

Charlotte se v křesle uvolnila a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Ani já,“ odvětil Aldrich. „Tak jsem udělal další testy. Použil jsem náš nový systém, abych porovnal genom se všemi známými anomáliemi, a vyšlo mi z toho… jsi připravená? Žádná shoda. Nic! Ani jediná!“

Racionální uvažování ji na moment zradilo. Nepřicházelo žádné vysvětlení. „Co to znamená?“

„Tenhle vzorek nemá žádnou odpadní DNA!“ zvolal Aldrich.

Před dokončením projektu lidského genomu roku 2003 vědci věřili, že převaze člověka nad ostatními organismy – především v inteligenci – bude odpovídat podstatně větší, složitější genetický kód. Ale lidský genom ani zdaleka nesplnil všeobecné očekávání, protože měl jenom dvanáctinu genetického obsahu obyčejné cibule. Genetikové přisoudili tento rozdíl odpadní DNA – spoustě nefunkčních genů na vláknech DNA, které evoluce odsoudila k nepotřebě.

Znělo to jako vědecká utopie. Když si ale vzpomněla na dokonalou tělesnou podobu, na kterou ukazoval vzorek DNA – absence jakékoli známé etnické příslušnosti, androgynie, jedinečné zbarvení a rysy – dávalo to smysl. „Evane, ty mi tady chceš vážně tvrdit, že tenhle vzorek má DNA s dokonalou genetickou strukturou?“

Přikývl. „Vím, že to vypadá moc hezky, aby to byla pravda.“

Bezchybný genom ukazoval na absenci jakéhokoli evolučního procesu. Organismus ve své nejčistší, nejryzejší formě.

Dokonalost, pomyslela si. Ale jak by se vůbec lidská bytost mohla vyznačovat takovýmhle profilem? To rozhodně nesouhlasilo s výkladem, jaký nabízí Darwin a moderní věda, totiž že se lidé vyvinuli z primátů.

Evan Aldrich mávl třesoucí se rukou směrem k obrazovce. „Tahle DNA by se dala potenciálně využít jako podklad pro vysledování anomálií ve srovnávaných vzorcích. A dala by se replikovat s použitím bakteriální plazmy.“

Charlotte na něj nevěřícně pohlédla. „Nepředbíháš trochu?“

„To by posunulo výzkum kmenových buněk na zcela novou úroveň. Tím chci říct, tohle je perfektní DNA v čisté podobě! Nepředstavitelné.“ Pomalu pokračoval. „Vlastně zázrak. To mě přimělo zamyslet se nad reálnými důsledky zveřejnění tohoto objevu, jak by svět reagoval. Napřed mě napadlo, kolik životů by se dalo zachránit, dopad na choroby. Pak jsem si představil biotechnologické společnosti, jak se perou, aby vyrobily léky pro lidi, co na to mají. A děti na zakázku. A nerovnou zdravotní péči. Biologické elitářství. Z toho by měli prospěch jen bohatí – chudí by nedostali ani ťuk. A i kdyby ano – použití tak širokého kartáče na vyhlazení chorob by bylo devastující. Všeobecná dlouhověkost by měla za následek nevídaný populační růst, který by vyvíjel obrovský tlak na světové zdroje.“

Bylo toho na ni moc. „Chápu, co myslíš, ale –“

„Nech mě to dokončit,“ naléhal. „Tohle je pointa toho všeho.“ Natáhl pravou ruku, ve které svíral mezi prsty zkumavku. „Tohle.“

KAPITOLA 66

Vatikán

Kardinál Antonio Carlo Santelli zíral sklíčeně z okna své kanceláře na rozlehlé náměstí Svatého Petra a obrovský obelisk v jeho středu, zalitý slunečním světlem. Přejel pohledem na střechu chrámu, jejíž okraj lemovaly sochy svatých. Kdyby katolíci znali jeho ušlechtilé záměry – chránit věřící jako skutečný služebník boží – byla by i jeho podoba zvěčněna a ozdobila by jednoho dne chrám? Stal by se moderním mučedníkem? Svatým?

Nebylo to jen vystupňované drama posledních pár týdnů. Už od skandálu s Banco Ambrosiano v něm odhalení, jichž byl svědkem za dobu svého působení ve Vatikánu, postupně budily pochybnosti o jeho oddanosti církvi. Říkal si, jestli svůj život skutečně prožil ve službě většímu dobru, nebo jestli se rychle nestával vším tím, co se mu kdysi jako mladému a idealistickému knězi ošklivilo.

Včera dopoledne, poté co osobně dohlédl na Conteho propuštění ze zadržovací cely švýcarské gardy, dal žoldnéři zelenou, aby eliminoval poslední potenciální komplikace, které by mohly spojovat Vatikán s jeruzalémským debaklem: urnu a její obsah pochopitelně; pak otce Patricka Donovana; potom doktorku Charlotte Henneseyovou; a nakonec jejího amerického milence Evana Aldricha.

Další krev na jeho rukou.

Minulou noc čekal hlášení od Conteho, že byla urna zlikvidována. Žádný telefonát nepřišel. Teď si začínal dělat starosti, jestli ho žoldnéř nepodrazil, byl přesvědčený, že v příštím hovoru si řekne o více peněz – vydírání.

Horší bylo, že sotva před pár minutami se doslechl o novinových článcích zabývajících se smrtí hlídače v torlonijských katakombách – nebyla to zrovna věc, která by se objevila v hlavních titulcích. Jenže ten na první pohled běžný incident měl za následek rutinní policejní vyšetřování, které se zaměřilo na jediné jméno na seznamu návštěvníků nalezeném na hlídačově stole. To přivedlo vyšetřovatele k návštěvníkově rozrušené manželce, která právě zkontaktovala policii, aby jí oznámila, že se manžel minulou noc nevrátil domů. Následovalo prohledání katakomb a policistům netrvalo dlouho, než našli na dně šachty mrtvé tělo Giovanniho Berseie.

Možná by za jiných okolností mohl být tento incident klasifikován jako nehoda – zvláštní souhra nešťastných náhod, která potkala dva muže na stejném místě. Policie si však promluvila se svědkem – mladou běžkyní – která ohlásila, že viděla, jak z budovy vychází nějaký cizinec a nakládá antropologův skútr do dodávky. Identikit, který pomohla vytvořit, byl náhodou až neuvěřitelně podobný jiné skici, která přišla z Jeruzaléma.

Média už se toho chytla.

Každou minutou teď Santelli očekával telefonát od investigativních novinářů.

Další skandál.

Santelli teď držel v každé ruce jednu polovinu toho svitku, který našli vědci v Kristově urně. V levé ruce měl náčrt stropní fresky z Josefovy krypty ukryté hluboko v torlonijských katakombách. V pravé to byl starý řecký text, který kresbu doprovázel a který Conte na jeho žádost od obrázku odřízl, protože se kardinál bál, že by mohl obsahovat nějaké jednoznačné sdělení. Než poslal otce Donovana, aby doprovodil Conteho na té osudné cestě, požádal jej, aby mu ten řecký text – poslední pozůstatek stovky let staré hrozby křesťanství – přeložil.

Překlad byl napsán perem na tenkém listu vatikánského hlavičkového papíru. Santelli se sklonil nad stolem a složil dohromady obě poloviny svitku.

Napřed uvažoval, že by svitek zlikvidoval, spálil ho. Ale teď se modlil, aby v něm nalezl nějaké uklidnění. Zhluboka se nadechl, znovu prostudoval původní pergamen a pak přelétl pohledem k překladu otce Donovana:

Kéž nás víra vede v naší slavnostní přísaze, že budeme chránit svatost Boží Zde odpočívá jeho syn, očekávající své konečné vzkříšení, tak aby boží dědictví mohlo být navráceno a duše všech lidí souzeny. Nechť tyto kosti neodrazují věřící, neboť příběhy jsou pouze slova sepsaná chybujícími lidmi. Duch je věčná pravda.

Nechť je Bůh milostiv nám všem.

Jeho oddaný služebník

Josef z Arimatie

Interkom zabzučel, a vytrhl tak kardinála ze zamyšlení.

„Eminence, nerad vás vyrušuji, ale…“

„Co je, otče Martine?“ Mladý muž se zdál být nervózní.

„Přišel vás navštívit otec Dono van. Říkal jsem mu, že nikoho nepřijímáte, ale odmítl odejít.“

Kardinál se zhroutil do křesla, rukama sevřel opěrky. Donovan? Santelli otevřel svrchní zásuvku stolu a překontroloval, jestli tam beretta pořád ještě leží. „Pošlete ho sem.“

O pár sekund později se dveře kanceláře otevřely.

Když Patrick Donovan vstupoval do kanceláře, Santelli si všiml, že má pod oběma očima temné modřiny. Knězův nos byl zlomený a nateklý, vypadal, jako by ho někdo právě nešikovně sešil. Na nose měl nějaké staré brýle v tlustém umělohmotném rámečku namísto svých obvyklých kovových s bifokálními skly. Santelli vrhl pohled po velké kožené tašce, kterou kněz svíral v levé ruce.

Donovan se posadil do koženého křesla proti kardinálovi a tašku si položil na klín.

Santelli mu nenabídl prsten k políbení ani potřesení rukou.

Donovan nemámil čas. „Přišel jsem vám něco ukázat.“ Poklepal rukou na tašku.

Kdyby Santelli neseděl v jedné z nejbezpečnějších místností ve Vatikánu, chráněné detektory kovů i výbušnin, mohl by si myslet, že uvnitř tašky je nějaká zbraň nebo bomba. Ale nic podobného by se nemohlo dostat tak daleko. Osobně se o to postaral po Conteho nečekaném a znepokojivém vloupání tehdy před lety.

„Ale nejdřív se vás musím zeptat, proč se mě pokoušíte zabít?“

„To je velice vážné obvinění, Patricku.“ Santelli upíral pohled na horní zásuvku.

„To rozhodně je.“

„Máte u sebe vysílačku? Nahrávací zařízení? O tohle vám jde?“

Donovan zavrtěl hlavou. „Víte, že by se na to přišlo, ještě než bych prošel dveřmi.“

Kněz měl pravdu. Jeho svatyně byla dokonale zabezpečená. Rozhovory za těmito dveřmi byly příliš důležité, aby mohli riskovat jejich prozrazení. „Jde vám o odplatu? Proto jste sem přišel? Přišel jste sem, abyste mě zabil, otče Donovane?“

„Co kdybychom tuhle práci přenechali Bohu?“ V Donovanově tváři se nepohnul ani sval.

Následovala chvíle nepříjemného ticha, po které Santelli ukázal na tašku, která vypadala, jako by v ní byla uložená bowlingová koule. Napůl očekával, že obsahuje hlavu Salvátora Conteho. Ale věděl, že Patrick Donovan není schopen násilí. I když se divil, proč zabiják nesplnil zadaný úkol a proč kněz vypadá, jako kdyby právě odboxoval deset kol v ringu. Je zapletený do Conteho komplotu? Poslal ho sem Conte, aby vyzvedl peníze? „Takže co jste mi to přinesl?“

„Něco, co musíte vidět na vlastní oči.“ Donovan se postavil a tašku položil na Santelliho neskutečně uklizený stůl. Když ji pokládal, něco v ní zachřestilo, znělo to jako dřevěné kostky. Všiml si, že na plazmovém monitoru se teď objevil nový spořič. Ve spirále se tam otáčela slova „Tvá víra je to, čemu věříš, ne to, co víš… Mark Twain.“ Donovan zůstal stát.

Konečně se Santelli zvedl ze svého křesla.

„Fajn, Patricku. Jestli vás tím, že se podívám dovnitř, dostanu pryč… tak budiž.“ Kardinál se naklonil nad taškou, zaváhal a pak pomalu rozevřel zip. Když odtahoval kraje tašky, aby se podíval, co je uvnitř, ozvalo se další zachřestění.

Kardinálova tvář zbělela jako smrt, když spatřil lidskou lebku a kosti, tu nejvzácnější relikvii ze všech. Když znovu vzhlédl, jeho oči ztratily bojovný lesk. „Ty pokrytecký parchante. Za tohle půjdeš rozhodně do pekla.“

„Chtěl jsem, abyste se rozloučil, než provedu řádný pohřeb,“ řekl Donovan. Cítil se příšerně, když přenášel ty posvátné kosti v takovéhle obyčejné tašce. Ale včera odpoledne se zastavil v DHL, aby zařídil, že bude urna okamžitě letecky dopravena do Jeruzaléma. Rukopis poslal zvlášť Razakovi, tomu muslimskému kurýrovi, se kterým se setkal v Římě. Hřeby a mince byly uschovány spolu s berettou ve schránce na rukavice pronajatého auta.

„Ty hnusný neřáde.“ Santelliho hlas zněl podivně klidně.

Následující události se odehrály velice rychle.

Donovan vytrhl ruce z kapes a pravačkou popadl starého muže za zápěstí. Současně se objevila malá umělohmotná stříkačka, kterou držel v levé ruce. Zabodl ji hluboko do horní části kardinálovy paže a stiskl píst.

Kardinál se mu s výrazem naprosté nevěřícnosti vytrhl, zhroutil se do židle a přitiskl si dlaň na místo vpichu. Než mohl zavolat otce Martina, tubarin mu pronikl do srdce, které sebou ještě párkrát škublo a pak se zastavilo. Santelli se zkroutil v agónii, prsty zaryté do prsou, jako by se z nich snažil vyrvat bolest.

Patrick Donovan sledoval, jak sebou tělo naposledy křečovitě zaškubalo. „Boží vůle,“ pronesl tiše. Nevěděl určitě, co ta stříkačka obsahuje, ale byl si vcelku jistý, že právě tento Conteho vražedný prostředek způsobil smrt hlídače v torlonijských katakombách. V rámci těchto zdí neměl mnoho možností pro použití smrtící zbraně. A tak Donovan využil svého náhodného nálezu.

Vražda zničila všechno, co pro něj bylo svaté. Porušil svůj slib Bohu, že zavrhne svou strašnou minulost. Ale kdyby se nezbavil Santelliho, Charlotte Henneseyová by určitě zemřela a on také. Izraelci by se nikdy nedozvěděli pravdu a ten nevinný archeolog by na svých bedrech nesl vinu za zločin, který nespáchal.

Donovan zase pečlivě zavřel tašku a vyšel do předpokoje, kde sdělil otci Martinovi, že si kardinál nepřeje být vyrušován a aby mu nespojoval žádné hovory.

Otec Martin přikývl a zvědavě hleděl za Donovanem, když spěšně procházel kolem švýcarských gardistů do hlavní chodby. Jakmile byl Donovan z dohledu, rychle vstoupil do Santelliho kanceláře. Tam uviděl purpurovou čepičku vykukující nad křeslem obráceným k oknu. Dvakrát oslovil kardinála jménem a pak pomalu obešel stůl.

KAPITOLA 67

Jeruzalém

Razak počkal, až si Faruk nasadí brýle na čtení. Celou tu dobu zíral zaujatě na svitek.

Strážce si pročistil hrdlo a začal nahlas číst.

12. prosince Léta Páně 1133

Byla to svatá Helena, která jako prvá odhalila skutečný původ Ježíše Krista. Dorazila do Svaté země při hledání historických důkazů, jež by prokázaly, že Kristus nebyl pouhým výtvorem legendy či tradice. Odvážila se této poutě a nalezla při ní, jak věřila, Kristovu prázdnou hrobku a objevila dřevěný kříž, na němž Ježíš trpěl a zemřel, pohřbený hluboko pod Božím hrobem. Dnes neseme skutečný kříž v boji za obranu víry a Boha. Podle pověstí bychom měli vlastnit mnoho podobných relikvií. Ale to, co jsem objevil v tento den, je zázrak ze všech největší.

Ale nejprve musím vysvětlit, jak k tomu došlo.

V Jeruzalémě žili po celá století křesťané, kteří se nedrželi přísně slova Bible svaté. Byla to mírumilovná skupina, která přežila mnoho století v izolaci, nazývala se „Řádem Kumránu „. Setkal jsem se s nimi a dozvěděl se mnohé o jejich přesvědčení. Zpočátku mne jejich víra děsila, neboť jejich starobylé svitky praví mnohé věci, jež jsou v rozporu se slovem Božím. Řád byl přesvědčen, ze Kristus zemřel tělesnou smrtí a pouze jeho duch vystoupil z hrobu a zjevil se jeho učedníkům. Dokonce tvrdili, ze Kristovo tělo stále odpočívá na tajném místě, kde očekává vzkříšení, jež bude předzvěstí Dne posledního soudu, a že jeho kosti se znovu vrátí Božímu duchu.

Ptal jsem se na původ těchto písemností. Tvrdili, že toto učení a svitky existovaly dávno před „ knihou Římanů „.

Když jsem uslyšel tato slova, div jsem nevybuchl. Ale, neboť jsem zvědavý, cosi mne nutilo dozvědět se o tom více. Časem se tito lidé, laskaví a štědří, stali mými přáteli. Po pečlivém studiu jsem začal chápat, že toto jejich přesvědčení, jakkoli nezvyklé, má kořeny ve skutečné víře a úctě. Jejich Bůh je naším Bohem. Jejich Kristus je naším Kristem. Jak se zdá, jediné, co nás dělí, je výklad.

Jedenáctého dne měsíce října 1133 byl Jeruzalém napaden skupinou muslimských bojovníků. I když se nám podařilo zahnat je zpět, stalo se tak teprve poté, co padli naši křesťanští bratři Rádu Kumránu, neboť se pokoušeli ubránit své svaté město. Jejich vůdce, starý muž jménem Zachariáš, byl těžce raněn a zemřel, když jsem jej našel. V jeho vlastnictví se nalézala stará kniha. Protože věděl, že žádný z jeho bratří útok nepřežil, dal ji mně. Septem mi sdělil, že ta kniha obsahuje mnoho věcí, včetně starodávného tajemství, dlouho chráněného jeho lidem – polohy komory, kde bylo pohřbeno Kristovo tělo. Pak si Bůh vzal starcovu duši k sobě.

Využil jsem důvěryhodné místní písaře k překladu textu této knihy, z níž většina byla v řečtině. A tehdy jsem zjistil, že tento text je deníkem, sepsaným učeným mužem jménem Josef z Arimatie. V této knize jsem také nalezl Josefem načrtnutou mapu vyznačující umístění Kristova těla. A tehdy jsem si uvědomil, že tato hrobka je pohřbena přímo pod našima nohama, pod budovou Šalamounova chrámu.

Nařídil jsem svým mužům, aby vyhledali Josefovu hrobku. Po týdnech kopání a prorazení tří velice starých zdí jsme narazili na pevnou skálu. Tady jsem téměř ztratil svou naději, neboť nic neukazovalo na to, že by se tohoto místa kdy dotkl člověk. Ale přesné údaje Josefa z Arimatie ukazovaly, že je zapotřebí kopat dál. Když jsme pokračovali, odklidili jsme nejprve lehké sutiny, a přitom jsme si uvědomili, Že to, co jsme pokládali za skalní stěnu, byl ve skutečnosti obrovitý kruhový kámen. Bylo zapotřebí čtyř mužů, aby byl odvalen. Za ním ležela skrytá komora, přesně tam, kde určil Josef z Arimatie.

Uvnitř jsem nalezl devět kamenných schránek nadepsaných jmény Josefa a jeho rodiny. Desátá schránka k mému úžasu nesla posvátný symbol Ježíše Krista a v ní byly lidské kosti a předměty, které mohly pocházet jedině z kříže.

Abych dodržel svou slavnostní přísahu, že budu chránit Boha a jeho syna Ježíše Krista, zabezpečil jsem tuto vzácnou relikvii pod Salamounovým chrámem. Neboť jestli ten starý muž učil pravdu, tyto kosti budou jednoho dne navráceny k životu, aby mohly být duše všech lidí spaseny.

Pojmenoval jsem knihu Josefa z Arimatie Ephemeris Conlusio. V ní se skrývá tajemství našeho spasení.

Kéž mi Bůh odpustí mé činy.

Jeho věrný služebník Hugo de Payen

Faruk opatrně sroloval zežloutlý pergamen a vrátil jej do skříňky. Sundal si brýle, opřel se v křesle a čekal na Razakovu reakci.

Konečně Razak promluvil. „Řekněte, jestli jsem to pochopil správně. Ve dvanáctém století se templáři spřátelili se skupinou radikálních Židů – nebo možná křesťanů

– kteří jim dali knihu Ephemeris Conlusio a ta je přivedla k Ježíšovu tělu, pohřbenému v tajné místnosti přímo pod touto plošinou. Před téměř devíti sty lety zabezpečili templáři tu kryptu a ukryli tuto skříňku spolu s Ephemeris Conlusio pod podlahou. Vy sám jste je našel při vykopávkách roku 1997.“

„To je všechno správně.“

Razak se to snažil pochopit. Byl v pokušení zeptat se Faruka, proč by templáři takovou mimořádnou relikvii skrývali. Ale věděl, že Strážce by mohl jedině spekulovat. Bylo jasné, že templáři chránili dávné tajemství. Vzhledem k napjatým vztahům mezi papežem a templářskými rytíři v té době bylo docela možné, že si tuto skutečnost schovávali jako pojistku – možná dokonce prostředek vydírání – proti církvi. Ale zbožnost v listu Huga de Payen ukazovala na něco jiného. Možná měli templáři ušlechtilejší záměry. Koneckonců, i oni bývali kdysi ochránci tohoto místa. „Jak se vám podařilo přesvědčit Vatikán, aby něco podnikl?“

„Snadno. Hovořil jsem s otcem Patrickem Donovanem, hlavním správcem Vatikánské knihovny. Je to, pokud vím, jediný muž, který byl zcela přesvědčen o existenci Ephemeris Conlusio a, a to je daleko důležitější, uvědomoval si důsledky. Zmínil jsem název té knihy a on jej okamžitě poznal. O pár dnů později jste mu ji doručil do Říma. A jak jsem správně předpokládal, celá věc se rychle rozběhla.“

„Co kdyby ten název nepoznal?“

Faruk se posměšně zasmál. „Na tom přece ve skutečnosti vůbec nezáleželo. Stejně bych ho přesvědčil. Tenhle vzkaz nebylo možné ignorovat.“

„Hodně jste přitom riskoval.“

Na základě jeho reakce se Faruk rozhodl, že bude nejlepší neinformovat Razaka o tom, že pomohl zlodějům ještě tím, když do Jeruzaléma propašoval výbušniny – těmi ho zásobovaly jeho libanonské kontakty z hizballáhu, který stejně jako on toužil po svržení státu Izrael. A že na žádost zlodějů opatřil ještě další věc – speciální vrtačku, kterou Faruk podle jejich pokynů zakoupil v zahraničí za hotovost. I s tím mu pomohl hizballáh.

„Pravděpodobnost, Razaku, příteli. Je to všechno o příznivém poměru sázek. V tomto případě hovořila čísla v náš prospěch a já jednal, jak jsem považoval za vhodné. Jak už jsem řekl, když zabráníme objevení Ježíšova těla, chráníme tím učení islámu i křesťanství. Velice lituji životů, které byly kvůli tomu obětovány… i když to byli jen Židé. Ale kdybychom nic neudělali, vyžádalo by si to daleko více životů – pozemských i věčných – muslimů i křesťanů. Jen Židé by z toho těžili na náš úkor. Snad se spolu shodneme, že tenhle výsledek je nejlepší, jaký jsme mohli čekat.“

Razak musel připustit, že Farukovo uvažování má nepopiratelnou, i když překroucenou logiku. Byla to mimořádně zcestná představa kontrolovaných škod. ‚A jak jste se cítil, když jste se dozvěděl o těch nesrovnalostech s naším učením?“

Faruk se zahleděl na strop. „Nic z toho by se nemělo stát příčinou, abychom zpochybňovali naši víru, Razaku. Mohlo by to znamenat, že pravda je zkrátka zakopaná o něco hlouběji. I kdyby ty ukradené kosti skutečně byly pozůstatky Ježíše Krista, nezakolísám ve své víře. Ne kvůli nějakým starým kostem.“

Razak si vzpomněl, jak Barton říkal něco o předbiblických textech, které nahlížely na zmrtvýchvstání jako na duchovní proměnu – ne tělesnou. I když slovo „zmrtvýchvstání“ existuje už celá století, možná se jeho význam nějak posunul do doslovnější podoby.

„A Šalamounův chrám?“

Strážce našpulil rty. „Stará historie. Stejně jako město Jebus, které král David dobyl a přejmenoval na Jeruzalém tisíc let před Ježíšem. Židé prolili spoustu nevinné krve, aby prosadili svůj nárok na takzvanou ‚Zemi zaslíbenou‘. Když se ale karta obrátila, cítili se ublížení. Toto místo ve skutečnosti nevlastní nikdo kromě Alláha. Pro tuto chvíli získali Židé zpět kontrolu nad Izraelem. Ale už sama naše přítomnost zde, na tomto místě, nám připomíná, že se situace zase jednou obrátí. Nakonec zůstane na Alláhovi, aby rozhodl, kdo se stane vítězem.“ Faruk obešel stůl a položil ruku Razakovi na rameno. „Pojďme do mešity pomodlit se.“

KAPITOLA 68

Řím

Aldrich přistoupil blíž.

„Charlie, co kdybych ti řekl, že bychom mohli vyhladit jakoukoli chorobu jedinou injekcí – sérem tak mocným, že by dokázalo znovu napravit poškozenou DNA?“

Otevřela ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo. Dívala se střídavě na zkumavku a pak zase zpátky na Evana. Bylo by to možné?

„Když jsem byl minulý týden u tebe doma, všiml jsem si toho léku v ledničce – melphalan… se tvým jménem.“

Sevřelo se jí hrdlo a oči se zalily slzami. „Chtěla jsem ti to říct, ale –“

Zhroutila se mu do náručí.

„To je v pořádku,“ řekl smířlivě.

Pláč teď ještě zesílil. Pak se najednou prudce vztyčila. „Moje pilulky! Nechala jsem ve Vatikánu svoje tabletky. Musím je brát každý den!“

„S tím si nedělej starosti,“ uklidňoval ji. „Nebudeš je potřebovat. Už nikdy.“

Na moment ji to zmátlo.

„Myelom je strašná nemoc,“ pokračoval. „Vím, že tě to určitě ničí. A vím, že to je pravděpodobně ten důvod, proč jsi byla v poslední době tak nesvá. Minulý týden jsem moc tlačil na pilu. Zrovna teď máš plnou hlavu jiných věcí. Bylo to ode mě sobecké.“

Vzlykla a přikývla. „Já… ještě jsem to nikomu neřekla.“

„Myslím, že od téhle chvíle bychom se měli postarat, aby ses trochu víc otevřela, nebo se úplně zhroutíš,“ řekl s úsměvem. „Já jsem schopný nést tu tíhu s tebou, Charlie. Musíš mi věřit.“

Přikývla a pak natáhla ruku ke krabici s papírovými kapesníčky na nočním stolku. „Musím to říct taky tátovi.“ Otřela si slzy. „Ale prostě se bojím. Už se musel vypořádat se ztrátou maminky.

„Nebudeš mu muset nic říkat.“

Evanovy narážky ji začínaly zneklidňovat. „O čem to mluvíš?“

Zvedl ruku se zkumavkou. „Jestli mám s tímhle pravdu, nebude o čem mluvit. Nebude důvod polykat dál melphalan. Chtěl bych, abys byla první, kdo podstoupí moji klinickou zkoušku.“

Otřela si oči. „Poslyš, Evane, tohle přece nemůže být tak snadné.“

„To jsem si myslel taky. Ale snad se shodneme, že když přijde na genetiku, vím, o čem mluvím. Tímhle jsem si naprosto jistý.“

Znovu se podívala na zkumavku, tentokrát s nadějí. „Ale proč já? Je tolik jiných lidí, kteří si to zaslouží víc… víc nemocných.“

„Jsem si jistý, že ano. A jestli máme pravdu, třeba můžeme uvažovat o tom, jak jim pomoct. Ale abychom to mohli udělat, potřebuju zajistit, že tady budeš, abys mi s tím pomáhala.“

„Takže… pokud s tím budu souhlasit, tak mi chceš prostě vstříknout tuhle látku do těla?“

„Ano.“

„Tohle DNA je mužské. Promění mě to v muže?“

Oba se rozesmáli, a tím se trochu zmírnilo napětí v místnosti.

„Už jsem odstranil pohlaví určující složky,“ ujistil ji. „To, co tady vidíš, je speciálně vyrobené sérum, které je v první řadě zaměřené na tvoje kosti, krevní buňky a tak dále. S dokonalým genomem můžeme tenhle materiál mixovat všemi možnými způsoby.“

„To je neuvěřitelné,“ zamumlala.

Podíval se na zkumavku a pak na ni.

Čas jako by se zastavil, když si vybavila bezútěšnou alternativu, že by zůstala u současné chemoterapie. Nebylo pochyb, že i kdyby dokázala zvládnout tu nevyléčitelnou nemoc, která jí běsnila v kostech, vyloučí tato léčba jakoukoli naději, že kdy bude mít děti. Nejlepší scénář jí dával dalších deset nebo patnáct let života. Nikdy by se nedožila ani padesátky.

„Takže?“

Usmála se, věděla, že mu může věřit. Vybavila si anděla smrti v chrámu svatého Petra s přesýpacími hodinami v ruce. „Dobře.“

„Skvělé.“ Usmíval se od ucha k uchu. „Ale ještě mi odpověz na jednu otázku. Co to k čertu bylo za chlapa?“

Otec Donovan se ji snažil vsugerovat historku, že ta kostra je podvod vykonstruovaný Josefem Arimatejským, který měl za cíl zbavit Ježíše falešné pověsti slíbeného mesiáše. Teď se ta teorie zdála naprosto absurdní. Jedině božská bytost by se mohla vyznačovat tak pozoruhodným genetickým profilem.

Přešla k oknu a mlčky se zahleděla na Řím. Pak se s očima naplněnýma smutkem obrátila zpátky k Aldrichovi a usmála se.

KAPITOLA 69

Vatikán

Chrám svatého Petra zavřel přesně v sedm večer a jeho rozlehlý zšeřelý interiér byl prázdný s výjimkou jediné postavy nesoucí černou taškou a kráčející rychle severním transeptem.

Otec Donovan přistoupil ke vznosnému Berniniho Baldachýnu, kde mramorová balustráda oddělovala přístup do podzemních prostor přímo pod papežským oltářem. Zastavil se zde kvůli krátké modlitbě a pak, když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, otevřel postranní branku a proklouzl dovnitř. Zase za sebou branku zavřel a tiše se kradl po půlkruhovitém schodišti.

Tady pod podlahou baziliky zářila mramorem vykládaná svatyně v teplém světle devadesáti devíti ozdobných olejových lamp, hořících věčně na počest nejposvátnějšího místa v celém Vatikánu – Sepulcrum Santi Petři Apostoli.

Hrobka svatého Petra.

Petr byl mužem, kterého Josef Arimatejský podle svého vyprávění pověřil dvěma zásadními úkoly, kterými měl naposledy posloužit mesiáši: přemístit deset uren z Říma do nové krypty pod Chrámovou horou v Jeruzalémě a doručit jeho vzácný rukopis – základ křesťanských evangelií – židovským stoupencům, kteří pomáhali uskutečnit Ježíšův ambiciózní plán na znovu vybudování chrámu.

Donovan si vzpomněl na poslední pasáž v Ephemeris Conlusio.

Této noci císař Nero uspořádal ve svém paláci hostinu. Mám být jeho hostem a i má žena a děti byly pozvány, aby usedly spolu s ním. S velkým zármutkem jsem souhlasil, i když znám jeho záměr, neboť jeho srdce je naplněno zlem. Ti, kdo vyznávali Ježíšovo učení, odmítali uctívat Nerona. Proto nechal mnohé z nich zaživa upálit.

Za mé loajální služby Římu mi dal Nero vědět, že smrt má a mé milované rodiny bude mírná. Jídlo, které požijeme dnes večer, bude otrávené.

Rím je rozlehlý a není místo, kde by nás nenašel. Jediná ochrana, kterou máme, pochází od Boha. Náš osud je jeho vůlí.

Bylo dohodnuto, že naše těla budou předána mému bratru, Simonu Petrovi, aby byla pohřbena v mé kryptě vedle Ježíše. Až budou všechna zbavena masa, Petr je dopraví zpátky do Jeruzaléma. Ježíš bude pohřben pod velkým chrámem, neboť to jsem mu přislíbil před jeho popravou. Tam se také budeme vyhřívat v jeho slávě v Den smíření. Pak bude chrám očištěn. Pak se Bůh vrátí do svého svatostánku.

Požádal jsem Petra, aby tento text doručil našim bratřím, essejským. Budou toto svědectví o Bohu a jeho synovi ochraňovat. Řeknou všem, že Den posledního soudu přijde již brzy.

Jakmile Petr splnil povinnosti vůči svému bratru, vrátil se do Říma, aby dále kázal Ježíšovo učení. Krátce nato jej dal Nero uvěznit a odsoudil jej, aby byl ukřižován vzhůru nohama.

Nezastavuj se, přemlouval se v duchu Donovan.

Přímo pod základnou Baldachýnu, mezi červenými mramorovými sloupy, se nacházela malá prosklená vitrína, která obsahovala zlatou mozaiku zachycující Krista se svatozáří. Před mozaikou stála zlatá skříňka – uma.

Uvnitř umy byly kosti samotného svatého Petra, vyzdvižené z hrobky nacházející se ještě hlouběji pod chrámem a náhodně objevené při vykopávkách roku 1950. Kostra byla nalezena ve společném hrobě, povšiml si jí pozorný archeolog dohlížející na vykopávky, protože patřila staršímu muži, kterému scházela chodidla–jak by se dalo čekat u někoho, koho odřízli z převráceného kříže. Následně bylo provedeno uhlíkové datování. Jednalo se o mužský subjekt pocházející z prvního století.

Donovan vytáhl z kapsy zlatý klíč, který získal ze sejfu ve Vatikánském tajném archivu, a odložil tašku. Klíč hladce vklouzl do zámku na rámu vitríny. Závěsy hlasitě zaskřípaly, když otevíral dvířka.

Zahleděl se na umu, která byla vyvedena čistě ve zlatě a připomínala miniaturní archu úmluvy – důvod byl jasný… I čtyři spirálovité sloupy baldachýnu nad ní byly záměrně zhotoveny tak, aby připomínaly podobu Šalamounova chrámu.

Protože věděl, že nemá mnoho času, sáhl Donovan dovnitř a oběma rukama pevně uchopil víko umy. Zhluboka se nadechl, nadzvedl je a sundal.

Přesně jak očekával, uma svatého Petra byla prázdná.

Poté co byly kosti svatého pečlivě prozkoumány, byla kostra navrácena do prosté krypty z Konstantinovy éry, kde byla původně nalezena. Jen pár lidí vědělo, že tato skříňka je pouhou připomínkou prvního papeže.

„Bože, slituj se nade mnou,“ zašeptal a pohlédl na mozaiku zobrazující Krista.

Odříkal otčenáš a začal přemísťovat kosti ze své tašky do umy. Na závěr dokonalou lebku s čelistí. Pak vrátil víko na místo.

Když zavřel skleněná dvířka a zamknul je, zaslechl zvuky přicházející seshora, z baziliky. Otevírání dveří. Rychlé kroky. Vzrušené hlasy.

Přímo nad výklenkem se nacházela těžká kovová mříž, která sloužila k větrání prázdného prostoru pod oltářem. Donovan poslechl instinkt, protáhl klíček mříží a pustil ho dolů do prázdna. Zaslechl tiché cinknutí kovu narážejícího o skálu. Pak si vzpomněl na prázdnou injekční stříkačku ve své kapse a zbavil se i jí.

Popadl tašku a přistoupil ke schodišti.

„Padre Donovan,“ zavolal hluboký hlas italsky. „Jste tady?“

Když vykoukl přes balustrádu, zahlédl tři postavy – dvě v modrých uniformách a černých baretech, třetí v hábitu. Švýcarská garda a nějaký kněz.

Je v pasti.

Na chvíli uvažoval, že by se stáhl do rozlehlé podzemní papežské pohřební krypty sousedící s hrobkou svatého Petra. Možná by se tam mohl nějakou chvíli skrývat mezi stovkami sarkofágů, počkat a pak se pokusit uniknout z Vatikánu.

Říkal si, jak ho mohli najít tak rychle. Pak se vzpomněl, že při vstupu do baziliky použil vstupní kartu. Každé použití karty nahlásilo jeho pozici bezpečnostnímu systému švýcarské gardy – opatření, které zjevně sloužilo ještě k jinému účelu. Dopadla na něj temná realita celé situace: nemohl se skrývat, protože už věděli, že je tady.

Zatímco se ze všech sil snažil zachovat klid, vystoupil zbylých pár schodů a otevřel branku. „Ano, jsem tady,“ zavolal.

Oba gardisté rychle přistoupili k němu, duchovní je opatrně následoval v povzdálí.

„Jen jsem se chtěl ještě pomodlit,“ prohlásil Donovan přesvědčivě. Zdálo se, že mu to spolkli.

„Otče Donovane,“ promluvil úsečně menší gardista. „Potřebujeme, abyste šel s námi.“

Kněz pohlédl se znovu nabytým obdivem na gardistovu lesknoucí se berettu a vzpomněl si, jak včera pronikl do kasáren, aby tam jednu ukradl. Zbrojíř švýcarské gardy u sebe míval v kterémkoli okamžiku půl tuctu zbraní vyžadujících údržbu. Naštěstí se mu podařilo vklouznout dovnitř i zpátky s použitím vstupní karty, aniž by vzbudil pozornost. Všichni ho znali. Nikdo, kdo ho zahlédl, ho nepodezíral z něčeho nečestného.

Donovanovi se podařilo vymáčknout na tváři lehký úsměv. „Nějaký problém?“

„Ano,“ odpověděl kněz, který se vynořil za zády gardistů.

Když si Donovan nasadil brýle, viděl, že je to otec Martin. Že by Santelliho asistent našel tělo? Přivedl ty gardisty, aby ho zatkli?

„Je tu velký problém,“ prohlásil Martin přísným tónem. „Krátce poté, co jste dnes večer odešel z kanceláře kardinála Santelliho, byla Jeho Eminence nalezena mrtvá.“

Donovan otevřel ústa a ze všech sil se snažil vypadat překvapeně. Krev v žilách mu divoce pulzovala a dlaně měl vlhké. „To je strašné.“ Připravoval se na to, co nepochybně přijde dál – knězovo obvinění.

„Zdá se, že utrpěl srdeční záchvat,“ vysvětlil otec Martin.

Donovan, pozorně sledující Martinův obličej, by přísahal, že v něm odhalil lež. Dlouze vydechl, zdánlivě v šoku, ale ve skutečnosti to bylo úlevou.

„Velké neštěstí,“ pronesl tiše otec Martin a sklopil oči k podlaze. Toho večera vyslechl prostřednictvím kardinálova telefonu Donovanův rozhovor se Santellim. A to, co slyšel, jím hluboce otřáslo. Byl si skoro jistý, že otec Patrick Donovan se tomu pletichářskému starci pomstil, ale mohl se jen dohadovat jak. Copak snad detektory kovů nezaznamenávaly všechny zbraně? Ale to je jedno, pomyslel si. Kdyby byl na Donovanově místě, udělal by pravděpodobně totéž. Ať už tak nebo tak, ten neřád Santelli je mrtvý. Církvi je bez něj líp, pomyslel si otec Martin, a mně tahy. „Budeme potřebovat vaši pomoc kvůli uspořádání jeho právních dokumentů v archivu.“ Povzdechl si. „Také bude zapotřebí okamžitě informovat kardinálovu rodinu.“

Donovan zvedl hlavu, oči mu zářily. „Jistě. Můžeme tam zajít hned, jestli vám to tak vyhovuje.“

Martin se na to souhlasně usmál.

„Bůh vám žehnej, otče.“

KAPITOLA 70

NEDĚLE

Jeruzalém

Graham Barton nebyl ještě nikdy tak šťastný, že vidí zaprášené ulice Jeruzaléma. Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu a vychutnával si důvěrně známou vůni cypřišů a eukalyptů. Bylo nádherné ráno. Usmál se, když zahlédl Razaka, jak stojí na úpatí schodiště před policejní stanicí a úsměv se mu ještě rozšířil, když vedle něj spatřil Jenny.

Vášnivě ho objala. Cítil slzy na její tváři, když jej líbala.

„Měla jsem o tebe takový strach.“

„Celou dobu jsem myslel jen na tebe. Díky, že jsi přišla.“

Usmála se. „Udělala bych pro tebe cokoli, to přece víš.“

„Slyšel jsem, že v Jeruzalémě dochází často k falešným obviněním.“ Razak položil Bartonovi ruku na rameno. „Ale spravedlnost už si najde způsob, jak odhalit viníky.“

„To určitě. Tak jak se vám to podařilo? Co Izraelce přesvědčilo, že jsem to nebyl já?“

„To se dozvíte už brzo,“ odpověděl Razak. „Přinesl jsem vám dárek.“ Podal mu tlustou obálku, která vypadala, že skrývá nějakou objemnou knihu.

„Co je to?“

„Kopie jedné z věcí předložených jako důkaz na vaši obhajobu,“ odpověděl Razak tajemně.

Barton balíček přijal.

„V té obálce se skrývá kus historie,“ slíbil Razak. „Měl byste si to přečíst. Říká se v ní spousta zajímavých věcí.“

KAPITOLA 71

Faruk seděl na verandě s výhledem na červené taškové střechy a větrem ošlehané fasády Muslimské čtvrti Starého Města. Byl to neobvykle příjemný den, s oblohou bez mráčku a jemným vánkem prosyceným vůní palem.

Cítil se dobře. O poznání lépe než v poslední době. Izrael znovu balancoval na pokraji násilného střetnutí, boj za osvobození Palestiny pokračoval a víra – nezbytný žár, jehož bylo potřeba, aby se konflikt rozhořel – byla silná. Usmál se a napil se mátového čaje. V dálce slyšel davy kolem Chrámové hory, i když dnes se zdálo, že jejich hlasy mají poněkud jiný zvuk, zní skoro jako… jásavě?

Zazvonil telefon a Faruk se zvedl z křesla.

‚Assalaam.“

„Pane,“ Akbarovi se třásl hlas, „už jste slyšel ty zprávy?“

„Ne, ještě ne. Co tě tak vystrašilo?“

„Prosím, zapněte si televizi… CNN. Pak mi zavolejte, co mám dělat.“

Faruk sáhl po dálkovém ovládání a zapnul si CNN. Na rozdělené obrazovce byli dva komentátoři – moderátor seděl za zpravodajským stolem ve studiu a nějaká atraktivní blondýnka stála na pozadí Chrámové hory. Dole na obrazovce stál titulek: „Živě z Jeruzaléma.“

Moderátor CNN hovořil vážným tónem.

„Jsem si jistý, že to vyvolává v Jeruzalémě značný rozruch – Taylor, jak na tyto zprávy reagují místní úřady?“

Následovala krátká odmlka, než satelitní signál dorazil z New Yorku do Jeruzaléma.

„Tedy, Ede,“ odpověděla reportérka, „prozatím pořád ještě čekáme na formální vyjádření izraelské vlády. Do této chvíle jsme slyšeli pouze zprávy odvysílané prostřednictvím místních stanic.“

„A byl už identifikován ten anonymní informátor?“

Dlouhá odmlka.

„Zatím ještě ne,“ odpověděla, a přitom si zakrývala sluchátko rukou. „A zdá se, že to vyvolává stejné vzrušení jako samotná kniha.“

Farukovi poklesla čelist. Kniha? Informátor?

Moderátor se obrátil ke kameře.

Jestli jste si nás právě zapnuli, vysíláme pro vás živě závažnou reportáž z Jeruzaléma, kde dnes dopoledne izraelští představitelé získali klíčový předmět spojený s násilnou potyčkou z minulého pátku, k níž došlo na Chrámové hoře, a po které zůstalo třináct mrtvých izraelských vojáků… a až do této chvíle řada nezodpovězených otázek. Taylor, ta kniha, která byla anonymně předána izraelské policii… je jisté, Že je autentická?“

To není možné, snažil se Faruk přesvědčit sám sebe. Najednou mu poklesla kolena a on se zhroutil do křesla.

„Dozvěděli jsme se, že tento starověký rukopis prozkoumali archeologové pracující pro IAA – Izraelský památkový úřad – a že na základě uhlíkového datování a ohledání jsou skutečně přesvědčeni, že je tento dokument pravý.

Vyzvali i vědce ze zahraničí, aby si přišli prohlédnout tento důkaz, které vede mnohé lidi k přesvědčení, že nárok, který si Židé činí na Chrámovou horu, je oprávněný.“

„Dozvěděli jste se, co se v knize říká?“

Zvuk na moment zapraskal.

„Zatím jsme se nedozvěděli nic, ale IAA uspořádá zítra odpoledne tiskovou konferenci, při které zveřejní veškeré podrobnosti. Zdroje blízké vyšetřování naznačují, že kniha obsahuje přesvědčivé historické vylíčení židovského chrámu, který se v prvním století nacházel na Chrámové hoře. Stejně ohromující je, že kniha údajně obsahuje šokující fakta o životě a smrti Ježíše Krista.“

„Skutečně fantastické. „ Moderátor se snažil ovládnout hlas.

„Jak si dovedete představit, panuje tady neuvěřitelná atmosféra. Židé slaví na ulicích… Muslimové z toho už takovou radost nemají. A pochopitelně, křesťané, se kterými jsme hovořili, se toho touží dozvědět víc. Chrámová hora byla dlouho středem vleklého soupeření tří náboženství…“

Faruk al-Jamir, který měl pocit, jako by se mu právě zhroutil celý svět, zíral na obrazovku. Snažil se přijít na to, jak si mohl původní rukopis najít cestu zpátky do Jeruzaléma… a tak najednou. Vatikán by se ho určitě dobrovolně nevzdal, protože si byl až příliš dobře vědom velice nepříjemných následků. Razak jistě předal zástupci Vatikánu v Římě originální text, ne kopii. Nebo že by ne? Mohla by případně existovat ještě druhá kniha? Ta možnost se zdála velice nepravděpodobná.

Ozval se zvonek u dveří.

Toho dopoledne žádné návštěvníky nečekal. Když zazvonil podruhé, vrátil se starý muž do domu.

Otevřel dveře a překvapeně pohlédl na žlutou dodávku DHL zaparkovanou před vchodem. Na verandě stál palestinský řidič a z uší mu jako bílé provázky visela sluchátka iPodu. V ruce držel masivní elektronické záznamové zařízení. Faruk se zamračil, když si všiml, že mladík má na sobě šortky.

„Máte tady balík.“

Strážce byl zmatený. Nic nečekal. „A co by to mělo být?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděl mladík. „Když mi to tady podepíšete, vyložím to.“ Podal mu zařízení, ukázal na zářícím displeji místo na podpis a strčil do ruky plastové pisátko. Faruk se podepsal.

„Je to velké. A taky těžké. Kam to chcete složit?“

Faruk, kterého to zajímalo čím dál tím víc, si začal mnout bradu – starý zvyk z doby, kdy byl vojákem. „Do garáže.“ Ukázal mu směr. „Otevřu vám vrata.“

Zašel dovnitř a stiskl tlačítko pro otevírání garáže. Skoro plakal, když se protahoval kolem vraku svého mercedesu. Jedinou opravnu karoserií v okolí, co za něco stála, vlastnil Žid, který vzhledem k současnému stavu věcí tu zakázku odmítl. Teď tady ten vrak bude muset stát, dokud Faruk nenajde někoho, kdo by tu práci zvládl. Stál tam s rukama založenýma a rozmrzele sledoval, jak vrata se skřípotem pomalu rolují nahoru.

Řidič čekal se zásilkou na druhé straně.

Když Faruk spatřil přepravní bednu, vyplašilo ho to, rychle ustoupil bokem a rozhlédl se oběma směry po úzké silnici.

Řidič složil bednu na betonovou podlahu garáže, s ručním nákladním vozíkem zajel zpátky do dodávky a odjel.

Faruk si prohlédl přepravní nálepku. Balík dorazil z Říma. Místo zpáteční adresy tam byl P.O. box. Jméno odesilatele znělo Daniel Marrone.

Strážce najednou přepadla závrať.

Trvalo mu deset minut, než sebral odvahu a otevřel bednu. Nebylo to pro něj vůbec snadné. Když sundal víko, byla bedna až po okraj plná ochranné fólie. Když ji odstranil, narazil na chladný kámen. Zaplavilo ho zoufalství – hluboký pocit ztráty a selhání. Nejdřív ta kniha. A teď tohle? Odtáhl poslední vrstvu fólie a tupě zíral na překrásné rytiny na zlomeném víku urny. Okamžitě ten vzor poznal, protože ho viděl v Ephemeris Conlusio.

Bez varování se ve dveřích garáže najednou objevily nějaké postavy.

„Nehýbejte se,“ zavelel čísi hlas arabsky.

Faruk se prudce narovnal a uviděl čtyři muže. Všichni drželi zbraň, kterou mu mířili na prsa. Měli na sobě civilní oblečení a neprůstřelné vesty, ale okamžitě mu bylo jasné, kdo je poslal. Agenti Šin bet. Duchové z minulosti. „Co to má znamenat?“ zeptal se.

Zpoza rohu se vynořil Ari Teleksen, ze rtů mu visela cigareta. S vědomím, jak se to muslima dotkne, vyfoukl oblak kouře.

„Faruk al-Jamir,“ Teleksenův hlas se rozléhal po celé garáži. „Říkali jsme si, že vám k té vaší zásilce přineseme manuál. Zdá se, že jste si ho nechal v kanceláři.“ Zvedl svazek papírů v plastovém sáčku, který svíral třemi prsty své znetvořené ruky. „Kdybyste chtěl vidět originál, možná bych si mohl promluvit se svými přáteli na Izraelském památkovém úřadě.“

Faruk okamžitě poznal fotokopii překladu Ephemeris Conlusio,

„Jako za starých časů, co?“ Teleksen se vesele zašklebil. „Připraven na projížďku?“

Poprvé za dlouhou dobu pocítil Faruk strach. Veliký strach.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai