Tajemství svaté krve

Michael Byrnes

Jota (2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

Podtitul: Tři svitky, dvojí krev, jediná šance na záchranu světa 

Románový thriller, volně navazující na autorovu předcházející knihu "Tajemství Chrámové hory".

Při vykopávkách v jeskyni v Judské poušti je nalezena tajná místnost, v níž je ukryta hliněná nádoba se záhadným hieroglyfem a třemi starověkými svitky. Dva vědci, kteří se o tento unikátní nález zaslouží, jsou však vzápětí napadeni neznámým mužem, který celou jeskyni vyhodí do povětří. Přibližně v tutéž dobu je proveden v jednom z amerických výzkumných ústavů útok na známou genetičku, která zkoumala údajné Kristovy kosterní pozůstatky, z nichž se jí podařilo vytvořit vzorek DNA s pozoruhodnými léčivými schopnostmi. Kromě těchto událostí dochází náhle ve Vatikánu i po celém světě k sérii vražd, únosů a tajemných úmrtí, a to jak v církevních, tak i ve společenských kruzích. Patrání po pachatelích vede k tajemné sektě Synové světla, která se v čele s fanatickým rabínem, potomkem biblických veleknězů, snaží vzkřísit památnou archu úmluvy, aktivovat její magické síly a vyvolat tak příchod posledního soudu a zároveň i nového království. Kromě napínavého děje přináší tento thriller i varování před náboženskou nesnášenlivostí i před zneužitím výsledků genetických výzkumů.

© Michael Byrnes, 2009

Translation © Naďa Funioková, 2009 ©

Nakladatelství JOTA, s. r. o. 2009

ISBN 978-80-7217-690-8

Pro Caroline, Vivian a Camille

Neboť jej vyvolil Hospodin Bůh tvůj ze všech pokolení tvých, aby stál v službě ve jménu Hospodina, on i synové jeho po všecky dny.

Deuteronomium 18:5*

* Bible svatá, podle posledního vydání kralického z roku 1613, Česká biblická společnost 1991. Pokud není uvedeno jinak, platí pro všechny biblické citáty.

Brooklyn, 1967

„Dnes půjdeš se mnou, Árone,“ zašeptal Mordechaj Cohen a pokynul svému synovi, aby se zvedl. Ukázal na klenutý vstup do chodby vzadu za oltářem.

Vytáhlému třináctiletému mladíkovi úplně ztuhly ruce i nohy. Když se ohlédl přes rameno, viděl, jak poslední ženy sestupují z balkonu a vycházejí předními dveřmi synagogy ven. Za paži ho zatahala otcova ruka.

„Pojď,“ pobídl ho znovu. „Ujišťuji tě, že se není čeho bát.“

„Já se nebojím,“ zalhal Áron.

Mordechaj položil synovi ruku na záda mezi lopatky a postrkoval ho hlavní uličkou svatostánku. „Tohle je pro tebe velice mimořádný den, Árone.“

„Zavedeš mě dovnitř?“

„Přesně tak. Dědeček si s tebou chce promluvit:“

Áron schoval roztřesené ruce do kapes černých kalhot.

Protože pokud si pamatoval, býval rituál po sobotních bohoslužbách vždycky stejný. Otec poslal Áronovu matku a čtyři sestry domů, aby připravily rybu a maso na tradiční sabatní jídlo, šaloš seudot, a sám pak zmizel v zamčené místnosti za hlavním oltářem. Áron mezitím čekal ve svatostánku, lezl nahoru dolů po schodech na balkon, dokonce se odvážně ochomýtal kolem nádherné skřínky z ořechového dřeva, Aron ha-kodeš, která ukrývala svitky Tóry, přejížděl prsty po spletitých rozetových řezbách a hladil hebký parochet nařasený přes její dvířka. O hodinu později se otec vždycky z místnosti opět vynořil a během chůze domů pak probírali čtení z Tóry.

Dnes ale prošel Áron v otcově doprovodu kolem vyvýšené oltářní kazatelny, bémy, a vstoupil do dříve zapovězené chodby, která byla dlouhá a lemovaná stíny. Hluboko ve tmě chránily hrozivé dubové dveře s těžkou mosaznou závorou nejtajnější místo synagogy.

Otec nikdy nemluvil o tom, co se skrývá za těmito dveřmi.

Áron se nikdy neptal proč.

Mordechaj položil ruku na kulovitou kliku, zaváhal a obrátil se ke svému synovi. „Připraven?“

Áron k němu vzhlédl. V tom okamžiku otec vypadal daleko mladší než kdy dřív, jeho šedivějící vousy a pejzy ve stínech ztmavly, tvrdé vrásky kolem modrozelených očí jako by se vyhladily. A na výraz jeho obličeje Áron nikdy nezapomene: pýcha a sounáležitost se v něm mísily se znepokojením. Dva muži, kteří se společně vydávají na cestu.

„Připraven,“ odpověděl Áron roztřeseným hlasem, v hrudi mu přitom bušilo tak divoce, až mu ten zvuk rezonoval v uších.

Mordechaj dvakrát zaklepal kotníky prstů na dveře a pak otočil klikou. Otevřel a natáhl k němu ruku: „Dovnitř, synu.“

Sotva Áron překročil práh, udeřila ho do nosu sladká vůně kadidla. Prostor nacházející se za dveřmi byl daleko tajemnější, než si kdy představoval.

Byla to krychlová místnost skromných rozměrů. Mlžným oparem si razilo cestu sluneční světlo, které sem pronikalo jediným obloukovitým oknem zasazeným vysoko v protější zdi. Pod oknem klečel Áronův dědeček před druhým Aron hakodeš, ještě nádhernějším, než byl ten ve svatostánku. Ze zlaté kadidelnice, která stála před ním, se k nebesům vinul namodralý kouř.

Starý muž se skláněl v modlitbách, přes schýlená ramena nařasený bílý modlitební šál zvaný tallit katan, jehož třásně tzitzit se pohupovaly do rytmu jeho slov.

Áron mlčky přelétl zvědavým pohledem po místnosti a zastavil se u impozantní sbírky zarámovaných olejomaleb, které pokrývaly zeď po jeho levici. Každá zobrazovala jednu scénu z Tóry – byl to jakýsi kreslený seriál líčící příběh Mojžíše a izraelitů až po archu úmluvy a ztracený chrám. Zeď po jeho pravici byla vyhrazena pro vysoký regál, k prasknutí naplněný svazky s hebrejskými nápisy na hřbetech. Že by tohle bylo místo, kde jsou uloženy posvátné texty a nádoby – genizah? Áron si zkoušel představit, co tady jeho otec každou sobotu dělá. Modlí se? Studuje?

Starý muž se zvedl z klekátka, zvolna a s něhou poskládal modlitební šál a uschoval ho do jedné ze zásuvek skříňky se svitky. Když se k nim konečně obrátil, Áron vypjal ramena a upřel pohled do dědečkových podivuhodných modrozelených očí, které vnášely klid do jeho jinak strach nahánějícího zevnějšku. Rodinná podoba byla nezpochybnitelná, a to do takové míry, až měl Áron pocit, že hledí na svou vlastní tvář kdesi v budoucnu. Pod modlitební čepičkou zvanou kippah se dědovi kolem uší až k povlávajícímu šedivému vousu vlnily v pevných loknách pejzy.

„Sabat šalom“ pozdravil je starý pán.

„Sabat šalom“ odpověděl Áron.

„Ruce z kapes, chlapče,“ nařídil Áronovi.

Zahanbený Áron vytáhl ruce z kalhot a spustil je podél boků.

„To už je lepší,“ pronesl souhlasně starý muž a přistoupil blíže. „Zakrýváme si temeno hlavy, abychom projevili svou pokoru před Bohem, který na nás shlíží,“ řekl a položil svou ruku na Áronův kippah, „ale velebíme jej svýma rukama. Takže si můžeš být jistý, že on je vidí.“ Muž ukázal nahoru a zamrkal – drobné gesto, které uvedlo Árona do ještě větších rozpaků. „Mordechaji,“ obrátil se na chlapcova otce, aniž odtrhl oči od Árona, „rád bych tady s panem Áronem Cohenem pobyl krátkou chvíli o samotě.“

„Jistě,“ odvětil Mordechaj.

Áron sledoval, jak jeho otec vychází z místnosti a tiše za sebou zavírá dveře. Tato výměna rolí vyvolala v chlapci pocit, že je něčím mimořádný, a když se otočil zpátky k dědečkovi, poznal, že právě tohle měl starý pán v plánu. Elektrizující ticho přerušilo hasičské auto, které se s jekotem hnalo po Coney Island Avenue. Áronův pohled zalétl k oknu, zatímco siréna rychle utichala v dálce.

„Nuže, Árone,“ začal dědeček, a odpoutal tím jeho pozornost od hluku na ulici. „Když jsem byl ještě mladík – ve stejném věku, jako jsi teď ty – přivedl mne otec za mým dědem, aby mi řekl o našem rodinném dědictví. Chápeš vlastně, co myslím tím dědictvím?“

Celou tu dobu stáli a Áron si teprve teď uvědomil, že v místnosti scházejí jakékoli židle. Přikývl, i když mu ve skutečnosti nebylo příliš jasné, co má starý pán přesně na mysli.

„Prostřednictvím svých potomků necháváme za sebou nebo předáváme dál, jak je libo, naši rodinnou historii – přesněji náš pokrevní odkaz. Něco, o čem se toho v nadcházejících letech budeš muset ještě hodně naučit. A prostřednictvím každého z nás předává Bůh svůj dar napříč generacemi.“

„Ty myslíš… děti?“ Teď dostal Áron strach, že to celé je jen předehra k rozhovoru o pubertě. Koneckonců, byl to teprve týden, co četl z Tóry při svém bar micva. I když byl podle židovských zákonů nyní považován za muže, sám se tak zatím ještě necítil.

Starého pána to rozesmálo. „To zrovna ne. I když i ve svém potomstvu můžeme nalézt Boží dar.“

Áron zrudl a musel bojovat s nutkáním strčit ruce znovu do kapes. Dědův výraz najednou zvážněl.

„Víš, Árone, na našich předcích je něco velice zvláštního. Něco, co nás odlišuje od většiny rodin. Něco, co můžeme vysledovat dokonce tisíce let zpátky až k muži, který také nesl naše vážené jméno. Vidíš ho tam v té bílé říze?“ Ukázal na jednu ze zarámovaných scén na zdi a chlapec zvědavě sledoval očima jeho ruku.

Malba zachycovala výjev z knihy Exodus. Byl na ní vousatý muž v bílém hábitu a s obřadnou pokrývkou hlavy, který obětoval jehně na nádherném zlatém oltáři. Áron na moment nedokázal odtrhnout pohled od krve tryskající z proříznutého hrdla zvířete.

„Tvůj velký předek Áron byl velice požehnaný muž. Znáš ho z Tóry, že ano?“

S vědomím, že se mu teď konečně hodí jeho páteční diskuse s otcem, pronesl chlapec hrdým tónem: „První velekněz Hebrejců, kohen gadol… z kmene Lévi.“

Muž přistoupil s rukama za zády k malbě a obdivné se na ni zahleděl. „Přesně tak. A Áron měl velice výjimečného bratra, kterého se jeho rodiče vzdali, aby jej ochránili.“

„Moše“ odpověděl Áron bez váhání. Mojžíš.

V dědových očích zazářila pýcha. Přikývl a pokynul chlapci, aby to rozvedl.

„Tehdy v Egyptě,“ – Áronův hlas se lehce zachvíval – „nařídil faraón povraždění všech izraelských novorozenců mužského pohlaví. A tak Mojžíšova matka uložila syna do košíku a poslala ho po Nilu. Mojžíše našla faraonova dcera, když se šla koupat do řeky. Adoptovala ho.“

„A vychovala jej u faraonova dvora,“ doplnil starý pán. „Naprosto správně. Jak víš, Mojžíš a Áron se později opět setkali. Před téměř třemi tisíci třemi sty lety vyslal Bůh Mojžíše, aby osvobodil svého bratra, svou rodinu a svůj lid z otroctví. Izraelité unikli egyptské armádě,“ – ukázal na malbu zachycující Mojžíše, jak sklání posvátnou hůl, aby spustil mořské vody na vojáky a bojové vozy – „a čtyřicet let bojovali, aby dobyli kmenová území, která jim přislíbil Bůh. Mojžíš byl první opravdový mesiáš. Zakladatel nového národa. Dědictví bylo pro Mojžíše vším.“

„A my jsme jeho potomci?“

„O třiatřicet století později koluje krev Levitů v mých žilách, v žilách tvého otce.“

„…a mých?“

„Přesně tak.“

Áron nebyl mocen slova.

„Tvé dědictví, Árone, je kněžími předávaný odkaz, který musíme ochraňovat za každou cenu.“ Zvedl levou ruku sevřenou v pěst a potřásl jí, aby zdůraznil význam svého prohlášení. „Naše krev však bohužel nezůstala čistá, jak Bůh zamýšlel. Za ta staletí se znehodnotila.“

„Kvůli diaspoře?“

Starý pán přikývl. „A také dalším věcem,“ pronesl tichým hlasem a odmlčel se. „Někteří naši předkové nedbali na Boží plán. Ale jednoho dne, již velice brzy, tím jsem si jist, svou krev opět očistíme. A až se tak stane, bude uzavřena mezi Bohem a naším lidem nová smlouva. Po velkých tragédiích…“ Zadrhl se, jako by si s žalem v srdci vzpomněl na více než jeden milion svých bratří, kteří stejně jako on trpěli – a z valné většiny i zemřeli – v Osvětimi. „Izrael bojuje proto, aby se stal znovu národem – aby získal zpět své ztracené území. Kmeny jsou stále rozptýlené. Přetrvává mnoho zmatků… a budoucnost je nejasná, tu zná pouze Bůh.“

Jen před pár dny řekl Áronovi jeho otec, že izraelské letectvo bombardovalo v rámci preventivního úderu egyptská letiště. Teď se na hranicích Izraele shromažďují egyptské, jordánské a syrské jednotky. Otec se od chvíle, kdy to všechno začalo, ještě nepřestal modlit.

„Tento národ však, obávám se, neustále zapomíná na ustanovení Boží smlouvy,“ postěžoval si starý muž a sklopil oči k podlaze. „Teprve až bude naše krev očištěna, může být obnovena smlouva. Pak Izrael skutečně povstane jako pták fénix.“

„Ale jak bude obnovena?“

Muž se opět pousmál. „Jsi ctižádostivý, milý chlapče, ale na tohle ještě nejsi připraven. Už brzy, až přijde ten správný čas, se dozvíš tajemství, která byla svěřena mému otci, mně, mému synu…“ natáhl ruku a jemně přitiskl dva prsty na chlapcovo bušící srdce – „a jednou i tobě. Mezitím se toho ovšem budeš muset ještě hodně naučit,“ dodal a přejel rukou po přeplněných policích s knihami. „Budeš sem chodit se svým otcem každou sobotu po bohoslužbě. Od této chvíle budeme tři.“

Áron se rozzářil.

„Tři generace,“ dodal starý pán a poplácal chlapce po tváři. A pak ho najednou něco napadlo. „Ach ano,“ pronesl a zvedl prst. „To znamená, že ti musím něco dát.“

Áron sledoval, jak přistoupil ke skříňce se svitky, otevřel nejmenší zásuvku a chvíli se přehraboval jejím obsahem. Když konečně našel, co hledal, pevně ten předmět sevřel v ruce, zavřel zásuvku a zase se vrátil zpátky.

Jak Áron upřeně hleděl na sevřenou pěst starého pána, obličej mu plál vzrušením.

„Po mnoho, mnoho století používala naše rodina jistý symbol, který nám připomínal naše předky. Podívej se…“

Muž k němu natáhl ruku a rozevřel prsty. Objevilo se cosi kulatého, co připomínalo stříbrný dolar. Když ale Áron přistoupil blíž, aby si to lépe prohlédl, uvědomil si, že to není vůbec žádná mince.

„Pověz mi, co vidíš na tom talismanu.“

Byl to velice podivný symbol. Rozhodně nevypadal ani trochu židovsky. Vždyť přece okultistické obrazy byly v rozporu s tím, co židovské učení říkalo o ikonografii. „Ryba… obtočená kolem… –“ nakrčil obočí – „kolem vidlí?“

„Ano, jenže žádná ryba, ale delfín. A ne zrovna vidle, ale trojzubec.“ Když si všiml chlapcova zmateného výrazu, pronesl přísně: „Nikdy nesmíš o tom, co se v téhle místnosti naučíš, s nikým mluvit, ledaže by měl ten člověk přesně stejný talisman. A musíš slíbit, že jej nikdy nikomu jinému neukážeš. Ani svému nejlepšímu příteli v ješivě. Rozumíš?“

„Rozumím, dědečku.“

„Yašer koach.“ Ten hoch bude rozhodně potřebovat silnou vůli, pomyslel si stařec. Svět se měnil tak rychle. Uchopil Áronovu levou ruku, vložil mu do dlaně talisman a sevřel chlapcovy prsty kolem něj. „Tohle ochraňuj.“ Stiskl oběma rukama Áronovu pěst.

Chladný kovový disk se tvrdě zaryl do Áronovy zpocené dlaně, až mu celou paží projelo zachvění.

„Protože od tohoto okamžiku,“ upozornil ho starý pán, „bude tvůj život zasvěcen všemu, co tento symbol představuje.“

Současnost

Do vzduchu se vzneslo hejno holubů, když otec James Martin procházel rychlým krokem kolem Caligulova obelisku, který se tyčil ve středu náměstí Svatého Petra jako nějaká obrovitá dýka proti ocelově šedé obloze. Byla polovina září a za normálních okolností by z jeho stínu poznal, že je těsně po páté hodině. Ale slunce zůstávalo už třetí den po sobě skryto za clonou nehybných mraků. Když se ohlédl k bazilice svatého Petra, spatřil tam zbožné poutníky čekající ve frontě na poslední prohlídku. Ani tajfun by je nedokázal rozehnat, pomyslel si.

Přitáhl si pršiplášť těsněji k tělu, aby se chránil před vlhkým chladným vzduchem. Bude sebou muset pořádně hodit, pokud se má vyhnout blížícímu se lijáku.

Před koncem Via della Conciliazione zaslechl přes hluk dopravy čísi hlas, jak na něj volá.

„Padre Martin?“

Martin se zastavil a otočil. Mával na něho jakýsi muž, který se rychlým krokem brodil mělkými kalužemi. Byl střední výšky i postavy a vypadal obyčejně – hladce oholený s tmavými vlasy a nečitelnýma tmavýma očima. „Si?“ odvětil Martin.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji při cestě domů,“ řekl ten člověk, když se zastavil na délku paže od něj.

Na klopě mužova pláště do deště, hned pod bílým kněžským kolárkem, se nápadně skvěl vatikánský průkaz zatavený v plastu. Jeho nepovědomý obličej nebyl nijak výrazný Ital? Libanonec? Bude mu něco mezi třicítkou a čtyřicítkou, tipoval Martin. „Už jsme se setkali?“

Muž zavrtěl hlavou. „Zatím ne.“

„Co pro vás mohu udělat, otče…?“

„Fabrizio Orlando.“ Napřáhl k němu pravici.

Ital. Když mu Martin stiskl ruku, všiml si, že má kněz zdrsnělou kůži. Neobvyklé u duchovního. Možná ten člověk strávil nějaký čas jako misionář? Bůh nás všechny nepovolává jen kpráci za stolení, připomněl si Martin.

„Právě jsem byl dosazen do kanceláře sekretariátu.“

Proč jej o tom nikdo neuvědomil? „Aha. Vítejte ve Vatikánu.“

„Grazie. Nevadí, když půjdu chvilku s vámi?“

V Martinových očích se objevilo podezření. „Vůbec ne.“

Oba muži společně pokračovali po chodníku kolem kaváren a obchůdků se suvenýry.

„Bylo mi řečeno, že jste býval sekretářem kardinála Antonia Santelliho?“

„To je pravda.“ Martin zrychlil chůzi a muž musel přidat do kroku, aby mu stačil.

„Velké neštěstí, ta smrt Jeho Eminence. Hluboká ztráta pro Svatou stolici.“ Stáhl rty ve slavnostním výrazu. „Byl to vizionář.“ Jak se blížili k rušné dopravní tepně na náměstí Piazza Pia, musel zvýšit hlas, aby mohl soupeřit s projíždějícími autobusy a skútry. „Mnozí lidé tvrdili, že by se stal nástupcem Svatého otce.“

„Ano, jistě…“ Martin by rád nějak opětoval knězova obdivná slova, moc mu to ale nešlo, protože si dobře uvědomoval, že jeho vlastní vzpomínky nejsou zdaleka tak lichotivé. Skutečností zůstávalo, že bez ohledu na neposkvrněnost Santelliho obrazu na veřejnosti jakožto posledního velkého obránce katolických dogmat býval zesnulý kardinál vůči svým podřízeným bezohledný – hotový buldok. Martin raději sklonil hlavu v modlitbě.

„Kéž Bůh ochraňuje jeho duši,“ pronesl Orlando hlasitě, protože kolem právě rychle projížděla vrnící vespa.

Na rušné křižovatce, kde čekali před přechodem, se na chvíli odmlčeli.

Když pak kráčeli po dlážděném chodníku před vnějšími baštami Andělského hradu, vrátil se Martin k jejich rozhovoru. „Takže jak vám mohu pomoci, otče?“

Kněz povystrčil bradu. „Dobrá, takže přejděme k věci.“ Na moment se zahleděl na valící se Tiberu, aby si srovnal myšlenky. „Sekretariát si vyžádal mé služby, abych pomohl při probíhajícím vyšetřování smrti doktora Giovanniho Berseie.“

Martin ztuhl. „Aha.“

Zahnuli na most Ponte Sanť Angelo.

Muž pokračoval shrnutím toho, k čemu prozatím při svém vyšetřování dospěl. V červnu byl italský antropolog Giovanni Bersei pověřen kardinálem Santellim, aby se ve Vatikánu podílel na jistém přísně tajném projektu. Jen pár dní nato byl Bersei nalezen mrtev v katakombách pod Villa Torlonia. Ve stejných prostorách se našla také mrtvola postaršího hlídače a rutinní pitva prokázala, že mu byly injekčně podány toxiny, které způsobily zástavu srdce. Římské úřady případ vyšetřovaly jako vraždu. Také Santelli, připomněl konspiračním tónem Orlando, podlehl den nato infarktu, i když Svatá stolice odmítla pitvu.

Než Ital skončil, nacházeli se už jen blok od nájemního domu, ve kterém Martin bydlel.

Nebylo pochyb o tom, že má Orlando dobré informace. Jenže Martin nijak netoužil znovu prožívat vyčerpávající výslechy, kterými si prošel v týdnech následujících po kardinálově smrti. „Jistě vás informovali, že karabiniéři své vyšetřování uzavřeli.“

Muž pevně semknul rty. „Já mám na starosti interní vyšetřování,“ zdůraznil.

Když se přiblížili k úzké aleji, která tvořila zkratku k jeho domu, Martin se zastavil. „Nerad bych byl hrubý, ale myslím, že by pro nás oba bylo nejlepší promluvit si o tomhle v pracovní době. Až dostanu povolení z kanceláře sekretariátu.“

Orlando se přinutil ke smířlivému úsměvu. „Rozumím.“

„Bylo mi potěšením se s vámi setkat, otče Orlando.“ Martin mu pokývl na rozloučenou.

„Nápodobně.“

Martin vrazil ruce do kapes a vyrazil alejí. Právě když míjel statného muže z do vážkové služby, který vykládal z dodávky s běžícím motorem bedýnky se zeleninou, uslyšel knězův hlas, jak na něj opět volá, a rychlé kroky pleskající po starobylé dlažbě.

„Otče!“

Martinovi, který se na místě zastavil, poklesla ramena. Než se stihl obrátit k Orlandovi, dotěrný kněz ho oběhl a zastavil se před ním.

„Kdybych mohl jen ještě na moment.“

„O co jde?“

Později si Martin nevybavoval žádnou odpověď. Jen to, jak knězův pohled ochladl, zalétl k chodníku, pak nahoru k oknům s výhledem na úzkou alej a nakonec přes Martinovo rameno k muži z dovážkové služby.

Bez jakéhokoli varování popadly dvě silné ruce Martina za kabát, tvrdě s ním smýkly, až ztratil nad svým tělem kontrolu, a natlačily ho přímo do otevřeného nákladního prostoru dodávky.

Co to proboha…?!

Prudký úder do kolen ho srazil na studenou kovovou podlahu. „Aiuto!“ vykřikl v naději, že ho někdo uslyší. „Aiu…“

Muž z dovážkové služby zareagoval okamžitě, nacpal se do dodávky a přitiskl svoji obrovskou ruku Martinovi na ústa a na nos. Orlando skočil dovnitř hned za ním a zatáhl boční dvířka. Koutkem oka Martin zahlédl holou lebku a ostrý profil třetího komplice, zabořeného hluboko do sedadla řidiče.

Řidič se zaskřípěním zařadil rychlost. Dodávka vyrazila kupředu a dunivě rachotila po dláždění.

Martinovy vyděšené oči se setkaly se znepokojivě chladným pohledem muže z dovážkové služby. Jak bojoval o vzduch, do nosu ho udeřila vůně pórku a bazalky. Muž se přes něj obkročmo posadil a sevřel jej mocným stiskem, kterým si vynutil jeho úplné podrobení.

„Pustím vás, promluvíme si. Když se pokusíte vzpírat nebo křičet, zastřelí vás.“ Ukázal volnou rukou na druhého muže, který se hrbil u zadních dvířek bez okénka a svíral černou pistoli namířenou na Martinovu hlavu.

Martinovy oči se naplnily zoufalstvím, když přikyvoval na souhlas. Muž z dovážkové služby ho pustil, posadil se naproti němu a svalnaté paže překřížil na pokrčených kolenou.

Martin se skoro pozvracel, jak lapal po vzduchu.

„Posaďte se, otče,“ nařídil mu Orlando a pokývl zbraní.

Když se Martin napřed párkrát zprudka nadechl, usadil se zády opřený o kovovou stěnu dodávky. Musel se zapřít rukama o podlahu, protože auto náhle zpomalilo a zabočilo doprava. Dunivé dlažební kostky ustoupily hladké vozovce. „Co chcete?“

„Máme na vás pár otázek. Ohledně detailů Berseiovy smrti.“

„Říkal jsem vám… už jsem na všechny otázky odpověděl karabiniérům. Já…“

„Jen pár hodin předtím, než se vypravil do těch katakomb,“ pokračoval Ital, jako by ho nevnímal, „zkontaktoval Bersei karabiniéry…“

Přízvuk falešného kněze se teď docela změnil, najednou z něj bylo znát, že vůbec nepochází z Itálie. A lhostejný způsob, jakým muž hovořil o italských úřadech, Martinovi napověděl, že nepatří ani k nim.

„Nechal vzkaz pro detektiva Perardiho, ve kterém tvrdil, že má informace ohledně spojení Říma s jistým artefaktem ukradeným z Jeruzaléma. A jen pár dní nato se ten předmět jako zázrakem vrátil do Izraele v přepravní bedně, která byla odeslána z Říma.“

„Ta…“ Martin nakrčil obočí. „Ta kamenná skříňka? O tom tady mluvíte?“ Vybavilo se mu, že viděl nějaké zprávy na CNN International.

„Ta urna,“ opravil ho falešný kněz. „Schránka na kosti.“

Schránka na kosti? Dodávka znovu zabočila a řidič prudce šlápl na plyn, až to Martinem na moment smýklo stranou, než vozidlo opět nabralo normální rychlost. Kam ho to vezou? Zmatený a vystresovaný Martin zavrtěl hlavou a řekl: „Co to má co dělat se mnou?“

„Trpělivost, otče. Doktor Bersei byl v těch katakombách zavražděn. A mnoho očitých svědků vidělo podezřelého muže, který krátce nato vycházel z Villa Torlonia.“

„Tak proč nehledáte jeho?“

Muž z dovážkové služby se k němu naklonil a zamával mu mohutnou pěstí před obličejem, až Martin ucukl. Orlando jej zvednutím ruky zarazil. Mužovy čelistní svaly však zůstaly napjaté, i když se vrátil zpátky do sedu.

„My ho našli, otče Martine – v jednom zapadlém koutě Itálie s kulkou v hlavě.“

Martin se schoulil do sebe.

Falešný kněz si sáhl do náprsní kapsy, vytáhl nějakou fotku a podal ji Martinovi. „Poznáváte ho?“

Tvář na barevné fotografii – rýsující se na pozadí nerez oceli nemocničního vozíku – byla přízračné bílá, oči zamžené smrtí. Lebka byla nad pravým uchem rozražená – jen nepřehledná změť masa a kosti. Ty rysy si však nemohl splést. Z Martinovy reakce bylo zřejmé, že se se zesnulým opravdu setkal. Když zvedl oči, poznal, že muže s pistolí to potěšilo.

Orlando si vzal fotografii zpátky a věnoval jí letmý pohled. „Izraelské úřady jsou navíc přesvědčeny, že byl tento muž zapleten do loupeže, ke které došlo v červnu na jeruzalémské Chrámové hoře.“

Martin si nemohl vzpomenout, že by o tom ve zprávách kdy co slyšel.

Muž vložil fotku zpátky do kapsy. „Mnoho nevinných lidí už kvůli tomuhle člověku zemřelo. Vojáci. Policisté. A teď, co potřebuji od vás. Chci, abyste potrápil svoji paměť a laskavě mi sdělil jeho jméno.“

Na rozdíl od tohoto falešného kněze, který mu mával před obličejem pistolí, zapůsobil tehdy žoldnéř na Martina hned napoprvé trvalejším dojmem. A on neměl důvod, proč ho krýt. Koneckonců, jeho jediným spojením s Vatikánem byl zesnulý kardinál Santelli. „Salvatore Conte.“

Muž z dovážkové služby vytáhl z kapsy notes a pero, ověřil si pravopis a jméno si poznamenal.

Salvatore Conte. Orlando si ještě jednou prohlédl fotku, aby si k obličeji přiřadil i jméno. „A teď, co kdybychom si dali pár těch bodů do souvislosti, otče. Salvatore Conte ukradl tu urnu z Chrámové hory a přivezl ji do Říma. Byl zapleten do smrti Giovanniho Berseie, který v té době pracoval ve Vatikánu na jistém projektu, shodou okolností šlo o zkoumání dosud nezjištěného artefaktu. Přitom Vatikán popírá, že by o tomto projektu cokoli věděl.“

Martin upíral zrak na podlahu. Jak se mohl Orlando o těchhle věcech dozvědět? Po Santelliho smrti zabavila kancelář sekretariátu kardinálův počítač, složky i jeho osobní majetek. Nevěděl to s jistotou, ale předpokládal, že citlivé informace byly zničeny nebo uzamčeny v tajném archivu. Pokud se týkalo italských úřadů, nikdo ve Vatikánu Salvatora Conteho nikdy neviděl, ani o něm neslyšel a doktor Bersei byl pouze konzultantem při restauračních pracích, které probíhaly v Křesťanské galerii Vatikánského muzea.

„Podívejte se na mne, otče,“ pobídl ho Orlando.

Kněz poslechl.

„Berseie našli celého zpřelámaného na dně šachty, Salvatore Conte byl zavražděn v jednom vinařském kraji v Itálii. To vše jen pár dnů po té Conteho krádeži v Jeruzalémě. Což nás přivádí k závěru, že společným pojítkem je Vatikán. Jako už tolikrát v minulosti přesvědčil Vatikán díky svému – jak to říci? – neselhávajícímu vlivu karabiniéry, aby těmto záležitostem nepřikládali význam. Nás si ale koupit nemůže.“

„Ale kdo jste?“ zeptal se Martin.

Muž s pistolí se jen domýšlivě usmál, než se znovu vrátil k výslechu. „Většina těchto formalit pro nás nemá žádný význam. Je tady ovšem jedna záležitost, která nás velice zajímá. Takže mám na vás, otče, jedinou prostou žádost.“

Martin ztěžka polkl. „Co je to?“

Orlando se naklonil blíž a tichým hlasem řekl: „Ta urna se vrátila prázdná. Potřebuju, abyste mi řekl, co se stalo s jejím obsahem.“

„Obsahem?“

Muž zavrtěl hlavou, natáhl kohoutek Glocka a přitiskl hlaveň Martinovi k čelu.

Kněz automaticky zavřel oči a jeho tvář reflexivně uhnula stranou. Chladná ocel se mu zakousla do kůže. „Já… já nevím, o čem to mluvíte!“

„Ty kosti, otče Martine. Ta urna obsahovala kostru. Kde jsou ty kosti?“ Zaryl hlaveň pistole knězi do spánku ještě hlouběji.

Martinovi to v první chvíli úplně vyrazilo dech. Kosti? Pomyšlení, že ho ti muži unesli kvůli něčemu takovému, mu přišlo absurdní. Hlavou pod tlakem pistole narazil na stěnu dodávky a celou lebkou mu tepala pronikavá bolest.

„Otče Martine!“ vyštěkl ten muž. „Řekl bych, že mě neposloucháte! Doktor Bersei byl forenzní antropolog. Forenzní antropologové nestudují malby nebo sochy. Studují kosti.“

„Já nic nevím! Přísahám!“

Aniž by odtáhl zbraň, sáhl muž znovu do kapsy a vytáhl druhou fotografii. „Chci, abyste si to velice pozorně prohlédl,“ řekl a strčil ji knězi pod nos.

Třesoucí se Martin zděšeně vyvalil oči, když spatřil rodinu na snímku – pohledný pár něco po čtyřicítce, mladého chlapce a o něco málo starší dívku.

„Nejúčinnější cesta k pravdě vede přes krev těch, které milujeme. Vaše sestra je velice krásná. Její dcera je jí hodně podobná, i když ten chlapec je po otci.“

„Chraň vás Bůh,“ pronesl Martin s odporem.

„Jen pojistka, otče,“ řekl muž. „Pomozte nám a já vás ujišťuju, že jejich životy ušetříme. A teď ještě jednou… Kde jsou ty kosti?“

Kněz Ucítil v ústech kyselou pachuť. Ruce i nohy se mu nekontrolovatelně třásly. „Já vám říkám pravdu. Nevím to!“

Následovala pauza, kdy muž s pistolí studoval knězovy oči a řeč jeho těla.

„Tak mi řekněte, kdo to ví.“

Martinův mozek se rozjel na plné obrátky, jak se snažil vybavit si tehdejší události. Opravdu zařídil na příkaz kardinála Santelliho červnovou návštěvu doktora Berseie ve Vatikánském muzeu, aby zde prozkoumal jistý „významný přírůstek“ a potvrdil jeho pravost. Podepsali s ním také dohodu o utajení. Santelli ale Martinovi nikdy neprozradil, o jaký artefakt to šlo. Možná o tu urnu? Kosti? Povolali tam ještě dalšího vědce. Jednu americkou genetičku – jenže její jméno se mu teď ne a ne vybavit.

Byl tady ale jeden člověk, jenž jistě bude mít odpovědi, které tito muži hledají. A Martin, s vyděšenýma očima přilepenýma na fotografii, jim sdělil jeho jméno.

Když Amit Mizrachi vyšel zpod modrého skládacího přístřešku, který chránil zásoby jejich týmu, vylétl jeho mrzutý pohled do poloviny strmého pískovcového srázu k vytáhlému dvacetiletému Izraelci zavěšenému v postroji na slaňovacím laně. Přímo vedle studenta se pohupovalo hranaté zařízení na kolečkách, které připomínalo supermoderní sekačku na trávu.

„Máš něco?“ zakřičel Amit a jeho hluboký baryton se ozvěnou rozezněl roklinou.

Student se opřel nohou o skalnatý výstupek a přitáhl se blíž ke georadaru. Naklonil obličej k ploché obrazovce přístroje a na tři sekundy se na ni zahleděl, aby prozkoumal radargram. Na čáře na obrazovce ani vlnka. „Zatím ne.“

Amit už si na takovéhle odpovědi docela zvykl, stejně se ale nedokázal ubránit tichému zaklení. Učinil marný pokus odehnat drobné pouštní mušky, které se mu rojily kolem obličeje.

„Mám pokračovat až na dno?“ zavolal student z výšky.

Pokračovat až na dno. Přesně jako Amitova kariéra, pokud brzy nenajde něco pořádného. I když se vykopávky v Kumránu blížily ke konci druhého roku, nebyly nálezy jeho týmu zatím nijak pozoruhodné: hliněné střepy z hasmoneanských olejových lamp a amfor, ošoupané mince z římského a Herodova období, hrob z prvního století s mužskými kosterními ostatky – všechno jen kopie dřívějších nálezů z nedalekého okolí.

„Jdi až dolů,“ nařídil. „Pak si dej přestávku, než se přesuneš k další skále. A dodržuj pitný režim. Moc by mi nepomohlo, kdybys dostal infarkt.“

Chlapec vyndal z opasku s výstrojí láhev s vodou a pozvedl ji v hraném přípitku.

„Mazel tov,“ zahučel Amit. „Tak do toho.“

Statný Izraelec s kozí bradkou si sundal letecké sluneční brýle a kapesníkem si otřel pot z čela. Dokonce ani v září suché vedro v Judejské poušti nepolevovalo a dokázalo snadno dohnat člověka k šílenství. Amit byl ale rozhodnutý, že nedovolí, aby ho Kumrán porazil. Koneckonců, trpělivost a odhodlání mají pro každého archeologa, hodného svého dláta a štětce, prvořadý význam.

Pro sponzory projektu, na druhou stranu, však běžel čas docela jiným tempem. Šňůrky na jejich váčcích se každým měsícem utahovaly pevněji.

Zatímco sledoval studenta, jak zasouvá láhev na vodu zpátky za opasek a spouští přístroj GPR o dva metry níž kvůli dalšímu skenu, pocítil náhlé nutkání prohodit si s ním místo. Možná ten zelenáč něco přehlédl, špatně vyložil radargramy. Jenže Amitových dvaačtyřicet let a nadváha nešly moc dohromady se šplháním po skalách – a hlavně s tím postrojem, který nepopsatelným způsobem drtil jeho mužství. Není pochyb o tom, že pro archeologii jsou nejlépe vybavení lidé s lehčí figurou. A tak Amit přistupoval k věci pragmaticky: rozděl úlohy a panuj.

Zahleděl se na skálu – prohnanou svůdnici, která ho připravila o jakékoli jiné touhy či potřeby – a zabručel: „No tak. Dej mi něco. Cokoli. Právě tento projekt byl bezprostředně odpovědný za jeho nedávnou osobní ztrátu – od Amita odešla jeho druhá manželka Sarah. Alespoň že tentokrát v tom nebyly žádné děti, se kterými by tahali jako s pěšáky po šachovnici.“

A tu najednou uslyšel odkudsi z dálky křik: „Profesore! Profesore!“

Když se otočil, spatřil mrštnou postavičku pohybující se roklí s obratností atleta – jeho nejnovější přírůstek, Ariel. Doběhla až těsně k němu.

„Všechno v pořádku?“

Ariel si ukazováčkem posunula brýle, které jí sklouzly po upoceném nose, a mezi sípavými nádechy ohlašovala: „Tam v tunelu… my… radar na něco narazil… za stěnou…“

„Tak fajn, zpomal trochu,“ pokusil se ji uklidnit. Noví praktikanti mívali sklon přehnaně reagovat i na to nejslabší pípnutí radaru a nikdo nebyl větší zelenáč než tahle devatenáctiletá Ariel. „Co přesně jste viděli?“ Usilovně se snažil zachovat nevzrušený tón.

„Hyperbolické výkyvy… byly výrazné.“

Čtení radargramů bylo spíš umění než věda. Člověk musel být při jejich interpretaci opatrný. „Jak výrazné?“

„Výrazné.“

Amit napřímil ramena a pod propoceným tričkem se vypnul jeho soudkovitý hrudník. Vrásky na silně opálených tvářích se prohloubily, když nad tím uvažoval. Hlavně se moc nevzrušuj, říkal si. Nejspíš to nic nebude. I když byl radar při zkoumání suchého pískovce dost účinný, podzemní skeny bývaly nespolehlivé kvůli vysoké vlhkosti, která tlumila rádiové vlny UHF/UVF. Výrazné výkyvy by ukazovaly na dost velkou dutinu v zemi.

Ariel znovu zhluboka nabrala dech a pokračovala. „A tahle stěna – to není kámen… no, ne celá. Začali jsme odklízet hlínu –“

„Cože jste to udělali?“

„Já vím, já vím.“ Zvedla ruce dlaněmi k němu, jako by se snažila uklidnit lva. „Chtěli jsme vás k tomu zavolat, ale museli jsme si být jistí, že – no zkrátka, něco jsme našli. Cihly“

Páteří mu proběhlo zamrazení. „Ukaž mi to. Hned.“

V poslední době si Amit pokaždé, když uvedl své tělo do tempa překračujícího mírný klus, připadal jako nosorožec na trenažéru. Když však teď běžel v Arieliných patách, v jeho kroku byla svižnost, jakou nepocítil od doby před více než dvaceti lety, kdy se vyhýbal nepřátelským kulkám v Gaze. Jako seren, tedy kapitán, mohl klidně nastoupit vojenskou kariéru u IOS, Izraelských obranných sil, jenže v té době už měl dost bezkoncepční izraelské politiky vůči okupovaným palestinským územím. A tak Amit zaměřil svou pozornost na docela jinou dráhu, nastoupil na Telavivskou univerzitu a vyměnil nárameníky s olivovými ratolestmi za doktorát v biblické archeologii.

Sto metrů od stanu ho Ariel provedla roklinou k chladivému jezírku stínu. Rozsedlina před nimi se úžila a svažovala nad útesem, kudy se v zimě valily vodní záplavy s řevem dolů do safírově modrého Mrtvého moře. Hned za mírným návrším se zastavila u paty vysokého žebříku opřeného o téměř svislou skálu.

Amit, sotva popadající dech, vzhlédl k otvoru jeskyně – dobré čtyři metry vysoko.

Vrátil se v myšlenkách o čtyři týdny zpátky, kdy GPR poprvé zaregistrovalo tuto podpovrchovou anomálii pohřbenou za téměř dvěma metry kamenné suti, hlíny a naplavenin. Trvalo deset dnů to všechno vyčistit a důkladně prozkoumat každý gram půdy, aby se neztratil ani ten nejdrobnější přimíšený artefakt. Nic se nenašlo. To, co leželo za tou hromadou, však nebyla žádná jeskyně, ale tunel, který se ostře zvedal do nitra skály.

Ariel vyrazila po žebříku jako první – a stoupala bez sebemenší námahy. Když byla na vrcholku, protáhla se do temného otvoru.

Amit zatajil dech a masitýma rukama sevřel žebřík po stranách. Zrychlil se mu tep. S očima upřenýma na otvor začal opatrně stoupat vzhůru po sténajících hliníkových příčkách. Najednou si připadal zranitelný – to se stávalo pokaždé, když ztratil pevnou půdu pod nohama – a musel bojovat s nutkáním podívat se dolů. Hlavně pokračuj. Nespouštěj z očí cíl.

Na vrcholku se pevně zachytil prsty za skalnatý okraj otvoru a vytáhl se nahoru a dovnitř.

„Ukaž mi to.“

„Je to daleko… vlastně až na konci,“ řekla a kývla na něj, aby ji následoval. Zvedla z podlahy baterku, rozsvítila ji a pak vyrazila drobnými krůčky úzkým průchodem.

Amit kráčel těsně za ní. Musel se trochu sklánět v pase, aby se vyhnul nízkému stropu, a kroutit trupem, aby se nezaklínil širokými rameny v úzkém průchodu. Během několika sekund se rozplynula i ta trocha slunečního světla, která do tunelu pronikala. Podzemní vzduch ho mrazil na vlhkém zátylku a v nose ucítil pach minerálů – který s oblibou nazýval „biblickou vůní“.

O pár metrů výše prosvětlila temnotu záře pracovních lamp. Amit slyšel ozvěnu hlasů a suché chrastění štěrku nabíraného do kyblíků. Zachytil jakési šusty šusty šusty – štětec oprašující kámen. „Okamžitě všeho nechte!“ Jeho výkřik se vlnkovitě rozběhl tunelem.

Ariel sebou při tom výbuchu trhla a narazila hlavou o strop. Zastavila se, přitiskla si ruku na bolavé místo a pak si ji zkontrolovala pod světlem. Jen trocha špíny.

„Bude z toho jenom boule,“ řekl Amit, když si všiml, že nemá na ruce žádnou krev.

Ariel potřásla hlavou a vyrazila zase vzhůru. Zvuky práce ustaly, místo nich se teď ale začalo ozývat mumlání promísené občasným zachichotáním.

Tunel dosáhl svého nejvyššího bodu, srovnal se a ustoupil široké dutině. I když se Amit napřímil, stále mu nad hlavou zbývalo půl metru volného prostoru. Pohled mu okamžitě padl na vyklizenou sekci v zadní části komory, podle jeho odhadu asi o velikosti čtverečního metru, jasně osvětlenou dvěma lampami na stojanech. Další tři dychtiví studenti stáli tiše kolem toho prostoru, kbelíky a nástroje u nohou, a vypadali, jako by si je právě zavolal ředitel do kanceláře.

Rozmrzele přistoupil blíž. Začal soptit: „Přece vám nemůžu pořád opakovat, jak zásadní je, abyste Slova mu…“, ale ustrnula na jazyku, když jeho pohled padl na pozoruhodný výjev, který se před ním otevíral. Postoupil dopředu, padl na kolena a obličej přistrčil až těsně k pečlivě seskládaným hranatým cihlám, které studenti opatrně odkryli. Srdce jako by mu na jeden úder vynechalo. Až do této chvíle připisoval Amit veškeré zásluhy za vznik této komory Matce Přírodě, protože na vnitřním povrchu nebyly patrné žádné nezpochybnitelné škrábance po nástrojích. Teď tato hypotéza kompletně padla. „Proboha,“ vydechl.

Radargram měl hodně daleko k polaroidovému snímku. Když ale Amit studoval divoké křivky vlnového záznamu GPR, musel souhlasit s Ariel. Tyhle výkyvy rozhodně byly výrazné. Popojel s georadarem od cihlové zdi a začal si v rychlém tempu poklepávat prsty o rty.

„Co si o tom myslíte, profesore?“ zeptala se nakonec Ariel Amit, jehož mozek pracoval na plné obrátky, ještě pár sekund hleděl na cihly, než odpověděl. „Tahle zeď není moc silná. Nejspíš ani ne půl metru.“ Kvůli měřítku přiložil k cihlám pravítko a dláto a pořídil několik digitálních snímků svým spolehlivým Nikonem. Když si potom dvakrát prohlédl obrázky na displeji fotoaparátu, byl spokojen. Obrátil se k Ariel a řekl: „Potřebuju detailní náčrt tohohle prostoru i s laserovými mírami všeho okolo.“

„To zvládnu,“ odpověděla sebejistě.

„Já vím, že ano.“ Ta dívka nejenže se vyznačovala talentem pro akademické studium, ale navíc byla vynikající kreslířka. Mimořádně užitečné pro práci v terénu a přesně ten důvod, proč si ji vybral do svého týmu. „Taky pořiďte videozáznam. Použijte spoustu světla.“

Ariel, celá rozzářená, rychle přikyvovala.

Pak se obrátil ke zbytku. „Vy ostatní začněte rozebírat cihly. Uvidíme, co se to snažili ukrýt.“

Ti „oni“, jak studenti okamžitě pochopili, byli Essenští – odloučeně žijící židovská sekta, jejíž příslušníci obývali tyto kopce po dvě stě let, počínaje druhým stoletím př, n. 1. až do masové genocidy, jíž se dopustili Římané roku 68 n. 1. Jejich původní sídliště, nacházející se na břehu Mrtvého moře, představoval shluk hrubých obydlí z hliněných cihel, která zahrnovala místnosti na spaní, jídelnu a jámy určené k rituálním koupelím zvané mikvah. Hlavní budovu osady však tvořil dlouhý sál vybavený písařskými pulty – skriptorium, kde bylo s úzkostlivou péčí přepsáno mnoho kopií hebrejské bible, Tanakh, a také spousta apokryfních textů. Essenští byli písaři, knihovníky a opatrovníky svitků od Mrtvého moře.

„Myslíte, že tam najdeme svitky, profesore?“

Amit, podrážděný tím dotazem z kategorie „zeptej se a můžeš políbit své štěstí na rozloučenou“, se obrátil k devatenáctiletému Galilejci jménem Eli s výrazným nosem a ušima, které vystupovaly pod pevnou přilbou černých kudrn završených pestře vyšívaným kippahem. Amitovým levým spodním očním víčkem zacukal tik, když nervózně odpověděl: „Všechno je možné.“

O hodinu později uvolnil Amit cihlu označenou „C027“ a nahlédl do temného prostoru, který se otevíral za poslední vrstvou zdi. S úsměvem od ucha k uchu opatrně předal cihlu mladému Galilejci, který s ní začal budovat nový sloupec úhledné hromady pečlivě rozložené po podlaze komory.

Amit natáhl měřicí pásmo přes horní část výklenku. Radargram měl do puntíku pravdu. „Půl metru.“

„To je fantazie,“ prohlásil Eli, který se krčil, aby mohl nakukovat do otvoru, a spokojeně si mnul ruce.

„Máte to všechno?“

„Do poslední cihly,“ ujistil Eli Amita, popadl psací podložku a zapsal na inventární seznam „C027“.

Amit popadl baterku, namířil její paprsek do otvoru a začal jím pohybovat ze strany na stranu, nahoru a dolů. Světlo sklouzlo po dvou metrech hladkých zdí a stropu – další průchod? – než ho spolkla daleko větší dutina. Že by druhá komora? Luplo mu v kolenou, když se zvedl. „Odstraníme i ten zbytek,“ oznámil praktikantům.

Trvalo ještě další dvě hodiny, než byla starověká zeď pod Amitovým přísným dohledem kompletně rozebrána.

Znovu se vrátil do pokleku před otvorem.

„Podíváme se na to.“ Přikrčil se, posvítil si baterkou do skalnatého jícnu a snažil se nevdechovat zatuchlý vzduch vycházející z trhliny. Prozkoumal hranatý průchod těsně za otvorem a přejel prsty po hlubokých vrypech od dláta. Rozhodně uměle vyhloubené. Poklepání na rameno ho přimělo se obrátit. Byla to Ariel, která mu podávala stříbrný zapalovač Zippo.

„Ať si můžete zkontrolovat kyslík,“ vysvětlila.

„Správně,“ řekl Amit a vzal si ho od ní. Nejspíš si všimla, že nechal svůj moderní digitální senzor kyslíku ve stanu. A tak bude muset stačit tato primitivní metoda. Odklopil s drobným cink víčko a škrtl. Když natáhl ruku se Zippem do průchodu, do nosu mu pronikl pach butanu. Silný plamen se ani nezachvěl. Všechno v pořádku. „Jdu tam.“

Jak se Amit kradl krátkým průchodem, s baterkou v levé ruce a zapalovačem v pravé, na moment zaváhal, když záhy dorazil na konec. Před ním se otevírala prostorná dutina.

Natáhl krk a začal přejíždět paprskem baterky v širokých obloucích tou černou polévkou. Světlo se rozplývalo v hlubinách prostoru – rozlehlé hranaté komory vyhloubené do nitra hory.

Rychle nastoupil zmatek. Prostor se zdál být prázdný. Zato tady ale cítil spoustu té biblické vůně.

Amit prolezl dovnitř, vzpřímil se a zakroutil krkem. I když zachvívající se plamínek Zippa naznačoval, že kvalita zdejšího vzduchu je pochybná, nehodlal komoru vyklidit. Necítil se takhle rozjařené už celá léta. Mělce dýchal, zvolna přecházel po podlaze a zkoumal symetrické zdi a strop místnosti – kostky o straně asi deset metrů, odhadoval od oka, a naprosto prázdné. Proč by Essenští zazdívali prázdnou komoru?

„Promluv ke mně,“ zamumlal.

Jako by to byla narážka, zavadila jeho martenska o povrchovou nerovnost ve středu podlahy – vychýlení tak slabounké, že je mohl snadno přehlédnout. Pak jako by se země pod jeho vahou lehce pohnula. Sklonil baterku k tomu místu a klesl na kolena. S cvaknutím zhasl Zippo a strčil si ho do kapsy košile. Přejížděl prsty po vrstvě prachu pokrývající podlahu a hledal hrbolek. Pak přiblížil obličej až k zemi, a když zlehka odfoukl prach, ukázala se úzká štěrbina lámající se v pravém úhlu. Opakoval tento proces tak dlouho, až odkryl dosti velký obdélníkový výřez v podlaze.

Kamenná deska?

Pokusil se dostat svými masitými prsty do škvíry. Nešlo to. Vyskočil na nohy, přešel k otvoru průchodu, přikrčil se a zavolal na Ariel: „Přineste mi nástroje… taky páčidlo. A dotáhněte sem nějaká světla. Rychle!“

„Už jdu na to,“ zavolala nazpátek.

Jakmile sem prolezli praktikanti s náčiním, nechal je Amit rozestavit kolem středu komory stojací lampy s bateriovým napájením. Chvíli se popásal na jejich osvětlených obličejích, v nichž se zračilo nepotlačované vzrušení. Vrátily se mu přitom příjemné vzpomínky na jeho vlastní první studentské vykopávky v Masadě.

Amit zapřel páčidlo do škvíry a Eliho instruoval, aby udělal totéž na protější straně desky. Všiml si, že vyčouhlý mladík je hotový uzlíček nervů. „Na tři,“ řekl. Eli přikývl. „Jedna… dvě…“

Do prvního pokusu se nevložili naplno, ale i tak se jim podařilo desku nadzvednout. Při druhém si Amit přiskřípl prsty, protože je vsunul pod kámen příliš brzy – náraz byl natolik silný, že mu sedřel část kůže a vyloudil z jeho hrdla vyjeknutí, které jemu samotnému připadalo poněkud zženštilé. Při třetím společném pokusu se jim povedlo zvednout desku dost na to, aby Ariel vklínila do otvoru páčidlo, a umožnila tím Amitovi pevně ji uchopit a odtáhnout stranou.

Amit, sotva popadající dech, poklekl u okraje, z něhož se dolů do dutiny, kterou právě odkryli, svažovalo tesané schodiště. „Konečně se někam dostaneme.“

Ariel mu okamžitě podala baterku. Pak se v její ruce opět objevila kamera a ona si začala pobrukovat melodii z filmů o Indiana Jonesovi: „Ta ta da-tá, ta ta dá…“

Ostatní studenti se rozesmáli a i Amit si dovolil lehké uchechtnutí, když rozsvítil baterku a namířil ji dolů ze schodů. Napočítal dvanáct stupňů svažujících se ke kamenné podlaze. „V pořádku. Teď se porozhlídnem tady dole a zjistíme, co tu máme.“ Tohle jsou ty okamžiky, které dávají celému hledání smysl, pomyslel si. Zvedl se, položil levou nohu na první tesaný schod a začal pomalu sestupovat.

I tady to bylo pro udělaného Izraelce moc úzké. Musel se všelijak krčit a provlékat kolem osekaných zdí, kde světlo předvádělo stínové tance na dlátem zjizvené skále.

Když Kumrán zaplavili římští legionáři, podpálili vesnici a povraždili její obyvatele. Přestože varování přišlo pozdě, podařilo se Essenským skrýt ty nejvzácnější svitky v těchhle pouštních kopcích – časové kapsli, která uchovala jejich dědictví. Ani v jediné z kumránských jeskyní však nebyly odhaleny žádné místnosti, jako je tahle. A proč byla tak pečlivě uzavřena? Co tady jenom ti Essenští prováděli? přemítal.

Celým tělem mu pumpoval adrenalin, když překonal poslední tři schody a dotkl se nohou podlahy. Schválně nechal zavřené oči a napočítal do tří, než pozvedl baterku na úroveň pasu.

To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Už to byly skoro tři měsíce, co si vzal otec Patrick Donovan ve Vatikánu vědeckou dovolenou a vrátil se do čtvrti v Belfastu, kde prožil své dětství. Neuplynul však ani jediný den, aby si nevzpomněl na události, které vedly k jeho spěšnému odchodu.

A nebylo divu.

V červnu předložil vatikánskému státnímu sekretáři kardinálu Antoniovi Santellimu autentický kodex z prvního století obsahující očité svědectví o Kristově duchovním působení, ukřižování a tajném pohřbu pod jeruzalémskou Chrámovou horou. Aby kardinál předešel objevu Kristových smrtelných pozůstatků izraelskými inženýry, kteří se chystali studovat strukturální integritu hory, najal profesionálního lupiče Salvatore Conteho, aby se relikvie zmocnil násilím. Conte a jeho tým žoldnéřů sice uspěli, při krádeži ale rozpoutali divokou přestřelku, po níž zůstalo třináct mrtvých izraelských vojáků a policistů.

Conte bezpečně dopravil svůj lup do Vatikánu, kde Donovan zařídil, aby jeho pravost v tichosti prověřili dva význační vědci: italský forenzní antropolog doktor Giovanni Bersei a americká genetička doktorka Charlotte Henneseyová.

Nálezy obou vědců byly ohromující.

Po ukončení projektu nařídil kardinál Santelli eliminovat veškeré stopy po těchto relikviích i po těch, kdo je zkoumali. Doktora Berseie Conte chytře odklidil v římských katakombách, ale doktorce Henneseyové se podařilo z Vatikánu uprchnout, než se k ní dokázal dostat. Když Dono van doprovázel zabijáka na italsky venkov, kde měli za úkol zničit urnu, kosti a kodex, Conte mu sdělil, že Charlotte má být ve Spojených státech zavražděna. V ošklivé bitce, při níž došlo na pěsti i pistole, se však Donovanovi povedlo vyřídit Conteho jako prvnímu.

Ano, po tom všem, co se stalo, byl rád, že je doma.

Byl v tom tady jistý poklid: povědomé mrazivé vlhko ve vzduchu, nadýchané šedé mraky, které omývaly šťavnaté zelené vrcholky Cavehill, ocelově šedé vlny řeky Lagan.

Jeho návrat domů měl ale hořkosladkou příchuť.

Už dřív se Donovan doslechl, že poté co Irská republikánská armáda roku 2005 dobrovolně složila zbraně, i poslední jeho staří přátelé ze školy se spolu se svými rodinami sebrali a odešli hledat štěstí ve městech jako Dublin, Londýn nebo New York. Také se dozvěděl, že roku 2001 zavřeli jeho nejlepšího kamaráda Seana do lisburnské věznice Maghaberry, protože během nepokojů ubodal jednoho prominentního protestantského byznysmena – potkal ho podobný osud, jakému Donovan sám unikl jen taktak, když byl ještě mladík.

Donovan se nastěhoval ke svému churavému jednaosmdesátiletému otci Jamesovi do přestavěného řadového domku z červených cihel se dvěma ložnicemi poblíž Crumlin Road, jenž stál na stejném místě jako dům, kde prožil dětství a který kompletně vyhořel během unionistických bouří roku 1969.

Většinu času jim zabírala starost o otcovu starobylou jídelnu na Donegall Street, trefně pojmenovanou U Donovana. Ještě jako kluk tady Donovan trávil spoustu hodin, vracel drobné u pokladny, chystal čerstvou kávu, mazal rohlíky máslem, třídil noviny a doplňoval zásoby v lednici. A tak mu tato rutina přinášela pocit klidu a čehosi důvěrně známého.

Jenže stejně tak to bylo právě tady, kde jeden stálý host jménem Michael s pomocí své výmluvnosti využil naivity patnáctiletého Patricka Donovana a zverboval ho jako poslíčka IRA. Předtím než Donovan v osmnácti nastoupil do semináře, táta přemýšlel, že by podnik přejmenoval na Donovan a syn.

Ani sám Abrahám ale nemohl být šťastnější než jeho táta, když dal syn raději přednost službě Bohu, obzvláště potom, co se dozvěděl, jak Michael s jeho jediným dítětem nebezpečně manipuloval.

Donovanovi trvalo celý měsíc, než se dostal zpátky do tempa: musel se naučit, jak projíždět kreditní karty čtečkou, pracovat s novými kávovary a jednat s poslední generací obchodních zástupců. První dva týdny seděl táta za pultem a školil ho, ve tváři neochabující úsměv pod gumovými hadičkami, které mu vedly z nosních dírek k přenosné kyslíkové lahvi. Pak se jeho zdraví najednou prudce zhoršilo, a to do té míry, že nemohl z domu. A tak se teď musel Donovan přes den starat o podnik a poklidné večery trávil s ním popíjením whisky, hraním karet a povídáním o politice a o tom, co se přes den přihodilo v jídelně.

Nikdy spolu nehovořili o událostech, k nimž došlo ve Vatikánu. Donovan jednoduše vysvětlil, že potřebuje trochu času, aby si utřídil myšlenky.

V polovině srpna stařec podlehl v deset let trvající bitvě s rozedmou plic. Bohoslužba v kostele svátého Kříže přitáhla pár sousedů, několik starých známých a desítky pravidelných návštěvníků jídelny. Téhož dne pohřbil Donovan svého otce na Milltownském hřbitově na předplaceném místě po boku jeho milované manželky Claire, která zesnula o deset let dříve.

A Donovan měl za to, že vše, co se mu stalo v poslední době, je tam pohřbeno spolu s ním.

Až do dnešního dne.

Podnik byl prázdný, když těsně před polednem dorazili dva muži a usadili se na židličkách na konci pultu, poblíž dveří.

Donovan složil list Eire Post a šel je přivítat. Okamžitě poznal, že nejsou místní. Nejspíš turisté. Jeden byl střední výšky i postavy, druhý vysoký a mohutný.

„Dia duit,“ řekl gaelsky a rychle dodal anglicky: „Dobré poledne přeju.“ I když dvanáct let ve Vatikánu potlačilo jeho přízvuk, Belfast mu zase uvolnil jazyk. „Kávu, pánové?“

„To by bylo skvělé,“ řekl ten menší.

„Hned to bude.“ Donovan vzal dva šálky a postavil je na pult. Zatímco sahal po konvici s kávou, oba muži si současně sundali deštěm promočené pláště. Když se obrátil zpátky k nim, okamžitě si všiml, že mají oba na sobě černé košile a bílé kolárky zakrývající horní knoflík. Kněží.

Zatímco jim plnil šálky, snažil se Donovan zařadit si někam nevýrazný obličej menšího muže, ale nepodařilo se mu z paměti vymámit žádnou vzpomínku. Akcent také rozhodně nebyl místní. „Smetanu, cukr?“

„Ne, děkuji, Patricku.“

Vyšší kněz prostě jen zavrtěl hlavou.

„Sláinte,“ řekl Donovan s přátelským pokývnutím a vrhl další pohled na mužův kněžský kolárek. „Promiňte mi, ale…“ – ustoupil o pár kroků, aby vrátil konvici na podstavec – „my se odněkud známe?“

„Ne,“ prohlásil menší muž. Jak usrkával kávu, před tmavýma očima se mu vznášely obláčky páry. „Přicházíme ale v zastoupení Svaté stolice.“ Orlando se představil a svého kolegu označil za „otce Piotra Kwiatkowského“.

„Aha,“ řekl Donovan.

„Nebylo snadné vás najít,“ poznamenal menší muž, což ovšem nebyla tak docela pravda. Prověření pasových záznamů ukázalo, že Donovan přicestoval sedmého července do Severního Irska. A i když nepoužíval kreditní karty, nebylo pro ně problémem nalézt při prohledání veřejně přístupných záznamů nedávné úmrtní oznámení jeho otce i záznamy o převodu majetku zesnulého – včetně listiny týkající se rodinného domu v Ardoyne a vlastnictví tohoto podniku.

Donovan na ně jen nehnuté zíral.

„Zdá se, že jste po, řekněme, nenadálém skonu kardinála Santelliho odešel dost ve spěchu.“

„Po důvodech mého odchodu vám nic není,“ odpověděl Donovan zamračeně, popadl hadřík a začal leštit pult. „Nejlepší by bylo, kdybyste se staral o svoje věci, otče.“

„Tak to nebudeme plýtvat časem.“ Muž popadl šlachovitými prsty šálek a opět se pořádně napil kávy, než pokračoval. „Byli jsme informováni, že jste byl ve styku s doktorem Giovannim Berseiem… a urnou, kterou zkoumal ve Vatikánském muzeu.“ Odmlčel se, aby mohl posoudit Irovu reakci. Muž ale nedal nic najevo, dokonce ani nezvedl oči. „Určitě vás velice potěší informace, že karabiniéři vyšetřování náhodné smrti doktora Berseie uzavřeli.“ Otec Martin to slyšel rozhodně rád.

Zneklidněný Donovan sledoval, jak si muž sáhl do kapsy a vytáhl odtud fotografii.

„Jsem si jistý, že tohoto muže poznáte, i když je na fotce trochu pobledlý,“ řekl a položil na pult snímek Salvatora Conteho pořízený v márnici. Když Donovan opatrně přistoupil blíž a podíval se na něj, sledoval Orlando jeho reakci – jemné zacukání v čelisti, oční víčka stažená obavou. Orlando bez otálení vyložil Donovanovi jednotlivá fakta – urna, Berseiova smrt v katakombách, Santelliho příhodně načasovaný skon, Conteho vražda. „A to všechno jen pár dnů po loupeži, ke které došlo v Jeruzalémě.“

„Bohužel jediným člověkem, který by vám mohl odpovědět na vaše otázky,“ odpověděl Donovan, „je kardinál Santelli. A jak jste řekl, ten si vzal své odpovědi do hrobu.“ Vrátil se zpátky ke kávovaru a začal rychle přejíždět hadříkem po nerezové oceli a pulírovat ji do lesku.

„Jeho Eminence si cení vaší oddanosti, Patricku. Naším úmyslem není vznášet nějaká obvinění.“

„Tak co tedy vlastně je vaším úmyslem?“ řekl Donovan se stopou útočnosti v hlase.

Orlandova tvář se stáhla. „Tak za prvé, musíme zjistit, proč byla ta urna přivezena do Vatikánu. Je tady také otázka, kde se nacházejí relikvie, které ta schránka údajně obsahovala.“

„A o tyto informace žádá kardinál Lungero?“

Aniž by odvrátil pevný pohled, Orlando na zlomek sekundy zaváhal. „Přesně tak.“

Donovan klidně odložil hadřík. I když se ve Vatikánu nacházel člověk jménem Lungero, rozhodně to nebyl kardinál. Pokud tito muži nejsou pověřenci Vatikánu, tak kdo je tedy mohl poslat? Možná pomáhali Contemu v Jeruzalémě a nedostali před jeho smrtí svůj podíl? „Na jaké relikvie se to vlastně ptá?“ otázal se. Jeho irský přízvuk ještě zesílil.

„Vy víte lépe než kdo jiný, že urna je schránkou na kosti. Vzhledem k tomu je logické předpokládat, že se uvnitř nacházely právě ony. A také další relikvie.“

Copak by se žoldnéři zajímali o kosti? podivil se Donovan. „Nejsem si jistý, jestli vám mohu nějak pomoci. Je tady totiž jedna věc…“

„Ano?“

Zavrtěl odmítavě hlavou. „Než jsem odjel z Vatikánu, požádali mě, abych podepsal slib mlčelivosti. Neměl bych –“

„Takové dohody se vztahují pouze na osoby mimo Svatou stolici.“

Druhá trefa. Donovan žádnou takovou dohodu před svým odjezdem nepodepsal. Faktem zůstávalo, že Svatá stolice stále nevěděla, k čemu tehdy skutečně došlo, a považovala za nejlepší se po tom nijak nepídit. Tady nebude ani žádná další kontrolní otázka zapotřebí.

V tom okamžiku se otevřely přední dveře a dovnitř vstoupil volným krokem muž ve žluté kombinéze potřísněné od bláta. „Nazdárek, Patricku!“ pozdravil srdečně.

Donovan se napřímil a vykouzlil na tváři úsměv. „Conas tá túy Kevine?“

„Ech,“ odvětil muž s unaveným pokrčením ramen. Když se ploužil kolem pultu, všiml si obou kněží. „Brý ránko, otcové.“ Úsměv odhalil ústa plná křivých zubů se skvrnami od tabáku.

„Dobré ráno,“ odvětil stručně menší kněz. Pozoroval, jak se muž vleče k nejvzdálenější stoličce na konci pultu.

„Momentík, prosím,“ řekl Donovan omluvně a šel obsloužit stálého hosta.

Orlando pozorně monitoroval následující rozhovor. Muž v kombinéze vzrušeně gestikuloval rukama, nejspíš vykládal o tom, jak ráno zase někde kopal nějaký příkop. Pak konečně sdělil Donovanovi svou objednávku. Nevyslovoval příliš zřetelně, ale zato velice hlasitě. Celý rozhovor ovšem probíhal v gaelštině.

„Co to říká?“ zeptal se nenápadně Kwiatkowski.

„Nemám tušení.“ Orlando tichounce zaklel. Kdyby si Donovan našel útočiště v kterékoli jiné zemi Evropské unie nebo klidně i někde na Středním východě, byl by schopný místní jazyk bez problémů rozluštit, třeba i jen čtením ze rtů, pokud by nebylo pořádně slyšet.

Pak Donovan vklouzl do zadních dveří, jako by šel vyřídit hostovu objednávku.

Kwiatkowski okamžitě zareagoval a začal se zvedat ze židle.

Orlando ho popadl za ruku. „Dej mu chvilku.“

Čas plynul, ale po Donovanovi ani vidu.

„Můj ty bože! Co jste si to objednal, synu?“ zavolal Orlando s hraným sarkasmem na dělníka.

„Kávu, zrovínka jako vy, otče.“ Muž v umazané kombinéze znovu odhalil zuby v úsměvu. „Když je to dobrý pro vaši duši, může to tu moji jedině zahřát.“

Nato oba muži prudce vyskočili a odstrčili své židličky.

Dělník vyvalil oči, když viděl, jak oba vystřelili jeho směrem – hlavně na toho vysokého. Hotový obr. Celý se schoulil. „Tak já si dám čaj, když vám to udělá radost!“ prohlásil defenzivně.

Ti dva si ho ale vůbec nevšímali, jen se kolem něj prohnali, oběhli roh pultu a zmizeli ve dveřích.

Orlandovi nedalo moc práce poznat, že zadní místnost fungovala jako sklad: byla plná trvanlivých potravin, plechovek pečlivě naskládaných na policích a rezervního nádobí. Po jedné straně byla velká mrazicí komora s dveřmi otevřenými dokořán. „Zkontroluj to,“ nařídil.

Kwiatkowski byl třemi kroky u ní a strčil hlavu dovnitř. Na podlaze a na policích byly narovnané přepravky s mlékem a vajíčky, basy limonád a piva, bochníky sýra, balené maso a máslo. Donovan nikde. „Tady není.“

A pak zaslechli oba za pevnými kovovými dveřmi v zadní části místnosti tlumený zvuk motoru, probouzejícího se k životu.

Donovan přemýšlel, že by něčím zatarasil dveře, ale v úzké uličce byl jenom veliký kontejner, se kterým by nedokázal pohnout. Naskočil proto na svůj motocykl, vrazil klíček do zapalování a nastartoval. Helmu nechal ležet v zadní úložné přihrádce. Přidal plyn, právě když se dveře za ním otevřely.

Studený motor zaprskal a vzápětí vyrazil Kawasaki Vulcan s kvílením pneumatik prudce vpřed. Donovan vrhl spěšný pohled přes rameno a zahlédl, jak se ti dva muži převlečení za kněze vyřítili ze dveří do uličky – oba svírali v ruce zbraň.

Donovan rychle stočil pohled dopředu a zaměřil jej na výjezd před sebou – dobrých padesát metrů a z obou stran jej uzavírala cihlová zed.

Pro střelce snadný terč.

Přitiskl se hrudníkem na palivovou nádrž, pustil plyn na maximum a začal s motorkou kličkovat, co to šlo. Přitom se snažil neuklouznout na cestě, která byla po dešti celá mokrá. První střela se odrazila nízko ode zdi před ním. Druhá prorazil trubku výfuku, takže motorka začala vydávat uši rvoucí řev. Bylo jasné, že střílet ti chlapi umějí. Zřejmě ale nemířili přímo na něj. Pokoušejí se mu prostřelit pneumatiku?

Donovan provedl v panice bleskovou korekci kurzu, aby se vyhnul výmolu, do kterého se mu zachytila zadní pneumatika. Kawasaki prudce nadskočilo a smýklo s ním těsně podél zdi, právě když mu třetí střela jen taktak minula lýtko a s cinknutím narazila do chromovaného krytu motoru. Ještě pět metrů a pak zmáčkl brzdy, sjel na silnici a nakloněn doprava smykem vybral široký oblouk. Přitom zavadil o nárazník přijíždějícího náklaďáku, který na něj zuřivě troubil.

Motorka prudce najela na protější obrubník, takže Donovan musel vymrštit nohu, aby nenarazil do staré paní, která tam věnčila pudla. Chraplavé burácení tlumiče přehlušilo nadávky, které za ním vykřikovala, zatímco on vyrovnal stroj a rychle vyrazil pryč.

Rabín Áron Cohen, sestupující po strmých schodech z Židovské čtvrti Starého města, upíral zrak k opevněnému komplexu Chrámové hory, který pokrýval pětatřicet akrů vrcholku hory Moria jako uměle vytvořená stolová hora s obrovským vyplněným obdélníkem opěrných zdí, předprsní a náspů. Ve středu Chrámové hory se zvedala druhá, menší plošina, na níž spočívala svatyně, která dominovala tomuto místu už od konce sedmého století – nádherná budova s masivní zlatou kupolí trůnící na osmiúhelníkové základně z mramoru a barevných arabských kachli.

Skalní chrám, třetí nejuctívanější islámská svatyně.

A když se Cohenovy oči vzepřely jeho vůli a pohled mu zalétl k této budově, celý se otřásl odporem. Mumlavě odříkal modlitbu, aby potlačil ty hluboko zakořeněné emoce, které se vynořily na povrch pokaždé, když pomyslel na velkolepý židovský chrám, který kdysi zdobil nejposvátnější kopec na světě. Byl v tom stejnou měrou pocit ztráty i urážky.

U paty schodiště zamířil k bezpečnostnímu stanovišti před náměstím Západní zdi. Jako vždy i dnes rozezvučel detektor kovů. Nevzrušeně ustoupil stranou a zvedl ruce. Mladý příslušník IOS, oblečený v olivově zelené pracovní uniformě a baretu a s automatem Uzi ležérně přehozeným přes levé rameno, potřásl hlavou, když se zvedal ze židle. Sebral černý bezpečnostní snímač ze skeneru zavazadel. „Šalomy rabi.“

„Šalom, Jakobe.“

Voják nedbale přejel ručním detektorem kovu chasidovi po končetinách a trupu. Přístroj začal jako obvykle vydávat vysoký pískot u levého stehna a boku. Strážný si povzdechl a diskrétně prohmatal dotyčná místa, aby se ujistil, že tam nic není. „Nejde se toho nějak zbavit, rabi?“ zeptal se se zdvořilým úsměvem, když se vrátil ke své židli.

„Ne, pokud chci dál chodit.“ Cohen zavrtěl hlavou. „Je lepší se s tím smířit.“ Hluboko uvízlá střepina byla fyzickou připomínkou sebevražedného bombového útoku na jeruzalémském tržišti Mahane Yehuda, po kterém zůstalo šestnáct mrtvých a desítky zraněných, včetně Cohena, který stál jen pár metrů od místa, kde šahíd odpálil nálož. I přes čtyři operace a pět měsíců v Hadassah Medical Center mu zůstaly hřebíky a kovové kuličky v místech, kde by chirurgické odstranění znamenalo jisté ochrnutí. Ještě dva roky po tomto incidentu se musel při chůzi opírat o hůl.

Normálně by Cohen předložil zdravotní průkaz, aby se vyhnul spuštění detektoru kovů. Tady ale nebyl žádný průkaz potřeba. Všichni znali rabína Árona Cohena – velice dobře ho znali. Za poslední dvě desetiletí se stal tento třiapadesátiletý, v Brooklynu narozený haredi jedním z nejvýznamnějších náboženských a politických mluvčích v Izraeli. Byl horlivým stoupencem ortodoxního judaismu, návratu Siónu a toho, aby stát oficiálně přijal halacha – židovské zákony Tóry – podle nichž by se řídil veřejný život. Když byl mladší, působil dvě funkční období v Knesetu za levicovou Národní náboženskou stranu, jejímž krédem bylo „Půda Izraele lidu Izraele podle Tóry Izraele“ A jeho přednášky v nejprestižnějších izraelských ješivách mu získaly velké uznání. Náboženští i světští představitelé Izraele ho považovali za příštího uchazeče o úřad nejvyššího rabína.

„Hezký den,“ popřál mu voják.

Cohen k němu naklonil svůj zayen se širokou krempou a pak vyrazil zvolna s lehkým kulháním dál, bílé třásně modlitební šály skryté pod černou vestou se pohupovaly do rytmu jeho šouravého kroku. Prameny dlouhého černého vousu a pevně zakroucené pejzy tančily v lehkém vánku.

Prostorné otevřené náměstí se zvedalo k odkrytému úseku západní opěrné zdi Chrámové hory, který byl padesát sedm metrů široký a devatenáct metrů vysoký – Kotel. Normálně by toto místo bylo plné Židů, kteří by zde odříkávali modlitby, rvali si oblečení a ronili slzy pro ztracený chrám – názorná ukázka toho, jak přišlo ke své nejznámější přezdívce: Zeď nářků. A turisté by tady pro štěstí strkali papírky s modlitbami do tenounkých škvír mezi obrovskými kamennými bloky zdi z Herodovy éry.

Za poslední měsíc se však zdejší scenérie značně změnila.

Celým náměstím se klikatily barikády. Rypadla vyvážela sutiny ke sklápěčkám, které parkovaly před Hnojnou branou, kde obvykle stávaly fronty turistických autobusů. Nejposvátnější místo judaismu teď vyhlíželo jako stavební parcela.

Cohen zamířil k vysokému klenutému průchodu na severním konci náměstí, kudy se vstupovalo do tunelů pod Západní zdi – podzemní sítě starověkých cest, nádrží a vodních potrubí, které se táhly hluboko pod budovami Muslimské čtvrti podél západní strany základny Chrámové hory. Až do nedávného uzavření mohli turisté procházet podzemním průchodem z náměstí Západní zdi až ke schodům vedoucím nahoru na Via Dolorosa pod severozápadním rohem Chrámové hory. Archeologický zázrak. Důležitější ale je, pomyslel si Cohen, že se jedná o přímé spojení s Jeruzalémem prvního století.

Pozdravil půl tuctu vojáků IOS, kteří tam postávali ve volném kroužku a povídali si. Předtím než vyslovil souhlas, že bude dohlížet na citlivý a vysoce utajovaný projekt, který zde teď probíhal, trval na tomto dalším bezpečnostním opatření. Už nyní dostali od muslimských fanatiků několik výhružek smrtí a spousta dalších ještě bude následovat, tím si byl jistý.

Uvnitř ho přivítal svěží chladný vzduch. Vysoko nad hlavou se mu klenul Wilsonův oblouk – pozůstatek velkolepého mostu z prvního století, který spojoval Horní město s nádvořími Chrámové hory. Série navzájem propojených oblouků zformovala prostorný sál využívaný normálně jako synagoga. Kousek odtud, kde se ještě před čtyřmi týdny nacházel Aron ha-kodeš, prokličkoval Cohen kolem hromad vápencových cihel a kup štěrku a písku na beton. Sestoupil po kovovém schodišti, které vedlo na další úroveň tunelu.

Na tomto mystickém místě – bráně do starověkého světa, o kterém ho toho jeho dědeček tolik naučil v oné tajné místnosti v Brooklynu – ho rychle zaplavily emoce.

Vyměnil svůj zayen za zářivě žlutou helmu a vstoupil do rozlehlé podzemní komory – Velkého sálu – kde se turistické výpravy obvykle zastavovaly, aby si vyslechly orientační přednášku o tom, jak římští a egyptští stavitelé v prvním století budovali Chrámovou horu pod dohledem vizionářského architekta krále Heroda Velikého.

Cohen se držel blízko masivních zkosených bloků z Herodových časů, které tvořily základnu hory – jeden z nich byl největším kamenem v Izraeli a vážil přes šest set metrických tun.

Přenosné lampy zalévaly bílým světlem desítky mužů pracujících na vrcholku vysokých lešení, kteří opravovali silné praskliny ve vznosných, navzájem propojených klenbách. Na mnoha místech zůstaly veliké díry, odkud se zřítily celé kusy oblouků ze třináctého století př. n. 1.

K zemětřesení, které způsobilo tyto škody, došlo téměř před šesti týdny. Součást Božího plánu, tím si byl Cohen jistý. Další znamení, že se proroctví naplňuje.

Pohled mu padl na řady sedaček vzadu v sále, umístěných před miniaturním modelem hory a chrámového areálu na jejím vrcholku z doby někdy kolem roku 70 n. 1., které teď ležely rozdrcené pod třemi obrovskými balvany. Bylo s podivem, že turisté, kteří zde byli přítomni, když nastaly otřesy, nebyli zraněni nebo ještě něco horšího.

„Dobré ráno, rabi!“ zakřičel na něj jeden dělník přes rachot sbíječek.

Cohen na něj zamával.

Zemětřesení o síle 5,3 stupně, které vzniklo ve Velké příkopové propadlině a přehnalo se Mrtvým mořem na východ, bledlo ve srovnání se zemětřesením o síle 6,3 stupně z roku 1927 o třicet kilometrů severněji v Jerichu, jež si vyžádalo více než dvě stovky obětí. Jeruzalémské Staré město, vybudované převážně z nezpevněného starověkého vápence, však stálo na vrstvách sutin, které zde zůstávaly po staletích destrukce a opětovného budování. Seismické vlny proto měly o to silnější účinek.

A stejně tak i následné politické otřesy.

Po více než desetiletí bylo postupné odkrývání tunelů příčinou plamenných sporů mezi Židy a muslimy, kteří soupeřili o kontrolu nad Chrámovou horou – nejžádanější náboženskou půdou na světě. A ta jednostranná renovace, která zde teď probíhala, vyvolala řadu protestů ze strany všech muslimských a palestinských skupin – Waqfu, Hamasu, OOP…

Cohen smutně znovu pozvedl oči ke stropu. K těmto neshodám výrazně přispělo právě to, co se nacházelo nad ním – obytná Muslimská čtvrť.

Po celá staletí budovali muslimové tyto silné klenby, aby pozvedli svá obydlí na úroveň esplanády Chrámové hory a umožnili tak snadný přístup do mešit. Po celá staletí byly dutiny tunelů vyplňovány bahnem a sutinami, které pomáhaly stabilizovat nadstavbu. Muslimové byli tudíž přesvědčeni, že izraelské vykopávky z poslední doby ohrožují integritu staveb nad jejich hlavami. Proto bylo tak zásadní, aby žádný muslim či Palestinec nebyl svědkem rozsahu škod, k nimž skutečně došlo – protože bouře a krveprolití, provázející otevření tunelů roku 1996, by nebyly ničím ve srovnání s násilnostmi, které by z toho mohly vzejít. Za dané situace izraelská vláda sice tento projekt financovala, ale přitom aktivně mlžila jeho cíle.

Cohen pokračoval k provizorním dveřím, označeným červeným nápisem: NEOPRÁVNĚNÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Vyťukal kód do digitálního zámku a dveře se otevřely. Protáhl se dovnitř a zavřel je za sebou.

Holou základní zeď Chrámové hory lemovaly lité betonové desky, takže vznikl úzký koridor křižovaný nad hlavami stabilizačními ocelovými nosníky. Půda pod nohama se pozvolna zvedala.

Rychle prošel tunelem a vyrazil nahoru po schodech vedoucích zhruba ke středu západní zdi Chrámové hory. Strop se vysoko nahoře rozevíral a základové kameny ustupovaly mohutné uzavřené klenuté chodbě, která se tyčila do výšky šesti metrů – Warrenově bráně, objevené britským archeologem Charlesem Warrenem roku 1867.

Tento vstup do podzemních prostor pod plošinou Chrámové hory byl krátce po Saladinově obsazení Jeruzaléma ve dvanáctém století zatarasen. Teď ale byla v jeho středu proražena dosti velká trhlina a z otvoru sem proudilo světlo.

Přikrčil se a nakoukl dovnitř, kde měla druhá parta dělníků plné ruce práce s odklízením sutin. I když měli tito muži na sobě stejné uniformy jako skupina v hlavním sále, nezaměstnávali je Izraelci. Byl to jeden z mnoha Cohenových týmů.

Nedokázal se ubránit úsměvu, když viděl, jak daleko pod horu už pronikli.

I když se nacházeli hluboko pod esplanádou Chrámové hory, dělalo Cohenovi starosti, jestli ohlušující rámus jejich sbíječek nebude slyšet nahoře. Toto tajné kopání se však odehrávalo v těsné blízkosti Velkého sálu, takže si byl jistý, že ten hluk bude snadno zaměnitelný za zvuky renovací, které probíhaly tam.

Najednou ho vylekaly vibrace na hrudi. Sáhl do náprsní kapsy, vytáhl mobilní telefon a podíval se na displej, kdo to volá: interní linka z Rockefellerova muzea. Naštěstí nainstalovaly izraelské pracovní čety po celém tunelu zesilovače signálu, aby zefektivnily komunikaci. Rozevřel mobil a hlasitě řekl: „Vydržte chvilku.“

Posunul se od klenutého vchodu dále do tunelu. „Ano, co se děje?“ zeptal se konečně.

Přes praskání statické elektřiny si pak vyslechl, co mu potřeboval člověk na druhém konci linky sdělit. Novinky o pozoruhodném objevu v Kumránu.

„Je to… autentické?“ zeptal se. Konečky prstů mu probíhalo lehounké chvění.

Volající odpověděl, že je o tom přesvědčen.

„A kdo to našel?“

Když mu to volající řekl, zachvěla se Cohenovi ruka ještě silněji.

„Koho Mizrachi požádal, aby pořídil překlad?“

Ani tahle odpověď se mu nelíbila.

„Budu tam za hodinu.“

Když dorazil na vrchol mohutného pahorku korunovaného opevněnými ruinami, zaparkoval Amit svůj Land Rover a vyskočil na prašnou cestičku. Vyšetřil si chvilku a věnoval obdivný pohled zeleným pláním Jezreel Valley, které se táhly celé kilometry kolem tellu, až se lámaly jako vlny o vzdouvající se vrcholky v dálce. V této nenápadné nížině se ve starověku odehrálo nespočet bitev, když zde různé říše bojovaly o kontrolu nad rušnou křižovatkou cest, po nichž proudili lidé i zboží mezi Východem a Středomořím.

Po celá staletí byl kopec využíván jako strategická pevnost. Jeho zlověstné jméno bylo odvozeno z hebrejského Har Megedon, neboli „hora Megiddo“.

Armagedon.

Ve Zjevení svátého Jana označovaný za výchozí bod apokalyptického střetnutí mezi silami dobra a zla.

Mezi jeho obyvatele v minulosti patřilo i množství starozákonních králů, mimo jiné Šalamoun a Joziáš, a všichni zanechali někde na vrcholku Megidda svou stopu. Viditelná základna tellu byla pouhou svrchní vrstvou zakrývající více než dvacet po sobě jdoucích osad, které se schovávaly pod ní.

Amit se propletl bludištěm starověkých základů, zastavil se pod shlukem vonících palem a nahlédl dolů do hlubokého, úhledně vyhloubeného archeologického výkopu lemovaného podél okraje žlutými vlaječkami. Dole byl v plné práci nepočetný tým archeologů, kteří si za pomoci lopatek a štětců zvolna, jednu tenounkou vrstvu po druhé, propracovávali cestu do hloubky.

Zahlédl tam i světově proslulou egyptoložku Julii LeRouxovou, na kolenou a s nápadným růžovým slamákem se širokou krempou na hlavě. Vzpomněl si, že ji sem přivedla pečeť egyptských faraónů – konkrétně Ihutmose III. Nedávno tady při vykopávkách odhalili hotovou pokladnici nejrůznějších předmětů, které zde zůstaly z doby faraonovy okupace na konci patnáctého století př. n. 1. Julie sem přiletěla z Káhiry hned následujícího dne. Od jejího příchodu už uplynuly skoro čtyři měsíce.

„Ahoj, Jules. Ještě ses neprokopala do Číny?“

Aniž by odpoutala pozornost od oprašování částečně odkrytého kulovitého artefaktu vězícího v zemi, zavolala s příjemným francouzským akcentem: „Monsieur Amit? Jsi to ty?“

„Já osobně“

„Zut alors!“ Odložila štětec, vstala a zvedla k němu stříbromodré oči, které mhouřila proti oslňujícímu slunci.

Na Jules bylo něco, z čeho se Amitovi vždycky podlamovala kolena. Ani tři děti a třiačtyřicet let nijak zvlášť neuškodily její štíhlé atletické postavě. Obličej – zvídavý, přidrzlý a sebejistě mladistvý – nebyl zrovna její největší fyzickou předností. Ale pohoda, kterou vyzařoval, byla nakažlivá. Bylo legrační, jak spokojeně a šťastně vypadala, vzhledem k tomu, že pokud šlo o osobní život, nesla její minulost řadu společných rysů s jeho vlastní – i když počet jejích neúspěšných pokusů nahradit archeologické záhady manželem skončil u jedničky.

„Kde máš lopatu?“ zeptala se.

Rýpnutí, které mohl ocenit jedině archeolog. Jules považovala používání lopaty za hotovou svatokrádež – podle ní to byl nástroj, k němuž se uchylují pouze ti, kdo nemají dost trpělivosti a úcty. Amit pokrčil s chlapeckým úsměvem rameny. „Vypadá to, že jsem ji zapomněl doma.“

„To je škoda. Co kdybys šel sem dolů, abych tě mohla přiučit pár věcí?“ Ukázala na vysoký hliníkový žebřík opřený o okraj jámy.

„Tak co tě přivádí na Armagedon?“ zeptala se Jules.

Amit, který jí pomáhal oprašovat onen kulovitý artefakt, jej už teď dokázal identifikovat – hliněná amfora pokrytá hieroglyfy. Ta shoda okolností ho pobavila. „Vlastně Egypt.“

Ta slova byla jako balzám pro její uši. „Nepovídej.“ odvětila svůdným hlasem.

Podíval se přes rameno na její podřízené, ale nevypadalo to, že by se někdo zajímal o jejich konverzaci. „Hieroglyf, abych byl přesnější.“

„Áá. Vypadá to, že bohové předvídali tvoji návštěvu u orákula,“ dobírala si ho s očima upřenýma na amforu. „S tímhle bud raději co nejopatrnější,“ ukázala na nádobu. „Je nakřáplá.“

Amit se usmál, ale začal s ní zacházet opatrněji.

„Takže hieroglyf, říkáš. Předpokládám, žes to vzal s sebou?“ Jules se v pokleku narovnala. Amit přikývl. „Tak se na to podíváme,“ pobídla ho.

Amit odložil štětec. Sáhl do kapsy vesty, vytáhl z ní fotku a podal jí ji.

„Přišlo mi to povědomé, víš, a…“ Když jí ten obrázek ukázal, uvědomil si, že hovoří v podstatě sám za sebe.

Jules zatnula zuby do rtu, naklonila hlavu na stranu a přelétla snímek rychlým pohledem. „Úplně jasné.“ Přeložila papír a s výsměšným úsměvem mu ho vrátila.

„Takže?“ Strčil si obrázek do kapsy.

„Proč jsi mi neřekl, žes byl v Egyptě?“

„Nebyl.“

„Aha,“ pronesla zmateně. „No, jenom mi to přišlo jako jediné místo, kde bys mohl pořídit fotku něčeho takového.“

„Co to znamená?“

„Je to název jedné nómy.“

Nóma byla starověkou egyptskou obdobou provincie. „To chceš, abych tě tady o to jméno prosil na kolenou?“

„Možná jenom chci, aby sis ho zasloužil. Teď mi dej trochu času vymyslet nápovědy.“

Julesino, pro ni tak příznačné, škádlení upoutalo pozornost jedné její studentky. Atraktivní mladá žena navázala s Amitem oční kontakt, usmála se na něj a potřásla hlavou v náznaku soucitu.

Jules přivřela oči, až se jí v koutcích vytvořily jemné vějířky vrásek. „Dobrá, takže tohle je pravděpodobně nejznámější ze čtyřiceti dvou egyptských nóm a dnes existuje už jen podle jména, i když místo, se kterým je spojována, není její původní lokalita.“ Vyčkávavě na něj pohlédla. Po deseti sekundách došla zcela správně k závěru, že potřebuje trochu pomoct: „Nápověda: Kniha mrtvých, Atum, Horus, Ra –“

„Heliopolis,“

„Parfait!“ vykřikla a plácla ho do kolena. „Ano, legendární Město slunce.“

Vyměnil si vítězný pohled s tou studentkou, která mu vyjádřila svou solidaritu zvednutými palci. Pak se nakrátko ponořil do myšlenek, snažil se přijít na to, k jakému účelu mohl ten hieroglyf sloužit mezi všemi těmi napohled nesouvisejícími objevy, které vydobyl ze země v Kumránu.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Jules a vytrhla ho tím z rozjímání.

„Ne… to nic není,“ řekl a mávl nad tím vším rukou. „Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout, že na to přijdeš. Probírání se knížkami by mi zabralo celé hodiny.“

„Rádo se stalo.“ Usmála se. „Budeš od té dobroty a řekneš mi, o co to tady vlastně jde?“

„Rád bych, Jules, ale tohle není právě věc, o které bych se s tebou mohl jenom tak bavit,“ odpověděl tiše a ukázal očima k jejím podřízeným opodál.

„Ááá… tajemný.“ Zahýbala obočím a šťouchla ho pevným ukazováčkem do jeho velkého břicha, až se nahlas rozesmál. „Víš, nic na tom není, jestli požádáš o pomoc, když ji potřebuješ. Pokud jsi narazil na ten hieroglyf tady v Izraeli, nenajdeš nikoho lepšího, než jsem já, kdo by ti pomohl rozluštit kontext. Tak proč mi neukážeš, co jsi to našel?“ dotírala na něj.

Ta ženská ale dokáže být otravná. Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, jestli jsem připravený ti –“

„Jezzo,“ zavolala na tu studentku a přerušila ho tak v půlce věty.

„Ano?“ odpověděla mladá žena.

„Myslíš, že bys to tady mohla na zbytek dne pohlídat?“

„Samozřejmě.“

„Výborně.“ Obrátila se zpátky k Amitovi. „Takže zařízeno.“ Vyskočila na nohy, popadla ručník a otřela si ruce.

S hekáním se taky zvedl.

Hodila mu ručník a pak přistoupila k žebříku. „Jdeme.“

Zatímco Charlotte Henneseyová znovu procházela genetická data, přišel jí do hlasové schránky další hovor. Nakonec odložila zprávu stranou, otočila se na kožené židli a zadívala se z oken, která zabírala celé dvě stěny její elegantní rohové kanceláře na šestnáctém poschodí. BioMedical Solutions na ústředí své společnosti rozhodně nešetřila: rozlehlé genetické laboratoře s nejmodernějším vybavením, zrenovované kanceláře a prostorná konferenční místnost vyložená mahagonem. Společnosti se dařilo. BMS se rozrůstala rychlostí ničivého požáru. A Charlotte stála na druhé nejvyšší příčce žebříčku – výkonná víceprezidentka genetického výzkumu.

Vzhledem k tomu, že se jí navíc nedávno podle všeho podařilo ošálit rakovinu kostí, ani to nemohlo být lepší.

Hned za sklem se před zubatými vrcholky Phoenix Mountains doširoka rozkládalo městské panorama. Dokonale modrá pouštní obloha vyzařovala poklid. V tyto dny si musela neustále připomínat, aby si více všímala prostých krás života. Skvělá pracovní pozice a předkupní právo na akcie byly pomíjivá pozitiva, která by přirovnala k vůni nového auta. Ale podruhé se narodit? To byl zážitek, který ji zcela proměnil a zanechal v ní trvalý pocit pokory. Pocit, o který se toužila podělit s celým světem.

Protřela si oči a obrátila se zpátky k počítačovému monitoru, na němž byly vedle sebe umístěny dva obrázky.

„To prostě nedává smysl,“ zamumlala.

Obrázek nalevo byl spektrální karyotyp zachycující v systematickém uspořádání čtyřiadvacet fluoreskujících párů chromozomů. Obrázek napravo byl v podstatě identický, až na označení posledního páru – XX namísto XY. Na tom by nebylo nic špatného.

Vzorek XX byl extrahován z jádra její vlastní krevní buňky. Ženské.

Vzorek XY byl extrahován z dva tisíce let staré kostry nalezené v urně, kterou toho června v tajnosti studovala ve Vatikánském muzeu. Mužské kostry. Identita?… Z té možnosti jí stále ještě běhal mráz po zádech.

Na obou obrázcích byl ale jasně patrný výrazný rozdíl oproti normálu. Byl jím pár chromozomů označený „23“. Šroubovice měly v podstatě normální zavinutý tvar, ale postrádaly viditelné spoje mezi oběma spirálami. Při bližším zkoumání bylo jasné proč: geny páru 23 nebyly uspořádány v těsně svinutých vláknech. Při pohledu do mikroskopu připomínala jeho struktura… cukrový špalek? Kromě tohoto genetického hlavolamu tady byl ještě fakt, že nukleové báze – guanin, cytosin, adenin a thymin – nacházející se ve všech ostatních chromozomech nebyly v páru 23 přítomny. Což vedlo k nejpřekvapivějšímu objevu: dříve nezdokumentované kódovací nukleové bázi, kterou ona a její šéf Evan Aldrich prozatím nazývali jednoduše „Chromozom 23“ nebo jen „třiadvacítka“

A třiadvacítka fungovala jako úžasná organická nanomašina, dokázala přebudovat a překódovat poškozené buňky ve zbývajících sadách chromozomů – syntéza, kterou pořád ještě nedokázala pochopit. A když byla třiadvacítka vpravena do organismu – jako třeba v případě důvěřivé genetičky něco po třicítce s rakovinou kostí – prohnala se krevním řečištěm jako virus, který napravuje poškozené kódování v celém systému.

Pořád ještě nedokázala uvěřit, že měl Evan tu odvahu jí tu injekci vstříknout. Vždyť přece nemohl mít tušení, jestli ji to nezabije. Jenže na druhou stranu, on nebyl ten typ, který ponechává věci náhodě. Když tu anomálii u stařičkého kostního vzorku, který mu před několika měsíci poslala, zaregistroval při provádění rutinní analýzy genomu poprvé, hned pochopil, na co to narazil. Jenom nedokázal přesně vysvětlit, o co vlastně jde.

Když se v červnu vrátili z Říma zpátky, přenechal tu práci jí.

Prozatím přinesla její snaha o nalezení odpovědí jen ještě složitější otázky: Odkud se třiadvacítka vzala? Jak je možné, že ji v té dva tisíce let staré kostře vůbec našli? Chromozom, který dokázal selektivně zvrátit nespočet století nepříznivých genetických mutací? Byla to epigenetická hádanka nevídaných rozměrů.

Charlotte se zabořila do své židle a povzdechla si.

Nedokázala dostat z hlavy myšlenku, kterou seriózní badatelé považovali za tabu: variantu „původ – neznámý“, jejíž vysvětlení si žádalo něco více než jen racionální vědecké uvažování. Neredukovatelná komplexnost? Ani se neopovaž na to pomyslet, říkala si v duchu. Ale stejně to dělala. Inteligentní záměr? Pokud by její analýza třeba jen náznakem odkazovala na kreacionismus, mohla by dát své kariéře sbohem.

„Seber se,“ napomenula sama sebe. Ty dokážeš najít odpověď. Ty to zvládneš.

Ale i kdyby ano, co komerční stránka jejího výzkumu? Tahle věc by se stala Pandořinou skříňkou medicíny. Vymýcení všech chorob by mohlo mít ochromující důsledky – jako třeba naprosté zhroucení zdravotnicko-průmyslového komplexu.

„Hlavně klidně dýchej,“ zamumlala si pro sebe.

„Šetři si dech i pro mě,“ zavolal čísi hlas ode dveří.

Otočila se. Byl to Evan, který ve svém dvouřadém obleku a elegantní brčálově a bíle pruhované kravatě, která dávala vyniknout jeho očím, vypadal, jako by vypadl z reklamy na billboardu – seriózní vzhled úspěšného podnikatele (který nepřejal ze své vlastní vůle, ale na naléhání správní rady). Charlotte pořád dávala přednost standardnímu firemnímu bílému laboratornímu plášti navlečenému přes kalhotový kostým značky Ann Taylor Loft ze čtyřicetiprocentního výprodeje.

„Jak se daří?“ Zůstal stát opřený o rám dveří.

„Ale, však víš. Snažím se přijít na to, jak se nám podařilo polapit Rajskou zahradu do testovací zkumavky,“ prohlásila se značnou dávkou sarkasmu.

„Říkáš to, jako by to bylo něco špatného.“

Pokrčila rameny.

Ukázal bradou na monitor. „Tvůj vzorek je pořád stabilní?“

„Ano.“ Úroveň enzymů na normálu, počet krevních buněk vzorový, po rakovinných buňkách ani stopy. Remise.

„Na tom není nic zlého.“

„Nestěžuju si,“ odvětila s úsměvem. „Pořád si myslíš, že bychom to měli držet pod zámkem?“

Pomalu a důrazně přikývl. „Hezky krůček po krůčku. Tenhle malý zázrak už pomohl BMS přetvořit genové sekvencery. A teď dokážou tihle drobečkové rozpoznat snad každou známou chorobu.“

To je velice mírně vyjádřeno, pomyslela si. Nezávislé beta testování Genocodifieru XMT předními genetickými badateli v zemi přineslo řadu nadšených článků v nejprestižnějších časopisech tohoto oboru a vyvolalo rozruch na celém zdravotnickém trhu – od farmaceutických společností přes biotechnologické firmy až po kliniky na léčbu neplodnosti. Ze všech koutů světa proudily objednávky a stavěly Evana před nejvítanější problém všech generálních ředitelů – jak zajistit dostatečnou produkci a růst. Neustále se účastnil schůzek s kapitálovými investory, aby zajistil financování globální expanze BMS. Na Wall Street už se šeptalo o „dalším Microsoftu“. Proto ten hogofogo ohoz. Jaký je to rozdíl oproti tomu, co bylo před pár měsíci, pomyslela si.

„Trochu předčasné ohlašovat potenciální všelék,“ řekl, „obzvlášť když ani můj nejlepší vědec není schopný úplně vysvětlit, co to je.“ Založil ruce a čekal, že na jeho rýpnutí bude něco namítat.

„To myslíš vážně?“ předstírala dotčenou.

Pokrčil rameny. „Pořád ještě se můžou objevit vedlejší účinky,“ připomněl jí.

„Jako co? Že mi narostou vousy?“ zavtipkovala.

Aldrich se rozesmál. „Prostě musíme být trpěliví.“

Úsměv z jejích rtů se vytratil. Nebylo to tak dávno, co použil stejná slova pro jejich vztah. Vzhledem k okolnostem byly jeho ušlechtilé důvody ospravedlnitelné – nesl obrovskou odpovědnost za společnost, která mu teď zabírala všechen čas a energii. Potíž byla v tom, že nebylo pravděpodobné, že se tyhle okolnosti v budoucnu nějak změní k lepšímu.

Vycítil, na co asi myslí, a tak se pokusil změnit téma: „Jdu dolů do Starbucks pro kafe. Nechceš, abych ti vzal jedno to frappé moka sójové latté frankenbrew, co máš tak ráda?“

Zasmála se. „Už jsem sice svoji kofeinovou kvótu pro dnešní den překročila, ale proč ne. A je to venti ne médium.“

„Správně.“ Obrátil se k odchodu, ale ještě se zastavil, aby ji trochu povzbudil. „Nezapomeň, Charlotte: víme, že svět není placka a Slunce je středem naší soustavy. Odpověď je tam,“ řekl a ukázal na monitor. „Ty na to přijdeš.“ Mrkl na ni a vyšel na chodbu.

Přes přepážku z čirého skla sledovala, jak nastupuje do výtahu. „Jenže já nejsem Koperník,“ zamumlala, když se za ním zavřely dveře.

Když se otáčela na židli zpátky k počítači, zazvonil telefon na stole. Stiskla tlačítko pro příjem. „BMS, oddělení genetického výzkumu.“

„Tady je Lou, doktorko.“

Charlotte okamžitě poznala výrazný brooklynský přízvuk strážného z ochranky. Silný hlas dobře ladil s mužovou impozantní postavou. „Ahoj, Lou. Co se děje?“

„Jenom vteř…“

Přes sluchátko slyšela jeho těžké kroky a potom zvuk zavíraných dveří, které ztlumily hlasy v pozadí. Pak následovalo zavrzání čalounění a zahekání, jak se Lou usadil do židle.

„Omlouvám se. Musel jsem zajít do kanceláře, abych si s váma moh promluvit. Jde o to, že máme tady dole jednoho chlápka – venku u recepce. Ptal se po vás. Řek jsem mu, že už tady nepracujete. Řek jsem mu to, kruci, snad sedumkrát.“

Charlotte se napřímila v židli.

Potom co pověděla Evanovi o všem, co se stalo ve Vatikánu – o tom zabijákovi, Salvatoru Contem, který ji doslova vyhnal z bran města – shodli se, že bude nejlepší vynechat její jméno z orientační tabule vedení společnosti. Aby ještě více omezil šanci na její odhalení, zbavil ji Aldrich i veškerých povinností ve styku s médii. Dokonce dostala nové číslo na mobil i domů.

Lou pokračoval: „Jenomže tendle tvrdohlavej parchant – jestli teda omluvíte ten výraz – odmítl odejít, dokud mu neřeknem, kde vás najde. Už jsem chtěl volat policajty, ale…“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Jasně. Když on ale vypadá jako ňákej irskej skřet,“ odbočil od tématu. „Myslím, že jde po vašich talismanech…“

„Já mám taky irské předky, Lou,“ připomněla mu. „Vzpomínáte, nazrzlé kudrnaté vlasy, zelené oči?“

„Ááá. Tak to se omlouvám. Když vy jste ale tak suprově opálená…“

„Jeho jméno, Lou?“ Od recepce dole zaslechla bývalého vyhazovače z nočního klubu, jak hodnotí přednosti ženských zaměstnankyň. Nejlepší to zarazit, než začne komentovat i její „kozy“.

„Správně. Vteřinku.“

Následovala pauza a pak uslyšela zaskřípění židle a šustění papíru.

„Jmenuje se Donovan. Patrick Donovan.“

Otec Donovan? Tady?

„Jenom jsem myslel, že vám to řeknu, než zavolám švestky. Kdyby náhodou něco plácl a oni se po vás ptali.“

„Počkejte, Lou,“ zarazila ho, stále ještě zmatená. „Je plešatý, asi metr sedmdesát… pětačtyřicet, možná něco pod padesát?“

„Hlavu má jak dětskou prdýlku. A není to žádnej profík z NBA, věkem ani váhou, to vám tedy povím.“

„Dejte mu propustku a pošlete ho nahoru.“

„Jste si jistá?“ zeptal se zklamaně.

„Je v pořádku. Ručím za něj.“

„Když to říkáte. Ale kdyby si něco dovoloval, stačí houknout.“

Ukončila hovor a opřela se zpátky do židle. Co sem mohlo Donovana přivést až z Vatikánu?

Pokaždé když se dveře výtahu otevřely, zareagovala Charlotte jako malá holka, co čeká, až se tatínek vrátí domů. Dokonce se přistihla, že si okusuje neudržované nehty.

Během jejího krátkého pobytu ve Vatikánu – který jí u BMS zařídil právě Patrick Donovan – byl kněz dokonalým hostitelem, staral se o ni na každém kroku. Už dříve zaplašila jakékoli podezření, že to snad mohl být on, kdo na ni poštval Conteho, kvůli kterému musela bez oznámení opustit Vatikán. Pamatovala si pohled v Donovanových očích, když Conte poprvé přivezl bednu s urnou do vatikánské laboratoře. Ten rozhodně neměl Conteho pod kontrolou.

Když se dveře potřetí hladce rozevřely, vystoupil z výtahu muž v džínách a kostkované košili s krátkým rukávem, s bílým průkazem návštěvníka připevněným na kapse. Vypadal ztraceně. Dokonce i bez černého obleku a bílého kolárku ho Charlotte okamžitě poznala. Zvedla se ze židle, usmála se, zamávala na něj přes sklo a pak vyrazila ke dveřím.

„Můžu obejmout kněze?“ zeptala se.

„Pokud mě nebudete tisknout moc silně, abyste ze mě vymáčkla zpovědi,“ odpověděl se širokým úsměvem.

„Je to skvělé, že vás zase vidím,“ řekla a trochu se sehnula, aby ho krátce objala. „To je ale pořádné překvapení.“

„Ano. Omlouvám se, Charlotte. Je to ode mě dost nevychované, že jsem se tady ukázal tak bez ohlášení.“

Bylo příjemné slyšet jeho uklidňující hlas. „Nebuďte hloupý.“ Hned vycítila, že mu něco dělá starosti. „Předpokládám, že tohle není společenská návštěva?“

Nervózně se usmál. „Musíme si promluvit, zabere to jen pár minut. Obávám se ale, že je to dost naléhavé.“

Okamžitě ucítila, jak se jí stahuje žaludek. „Jistě. Bude vám vyhovovat moje kancelář?“

Nakoukl jí přes rameno. Všechny stěny byly z čirého skla. Zahlédl jen mladou ženu v sousední kóji, nejspíš Charlottinu asistentku. Zřejmě mu to soukromí připadalo dostatečné, protože řekl: „Jistě.“

Charlotte ho uvedla dovnitř, zamkla dveře, aby je nikdo nerušil, a pokynula mu k malému oválnému konferenčnímu stolku stojícímu u okna. Sledovala ho, jak se u něj usadil s rukama složenýma na stole. Držení jeho těla prozrazovalo váhavost a zranitelnost.

„Krásný výhled,“ neubránil se obdivné poznámce.

„V průzkumech spokojenosti našich zaměstnanců si stojí vysoko,“ odpověděla a posadila se naproti němu. Poprvé se upřímně usmál – byl to stejný úsměv, který si vybavovala z jejich procházek po papežských zahradách. „Když tak o tom mluvíme, jak to jde ve Vatikánu?“

Donovan si chvíli upřeně prohlížel své ruce. „No, víte… dokud budou po světě pobíhat hříšníci, nebude nouze o práci, řekl bych.“

„A kardinál Santelli?“

Jejich oči se na chvíli setkaly, kněz ale rychle uhnul pohledem zpátky k propleteným prstům. „Myslel jsem, že jste to slyšela.“ Pověděl jí o kardinálově smrti, kterou pro tuto chvíli vysvětlil prostě nečekaným selháním srdce. Jen on a Bůh znali pravdu o skutečné povaze Santelliho skonu.

„To je mi líto,“ bylo jediné, na co se Charlotte zmohla.

„No, jsem přesvědčen, že teď je ve správných rukou.“ Jestli v Božích nebo Satanových, tím si Donovan nebyl jistý Bylo mu jasné, že než bude pokračovat, musí se vypořádat ještě s jednou záležitostí. „A doktor Bersei.“

„Četla jsem o tom,“ řekla. Hlas se jí náhle zadrhl. „Pořád nedokážu uvěřit…“ Oči se jí naplnily slzami, které ji přinutily zmlknout. „Byla to opravdu nehoda?“ podařilo se jí ze sebe nakonec dostat tichým hlasem.

Ta prázdnota v Donovanově hrudi jako by se najednou ještě zvětšila. Vatikán dokázal překroutit cokoli. „Pokud jde o to…“ začal, ale pak si to rozmyslel. „Raději později. Teď na to není čas. Víte, já jsem z Vatikánu odešel… po tom všem, co se tam stalo. Vrátil jsem se do Irska. Zpátky domů,“ vysvětlil.

„Dočasný odchod?“

„Možná trvalý. Každopádně všechno šlo dobře, trávil jsem čas se svým otcem… než zemřel. Kéž Bůh dopřeje klid jeho duši.“

Lítostivě sykla, natáhla se k němu a sevřela jeho ruce do svých. „To je mi moc líto.“

„Žil naplno. Byl to dobrý člověk. Bůh ho přijme s otevřenou náručí.“ Na rozdíl ode mě, pomyslel si a zhluboka se nadechl, než pokračoval. Naklonil se k ní a upřeně se jí zadíval do očí. „Včera se stalo něco velice znepokojivého. Když jsem se k vám nemohl dovolat, neměl jsem jinou možnost než vás okamžitě vyhledat osobně.“

Naštěstí nosil díky své pohnuté minulosti v Belfastu v náprsní tašce neustále italský pas (pro vatikánské občany v podstatě samozřejmost) a v úložné přihrádce motorky měl vždy v pohotovosti malou cestovní tašku. Po tom incidentu v jídelně zamířil přímo na Belfastské mezinárodní letiště a okamžitě koupil volné místo na let Aer Lingus do New Yorku. Zarezervoval si také další letenku u Continentalu, se kterým se dostal před polednem do Phoenixu.

„Přišli za mnou dva muži,“ vysvětlil, „aby se mě zeptali na tu urnu, kterou jsme zkoumali.“ Až ho zabolelo, když si všiml strachu, který jí tím vehnal do očí. Rychle se dostavil pocit viny.

Zmateně svraštila obočí. „Viděla jsem tu urnu ve zprávách. Ta rytina delfína a trojzubce se nedala přehlédnout. Povídali, že ji někdo ukradl,“ řekla, aniž by se pokoušela o nějaký náznak obviňování. „Pak byla anonymně vrácena do Jeruzaléma. Hned potom, co našli mrtvolu doktora Berseie.“ Když to teď vyslovila nahlas, přimělo ji to se nad těmi fakty zamyslet. Hlavou jí okamžitě začaly vířit konspirační teorie. „To byl on?“

Donovan zavrtěl hlavou. „Bersei ne.“

Chvíli studovala jeho provinilý výraz. „Vy?“

Váhavé přikývnutí.

„Abych dal věci do pořádku,“ pokoušel se sám sebe obhájit. „Je to dlouhý příběh a já právě teď nemám čas to vysvětlovat. Ale velký problém je, že… vrátil jsem ji prázdnou. A vypadá to, že těm dvěma mužům šlo o to získat tu kostru.“

„Ty kosti?“

„Ano. Byli velice vytrvalí. A když jsem se rozhodl se z té konverzace vyvléct,“ – když zvedl hlavu, protínaly mu čelo hluboké vrásky – „vytáhli na mě zbraně.“

Ze Charlottina obličeje zmizela všechna barva. Kupodivu první věc, která ji napadla, byla průmyslová špionáž. Že by jim šlo o ten zázračný genový kód? Ale o tom věděli jen ona a Evan. Nezmohla se na nic víc než „jejda“.

„Obávám se, že vy jste kromě mě jediná osoba, která ještě zbyla z těch, kdo pracovali na projektu. A…“ Jeho hlas se vytratil a on namísto nevyřčených slov jen rozhodil rukama. Tohle všechno by nikdy nečekal, když tehdy získal ten starodávný rukopis, ze kterého se dozvěděl o existenci urny pod jeruzalémskou Chrámovou horou.

„Nemyslíte si, že…“ Tvrdě se po něm podívala. „Vy si myslíte, že by mohli jít po mně?“

Znovu sklopil zrak a přikývl. „Musel jsem vás varovat.“

V tom okamžiku jí pohled náhodou zalétl do chodby, kudy právě od výtahu přicházeli dva technici. Byli oblečeni stejně jako Charlotte – bezvadně čisté laboratorní pláště přes praktické neformální oblečení. Vyšší muž ale neměl plášť zapnutý, protože mu byl přes široká ramena příliš těsný.

Donovan vyvalil oči, když zahlédl jeho společníka – obyčejného, nevýrazného muže. Trvalo jen zlomek sekundy, než si i on dal vše do souvislosti. „Pomáhej nám Ježíš!“ vykřikl Donovan a vyskočil ze židle.

Menší muž vycenil zuby, přiskočil ke dveřím a začal lomcovat klikou.

Okamžik nato se dveře výtahu rozevřely a objevil se Evan svírající v každé ruce umělohmotný pohárek.

„To ne!“ vykřikla Charlotte. „Evane!“ Její volání však utlumila skleněná přepážka. V hrůze sledovala, jak se Evan na místě zastavil a přejížděl zmateným pohledem od dvou laboratorních techniků k Donovanovi, který na něj zuřivě mával rukama a křičel, aby utekl. Jenže Evanovi nedocházela závažnost celé situace.

Namísto aby se ztratil, přistoupil Evan k vysokému muži a začal si prohlížet malou fotku na bezpečnostní propustce, která se mu houpala na prsou. Když dospěl k závěru, že ti dva laboratorní technici jsou podvodníci, rozčílil se. Pokusil se vysokého muže obejít, aby mohl odstrčit toho menšího ode dveří. Jenže obr mu zablokoval cestu, takže mu Evan narazil obličejem do hrudi. Následovala krátká verbální potyčka, na opačné straně skla z ní však nebylo slyšet ani slovo.

„Musíme to nechat na něm, ať to zvládne sám,“ naléhal Donovan úpěnlivě na Charlotte. „Musíme odsud okamžitě zmizet.“ Jenže Charlotte tam seděla jako přimražená. „Jdeme!“ Donovan ji zvedl trhnutím ze židle.

„Nemůžeme jenom tak –“

„Hněte sebou!“ Zatahal ji za paži ještě silněji.

Charlotte se podvolila, ale nedokázala odtrhnout oči od té scény. Velký muž přiložil Evanovi na hruď svoji obrovskou tlapu a pohnul paží jako pístem, takže se Evan odpotácel pár kroků zpátky. Než stačil znovu nabýt rovnováhy, sáhl obr pod svůj laboratorní plášť, vytáhl odtud pistoli a vrazil ji Evanovi do obličeje. Evan, zděšený takovým nečekaným vývojem událostí, mrštil po muži oba pohárky a rozběhl se k požárnímu východu. Muž se zbraní prakticky, ani nestačil zareagovat, horká káva se mu rozlila po hrudi a vystříkla zespodu na bradu a do obličeje se mu vyvalila pára.

Bez sebemenšího zachvění ruky zamířil a vypálil kulku, která vyvrtala rudý kroužek do zátylku Evanovy hlavy, roztříštila kost i kůži a v rudé spršce vyšla jeho obličejem. Evanovo tělo bylo katapultováno dopředu na kachlíky.

Nebylo to zapráskání výstřelu, co upoutalo pozornost asistentky, ale Charlottin výkřik, při kterém tuhla krev v žilách. Když spatřila přes skleněnou přepážku oba muže u výtahu a Evanovo tělo natažené v kaluži krve, zpanikařila a vyrazila ke kovovým bezpečnostním dveřím vedoucím do laboratoří. Rozechvělými prsty si strhla zaměstnaneckou identifikační kartu, kterou měla připnutou k saku, a projela s ní čtečku zámku.

Donovan rozrazil druhé skleněné dveře vedoucí do asistentčiny kóje a Charlotte táhl za sebou.

„Počkejte!“ protestovala Charlotte. „Evane!“ vyjekla.

„Držte se při zemi!“

Jen o vteřinu později vydaly dveře vedoucí k výtahu hlasité klink a od díry proražené ve středu tvrzeného skla se rozběhla síť prasklinek. Do okenní tabulky nad Charlottinou hlavou se zakousla kulka, která ji konečně přiměla k činnosti.

Asistentce se právě podařilo proklouznout dveřmi a Donovan protlačil Charlotte hned za ní. Ještě se v rychlosti ohlédl po velkém muži s pistolí, který narážel ramenem do popraskaného skla. Při třetím pokusu se sklo roztříštilo na tisíc kousíčků a muž vrávoravě vpadl do kanceláře.

„Utíkejte!“ vykřikl Donovan. Zapadl do chodby Charlotte v patách. Přirazil za nimi bezpečnostní dveře, právě když v blízkosti kliky se zaduněním dopadla další kulka. „Jak se odsud dostaneme?“ zasupěl.

„Půjdeme za ní,“ odpověděla Charlotte hlasem plným děsu. Ukázala na svoji asistentku, která už byla někde v půlce chodby. Adrenalin jí pomáhal předstírat, že se to nestalo, že se právě nestala svědkem Evanovy vraždy.

Orlando odepnul genetiččin identifikační průkaz ze šňůrky na krk, kterou zahlédl na jejím stole, a zamával jím ve vzduchu. „Hej! Vem si tohle,“ zavolal hlasitě. Jeho partner na druhé straně skleněné přepážky se zatím neúspěšně pokoušel odemknout dveře, kterými utekli ti tři, a už se chystal ustřelit zámek. Vstup do místností na tomto poschodí vyžadoval vyšší stupeň bezpečnostního oprávnění, než jaké jim poskytl ten průkaz, co si násilím „vypůjčili“ od drobného technika, kterého nacpali do skladu údržby v garážích.

Kwiatkowski – s košilí a laboratorním pláštěm promáčeným od kávy a s krkem zarudlým a plným puchýřů – přiběhl zpátky pro magnetickou kartu.

„Tohle zvládnu sám,“ prohlásil Orlando s pohledem upřeným na monitor počítače. „Ty jdi.“ Mávl rukou ke kovovým dveřím. „A vyřid to,“ nařídil a ukázal očima na mužův Glock.

Kwiatkowski vrazil pistoli do skrytého pouzdra v podpaží, vyběhl z kanceláře, jediným máchnutím karty otevřel kovové dveře a zmizel za nimi.

Orlando se usmál, když si povšiml laptopu zasunutého do přihrádky pracovního stolu. Ten vatikánský kněz otec Martin, mu krátce nato, co jim prozradil Donovanovo jméno, ještě zavolal a sdělil mu, že se na projektu podílela i jedna americká genetička. Duchovní si nedokázal vybavit její jméno, vzpomněl si ale, že faktury byly proplácené na jejího zaměstnavatele se sídlem ve Phoenixu, BioMedical Solutions, Inc.

Potom co Donovan utekl ze svého podniku, propátrali Orlando s Kwiatkowským celý Belfast kvůli jeho motocyklu, ale bez výsledku. Právě prohledávali jeho dům, když Orlandovi přišlo volání na mobil – výsledky sledování pohybů Donovanova pasu a kreditních karet. Tou dobou už se Donovanův stroj společnosti Aer Lingus zvedal z ranveje na Belfastském mezinárodním letišti a mířil na mezinárodní letiště JFK.

I když byl kněz o krok popředu, jeho náskok nebyl velký.

Soukromý Learjet jejich zaměstnavatele začal tu časovou mezeru rychle překlenovat. Ještě když byli ve vzduchu, dorazila další zpráva o použití kreditní karty, podle níž si Donovan zakoupil druhou letenku u Continental Airlines. Prohlídka seznamů cestujících ukázala, že má namířeno do Phoenixu – sídelního města BioMedical Solutions, Inc. Learjet dorazil hodinu před Donovanovým letadlem, takže měl Orlando spoustu času na předběžnou návštěvu ústředí BioMedical Solutions v centru města. Zatímco mu strážný u stolu ochranky dával pokyny, jak se dostane na nejbližší místnost pro pány, umístil Orlando nenápadně na spodní stranu svrchní žulové desky mikrofon o velikosti deseticentu. Když Donovan konečně dorazil, konfrontační rozhovor, který vedl se strážnými, byl hned začerstva přenášen do Orlandova mobilního telefonu.

Teď si Orlando pečlivě prohlédl genetiččin stůl.

Naštěstí se to, na čem pracovala, ať to bylo cokoli, nenacházelo v hlavním firemním serveru. To mu ušetřilo spoustu času a rizika, kdyby se pokoušel rozšifrovat hesla a proniknout sofistikovanými firewally. Odpojil laptop a strčil si ho pod paži.

Že by ta žena byla Donovanův komplic? Ať už to bylo jakkoli, skutečnost, že se jednalo o genetičku, byla znepokojující. Protože jestli zkoumala ty kosti…

Očima provedl rychlou inventuru zarámovaných fotografií na jejím stole. Většinou snímky staršího muže a podobnost s jejím obličejem naznačovala, že je to její otec. Sebral fotku, na které byla její tvář zachycena nejzřetelněji.

Potom přišel na řadu obsah stolu. Ve vrchní zásuvce našel mezi kancelářskými svorkami, samolepicími papírky a pery pár vizitek. „Doktorka Charlotte Henneseyová. Výkonná viceprezidentka genetického výzkumu,“ přečetl si na nich. Udělalo to na něj dojem. Jednu z nich si strčil do kapsy.

Spodní zásuvka vydala zapomenutou kabelku Coach. Vyndal ji, rozepnul zip a probral se obsahem peněženky. Špatná zpráva byla, že kreditní karty tam zůstaly a taky tam neměla žádné klíče. O to obtížnější bude sledovat stopu. Dobrá zpráva byla, že tam nechala i svůj arizonský řidičský průkaz, takže o to snadnější bude přístup ke všem jejím záznamům. Peněženku si strčil do kapsy.

Pak proběhl přes skleněné střepy do chodby.

Naštěstí tam během té potyčky nepřišel nikdo další ze zaměstnanců – méně zabíjení, méně komplikací. Po pravici měl další pevné a uzamčené dveře označené cedulí LABORATOŘ 11 – POUZE PRO STUPEŇ OPRÁVNĚNÍ 4. Po jeho levici ležela před výtahem v ohromné kaluži krve, kávy a mozkové hmoty natažená mrtvola šéfa výzkumu.

„Hezký oblek,“ řekl Orlando s pohledem upřeným do mužových neživých modrých očí. Obešel ten nepořádek a s klidem zamířil k ceduli s nápisem POŽÁRNÍ VÝCHOD, která ukazovala ke dveřím na konci chodby.

Kwiatkowski se v genetické laboratoři snažil postupovat co nejtišeji, zatímco zjišťoval, kam mají genetička a kněz namířeno. Poznal, že je na správné stopě, když se jedna z techniček při pohledu na něj vyděsila. Sáhla po telefonu ve snaze přivolat ochranku.

Rychle k ní přistoupil, sevřel hubenou ruku svírající sluchátko a prostředníčkem volné ruky současně stiskl tlačítko, kterým přerušil spojení. „Ať tě to ani nenapadne,“ zavrčel.

„Neubližujte mi!“ zaprosila žena chvějícími se rty.

„Kudy šli?“

Bez zaváhání ukázala k požárnímu východu vzadu za dokonale čistými laboratorními stoly. Rozhlédl se po místnosti, a když neviděl nikoho, kdo by jim věnoval pozornost, uštědřil ženě zaťatou pravačkou jednu ránu do obličeje, po které se skácela v bezvědomí k zemi.

Pak vyrazil mezi ostrůvky z nerezové oceli, zaskládané mikroskopy a nejrůznějšími přístroji, a s prásknutím proběhl dveřmi. Na schodišti se zastavil a poslouchal. Odněkud od úpatí sem doléhala ozvěna rychlých kroků.

Se zaklením se pustil velkými skoky po schodišti dolů.

Právě když míjel ceduli pátého poschodí, zaslechl zezdola prásknutí dveří. Znovu zaklel a zrychlil tempo.

Ještě se ani nedostal na konec schodiště, když uslyšel kvílení pneumatik. Vytáhl Glocka a rozrazil dveře. Zrychlující auto ale zahnulo a přimáčklo dveře na něj, takže ho srazily na zem, až se mu zkroutil kotník. Lýtkem mu vystřelila bolest.

Zaklel, vyskočil na nohy, vyrazil ze dveří a zaujal střeleckou pozici. Jenže auto už mezitím vyjíždělo z garáže ven.

Znovu zaklel a otestoval kotník. Nic zlomeného, možná jenom lehký výron. V té chvíli se na ulici objevil i Orlando, a když ho zahlédl, rozběhl se k němu.

„Nepodařilo se mi rozeznat poznávačku.“ Kwiatkowski naštvaně potřásl hlavou. „Ale bylo to stříbrné volvo. Kabriolet s arizonskou značkou.“

„To je jedno, já toho mám spoustu,“ řekl Orlando a poklepal rukou na laptop.

Jozsefu Dayanovi nebyla práce se starověkými pergameny nijak cizí. Ze svých sedmdesáti dvou let jich pět desítek věnoval luštění starověkých tajemství pohřbených pod zemí v jeho domovině. Jeho překlady a analýzy historických pokladů nalezených v kopcích, které se tyčily nad Mrtvým mořem, mu získaly celosvětovou proslulost, stejně jako množství pochvalných zmínek od izraelské vlády. Jeho poslední kniha na toto téma, Essenští a Kumrán: Rozluštění starověkého tajemstvu byla považována za povinnou četbu pro každého biblického archeologa, který za něco stál. Při odhalování světa, který byl ztracen na celá staletí, mu byl nápomocen fakt, že plynně ovládal všechny biblické jazyky – včetně hebrejských, aramejských a řeckých dialektů.

První sada svitků byla v Kumránu nalezena náhodou jedním beduínským pastevcem, kterého hledání zatoulané ovce přivedlo k jeskyni plné starověkých hliněných nádob. Krátce poté, když Organizace spojených národů pomohla Izraeli roku 1948 vztyčit jeho prapor, začaly se tyto texty objevovat na černém trhu se starožitnostmi. Byla to doba, kdy izraelští nacionalisté velice slušně platili za artefakty podporující židovské dědictví.

Od té doby se vynořovaly neustále nové objevy. K dnešnímu dni už Izraelský úřad pro starožitnosti, IAA, zkatalogizoval více než devět stovek svitků.

Žádný ale nemohl soupeřit s tím, co mu teprve včera přinesl jeho kolega Amit Mizrachi.

První, co zaujalo Dayanovu pozornost, byla hliněná nádoba pískové barvy obsahující několik pergamenů. Měřila na výšku dvacet tři centimetrů, měla baňatý válcovitý tvar a odshora dolů se lehce zužovala – přesně jak očekával. Obzvlášť pozoruhodný byl ale symbol, který byl vyrytý do boku nádoby před jejím vypálením. A její vypouklé víčko bylo zapečetěno voskem. Skutečně neobvyklé. Takže už od pohledu poznal, že ať bylo uvnitř uloženo cokoli, mělo to obrovský význam a podle všeho to bude uchováno ve vynikajícím stavu.

Na prosvětleném panelu po jeho levici teď spočívalo to víčko a vedle něj prázdná nádoba a skleněná miska obsahující úlomky voskové pečeti.

Samostatný panel, nastavený jen na slabé světlo, zvýrazňoval řecký text na třech pergamenech rozložených pod ochranným sklem.

Pergameny byly pečlivě zakonzervovány – vlastně nejlépe, co kdy viděl. Na okrajích byly trochu křehké, ale žádné zkroucení, skvrny nebo vybledlá barva. Bylo zřejmé, že přes pečeť nepronikla do nádoby žádná vlhkost.

A text byl naprosto dokonale čitelný – čistě vepsaný brkem podél horizontálních vodicích čar, které byly zlehka vyryty do povrchu pergamenu z ovčí kůže, celý vyvedený pevnou a trpělivou rukou. Jedinečná podoba znaků nepochybně pocházela z prvního století. Kupodivu neodhalila pečlivá analýza ultrafialovým světlem žádné úpravy ani přepisy běžně se vyskytující v místech, kde písaři opravovali chyby. Neuvěřitelné exempláře.

Dayan naťukal do vedle stojícího počítačového terminálu poslední řádky svého překladu, který musel mnohokrát přemazávat a opravovat překlepy, zaviněné silným chvěním prstů. Maďar ze sebe nedokázal setřást narůstající strach, který rychle překonal počáteční euforii.

To starověké poselství bylo šokující. Bylo to něco natolik závažného, že si tyto texty, jak si Dayan uvědomoval, možná nikdy nenajdou cestu do trezorů se svitky pod Svatyní knihy v Izraelském muzeu.

Konečně dopsal poslední řádek překladu a pak dokument uložil. Potom otevřel svoji e-mailovou schránku, projel rozsáhlý seznam kontaktů a vybral Amita Mizrachiho. Připojil dokument a začal psát vzkaz:

Milý Amite:

Za celý svůj život jsem nikdy neviděl nic takového, jako je tohle. Tolik lidí se pokoušelo vysledovat skryté významy kumránských textů, hledalo spojení s evangelii – možná i rozpory Jak ale víš, všechny existující interpretace jsou dosti pochybné. Pokud tyto svitky skutečně pocházejí z prvního století, a podle mne o tom není v nejmenším sporu, to, co jsi našel, zpochybní všechno, co známe. Obávám se, že natolik kontroverzní poselství by mohlo –

„Josi?“ Jeho psaní přerušil chraplavý hlas.

Sedmdesátiletý muž sebou trhl. Když obrátil hlavu, spatřil postavu oblečenou celou v černém, která stála v otevřených dveřích. „Ach, proboha,“ vyklouzlo mu z vyschlého hrdla. Musel si odkašlat, než byl schopen vypravit ze sebe další slovo. „Vyděsil jste mě skoro k smrti, rabi.“

„Všechno v pořádku?“ Cohen opatrně vkročil do laboratoře.

„Samozřejmě.“ Odpověď vyzněla právě tak neupřímně, jak ji sám cítil. Rychle kliknul na tlačítko ODESLAT ve vzkazovém okně, než se chasid dostane k počítači na dohled.

„Při něčem jsem vás vyrušil?“

„Ne,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Vůbec ne.“

S rukama založenýma za zády se Cohen přiblížil k prosvětleným panelům a nejprve si pečlivě prohlédl hliněnou nádobu. „Doslechl jsem se, že Amit Mizrachi přišel s nějakým unikátním nálezem,“ pronesl téměř obviňujícím tónem.

„To je pravda,“ odvětil Josi slabým hlasem.

„Prosím,“ naléhal rabín, zatímco skláněl hlavu nad nádobou. „Povězte mi o tom.“

„No, jsme zatím na úplném začátku,“ namítl Josi, zvedl se ze židle a připojil k rabínovi u stolu. „Musíme provést luminiscenční testy, abychom potvrdili původ keramiky… a taky radiouhlíkové testy na pergamenech, samozřejmě.“ Přejel rukou nad třemi listinami.

„Rozumím. Ale nic nám neposkytne lepší potvrzení než váš instinkt, Josi,“ řekl rabín lichotivým tónem. „Jste nejlepší z nejlepších. Tak proč mi neřeknete, co už víte, že vám testy potvrdí?“

Archeolog, kterému se nechtělo svěřovat, potřeboval získat trochu času. Bude jedině správné, aby si napřed promluvil s Amitem, než začne o tom pozoruhodném překladu diskutovat s někým jiným. „Obávám se, že by to bylo předčasné. Jsou tady jisté nesrovnalosti a…“ Nechal tu lež vyplynout do ztracena. Po bílých vlasech na prořídlých skráních mu stékal pot.

„Opravdu?“ řekl Cohen s očima upřenýma na ty stařičké texty. „Tohle mi přijde docela jasné. Řečtina, ne?“

„Přesně tak.“

Naklonil se blíž a přimhouřil oči. „Řečtina koiné, jestli se nepletu?“

Josimu se nelíbilo, kam to s rabínem směřuje. Pokud ale neskočil na návnadu… „Správně. Jste všímavý.“

Cohen si pozorně prohlédl tři pergameny hustě popsané písmem. „Jen tři listy. Určitě už máte hotový překlad?“

„Mám,“ přiznal se Josi nakonec.

„Možná byste mohl umožnit největšímu mecenáši muzea, aby se na to podíval jako první?“

Josi váhavě sklopil zrak k vyhlazeným svitkům. Nebylo potřeba, aby mu rabín připomínal své zdejší postavení – které bylo nepochybně možné připsat těm zdánlivě neomezeným finančním zdrojům, jimiž jeho organizace zásobovala výzkumné programy izraelských muzeí a 1AA. Pokud šlo o 1AA, zacházelo se s rabínem Cohenem stejným způsobem jako s prezidentem celé organizace. Josi ovšem také věděl o značné kontroverzi, kterou vyvolala jeho blízká spolupráce s ministerstvem pro náboženské záležitosti – především pokud šlo o jeho zapojení do ochrany hrobů náhodně odhalených stavebními dělníky v Jeruzalémě a jeho okolí. Osobně byl svědkem toho, jak Cohen ulehl na zem před rypadlem, aby zabránil znesvěcení hrobky z prvního století odkryté při stavbě výškové budovy v Talpiotu, a to na obranu striktního židovského zákona – halacha – který vyžadoval respekt vůči mrtvým.

Tento objev jistě vyvolá rabínův odpor. Josi si byl dobře vědom toho, že kráčí po tenké linii. „Promiňte, ale nemyslím, že by to bylo moudré, zatím ne.“

Rabín naklonil hlavu na stranu, nasadil výraz tichého zklamání a našpulil rty. „Nebude vám ale vadit, když se na to podívám sám?“ Ukázal na nádobu.

„Jistěže ne. Kdybyste ale mohl, prosím…“ Josi natáhl ruku na polici a vyndal z malé krabičky pár latexových rukavic. Podal je Cohenovi.

Cohen natáhl rukavice na prsty, které vypadaly, jako by patřily klavíristovi. Pak obrátil pozornost zpátky k nádobě.

Vyhlížela docela obyčejně. Uchopil ji ze stran do dlaní a opatrně zvedl z prosvětleného panelu. Byla těžší, než se domníval – robustní keramika. Nejprve zkontroloval vnitřek, aby se ujistil, že je prázdná. Pak ji začal zkoumat zvenčí. Když začal nádobou otáčet, všiml si toho symbolu zřetelně vyrytého do boku. Oči se mu okamžitě rozšířily a ze tváře vyprchala barva. Dokonce musel potlačit vyjeknutí.

„Velice neobvyklé, že ano?“ poznamenal Josi. „Vypadá to stejně jako ten symbol na boku urny, kterou jsme objevili v červnu.“

„Skutečně,“ řekl Cohen, který se ze všech sil snažil potlačit své znepokojení. Jako by se chtěl ujistit, že je to opravdové, přejel po symbolu – znaku dědictví – prstem. V hlavě mu zaznívala ozvěna dědových slov: Ano, jenže žádná ryba, ale delfín. A ne vidle, ale trojzubec. „Kumrán, předpokládám?“

Další zaváhání. Nebylo ale žádným tajemstvím, že tam Mizrachi už nějakou dobu pracuje. Josi přikývl. „Zrovna když si myslíte, že studna vyschla…“

Cohen opatrně vrátil nádobu na prosvětlený panel. Když si sundával rukavice, koukl se na monitor archeologova počítače. Obrazovka byla celá modrá, jen ve středu stál rámeček obsahující dvě prázdná pole označená UŽIVATELSKÉ JMÉNO a HESLO.

„Tak dobrá,“ prohlásil Cohen. „Už se rozhodně těším na vaše zjištění.“

„To já taky,“ řekl Josi, který si mezitím začal svlékat laboratorní plášť. „Teď to tady budu muset zamknout. Mám domluvenou nějakou akci.“ Tohle nebyla lež. „Sympozium v Izraelském muzeu,“ dodal na vysvětlenou. Pověsil plášť na věšák vedle dveří.

„Aha, ovšem. Něco o Babyloňanech, pokud si dobře pamatuji?“

Rabín určitě přesně věděl, jaké je téma. „Relikvie z babylonského exilu, abych byl přesný.“

„To by mělo být fascinující.“

„Uvidíme.“ Josi se nucené usmál a vykročil ke dveřím. „Musím už vyrazit, pokud se tam mám dostat včas.“

Cohen ještě vrhl poslední pohled na nádobu a pergameny, vyšel na chodbu a počkal, až Josi zavře dveře a zamkne.

„Rád jsem vás viděl, rabi. Šalom“

„Šalom“

Cohen založil ruce pevně na hrudi a sledoval, jak starý muž mizí za rohem. Pak začal studovat zámek.

„Nevím, co říct…“ začal Donovan, krčící se v koženém sedadle volva na místě spolujezdce. „Je mi to hrozně moc líto, Charlotte. Kdybych jen věděl, že oni…“ Když se však na ni znovu podíval – a všiml si bolesti, která jí křivila rysy, slz, třesoucích se rukou, svírajících volant, až jí zbělely kotníky – věděl, že neexistují slova, která by ji mohla v takové chvíli utěšit.

Ani Charlotte, která tam tiše seděla, prázdný pohled upřený na silnici, nenacházela slov. V okamžiku, kdy ze zpětného zrcátka bezpečně zmizely poslední věžáky ve středu města, ustoupil adrenalinový nápor boje o život ochromující vlně šoku a žalu. Člověk, který byl nemilosrdně zavražděn přímo před jejíma očima, nebyl jen mužem, o němž byla přesvědčena, že ho miluje, ale také vizionářským géniem. Osobou, která uskutečnila revoluci v genetice. Byla to těžká ztráta, která zasáhne mnoho lidí.

Zatímco ujížděli na sever po Squaw Peak Parkway, pořád ještě promýšlela konkrétní plán nebo cíl cesty. V hlavě neměla nic jiného než útěk. Nakonec ale musela pustit nohu z plynu, protože jí slzy zamžily vidění. „Oni nás budou sledovat, že?“ vypravila ze sebe konečně a otevřela přihrádku na palubní desce, odkud vytáhla kapesníček.

Slyšet ji zase promluvit bylo uklidňující. „Obávám se, že ano.“

Otřela si usmrkaný nos a pak uslzené oči. „Co jsou zač?“

Zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý. Ale rozhodně jsou to profesionálové. Jak mě mohli najít tak rychle…“ Povzdechl si a rozhodil rukama. „Museli mít přístup ke všem možným informacím.“

„Poslal je Conte?“ popotáhla. „0 tohle tady jde?“ Už od chvíle, kdy ji ten gauner začal ve Vatikánu pronásledovat a ona ho pořádně nakopla do rozkroku, bála se jeho pomsty.

Donovan chvíli hleděl z okna na všudypřítomné dálniční ukazatele k Paradise Valley, než odpověděl. „Conte je mrtvý, Charlotte,“ prohlásil přesvědčivým tónem. „To nemohl být on.“

Charlotte tím dokonale překvapil. „Cože? Jak?“

Pauza.

„Já ho zabil.“ Jeho irský přízvuk zesílil. „Já ho zabil,“ zopakoval důrazně. „Neměl jsem na výběr.“

„Můj bože,“ vydechla s odporem. „Jak jste mohl něco takového udělat? Jste přece kněz“ Teď už nedokázala zaplašit obavy, že ji možná Donovan nějakým způsobem využívá.

Kněz upíral zraněný pohled k blížícím se pouštním vrcholkům posetým kaktusy. „Těsně předtím, než se mě pokusil zabít, řekl mi, že půjde po vás, Charlotte.“ V hlavě mu pořád zřetelně zaznívala žoldnéřova slova: Pověděl vám kardinál, že vzala roha s tím laptopem… i se všemi těmi daty, co byly v něm?… budu muset vyřídit i tohle a její krev budete mít na svých rukou vy… kdyby se ale té hezké genetičce přihodila nějaká nečekaná nehoda… úřady by si to nespojily dohromady… samozřejmě se postarám, aby si to užila, než nás opustí. „Neunesl bych další ztrátu… po doktoru Berseiovi… po těch Izraelcích.“

Oněmělá Charlotte nedokázala uvěřit tomu, co slyší.

„Měl jsem zbraň,“ pokračoval. „Začali jsme se rvát.“

Na okamžik se Donovan vrátil zpátky do toho mlhou zahaleného hájku na vrcholku Monte Scuncole a znovu shlížel dolů na urnu, kterou s Contem hodili do společně vykopané jámy. Vybavilo se mu, jak nedokázal odtrhnout pohled od praskliny, která rozdělila kamenné víko – dost širokou, aby skrz ni byly vidět ony svaté kosti vevnitř. Conte měl v úmyslu shodit Donovanovo tělo dolů za těmi relikviemi a k dokončení práce použít C-4.

„Podařilo se mi před ním utéct… na silnici. Byl hned za mnou, když se objevilo auto.“ Z obrazů, které se odvíjely v jeho hlavě, mu začalo bušit ve spáncích. Musel se nadechnout, než byl schopen pokračovat. „Z milosti boží sjelo z cesty a srazilo ho – jako Anděl smrti… ale i potom stále dýchal.“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Jen sám ďábel ho mohl udržet naživu. Ale Conte opravdu dýchal. Kdyby snad byl přežil, nedá se říct, co by pak…“ Roztřesené prsty si přitiskly na rty, aby potlačil nával emocí. Okamžitě však pokračoval: „A tak jsem vzal zbraň a skoncoval to s ním.“ Rychle se pokřižoval. Milosrdný Bože, prosím, odpusť mi tyto skutky.

Bez ohledu na následky měl z toho přiznání dobrý pocit – očišťující. Irský zvyk „držet to v sobě“ zkrátka nebyl pro duši zrovna nejlepší. Ani tak ale nebyl Donovan ochoten přiznat, že když zbavoval Conteho mrtvolu osobních náležitostí, našel stříkačku naplněnou čirým sérem, kterou pak pronesl vatikánskými detektory kovů, aby eliminoval, jak byl přesvědčen, poslední hrozbu – vatikánského státního sekretáře. Santelli by se jinak nezastavil před ničím, aby dokončil, co měl v plánu: zahladit jakoukoli stopu po tom, že se Vatikán nějak podílel na tomto největším zastíracím manévru církve.

Dopřál si chvilku, aby se v něm ten pocit očištění ustálil.

„Takže to Conte zabil Berseie?“ To podezření měla Charlotte celou dobu.

Donovan přikývl. „A taky spoustu dalších.“ I když měl pocit, že už toho řekl až příliš, bude ji muset seznámit s celým příběhem. „Je toho ještě víc,“ dodal. „Řekl bych, že teď už není co ztratit,“ povzdychl si.

Pak jí pověděl, jak jen pár týdnů předtím, než ji pozvali do Vatikánu, dostal od anonymního kontaktu knihu („Tu knihu, kterou jsem vám ukázal při naší schůzce s kardinálem Santellim,“ připomněl jí). Že obsahovala mapu, která ukazovala tajnou pohřební komoru s urnou pod jeruzalémskou Chrámovou horou. Že když si uvědomil důsledky toho, co by se mohlo stát, kdyby urnu objevili Izraelci, přesvědčil Santelliho, aby podnikl nějaké kroky.

I když sám byl zastáncem mírumilovného řešení, pragmatický kardinál okamžitě poslal pro Salvatora Conteho. Když Conte ten úkol přijal, najal s použitím nevysledovatelných vatikánských fondů tým mužů, kteří se měli násilím zmocnit urny, a připravil propracovaný plán, který zahrnoval zbraně, výbušniny, dokonce ukradenou helikoptéru. Během následující přestřelky na Chrámové hoře bylo zabito mnoho Izraelců, vysvětloval Donovan.

Vzpomněla si, že o těchhle věcech slyšela ve zprávách. Dokonce, i když vzala v úvahu Conteho brutalitu, kterou zakusila na vlastní kůži, byla pro ni jeho účast na tak obrovské loupežné akci naprostým překvapením. Charlotte, ponořená v myšlenkách, si najednou uvědomila, že jede v těsném závěsu za návěsem, který supěl do strmého kopce. Zkontrolovala zrcátka, zapnula levou směrovku a objela ho.

„Pak přivezl tu urnu do Vatikánu,“ vyprávěl Donovan. „A, no… zbytek už znáte.“

Charlotte, snažící se strávit ten neuvěřitelný příběh, zůstala pěknou chvíli zticha. „Nejspíš bych vám měla poděkovat,“ podařilo se jí nakonec ze sebe vypravit.

Zvedl ruku, aby zahnal třeba jen pomyšlení na něco takového. Na to, co udělal, neměl proč být pyšný. Obzvláště když si stále nebyl jistý, jestli právě Conteho vražda nebyla podnětem k tomu, co se stalo dnes.

„Zpočátku jsem si myslel, že ti muži vědí, že Conte pracoval pro Vatikán,“ vysvětloval Donovan. „Třeba že jim nezaplatil za jejich služby v Jeruzalémě. Jenže oni mluvili o Contem, jako by ho vůbec neznali. A ani se nezmínili o penězích… ani o urně, těch hřebech nebo té knize. Jenom o kostech,“ dodal zachmuřeně. „Těch kostech,“ zopakoval nevěřícně. „Nemám nejmenší tušení proč. I kdybych jim byl ty kosti vydal, jak by mohli vědět, že pocházejí právě z té urny? Nejspíš bych jim mohl dát jakoukoli kostru…“ rozhodil rukama.

Jenže Charlotte tušila, že tohle nebyl ten případ. Ty kosti skrývaly jedinečný otisk. A pokud ti muži věděli, co je činí tak výjimečnými… Charlotte zamrazilo po těle.

Doufala ale v přímější odpověď. Takže teď si o ni bude muset zkrátka říct. „Ta kostra, kterou jsem studovala… Ta patřila Kristovi, že ano?“ Původně to považovala za nesmysl. Jenže doktor Bersei, který s tou myšlenkou přišel jako první, ji nakonec přesvědčil, když dešifroval onen podivný reliéf vyrytý do boku urny – delfína obtočeného kolem trojzubce.

Charlottiny prsty sevřely volant pevněji, zatímco dlouze čekala na Donovanovu odpověď.

Kněz si třesoucí se rukou bezmyšlenkovitě přejížděl po ústech a pokoušel se zformulovat odpověď. „Viděla jste ty kosti a ty relikvie na vlastní oči. Kdyby je jako první našli archeologové, důkazy by neponechávaly mnoho pochyb…“

„Byl to on?“ nenechala se odbýt.

Donovan, zahnaný do kouta, ztěžka polkl. „Ano.“

„A vy jste si tím naprosto jistý?“ zeptala se Charlotte. Poté co viděla ty neuvěřitelné geny skryté v kostech, jejich léčivou moc… Dalo se pochybovat o tom, že to, co potají studovala ve Vatikánském muzeu, byly Ježíšovy pozůstatky?

„Vždycky je tady prostor pro omyl, ale…“ Donovan zavrtěl hlavou.

„Vy… kněz…“ začala, ale zarazila se. „Vy mi tady v podstatě říkáte, že nebylo žádné vzkříšení ani nanebevstoupení?“

„Ne ve fyzickém smyslu slova.“

„A co potom evangelia?“ namítla trpce Charlotte. „To je to všechno prostě vymyšlené?“

„Biblická líčení událostí bezprostředně následujících po Kristově pohřbu jsou vysoce podezřelá, troufl bych si říct… zfalšovaná.“

„Jak to?“

Dokazování bylo dost komplikované, ale začal u nejsnazšího bodu. Vysvětlil jí, že nejstarší evangelium – Markovo – původně končilo prázdnou hrobkou, a verše 16,9 až 16,20, kde se Ježíš zjevuje Marii a učedníkům a pak vystupuje na nebesa, jsou dodatkem, sepsaným zcela odlišnou rukou. Nejstarší vatikánské rukopisy ze čtvrtého století, Codex Vaticanus a Codex Sinaiticus, tento delší závěr neobsahovaly, ale v pátém století už měl Marek čtyři různé konce, které hovoří o vzkříšení a nanebevstoupení.

Donovan o tom všem hovořil velice klidně, Charlotte se ale cítila poněkud podvedená. Připadalo jí to jako příliš velká konspirace, aby mohla být tak dlouho uchovávána v tajnosti. „A to si to nikdo nedal dohromady?“ zeptala se nevěřícně.

„Ale ne, to není žádné tajemství,“ prohlásil Donovan. „Každá slušná bible na tuto nesrovnalost v poznámkách upozorňuje. A to ani nemluvím o tom, že když čtete ty přidané verše pozorně, o všech Ježíšových zjeveních po pohřbu se hovoří v metafyzickém smyslu.“

Giovanni Bersei jí kdysi řekl totéž. Ji ale zajímal knězův pohled. A tak se ho zeptala na příklady.

Donovan jí na to uvedl několik ukázek ze všech čtyř evangelií, přičemž poznamenal, že všechny připomínají mnohé vynechané apokryfní texty, které katolická církev považovala za heretické. Řekl jí, že v líčení událostí bezprostředně následujících po vzkříšení v Janovi 20 a Markovi 16 se Ježíš zjevil Máří Magdaléně a ona ho nepoznala, dokonce jej omylem považovala za zahradníka. A v Lukáši 24 nejen že dva učedníci neprohlédli jeho totožnost, když se před nimi objevil, navíc se jim pak Kristus doslova ztratil před očima – rozplynuli.

Podle Donovanova názoru však o metafyzickém vzkříšení nejvíce vypovídá Jan 20. „Jan uvádí, že se učedníci skrývali v uzavřené místnosti a Ježíš se náhle objevil v jejich středu… jako by se zhmotnil ze vzduchu,“ zdůraznil. „Takže vidíte, všechna čtyři evangelia obsahují specifické pasáže, naznačující, že Ježíš, který se objevil po vzkříšení, nebyl stejný Ježíš, který byl pohřben do hrobky. A já se vás ptám jako vědce, Charlotte: připadá vám to jako fyzické tělo?“

„Ne.“ Může to vypadat jako celá spousta věcí, napadlo ji. Ale zmizet před očima? Objevit se zčistajasna v zamčené místnosti? Jak jinak by se to dalo vysvětlit? Vzedmula se v ní další vlna smíšených pocitů, když si to dala dohromady s představou, že DNA v jejím těle by mohla ve skutečnosti pocházet od Krista. Povzdychla si. „Nejspíš bych byla nejradši v příštím životě taky duchem,“ řekla.

Vědci vlastně tohle všechno dávalo jistý smysl, pomyslela si. Koneckonců „duch“ těla byl ve své podstatě elektrický náboj procházející nervovým systémem. A Einsteinův zákon tvrdí, že v uzavřeném systému nikdy žádná energie nezmizí ani nevznikne – jenom se přesouvá. Pokud člověk nahlíží na mrtvé tělo jako na baterii, která ztratila náboj, pak se logicky tělesná energie vrátila do systému. Ovšem jakého systému, to už se mohl člověk jen dohadovat.

„Takže otázka zní, mělo by mít vědomí této skutečnosti dopad na lidskou víru nebo zdiskreditovat Kristovo učení… jeho poslání?“ dodal Donovan. „Existence fyzického těla nevylučuje učení, které nalézáme v evangeliích. Ani nebagatelizuje fakt, že království Boží slibuje věčný mír spravedlivým. Jenže po všech těch stoletích klade Vatikán důraz na archaickou interpretaci Kristovy fyzické smrti. Takže si dovedete představit, jakou hrozbu by to tělo představovalo.“

Pokusil se jí co nejlépe vysvětlit, jak Vatikán celá staletí spekuloval o Kristově fyzickém těle a jak se obával, že by se mohlo objevit. Tu a tam se nějaký šarlatán pokusil Vatikán vydírat anonymními relikviemi postrádajícími jakýkoli doklad původu. Ale při dnešních vědeckých metodách, zdůraznil Donovan, pokud by byla zpod Chrámové hory vyzdvižena pravá relikvie, byla by pak vzhledem ke kontextu tato hrozba velice, velice reálná. Pár sekund zůstal zticha a potom dodal: „Teď jenom musíme přijít na to, proč ti dva muži o ty kosti tak strašně stojí.“

Charlotte si neklidně poposedla. Vytrvale se jí vracela jedna myšlenka – Evan Aldrich použil ty kosti, aby jí zachránil život. Teď jej tytéž kosti o život připravily, a i když Donovan hledal vysvětlení v teologické říši, existovala jen jediná věc, která mohla být logicky jejich skutečnou motivací.

„Myslím, že vím, o co těm lidem jde.“

Volvo s naprázdno běžícím motorem stálo na místě s nádherným výhledem na Camelback Mountain. Oba pasažéři uvnitř si prohodili role, teď zase Donovan poslouchal Charlottinu zpověď A to, co musela říct – co ze sebe musela dostat – bylo daleko neuvěřitelnější než cokoli, co tížilo jeho duši.

Donovan upíral prázdný pohled do dálky, za údolí pod nimi, přes nepřirozeně zelené trávníky golfového hřiště posazeného uprostřed předměstské zástavby na zářící impozantní konstrukci BMS. Ta se zvedala vysoko nad budovy stěsnané kolem ní – bezbožnou Babylonskou věž zbudovanou ze skla a oceli, kde lidé vyzývali Boha na zcela nové úrovni.

„Je tady ještě něco, co jsme objevili a co byste měl vědět,“ řekla. „Ještě v červnu jsem byla velice nemocná.“

„To jsem pochopil,“ odpověděl tiše Donovan. „Řekli mi, že jste nechala nějaké věci ve svém pokoji. Ty léky byly na rakovinu, že?“

Přikývla. „Mnohočetný myelom.“

Nebylo to poprvé, co slyšel o této agresivní chorobě, a nedokázal zabránit, aby se mu v obličeji projevil zármutek, který ho okamžitě zaplavil. Jaká ironie, že to napadá právě kosti, pomyslel si.

Když si všimla jeho stísněnosti, rychle dodala: „Teď už ale rakovinu nemám.“

Užasle k ní vzhlédl. „Bůh budiž pochválen,“ vydechl a celý se rozzářil. „To je neuvěřitelné! Zázrak.“

„Ano… a ne,“ řekla. „Víte, ten samy gen, o kterém jsem vám právě povídala.“ Hlas se jí zadrhl v hrdle.

„Pokračujte,“ pobídl ji. Stejné slovo, které použil nesčetněkrát při zpovědi.

Když se na něj podívala, poznala, že to úplně nepochopil. „Ta DNA… Ježíšova DNA? Má zvláštní vlastnosti.“ Genetická syntéza byla dost komplikovaná – pořád ještě ji nedokázala kompletně rozluštit – takže to potřebovala vyjádřit co nejjednodušeji. „Je to jako virus, ale hodný virus. A když ho vpravíte do těla člověka, který trpí nějakou chorobou…“ Pokusila se představit si, jak třiadvacítka superrychlostí inteligentně replikuje celý systém, aby zničila zhoubné rakovinné buňky.

Donovan se sesul do sedadla.

„Mám jeho DNA v sobě,“ řekla tichým hlasem plným úcty. „Vyléčila mě. Nejspíš jen pár minut potom, co mi pronikla do krve.“

Teď už byl Donovan prakticky bez sebe. Impulzivně se pokřižoval.

„Takže to vypadá, že oba máme svá tajemství.“ Vypadalo to, že každou chvíli dostane infarkt. Natáhla k němu ruku a uklidňujícím gestem mu ji položila na předloktí.

Prsty jeho pravačky se znovu zvedly k zachvívajícím se rtům. Pořád se objevovaly nové a nové důsledky jejich jeruzalémského objevu. „Co jsme to udělali?“

„Copak není všechno Boží plán?“ pronesla defenzivně, hlavně aby utlumila vlastní pocit viny.

Možná bývala doba, kdy tomu věřil. Bylo by uklidňující myslet si, že Bůh tahal za nitky, když Donovan zabil Conteho a Santelliho. A skýtalo by mu velkou útěchu vědět, že znesvěcení Kristovy urny bylo posvěceno seshora. Bylo by ale možné, že Bůh zamýšlel tyto důsledky? „Já nevím, Charlotte. Já zkrátka nevím.“ Pohlédl k obzoru. „Jediné, co teď vím, je, že jsme v tom společně,“ uzavřel Donovan zasmušile.

„Dobrá, takže tohle si o tom myslím já: co jestli se ti muži nějak dozvěděli o mých genetických výzkumech?“ Zdálo se to být nemožné, vzhledem k neuvěřitelnému utajení a bezpečnostním opatřením, kterými ona a Evan obklopili celý ten výzkum. Zase ruku odtáhla. „Možná proto nás pronásledují?“

Donovan se v sedadle narovnal a začal nad tím přemýšlet. Zpočátku se mu ta možnost docela zamlouvala. Pak ale zavrtěl hlavou. „Viděla jste, jak se dostali do vaší budovy. Bylo to pro ně jako nic. Proč by mrhali časem a šli napřed po mně?“

To byla správná poznámka. „Protože já ty kosti nemám?“ tipla si.

„Jenomže jste mi právě řekla, že kosti nepotřebujete. Ten váš malý vzorek se přece může bez problémů replikovat, správně?“

„Chápu, co tím chcete říct.“ Tohle byla dost podstatná díra v její hypotéze. „Takže vy si nemyslíte, že by o té DNA věděli?“

Na základě zkušenosti, kterou s nimi udělal v Belfastu, prohlásil: „Nemyslím si, že by jim šlo o tohle – aspoň ne přímo. Je ale evidentní, že chtějí, aby jim jeden z nás ukázal, kde jsou ty kosti schované.“

V očích jí zableskla zvědavost. Na tohle docela zapomněla. „Tak kam jste je tedy ukryl?“

„Bude nejlepší, když vám nic neřeknu. Pro vaše vlastní bezpečí,“ prohlásil pevně. „Ale slibuju, že jestli se z tohohle dostaneme, ukážu vám je.“

„To je fér,“ řekla. „Takže kam zamíříme teď?“

Donovan si povzdychl. „Tady zůstat nemůžeme, to je jisté. Zřejmě nás jsou schopni vysledovat všude, kam půjdeme.“

„A proč prostě nezavoláme na policii? Vždyť přece zavraždili…“ Cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Znovu jí vytryskly slzy.

Kněz zavrtěl hlavou. „Tihle chlapi jsou profesionálové. Nemáme žádná jména, přijatelný motiv. Nic. Nenajdou je. Ke skutečnému vyšetřování, které by bylo třeba provést… no, myslím, že se shodneme, že by našemu vyprávění prostě nevěřili. Policie nám nepomůže. Byli bychom za úplné hlupáky,“ uvažoval střízlivě. Když jí pohlédl do uslzených očí, viděl, že souhlasí. „Dokud tomuhle všemu nepřijdeme na kloub, budeme se muset držet na místě, kde na nás nebudou moct, i kdyby věděli, kde jsme. Na nějakém místě s velice, velice přísným zabezpečením.“

„Musíme si najmout bodyguardy. Spoustu bodyguardů.“

„Není třeba,“ řekl s úsměvem. „Někdo už to za nás udělal.“ Očividně měl nějaký nápad. „Podělte se o to se mnou, prosím.“

„Už jsem byl na dovolené dost dlouho,“ odpověděl prostě.

Šejk Ghalib Hamzah ibn Muadh al-Namair obsadil kožené křeslo v čele konferenčního stolu z týkového dřeva. Obloukovité okno za jeho zády bylo částečně otevřené, aby dovnitř mohl foukat jemný vánek a pročistil vzduch v přeplněné konferenční místnosti, ale hlavně aby poskytlo shromážděným členům rady Waqf nezbytnou možnost spočinout pohledem na Skalním chrámu jasně zalitém sluneční září, který stál na druhé straně esplanády – vizuální posilu při plnění jejich povinnosti chránit posvátnost Haram esh-Sharif, Chrámové hory.

Aby onu povinnost dále zdůraznil, vmáčkl tuto časně večerní schůzku bezprostředně po asr – čtvrté z pěti denních modliteb, která předcházela západu slunce. A Ghalib trval na tom, aby všichni, kdo zde teď byli přítomni, odříkali tichou modlitbu uvnitř Skalního chrámu. Cítil, že to navodí vhodnou atmosféru.

Ghalib seděl vzpřímeně a strnule, předloktí dokonale vyrovnaná na opěrkách křesla. Z rukávů zářivě bílé tuniky mu visely hubené, šlachovité ruce. Chomáče jako uhel černých vlasů vylézající zpod bílé modlitební čepičky, kufi, rámovaly jeho široký, kostnatý obličej a neznatelně splývaly s trpělivě pěstovanými a pečlivě udržovanými vousy a knírkem. Rty měl permanentně zkřivené nikdy nemizejícím úsměškem, který byl patrnější na pravé straně. Ve svých teprve třiceti osmi letech byl překvapivě mladý na takový post – doklad skutečnosti, že mládí má tendenci udržovat v člověku bojového ducha.

„Assalaam alejkum,“ pozdravil tucet prominentních starších a muslimských duchovních shromážděných kolem stolu. Sklonil hlavu, zavřel oči a začal odříkávat: „Chvála Alláhovi, milosrdnému a dobrotivému. Kéž nás vede a ochraňuje nás.“ Pak hlavu zase zvedl a otevřel oči. Nebyla to jen dusná místnost, která potřebovala provětrat. „Jsem si dobře vědom toho, že někteří z vás vyjádřili obavy ohledně mého jmenování.“ Jeho karamelové duhovky plovoucí v čistém bělmu za pevně napjatými víčky nevšímavě přešly nevinné a žalujícím pohledem se zaměřily na známé rebelanty.

A jistý odpor se dal skutečně očekávat. Jako hvězdný žák pravicové, wahhábistické odnože islámu byl Ghalib velice výřečným fundamentalistou se silným napojením na islamistické militantní skupiny, pravidelně konal přednášky na univerzitách po celé arabské oblasti a byl oslavován jako další velký obhájce osvobození Palestiny.

„Takže si promluvme,“ řekl. „Vyslovíme své obavy nahlas. Prodiskutujeme úkol, který stojí před námi – ochranu islámu a jeho vzácných svatyní.“ Naklonil hlavu doprava a svůj obviňující pohled upřel přímo na člověka, který byl jeho největším oponentem. „Co kdybychom začali s vámi, Muhammade?“ Dvaašedesátiletý muž s turbanem na hlavě se neklidně zavrtěl v židli a odkašlal si. „Izraelci pořád kopou pod Haram a Waqf přitom jen nečinně sedí, pozoruje… a čeká,“ prohlásil Ghalib ostrým tónem. „Na co to vlastně čekáme? To vážně věříte, že vaše modlitby zastaví buldozery?“

„Ovšemže ne,“ prohlásil Muhammad defenzivně. „Víte, že tak to není.“

Ghalib rozhodil rukama. „Tak svůj postoj obhajte.“

Další suché odkašlání. „Už od té loupeže v červnu… od té doby, co byl váš předchůdce obviněn jako spolupachatel,“ připomněl Ghalibovi, „se naše pravomoci výrazně zmenšily.“

Koutky Ghalibových zkřivených rtů se ještě maličko pozvedly. Jeho předchůdce Faruk bin Alim Abd al-Rahman al-Jamir byl stále ještě držen izraelskými úřady ve vazbě a čelil těžkému obvinění ze spiknutí za účelem spáchaní loupeže, po které zůstalo třináct mrtvých izraelských policistů a vojáků. I když k jediné státem posvěcené popravě došlo v květnu 1962, kdy byl oběšen nacistický důstojník SS Adolf Eichmann (kterého zajali agenti mosadu v jeho úkrytu v Argentině), mnoho vysoko postavených Izraelců v parlamentu prosazovalo, aby byl Faruk odsouzen k smrti za velezradu.

Ghalib zavrtěl hlavou a koutky úst mu opět poklesly. „Vaše pravomoci se nezměnily. Zato vaše vůle jednoznačně ochabla.“ Věděl, jak vzbudit v lidech vstřícnost a porozumění. I když původem Palestinec, podle pasu byl Muhammad Izraelcem. Bylo evidentní, že změna barvy jeho dokumentů ze zelené na modrou nebyla změnou jedinou. Ghalib si dobře uvědomoval, že počestný Muhammad žije na rozdíl od svých trpících bratří na prosperující straně izraelského separačního plotu, který odděloval Západní břeh a Gazu stovkami kilometrů betonu, oceli a drátů.

Muhammad, ve kterém rychle narůstala úzkost, doufal, že ho někdo u stolu podpoří. Nikdo ale nepromluvil. „Došlo přece k tomu zemětřesení,“ prohlásil důrazně. „Mírnému, jistě. A hned, jak se to stalo, dostali jsme povolení podívat se, jaké mělo následky. Osobně jsem si tunel prohlédl… vy taky, Safwane,“ řekl a ukázal na vychrtlého Araba v kaffiji, který seděl naproti němu. „Viděl jste to na vlastní oči. Povězte jim to.“

Safwan byl zticha, jako uhel černé oči upíral na své ruce.

Muhammad si stál za svým. „Opravdu došlo k značným škodám –“

Ghalib jako by ho neslyšel. „Musím vám snad připomínat, že k značným škodám došlo už dávno předtím, když jste během posledních deseti let nečinně seděli a dovolovali Židům, aby odkrývali ty tunely pod Muslimskou čtvrtí?“

„Byl to obchod,“ nevzdával se Muhammad. „Oni dostali tunel, my jsme získali povolení zrestaurovat mešitu Marwani.“ Zvedl ruce a naznačil ve vzduchu misky vah.

„A vidíte, kam jste se s tím dostali? Uvolnili jste zlodějům cestu, aby v ní mohli prorazit díru.“

Právě mešita Marwani byla bodem, kudy zloději pronikli do klenutých sklepení pod horou – a zapečetěné komory skryté za jednou zdí, kam pronikli za pomoci plastické trhaviny C-4.

Muhammadovi zrudl obličej. Nahrál Ghalibovi přímo do ruky. A ten člověk se určitě vynasnaží udělat z něj výstražný příklad. Jedna věc teď byla jasná: Ghalibovo jmenování na tento post svědčilo o rozvratném politickém programu, rozehraném na daleko vyšší úrovni. Vzhledem k současnému stavu věcí pořád nedokázal pochopit, jak to, že Izraelci vůbec umožnili Ghalibovi vstup do země. S největší pravděpodobností ho sem protáhly jeho libanonské kontakty z hizbaláhu. Ghalib zatím nevyšel z Haram ani na krok, odmítal veškerá vystoupení před médii a korespondenci vedl pod přijatým jménem Talal bin Omar. Izraelci ale přece nejsou žádní hlupáci, takže se Muhammad mohl jen dohadovat, že snad dávali přednost tomu mít Ghaliba blízko po ruce. „Správné řešení, o které jsme vždy usilovali, byl mír. Spolupráce. Soužití. Tak jak nás to učí Prorok.“

Ghalib se ušklíbl. „Mír? Soužití?“ Posměšně pozvedl k muži ruce a objel pohledem celý stůl. „V Jeruzalémě není žádný mír. Mír je nereálný ideál, ke kterému se obracejí jen slabí. Na místě, kde Židé jako obtížný hmyz vrtají chodbičky pod posvátnou mešitou velkého Proroka, nikdy nebude mír. A soužití je pouhá výmluva pro váš strach z jejich pušek a nukleárních zbraní. Jedině vítězství přinese mír. A my, ve jménu Alláhově, zvítězíme.“ To vylezl na světlo učitel v něm, vždy připravený nabídnout nějaký verš z koránu, který podporoval džihád. „Vy se mnou nesouhlasíte?“

K Muhammadovi se obrátily zamračené obličeje. Strážcova otázka byla jako nabitá zbraň. Chvíli mlčel a zvažoval adekvátní odpověď „Nesnažím se přehlížet to, co se teď děje, ale –“

„Na vlastní uši jsem slyšel tohle kopání!“ vyrazil ze sebe jiný starší. „Když jsem se modlil v mešitě… přímo pod mýma nohama… slyšel jsem zvuky sekání!“ Přiložil si stočenou dlaň k uchu a pokusil se to napodobit: „Křáp-křáp. Křáp-křáp.“

„Tohle jsem slyšel. Je to pravda. Židi se snaží zničit Haram!“

Místnost přímo explodovala.

Usmívající se Ghalib si ten okamžik vychutnával. Po půl minutě konečně zvedl ruce, aby je utišil. „Je to zamoření. Jako termiti. To je, před čím tady stojíme. Je to mor, který musí být zlikvidován. Musíme uchránit náš domov před znesvěcením. Nemáme na výběr. Je to povinnost, na kterou jsme přísahali.“

Členové rady mu dávali hlasitě najevo svoji podporu.

„Musíme se vyhnout drastickým akcím,“ přesvědčoval opatrně Muhammad, který se mezitím zvedl z křesla s rukou opřenou o stůl. „Nepřátelství jenom připraví o život nevinné,“ prohlásil a dvakrát uhodil plochou dlaní do stolu. „Copak se to v minulosti neprokazovalo znovu a znovu?“

Sesypaly se na něj hlasité výtky. Ghalib znovu zasáhl, aby je uklidnil. Pak namířil na Muhammada hubený prst a nařídil: „Posaďte se!“

Muhammadův odhodlaný výraz ustoupil zoufalství. Rozhodil ruce v gestu kapitulace. „Tohle nemůžu podpořit…“ Zamířil ven z místnosti.

Ghalibova pravačka prořízla vzduch jako ostří sekery. „Ještě jsem neskončil,“ zahřímal. Nozdry se mu zachvívaly.

Muhammad se na místě zastavil a obrátil se k němu.

„Pro Židy tady není místo!“ Ghalib zvedl zatnutou pěst a udeřil jí jako kladivem. „Tohle je pravda, kterou nesmí nikdo zpochybňovat! Buďte si jistí, že naše reakce na nedávné události bude rychlá a pádná. A musíme vystupovat jako jeden. Je evidentní, že vaše bezectná slova vyjadřují výhradně váš názor, a my si jimi nenecháme otravovat sluch. Proto už si tato rada nebude dále žádat vašich služeb. Teď jděte a už se nevracejte.“ Jeho ruka opsala prudký oblouk ke dveřím. „A ještě vám chci připomenout, že cokoli řeknete mimo tyto zdi, bude mít velice vážné následky.“ Jeho obličej se celý zkřivil. „Opravdu velice vážné.“

Planoucí oči se zapichovaly do Muhammada jako jehly do jehelníčku, když pomalu odcházel.

V místnosti to opět začalo vřít, muži dávali hlučně najevo svůj souhlas s Ghalibovým vášnivým patriotismem.

V době, kdy Amit sjížděl s Land Roverem z Kaliah-Sedom (silnice 90) na příjezdovou cestu vedoucí k prázdnému parkovišti, zapadalo už slunce za kopce kolem Jordánu a dodávalo Mrtvému moři jantarový a safírový lesk. Zabral místo nejblíže palmovému hájku, který stál na okraji drobné, uměle vytvořené oázy, kde se nacházelo návštěvnické centrum Kumránu.

„To je ale romantické,“ poznamenala Jules. „Máme to tady celé jen pro sebe.“

„Velká škoda, že jsem s sebou nevzal žádné víno.“

„Vždycky o krok pozadu,“ popíchla ho a potřásla hlavou.

Přezíravě se usmál. Dobře věděl, že až jí ukáže, co našel nahoře v kopcích, nic podobného říkat nebude.

Oba vysedli z auta.

Amit přešel k zadní části Land Roveru a zvedl dvířka, aby z kufru vytáhl pár pomůcek.

Jules mezitím využila volné chvilky, aby se obdivovala kouzelnému výhledu: moře s bílou krustou minerálů na pobřeží, pusté tmavohnědé kopce vypínající se oproti ametystové záři, která se rozlévala po obloze nad jejich hlavami.

Zámek Land Roveru zapadl, provázen rychlým zablikáním světel a tichým zachřestěním klíčků, které si Amit strčil do kapsy. Přistoupil k ní s baterkami a černým ruksakem v rukou.

„Bože, to je ale nádhera,“ povzdechla si Jules.

„To určitě. A jak to voní.“ Nabral do nosu vzduch, dlouze a zhluboka – výrazné aroma hlíny, potaše a brómu.

Jules to taky zkusila, tenké chřípí se jí přitom po stranách lehce zachvívalo.

„Tohle je historie… bible, tohle mě pořád nutí vracet se zpátky,“ řekl.

„Je to cítit trochu jako plavecký bazén,“ prohodila se snobským francouzským akcentem, „ale jestli ti na tom popluje archa.“

„Jsi krutá.“ Potřásl hlavou a podal jí baterku.

Vedl ji po dlážděných schodech kolem drobného obchůdku se suvenýry a prodejny lístků dozadu ke štěrkové cestě, která směřovala ke strmým útesům tvořícím souvislou zeď od severu k jihu. Po jejich levici se nacházely odkryté ruiny – převážně základy – vesnice, kterou až do prvního století obývali Essenští. Nedaleko za ní byla roklina táhnoucí se od moře až po obrovskou, minerály pokrytou rozsedlinu, kterou v útesech vyhloubily bleskové záplavy po zimních deštích. Zamířili ke klikaté pěšině vedoucí vzhůru.

„Jak daleko je to do kopce?“ zeptala se Jules s pohledem upřeným na vysoké útesy.

„Pěkně daleko,“ odpověděl na rovinu.

„Báječné,“ zabručela mrzutě.

Poblikávající hvězdy roztroušené kolem tenkého srpku měsíce začínaly probleskovat temnějící oblohou, když Amit s Jules dorazili k žebříku přistavenému u otvoru jeskyně.

Jules, celá zmáčená potem a neustále otrávená z dotěrných much, na něj celou cestu dorážela, jak se dostanou v té tmě dolů z útesu. Pořád ještě byla naštvaná, že na několika místech museli lézt přes balvany.

„Sestup dolů je daleko míň náročný,“ upravil si trochu skutečnost. Věděl, že i přes to její brblání bude odměna stát za to. Rozsvítil baterku a namířil ji na vstupní otvor.

Jak Jules zaklonila hlavu, ozářila její baterka pevné křivky v místech, kde jí bílé tričko obepínalo hruď. Cesta k otvoru znamenala další výstup, ale tohle už bylo něco docela jiného než to šplhání roklí. Když její pohled přeskočil zpátky k Amitovi, přistihla ho, jak rychle odvrací zahanbený pohled od jejích vztyčených bradavek. „Vůbec se mi nelíbí představa, že jsi mě vytáhl sem nahoru, abys mi mohl koukat na kozy.“ Překřížila ruce na hrudníku a zmáčkla prsa k sobě, čímž situaci pro Izraelce ještě zhoršila.

Celý zrudl v obličeji. „Já jenom… jenom jsem…“ Pak ale usoudil, že fakt, že ho přitahuje, nepotřebuje omluvy. „Je těžké nekoukat se, to je všechno. Ber to jako kompliment.“

„Kompliment přijat.“ Dokonce se začervenala. „Teď už můžeme jít?“ Mávla na něj, aby vyrazil po žebříku nahoru.

Tato epizodka ho zřejmě zbavila strachu ze šplhání, protože po žebříku do jeskyně vylezl bez problémů. Když ji chytal za ruku a pomáhal jí nahoru, dopřál si ještě jeden kradmý pohled do zakázaných míst.

„Teď půjdeme kus cesty dovnitř,“ informoval ji hlasem, který nabral profesionální tón. „Dívej se pod nohy. Místy je to trochu riskantní.“

„Jdi první, ať ti můžu koukat na prdýlku,“ zavtipkovala.

„Užij si to,“ prohlásil a vyrazil stejnoměrným krokem vzhůru do úzkého průchodu.

„Dvojprogram,“ řekla a posvítila mu baterkou na zadek.

Zrádný tunel ale přinutil Jules soustředit se po zbytek cesty na chůzi. Když se s Amitem vynořili v rozlehlé vysekané komoře, vůbec se nezdálo, že by pocítila to kouzlo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, zatímco kráčel ke stojací lampě.

„Owi.“ Přejela baterkou přes hromádku cihel úhledně naskládaných na podlaze. V okamžiku, kdy se lampa rozsvítila, spatřila široký otvor v zadní zdi. Přistoupila blíže.

„Tady musíme na kolena. Je to ale jen pár metrů.“ Postřehl v jejím skeptickém pohledu narůstající vzrušení.

Amit vyrazil znovu jako první a po všech čtyřech prolezl do zadní komory. Hned jak se zvedl, okamžitě přešel ke stojací lampě kousek od vstupního otvoru. Než Jules prolezla dovnitř a vzpřímila se, místnost ožila.

Pár sekund nic neříkala, jen přecházela po obvodu čtvercové komory, přeskočila hromadu vybavení a nástrojů nakupených v koutě, tu a tam se zastavila, aby přejela prsty po drsných výstupcích na osekaných kamenných zdech. „Kdo tohle udělal?“ zeptala se nakonec.

„Jsem si skoro jistý, že to byli Essenští.“

„No ovšem, tihle Essenští,“ odvětila nedůvěřivě. „Zase ti naši přátelé, co sepisovali svitky. Hodně zaměstnaná partička, co?“

A to jí ještě ani neukázal, jak moc zaměstnaní byli. „Ty cihly, co vidíš támhle na zemi,“ – ukázal do průchodu – „uzavíraly tenhle otvor a byly zakryty hlínou a kamením, aby tady to místo nikdo nenašel.“

„Dobře. Takže řekněme, že tady vysekali tuhle místnost.“ Zlehčila význam těch slov pokrčením ramen. „Ale proč?“ Už podle samolibého úsměvu na Izraelcově tváři však mohla poznat, že toho ví víc – o hodně víc. „A pořád ještě jsem neviděla ten hieroglyf.“

„Kvalitní materiál je tam dole,“ slíbil a přistoupil k bedničkám na nářadí, které byly rozloženy kolem otvoru v podlaze, aby do něj někdo nespadl. Zatímco mu Jules nakukovala přes rameno, odsunul část z nich stranou, aby uvolnil přístup ke schodům. „Co kdybys šla první?“ navrhl.

Následovala váhavá pauza. Pak přistoupila o krok blíž a namířila baterku dolů. „Jistě.“

Koutky úst nad Amitovou kozí bradkou se roztáhly v širokém úsměvu. Teď se pro změnu neúspěšně snažila potlačit vzrušení. „Opatrně na těch schodech.“

Jules začala sestupovat dolů. Pravačkou se přidržovala zdi, špičkami prstů přejížděla přes nespočet dalších drsných výstupků. Turistické boty vrzaly na hladkých schodech. Na úpatí schodiště udělala Amitovi místo, aby si mohl stoupnout vedle ní.

Jak tam tak stála přimražená na místě, s ústy dokořán, natáhl Amit ruku a rozsvítil další lampu, která vysála z prostorné komory krychlového tvaru všechnu tmu. Ohlédl se zpátky po Jules, jejíž hruď se v rychlém tempu zvedala a klesala, ona ale nevěnovala nejmenší pozornost tomu, že si toho všiml. Chladný vzduch celé představení ještě o něco vylepšil.

Její fascinovaný pohled se upíral na obrovskou malbu pokrývající zeď proti schodům. Byla nádherná – barevné vzory na bílém podkladu – a vypadala, jako by ji namalovali teprve včera. Jules k ní přistoupila.

„Určitě ti nemusím připomínat, aby ses toho nedotýkala,“ zaryl si do ní.

„Ha-ha,“ ušklíbla se, aniž by odtrhla oči od obrazu. „Je to úžasné.“

Ve středu nástěnné malby se nacházel malý obloukovitý výklenek vysekaný do pískovcového podkladu – prázdný. Soustředné kruhy rozbíhající se kolem něj představovaly slunce, které bylo součástí většího vzoru – obrazce ve tvaru rovnostranného kříže, ovinutého úponky vinné révy. Ramena kříže se lopatkovitě rozšiřovala a všechna byla pomalována judaistickými symboly – na severojižní ose to byly dva šofary, obřadné rohy, používané k ohlašování židovského Nového roku, a na východním a západním konci dva etrongy – ovoce podobné citronu používané při sukkotu, slavnosti Stánků.

Nejpozoruhodnější však byly čtyři čtvrtkruhové výseky mezi rameny kříže, které všechny obsahovaly velice neobvyklý symbol – delfína obtočeného kolem trojzubce.

„Zajímalo by mě, co tady bylo,“ poznamenala s tváří přitisknutou skoro až k prázdnému výklenku.

„Vlastně hliněná nádoba,“ odpověděl klidně. „A ta obsahovala tři svitky.“

Konečně k němu aspoň na chvíli obrátila ohromený pohled. „Ty si děláš legraci! A kde jsou?“

„Rozhodně by nebylo moudré nechávat je tady,“ upozornil ji. „Odnesl jsem je do Rockefellerova muzea kvůli překladu.“

„Ježíši,“ vydechla. „To je neuvěřitelné.“ S rukama založenýma v bok ještě chvíli studovala malbu, pohled přimhouřených očí upírala hlavně na podivný symbol delfína s trojzubcem. „Tenhle symbol… co ten tady dělá?“

Přistoupil těsně k ní a ještě jednou si jej prohlédl. „Bláznivé, že? Vypadá to skoro pohansky.“

„Přesně tak.“ Věnovala obrazu ještě pár sekund a pak poraženecky zavrtěla hlavou.

„Máme tady taky obětní oltář,“ dodal Amit a přesunul se k obrovskému vyvýšenému kameni, který vévodil středu místnosti. Byl otesán do tvaru krychle a jeho svrchní strana byla vyhloubená jako starodávné umyvadlo.

Věnovala mu jen zběžný pohled. „Strašidelné,“ poznamenala.

„A mikvah.“ Ukázal do vzdáleného kouta, kde se několik dalších schodů svažovalo do široké obdélníkové jámy vyhloubené v podlaze – kdysi naplněné vodou a využívané k rituálním koupelím a očistě. Tento nález odpovídal dalším mikvah nalezeným ve vesnici u moře, které upozorňovaly na přísné hygienické návyky Essenských.

„Myslel bys, že používali tohle místo jako chrám,“ řekla s jistou dávkou sarkasmu.

Jenže přesně tohle se domníval i Amit. „Zápletka se komplikuje,“ odpověděl pouze.

„A ten hieroglyf?“

„Správně. Ten je támhle,“ řekl a mávl rukou k rohu nejblíž u schodiště.

„Tam na té zdi.“ Ukázal na rytinu, kterou bylo obtížné rozeznat, dokud jste se nedostali až na metr od ní.

Jules namířila baterku přímo na rytinu, aby zahnala stíny z jejích linií. „Takže, jestli jsem to správně pochopila, ty si myslíš, že tohle udělali Essenští?“

„To dává největší smysl. Ta místnost byla neprodyšně uzavřená. Nádoba byla ještě tady, když jsme tu komoru otevřeli. Pokud by dovnitř vstoupil někdo další, přinejmenším by si vzal tu nádobu, nemyslíš?“

Lupiči jsou lupiči. „Rozumím.“ Přejela prstem po liniích rytiny. „A tohle je naprosto jasné. Jednoznačné poselství. I to umístění v blízkosti schodů… to poslední, co člověk spatří, když vychází z komory.“

„Takže otázka zní,“ pokračoval, „proč tady nechali hieroglyf označující Heliopolis?“

Chvíli nad tím uvažovala. „Zasilatelská adresa, řekla bych.“

Tohle ho předtím nenapadlo. „Jako pro co?“

„No, ať tady bylo cokoli, možná nahoře nad schody v té druhé komoře, museli to přesunout do Egypta.“

Amit zbledl. „Můj bože, Jules. To vážně dává smysl.“ Zamyšleně si hladil kozí bradku. A právě v tu chvíli uslyšeli první slabé zvuky, které k nim pronikly seshora po schodišti.

„Ale jestli tyhle symboly…“

„Pšš,“ přerušil ji a popadl ji za zápěstí. „Slyšíš to?“

„Co?“

„Pššš.“

Pak to uslyšela i Jules. Jemné škrábání. Šoupání nohou po kameni? „Čekáš někoho?“ zašeptala.

Amit zavrtěl hlavou. Vzadu v mozku se mu rozběhl program – protokol nahraný v dobách, kdy působil v IOS, a který se aktivoval pouze tehdy, když v tichosti infiltrovali bezpečné domy radikálních islamistů v Gaze. „Pojďme nahoru,“ navrhl a táhl ji ke schodům. Pak ho něco dodatečně napadlo. Rychle rozepnul zip na ruksaku a vytáhl odtud drobný předmět.

„Co to děláš?“

„Jen jdi dál. Hned jsem u tebe.“

V předním koutě horní komory byly naskládané plastové skříňky na nářadí a nádoby na uskladnění vzorků, vždy po třech nad sebou. Před celou tou hromadou stál vedle malého generátoru neforemný georadar. Za touto organizovanou změtí zůstával poměrně široký prostor, který měl zajistit, že nedojde k žádnému kontaktu se zdí komory. Teď ale ke kontaktu došlo – nedotklo se jí ovšem nářadí, ale Jules s Amitem, kteří se sem vmáčkli, aby tady našli úkryt. Protože hromada měřila na výšku sotva metr, musela se Jules prakticky natáhnout na chladnou kamennou podlahu. Pro Amita už tam nebylo dost místa, a tak se musel položit na levý bok.

Amit povystrčil hlavu zpoza boku hromady, jen natolik, aby mohl monitorovat stíny poskakující na podlaze před otvorem průlezu. Z této vzdálenosti to znělo jako kroky jen jediného člověka. Nejspíš zloděj, usoudil. Jeho prsty se sevřely pevněji kolem rukojeti těžkého krumpáče, který sebral z police na nářadí. Bude to jen otázka času, než…

Šoupavé zvuky teď zaznívaly hlasitěji a nakonec se ve vstupu do průlezu objevila temná silueta.

Vetřelec se blížil.

Amit se obrátil zpátky k Jules a naznačil jí, aby zůstala u země. Držel hlavu mimo dohled a pozorně naslouchal krokům toho člověka, aby mohl sledovat jeho pohyby.

Šúút, šúút.

Pauza.

Šúút, šúút… šúút, šúút.

Vetřelec už byl v komoře. Amit doufal, že jeho návnada odpoutá mužovu pozornost a on nebude prohledávat prostor za bednami.

Pak uslyšel tiché kroky sestupující po schodech za zvučným hlasem, který chrlil akademický žargon ve spodní komoře.

Amit si počkal, než napočítal sedm schodů, a pak se rychle zvedl do podřepu a přikradl se ke schodům. Dával pozor, aby krumpáč nezaskřípěl o zeď. Nebude to trvat dlouho, než si zloděj uvědomí, že spodní komora je prázdná a že to jen malý digitální rekordér nastavený na vysokou hlasitost přehrává ze dna koupelové jámy Amitův diktát.

Vetřelec na to přišel dřív, než Amit očekával. Zaslechl, jak nějaký mužský hlas naštvaně pronesl hebrejskou nadávku, a pak kroky pospíchající zpátky ke schodišti. Pustil krumpáč a přiskočil ke kamenné desce ležící hned vedle díry. Vší silou začal tlačit desku přes otvor.

Když Amit uslyšel tlumený mlaskavý zvuk, jak se cosi odrazilo od desky a odštíplo přitom kousek kamene, zmátlo ho to. Zlomek sekundy mu trvalo, než mu to došlo: ten chlap po něm střílí! Zbraň byla vybavená tlumičem – to by člověk u řadového vykradače hrobů neočekával. „Jules! Vypadni odsud! Má pistoli!“ vykřikl.

Kroky na schodišti se rychle blížily. Nebyl čas přemýšlet. Amit ještě jednou mocně zatlačil a kámen zapadl na místo.

Zezdola zazněla další nadávka.

Archeolog se spěšně rozhlížel po něčem, čím by desku zatížil. Nebylo tam ale nic dost těžkého, co by muže udrželo v pasti nadlouho.

Ve středu desky se najednou objevila prasklina. A pak druhá. Pokaždé to bylo provázeno cinknutím.

Ten chlap ji rozstřílí na kousky. S krumpáčem se Amit neobtěžoval, jenom popadl svoji baterku a vypnul světla.

Jules už byla ve vnější komoře, když se Amit začal škrábat po všech čtyřech průlezem. „Nečekej! Utíkej!“ křikl na ni.

Jules s baterkou v ruce vběhla do tunelu.

Amit vypnul i světla v přední místnosti a pak rozsvítil svoji baterku. Z druhé strany průlezu slyšel, jak na podlahu dopadají velké kusy desky. Rozběhl se tunelem ven.

Kus před sebou zahlédl Jules. Vzpamatovávala se z ošklivého pádu, z pravého kolena jí tekla krev. „Utíkej dál!“

Dostihl ji, když začínala sestupovat po žebříku. V očích jí probleskoval strach. „Chci, abys běžela, jak nejrychleji můžeš, zpátky po cestě, kudy jsme sem přišli,“ vysvětloval jí tichým hlasem. „A kličkuj. Neutíkej rovně. A až se odsud dostaneš na takových padesát metrů, vypni baterku.“

Rychle přikývla. Líbilo se mu, že poznala, kdy není vhodný čas na vtipkování.

Amit už byl ve třetině žebříku, když Jules seskočila na zem a rozběhla se pryč. Ještě se ohlédla přes rameno a zastavila se, když viděla, že neutíká za ní.

„Běž!“

Naštěstí poslechla.

Hned pod převisem, který tvořil římsu před jeskyní, skalní stěna prudce ustupovala. Amit okamžitě vypnul baterku a opřel se zády o kamennou zeď za žebříkem. Doufal, že ho tam vetřelec nezahlédne.

Jak Jules sprintovala roklinou, poskakovalo světlo její baterky ze strany na stranu, nahoru dolů.

Utíkej, Jules, utíkej. Vypadalo to, že je ještě rychlejší než jeho praktikantka Ariel.

Pak mu nad hlavou vyštěkla pistole.

Amita zaplavila hrůza, když spatřil, jak Jules klopýtla… ne, neklopýtla. Kulka se musela odrazit od něčeho před ní, čímž ji přiměla sklonit se a kličkovat. Pak světlo její baterky zmizelo. A stejně tak i Jules – spolkla ji temná roklina.

Nad jeho hlavou se ozvěnou rozeznělo další zaklení.

Následovala dlouhá pauza. Příliš dlouhá. Že by se střelec pokoušel zjistit, kam se poděl Amit?

Ani ne po dvou minutách však už byl muž na žebříku a začal sestupovat dolů.

A tehdy Amit udeřil. Vyrazil kupředu a oběma rukama se opřel do žebříku. Musel ze sebe vydat všechno, aby odklonil ode zdi žebřík zatížený vahou toho člověka. Ve vzduchu se zablýskla pistole, když se žebřík překotil na stranu.

Střelec, který přistál zády na nějakých ostrých kamenech, hlasitě zasténal. Žebřík spadl přímo na něj a jeho ruku s pistolí uvěznil mezi příčkami.

Po chvíli se omráčený zabiják – oblečený celý v černém, včetně masky – začal škrábat zpod žebříku a snažil se namířit pistoli na obrovský cíl, který představovalo Izraelcovo tělo. A tehdy explodovala C-4, kterou zabiják uložil v komorách, tunelu i vchodu do jeskyně.

Z jeskyně začaly v pulzujících vlnách vystřelovat oranžové plameny, úlomky skály a hlína a roklinou se rozezněl výbuch připomínající rachot hromu. Silná tlaková vlna zvedla Amita do vzduchu a mrštila jím přímo na žebřík. Střelcova ruka vyčnívající mezi příčkami okamžitě zapraš těla. Zlomená končetina se zkroutila v nepřirozeném úhlu a černý rukáv protrhl ostrý úlomek zkrvavené kosti. Muž zaskučel bolestí.

Amit si zakryl hlavu rukama. Seshora na něj pršely kusy skály a bušily mu do zad. Když ta záplava skončila a on rychle zvedl hlavu, spatřil, jak se střelec snaží s pomocí zdravé ruky zvednout pistoli.

Amit se ale ke zbrani dostal jako první. V tu chvíli ho ovládl vztek.

„Zůstaň, kde jsi!“ vykřikl hebrejsky a namířil muži pistoli do obličeje. Zbraň mu přišla velice povědomá. Kousek od nich zůstala ležet baterka, která vypadla muži z ruky, a Amit si v jejím světle všiml, že muži trhlinou v masce, v místě, kde ho do hlavy zasáhl kámen, prosakuje krev. Natáhl ruku, aby mu strhl kapuci. Zatímco mu ji uvolňoval zpod košile, natáhl se muž rychle k boku pro nůž.

Když se ve světle zablýskla čepel, Amit pohotově zareagoval a volnou rukou popadl muže za zápěstí. Instinkt a adrenalin mu napovídaly, aby toho člověka zastřelil. Namísto toho ale zvedl pistoli do výšky a udeřil jí muže do hlavy, aby dokončil, co začal ten kámen. Muž upadl do bezvědomí.

Amit mu stáhl masku a pokusil se tu tvář někam zařadit. Muž byl mladý, možná pětadvacet – vypadal na Izraelce. Rychlé prohledání kapes nepřineslo žádnou identifikaci. Nic než dva plné zásobníky. Strčil si je do kapsy.

Amit rozhodně neměl v úmyslu vláčet se s ním roklinou. A ani ho nenapadlo uvědomit úřady. Kumrán se nacházel na Západním břehu, který byl spravován palestinskými úřady. Ještě měl v živé paměti, jak se musel plazit před úředníky, jen aby získal povolení k těmhle vykopávkám. Poslední, co teď potřeboval, bylo, aby si ho někdo spojil s touto explozí a nebezpečným izraelským nájemným vrahem.

Vytáhl svůj mobil, vyměnil pistoli za baterku a pořídil nepříliš kvalitní snímek mužova obličeje.

Zaklapnul telefon, schoval ho do kapsy a znovu vytáhl zbraň. Když namířil baterku vzhůru k těžkým mračnům prachu, rychle se ho zmocnilo zděšení. Jeskyně se v důsledku výbuchu kompletně zhroutila. Musel si připomenout, že svitky se zachovaly – a že on a Jules jsou stále naživu.

Bylo pro něj ale traumatizující vidět, jak jeho životní objev právě zmizel z povrchu země.

A on byl rozhodnutý zjistit proč.

Navzdory vysokorychlostnímu spojení s IP adresou, která náležela internetové kavárně nacházející se v arizonském Phoenixu, zabral přenos dat celkem více než tři hodiny. Veškeré údaje uložené v laptopu americké geneticky byly převedeny na nový harddisk, který se nalézal v jeruzalémském Starém městě, v kanceláři skromné muzejní galerie Chrámového institutu v Židovské čtvrti.

Zdržení se ještě protáhlo kvůli sofistikovaným ochranným vrstvám šifer a hesel, kterými byl harddisk zabezpečen. Jenže vysoce výkonné algoritmy na prolamování kódů už dnes patřily ke standardnímu vybavení mobilních telefonů kdekterého terénního operativce.

Analýza obsahu počítače byla svěřena velice schopné hubené jednadvacetileté počítačové kouzelnici jménem Ziv.

„Je tady toho děsná spousta. A tak jsem začala tím, že jsem roztřídila složky a vytahala všechny programové specifikace. Obvykle se kouknu napřed na údaje o zdrojích, řeknou mi, odkud ta data pocházejí,“ vysvětlila Cohenovi. Mrzutě se tvářící rabín stál se založenýma rukama vedle jejího pracovního stolu, který s tou spoustou plazmových obrazovek, armádou štíhlých počítačových věží a blikajícími světýlky vypadal jako řídící centrála vesmírné mise.

Cohen nechal tu šedivou myšku s mozkem počítačového génia klidně brebentit technickým žargonem. Zdálo se, že jí to dodává sebedůvěru. A on potřeboval, aby si uchovala motivaci.

„A moji pozornost upoutaly,“ – její štíhlé prsty hyperrychlostí naťukaly cosi do klávesnice a ve středu monitoru se objevil seznam – „tady tyhle složky. Zdá se, že všechny přišly z jednoho serveru – vlastně intranetu.“ Na jejích očích byla znát únava z hodin, které strávila zíráním do zářících plazmových krystalů, ani nemluvě o zjevné otrávenosti z toho, že ji tam rabín Cohen držel ještě dlouho poté, co pracovní doba skončila. Už bylo devět večer a zatím to nevypadalo, že by měl v úmyslu odejít. Všimla si, že i rabín vypadá trochu podrážděně.

Pohni sebou, pomyslel si Cohen v duchu.

„Jde o to, že všechny pocházejí ze stejné domény a stejné země: dot V-A.“ Vzhlédla k němu s očima plnýma vzrušení, ale rychle si uvědomila, že to nechápe. „To je server Vatikánu. Vzpomínáte, chtěl jste po mně, abych se koukla, jestli nenajdu něco neobvyklého?“

Rabínovi poklesly ruce a úžasem spadla čelist. „Jste si tím jistá?“

„To ano. Nemohly přijít odnikud jinud.“

„Co je to v těch složkách?“

„Hlavně fotografie. Taky nějaké dokumenty.“

Naklonil se blíž, aby si mohl prostudovat názvy složek. Když si všiml některých označení, zatočila se mu hlava. Nejen že údaje složek odkazovaly na původ z vatikánského serveru, navíc nesly červnová data – pouhých pár dní po loupeži urny z Jeruzaléma a bezprostředně před datem z razítka na přepravním kontejneru, kterým byla urna anonymně poslána zpět do Jeruzaléma z kanceláře DHL v Římě.

„Otevřete tuhle,“ nařídil a poklepal na obrazovku někam do středu seznamu.

Ziv pohnula myší a najela do složky. Nasadila kyselý obličej, když se na monitoru objevila fotografie ve vysokém rozlišení. „Jejda. To je teda děsné.“

Rabín cítil, jak mu podklesávají kolena, zatímco studoval ostrý snímek kompletní kostry rozložené na černé gumové podložce. Dokázal rozeznat hladké okraje stolu z nerezové oceli. Přesně jak očekával. Ta urna skutečně nebyla prázdná. Starověké texty knězi nikdy nelžou, pomyslel si. „Chci je vidět všechny,“ prohlásil lehce se chvějícím hlasem.

„Jste v pořádku?“ Rabín, o tři odstíny bledší než obvykle, vypadal, jako by spatřil ducha.

Přikývl, aniž by odtrhl oči od fotografie.

„Přitáhněte si židli,“ vybídla ho Ziv. „Vlastně je tady PowerPoint složka, ve které je většina těch fotografií v prohlížeči.“

Ziv prošla tu velice podrobnou PowerPoint prezentaci s rabínem třikrát. A začalo jí to opravdu dělat starosti. Říct, že ty obrázky byly znepokojivé, by bylo velice zdrženlivé vyjádření.

Fotografie byly označeny virtuálním značkovačem, který zanechal žluté tečky a kroužky v místech, která si zasloužila pozornost. Cohen prostudoval každý detail: rýhy na žebrech kostry, rozdrcené kůstky v zápěstích a chodidlech a stopy rzi, které tam zůstaly, zpřelámaná kolena. Jen krátkou chvíli strávil nad obrázkem tří černých, ostrých hřebů a ještě méně nad dvěma mincemi položenými vedle sebe.

Na snímcích urny, pořízených z různých úhlů, byla spousta žlutých značek, které se soustředily na reliéf delfína a trojzubce na boku schránky. Úplně slyšel, jak jeho dědeček vykřikuje ze svého hrobu kletby.

Drobnější značky upozorňovaly na méně fascinující rozetové a šrafované vzory vyryté do přední stěny urny a klenutého víka. Cohen si nemohl nevšimnout, že víko na těchto fotografiích nebylo rozlomeno. Možná prasklo během utajované přepravy z Říma?

Některé fotografie byly provázeny poznámkami, jež nepochybně shrnovaly zjištění výzkumu, podrobně rozebraného ve složkách s dokumenty, které Ziv našla. Poselství bylo jasné: Tento exemplář z prvního století, jinak obraz dokonalého zdraví, zemřel v důsledku ukřižování. A testy patiny provedené na urně posilovaly závěr, že byl pohřben v Izraeli.

Pod Chrámovou horou. Kam Levité záměrně ukryli jeho urnu, aby naplnili proroctví Teď se toto proroctví ocitlo v ohrožení – plán, starý celá staletí, byl zlovolně narušen. A stál za tím Vatikán.

Poznámka, ve které se hovořilo o etnickém původu, obsahovala jediné výmluvné slovo: „NEZNÁMÝ“ – čímž se potvrdily rabínovy nejhorší obavy. Analyzovali DNA. Ani si neuvědomoval, že nahlas skřípe zuby.

Ziv si vybrala před posledním prohlížením dvouminutovou pauzu, aby se mohla protáhnout, zajít na malou a znovu naplnit hrnek s kávou. Za tu dobu, co byla pryč, se rabín ani nepohnul. Jen vystrašený pohled v jeho očích ještě zintenzivněl.

Právě v tomto okamžiku byl rabín pohlcený velice impozantní digitální rekonstrukcí, která vycházela z pečlivých kalkulací laserově vytvořené kostry a zachycovala, jak tento přibližně třicetiletý muž asi vypadal před svou krutou smrtí.

Rabín si najel na jeho obličej. Upoutaly ho mužovy modrozelené oči, které byly odrazem jeho vlastních.

„Jste si jistý, že budete v pořádku?“

Jeho krví podlité oči se odtrhly od monitoru. „Budeme v naprostém pořádku.“

„My?“ Za koho to ještě mluví? podivila se.

Povzdechl si, opřel se v židli a zamával rukama nad hlavou. „Hrozně mě zajímá, jak došli k téhle podobě,“ řekl a ukázal bradou na monitor. Protože strávil spoustu času v genetických laboratořích, byl si jistý, že potřebné vybavení je až příliš sofistikované, aby ho převáželi do Vatikánu. S největší pravděpodobností byla nějaká data poslána po síti. Snad o tom bude záznam v genetiččině laptopu. „Takže chci, abyste prohledala každou složku a našla cokoli, co má vztah ke genetickému zkoumání.“ Zdálo se, že tenhle požadavek už byl na Ziv příliš.

„Nejsem právě nějaká vědkyně.“

„Nemusíte být genetička“ vysvětlil jí. Nemusíte být zrovna doktorka Charlotte Henneseyová, pomyslel si trpce – to bylo jméno, které jeho člověk vyslaný do terénu našel na genetiččině vizitce a řidičáku. Prověření jejích pasových záznamů určitě ukáže, že byla tehdy v červnu v Římě. I když mu to přišlo zbytečné, udělal si v duchu poznámku, že musí říct svému kontaktu na imigračním úřadu, aby to zkontroloval.

Cohen vrhl na Ziv omluvný pohled. Uvědomil si, že on by byl pro tento úkol vhodnější. „Prostě mi dejte seznam všech složek. Vyberu ty, na které se máte podívat.“

„Samozřejmě.“ Její prsty se opět rychlostí blesku rozjely po klávesnici a ona začala vylučovat nepotřebné informace, filtrovala, třídila.

Ve snaze o obnovu čistoty posvátné pokrevní linie své rodiny získal Áron Cohen zběhlost v oboru lidského genomu – obzvláště v genetickém výzkumu, jehož průkopníkem se stal roku 1997 izraelský profesor Karl Skorecki, který vysledoval jedinečné genové markéry v patrilineárních chromozomech Y aškenázských (evropských) a sefardských (španělských, severoafrických a středovýchodních) Židů, kteří se prohlašovali za kohanim – potomky kněží, jež bylo možné vysledovat tři tisíce tři sta let zpátky až k Áronovi a Mojžíšovi. Cohenové. Ze sedmi milionů židovských mužů ve světě nese ani ne pět procent jedinečné genetické markéry předané Mojžíšovým bratrem Áronem. A protože tyto mutace byly uchovány výhradně v mužském chromozomu Y, neměla na ně smíšená manželství, jež byla důsledkem mezikontinentální diaspory, v podstatě žádný vliv.

Nebylo nijak překvapující, když rozsáhlá databáze této studie ukázala, že Cohenův vlastní modální haplotyp byl až doposud nejčistší, přesně jak sliboval jeho zesnulý dědeček – jen to teď bylo potvrzeno genomovou analýzou. Problém s jeho vlastní DNA byl v tom, že původní božskou dokonalost zkazil nespočet mutací či polymorfismů. Genetické deformace se přenášely z generace na generaci. To byl nepochybně důkaz boží zlomyslnosti.

Seškrtání seznamu zabralo téměř patnáct minut.

„To není špatné,“ poznamenala Ziv. „Vypadá to, že tady toho nebylo moc – tedy aspoň ne moc důležitého materiálu.“ Klikla na příkaz na obrazovce a tiskárna ožila. Vyplivla sedmistránkový soupis složek, roztříděných abecedně a uskupený podle typu. Ziv papíry posbírala a podala je rabínovi. „Jen mi dejte vědět, na co se mám kouknout.“

Jules na sklopeném sedadle Land Roveru rychle usnula a začala pochrupovat jako spokojené zvířátko, s rukama překříženýma na hrudi.

Nad Jeruzalémem už se zvedalo slunce nového dne, když do něj Amit s Land Roverem vjížděl. Kotníky na rukou měl samý strup. Oči měl kalné a byl vyčerpaný až do morku kostí. Záda měl otlučená od padajících kamenů, působilo mu to fýzickou bolest, která mu nepříjemně připomínala, jak ho jednou v Gaze zasáhla do kevlarové vesty kulka z automatické zbraně – nic zlomeného, ale rozhodně pár pořádných modřin. I kdyby se o to snažil, nedokázal by usnout – ne bez něčeho, co by utlumilo tu bolest… a jeho narůstající paranoiu.

Prozatím měl pocit, že se nesmějí zastavit. Říkejme tomu instinkt. A pro jistotu choval na klíně plochou černou pistoli Jericho 941F, kterou sebral tomu zabijákovi, a hluboké kapsy jeho volných kalhot zatěžovaly dva náhradní zásobníky.

Když Land Rover najednou prudce poskočil, Jules se zavrtěla a její obvázané koleno narazilo na palubní desku, až sebou škubla. Amit k němu sklouzl pohledem, aby se ujistil, že krvácení ustalo. Ránu zručně vyčistil jódem z lékárničky v autě. Šrámy pod dvěma pevnými vrstvami obvazu byly hluboké, ale nic, co by vyžadovalo šití. Když se to tak vcelku uvážilo, mohla ta minulá noc dopadnout daleko hůř.

Zkontroloval zrcátka, aby se ujistil, že je nesleduje žádné podezřelé vozidlo.

Před pár hodinami, když ho Jules konečně zahlédla ze své skrýše v troskách skriptoria Essenských poblíž kumránského návštěvnického centra, rozběhla se k němu a vrhla se mu kolem krku. Co se to tam sakra stalo?! vykřikovala, zatímco ho až příliš pevně objímala kolem citlivých žeber. I tak se mu to ale líbilo.

V tom okamžiku si Amit připadal jako hrdina.

I teď ale stále ještě hledal odpověď na Julesinu otázku.

Proč by se je pokoušel zabít profesionální vrah? Že by to, co odkryl v Kumránu, bylo natolik šokující, že by někdo považoval za nutné to kompletně zničit? Nedávalo to žádný smysl. Jistě, ty malby na zdi byly neobvyklé a ty unikátní komory vyvolávaly v člověku nejrůznější představy. A ten hieroglyf? No, znak pro Heliopolis by mohl znamenat prakticky cokoli.

Pak tady byla otázka profesionality. Ten zabiják se objevil se zbraní v ruce, a to přesně ve chvíli, kdy byli on a Jules uvnitř, na pohled v pasti. Takže to jejich střetnutí určitě nebylo žádným dílem náhody. Amita napadlo, jak dlouho ten muž asi vyčkával, než spustil svoji akci, protože na parkovišti nebyla minulou noc žádná jiná auta. Co měl v plánu?

Ta nádoba. Aspoň že ta nádoba je bezpečně zamčená v Rockefellerově muzeu. Nádoba a ty svitky.

Svitky?

Kolečka v Amitově hlavě se otáčela na plné obrátky. Možná že jeho vzácný přítel Jozsef Dayan dokáže vrhnout na celou záležitost trochu světla. Nepochybně už má překlad hotový. Ten muž byl jako stroj. IAA by nemělo nikdy dovolit, aby ze svého postu odešel. A proč by to taky dělali? S postupujícím věkem se jedině zlepšoval. A roky jenom přidávaly na důvěře, kterou Amit ke starému muži cítil.

„Bré ráno.“

Byla to Jules. Ani si nevšiml, že přestala oddechovat. Ruce měla složené za hlavou a tělo prohnuté do oblouku, jak se protahovala.

„Ahoj.“ Amit nedokázal odolat, aby koutkem oka nezaregistroval, že se jí vyhrnula košile a odhalila rozkošné ploché bříško. Vykoukl i stažený pupík. Moc hezké. „Spala jsi dobře?“

„Ne zrovna nejhůř. Už je to pěkná doba, co jsem ležela nějakému chlapovi na sedadle v autě.“ Zívla. „Takže jaký je plán?“

Pokrčil rameny. „Těžko říct. Budu si muset zavolat na pár čísel. Mám kamaráda, který nám nejspíš může pomoct.“

„Kamaráda? A co takhle policie?“

Zavrtěl hlavou. „To by momentálně nebyl nejlepší nápad.“

„Cože? Říkal jsi mi, že ten dement je pořád naživu. Proč by zajít na policii neměl být dobrý nápad?“

„Kvůli tomuhle,“ řekl a zvedl pistoli. „Standardní vybavení IOS. Taky ji používají terénní agenti izraelské zpravodajské služby.“ Položil si pistoli zpátky do klína.

Jen ten pouhý náznak u ní vyvolal úsměv. „Takže co?“ Zvedla sedadlo do vzpřímené polohy „Ty si myslíš, že patří k nim?“

„Na to je ještě brzy. Ale koukni se na tohle,“ řekl, sáhl si do kapsy, vytáhl mobilní telefon a odklopil ho. „To je on.“

Jules si pozorně prohlédla zrnitý snímek. Byl rád, že nepanikaří. Většina lidí by byla bez sebe, kdyby se je někdo pokusil oddělat. „Jak jsem říkal. Mám kamaráda, kontakt uvnitř izraelské zpravodajské služby. Předám mu to, jestli by nemohl zjistit, co je ten chlap zač – možná i pro koho pracuje. Nikdy nevíš. Třeba budeme mít štěstí.“

„Jak tomu můžeš říkat štěstí? Někdo tě chce očividně zabít.“

„Pokud by mě chtěl zabít, zastřelil by mě hned na místě.“

„Příliš nápadné,“ řekla. „Kdybys zahynul, když se zřítila ta jeskyně v Kumránu, nikdo by neměl nejmenší podezření.“

Podíval se na ni a usmál se. „To není špatné.“ Možná byla ta pistole, která mu ležela v klíně, pro toho člověka jenom pojistka. Skutečný plán byl pravděpodobně o hodně jednodušší, přesně jak naznačovala Jules. Chytré. „Vypadá to, jako bys už v minulosti párkrát provedla něco podobného.“

„Když si projdeš hnusným rozvodem, napadne tě spousta způsobů, jak spáchat dokonalý zločin.“

Měla pravdu. Jeho rozchod s druhou manželkou, Sarah, neproběhl nijak zvlášť ošklivě – dalo by se dokonce říct přátelsky. Zato ten první… Zuřivý boj o opatrovnictví jeho dvou holčiček a rozchod s Jasminou, která se musela vzdát profesury, aby mohla zůstat doma a vychovávat je? Brutální. Slabší povahu by to mohlo podnítit k fantazírování o zapovězených prostředcích řešení.

„Za tohle se ti omlouvám,“ řekl. „Netušil jsem.“

Natáhla se k němu a jemně mu stiskla silnou zaprášenou ruku. „Je to dobrodružství. A já přímo miluju dobré nerváky. Není třeba se omlouvat.“

Její slova zněla upřímně. Jednou mu ale prozradila, že se jí v závislosti na náladě mění barva očí. A teď se zdála být stříbrná jejích duhovek výraznější. „To mám radost, že jsem ti mohl dopřát trochu zábavy,“ prohlásil s lehkým úsměvem. „Díky, Jules.“

Land Rover se šplhal po Hanoch Albeck do centra Jeruzaléma. Město se teprve probouzelo, takže chodníky byly prázdné.

Amit zastavil, aby si Jules mohla zaběhnout do kavárny, použít zdejší příslušenství a koupit kávu a pečivo. Když vystupovala z vozu, připomněl jí, že je svrchovaně důležité, aby platila výhradně v hotovosti.

Nechal motor běžet a pozorně se rozhlížel, jestli neuvidí někoho, kdo by vypadal podezřele.

Uplynulo deset minut, než se opatrně vynořila ze dveří, v levé ruce tácek, na kterém stály dva umělohmotné pohárky. Vítězně pozvedla bílý papírový pytlík, který svírala v pravačce, a nasadila dramatický výraz, jako by právě protrhla cílovou pásku v maratónu. Rozesmátý Amit se natáhl a otevřel jí dvířka na místě spolujezdce. Podala mu jeden pohárek a pak naskočila dovnitř.

Amit usrkl trochu hořké kávy a podíval se na hodinky. Už bylo skoro sedm. „Ještě chvilku a zavolám pár lidem. Taky budem potřebovat nějaký benzín,“ dodal, když se podíval na kontrolku paliva. „Neboj se, určitě najdeme nějaké odpovědi.“

„Bát se?“ zasmála se a hodila okem po Jerichu. „Když ti v rozkroku leží pistole? Děvče se ani nemůže cítit bezpečněji.“

Když naplnil nádrž až po okraj, vyjel Amit s Land Roverem od pumpy a nechal ho s běžícím motorem stát kousek od telefonu, který patřil k benzínové stanici. Vyskočil z vozu, aby si zavolal na anonymní pevnou linku. Jeho kontakt to zvedl při druhém zazvonění.

„Boker tov!“ pronesl Amit srdečně.

„Dobré ráno, veliteli,“ odpověděl mu hlas Enocha Bluma ve sluchátku. „Čemu vděčím za to potěšení… v devět ráno? Potřebuješ na vykopávkách dalšího chlápka s lopatou?“

Amit se zachechtal. „Obávám se, že tentokrát to není společenský hovor.“ Z druhého konce linky slyšel, jak se zavřela dvířka od auta a zacvrlikal alarm.

„Musí to být moc důležité,“ poznamenal Enoch.

„To je.“ Slyšel, jak zachřestil Enochův řetízek s klíči a pak jeho tvrdé podrážky pleskající o beton. „Ještě nejsi v tanku, že ne?“ Amit byl v minulosti dvakrát pozván na telavivské velitelství izraelské zpravodajské služby, kde konzultoval osvobození rukojmí v Gaze. A přesně takovýhle dojem ten bunkr z betonu a oceli zanechával: jako kdybyste se ocitli v břiše tanku Merkava.

„Zrovna mířím dovnitř,“ odpověděl Enoch přes hvízdání větru, který profukoval garážemi.

„Možná bys to mohl maličko pozdržet.“

Kroky se zastavily.

„Tvůj mobil nemonitorujou, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Enoch poněkud ostražitě. „Pořád mi ještě nechávají trochu volnosti.“

„Oni“, to byl Mossad Merkazi Le-modiin U-letafkidim Meyuhadim, neboli Institut pro výzvědné a tajné operace – jinak též mosad. Spolupracovali s Amitovou jednotkou v IOS při mnoha operacích. Nejtrvalejší dojem v něm zanechaly dvě akce, kdy osvobozovali rukojmí – v obou případech šlo o izraelské pohraničníky, kteří byli uneseni Brigádou mučedníků Al-Aksa a zadržováni v bezpečných domech v Gaze. Mosad tvořili skuteční profesionálové.

I když ředitel mosadu se odpovídal kanceláři izraelského ministerského předsedy, jeho odhadem patnáct set zaměstnanců tvořili civilisté, mezi nimiž byli komunikační technici, specialisté na zbraně, psychologičtí profilovači, terénní agenti, mezinárodní operativci i nájemní zabijáci. Organizační schéma mosadu představovala pyramida dokonalé popiratelnosti – odshora až dolů. A pokud bylo vaší pracovní náplní osvobozování rukojmí, infiltrace teroristických buněk, sabotážní operace a atentáty, fungovalo to tímhle způsobem daleko lépe, o tom byl Amit přesvědčen.

Stejně jako Enoch i většina ostatních zaměstnanců mosadu sloužila dříve v Izraelských obranných silách. Enoch absolvoval svou tříletou vojenskou službu pod Amitovým velením – v té době to byl ještě kluk, který se sotva začal holit a pod vahou útočné pušky Galii se mu podlamovala kolena.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Enoch s upřímným zájmem.

„Ále. Už bylo líp. Měl bys pro mě pár minut?“

„V deset mám brífink, ale poslechnu si tě.“

Amit se pokusil shrnout do dvouminutové rekapitulace vražedného útoku z minulé noci co nejvíc detailů. Zmínil se i o profesionalitě toho muže: izraelská pistole s tlumičem, znalost práce s výbušninou. Rozhodl se nic neriskovat a Jules z celé historky vynechal. „Stejný týpek, jaké jsme vídali v Gaze, pokud víš, co tím myslím,“ vysvětlil Amit Enochovi.

Po krátkém mlčení, kdy bylo ze sluchátka opět slyšet hvízdání větru, se Enoch konečně zase ozval. „Sakra, nevím, co říct.

Přijde mi, že to asi má něco společného s těmi tvými vykopávkami.“

„To rozhodně. Celé to tam srovnal se zemí.“

Stísněná pauza.

Bylo dost patrné, jak Enoch váhá. Amit mu to nemohl vyčítat – Enoch měl rodinu a v tomto směru byl daleko úspěšnější než on sám. Tohle byla nebezpečná záležitost, která mohla mít i pro něj vážné dozvuky. Pak přišla otázka, ve kterou Amit doufal.

„Takže jak ti můžu pomoct?“

„Vím, že je to obrovská prosba – staví tě do velice obtížné pozice. Jestli mě chce ale vidět mrtvého někdo zevnitř, musím to vědět.“

„Pokud tě chtějí vidět mrtvého onu je jedno, jestli o tom víš.“

V tom měl pravdu. Jakmile si vás v agentuře vzali na mušku, už vás mosad nepustil, dokud na vaši složku neotisknul červené razítko. Měl jsi ho zabít, našeptával tenký hlásek Amitovi. Zabít ho a jeho tělo ukrýt Pak by měl aspoň minimální šanci, že si bude zaměstnavatel toho chlapa myslet, že svou práci odvedl úspěšně – že Amit a Jules zůstali pohřbeni pod troskami. „Jenom potřebuju šanci se bránit. Pokud je to rozkaz, možná bys o tom mohl něco zjistit. Podívat se, jestli jsem označený. A pokud ano, tak proč?“

Další zahvízdání větru ve sluchátku.

Enoch zasténal. „Teď jsem ve shromažďování dat,“ odpověděl konečně. „Momentálně monitoruju kabelové přenosy a chatovací místnosti. Takže už nemám prověření pro takovýhle typ informací,“ řekl tichým, neklidným hlasem. „Ale pořád znám pár lidí v Metsadě. Musíš mi dát trochu času.“

Amit se usmál a ukázal Jules zvednutý palec. „To je skvělé, Enochu. Vážně skvělé.“

Metsada, jedno z osmi oddělení institutu, byla v mosadu jednotkou pro speciální operace – koordinátor atentátů, paravojenských a tajných operací. Její obrovská databáze obsahovala nejstřeženější informace agentury.

„Mimochodem,“ dodal Amit. „Mám něco, co by ti mohlo pomoct. Toho chlapa jsem si vyfotil. Nejsem žádný fotograf a použil jsem k tomu svůj telefon. Každopádně by to snad mělo stačit, aby ho někdo poznal. Mohl bych ti to poslat na mobil?“

„Udělej to. Nemůže to být na škodu. Už musím končit. Zavolám ti hned, jak budu něco mít.“

Amit ukončil telefonát a zapnul svůj mobil na tak dlouho, aby stihl po vzdušných vlnách odeslat fotografii do Enochova telefonu. Pak ho zase vypnul pro případ, že by se člověk, který po něm jde, pokoušel zaměřit jeho pozici.

„Myslíš, že pomůže?“ zeptala se Jules, když se vrátil do Land Roveru.

„Jo, myslím. Enoch je správný chlap.“

„Co budeme dělat mezitím?“

Přejel si rukou po kozí bradce. „Myslím, že bychom měli zajet do Rockefellerova muzea. Promluvit si s mým přítelem Jozsefem Dayanem.“

„Jste si jistý, že to vyjde?“ zeptala se Charlotte, když taxi zastavilo u obrubníku na Borgo Pio.

„Nevidím důvod, proč ne,“ prohlásil Donovan. „Když už jsme se dostali takhle daleko…“ Zvedl ruce a usmál se. Zaplatil řidiči čtyřicet eur a oba se Charlotte vystoupili z taxíku s malými cestovními taškami v ruce. „Bude to v pořádku.“

Z jakéhosi důvodu mu věřila. Stejně jako když se od něj nechala přemluvit, aby jeli na letiště Phoenix Sky Harbor International. Ještě předtím se ale zastavili u ní doma, kde si vyzvedla pas a pár nezbytností. Donovan měl obavy jet do jejího domu, protože ho napadlo, že tam ti muži možná zamířili hned potom, co našli adresu v Charlottině řidičském průkazu. Vysvětlila mu ale, že po tom všem, co se stalo ve Vatikánu, vyměnila okamžitě po svém návratu do Států fyzickou adresu za schránku v místní pobočce Mail Boxes Etc. Tahle adresa se objevovala nejen na jejím řidičáku, ale taky na veškeré pracovní i soukromé korespondenci. Nebylo to ovšem jenom kvůli Contemu, existovala spousta fanatiků, kteří stavěli genetiku na stejnou úroveň s potraty a vraždou. Jistá úroveň anonymity byla rozumná. Protože však nechala svoji kabelku v BMS, musel drahé letenky Contintentalu zaplatit Donovan z vlastní kreditní karty.

I když letadlo odstartovalo teprve v šest ráno, ani jeden z nich během čtyřiapůlhodinové cesty do Newarku ani následného hodinu a půl trvajícího čekání neusnul. Charlotte tak měla spoustu času ronit další slzy, i když se ji Donovan pokoušel utěšit. Osm hodin hladkého letu přes Atlantik a západní Evropu však udělalo své. Oba se probudili, teprve když už letadlo kolem jedenácté dopoledne římského času klesalo na přistání na Fiumicinu.

Když vystoupili z taxíku, následovala Donovana přes ulici.

„Budu potřebovat váš pas,“ požádal ji a počkal, než ho vytáhne z tašky. Vzal si ho, zvedl oči k nebi a řekl: „Teď se ukáže, jak je to s tím irským štěstím. Dejte mi pár minut a zatím tady počkejte.“

Ustoupila na kraj přeplněného chodníku. Sledovala ho, jak přistoupil ke švýcarskému gardistovi v modré kombinéze s černým baretem a pistolí u boku, který stál u obrovské zdobené železné brány korunované papežským erbem a lemované z obou stran antickými sloupy. Přes ruch okolo – auta a návštěvníky postávající ve frontách – z jejich rozhovoru vůbec nic neslyšela. I když na tom stejně nezáleželo, protože Donovan zřejmě konverzoval s mužem italsky. Předložil mu jejich pasy a strážný si je prohlédl. Potom vytáhl Donovan nějaký doklad, zřejmě svůj starý vatikánsky průkaz. Strážného to zřejmě uspokojilo, protože vešel do brány a mávl na kněze, aby ho následoval. Donovan na ni vrhl povzbuzující pohled, usmál se a zvedl palec. Univerzální znamení pro Zatím dobrý: Nebude to trvat dlouho.

Když uplynulo prvních pět minut, začaly Charlotte napadat bláznivé myšlenky – bizarní teorie, proč Donovan považoval za nejlepší jít ze všech míst zrovna sem. Mohl by to být složitý plán, jak ji dostat zpátky do Vatikánu – past? Možná byl Conte ve skutečnosti naživu a čekal za branou na Donovanovy instrukce, aby ji unesl.

Ten laptop byl ale důležitější než ona – to v něm se skrývaly skutečně inkriminující informace. A pak jí to došlo: Můj laptop. Prokrista, co když ti muži získali moje složky? Trochu ji uklidňovalo vědomí, že data byla zašifrovaná. Ale přece…

Mělo by ji překvapovat, že ve zprávách neslyšela nic o Conteho smrti? Koneckonců Donovan naznačoval, že Conte nebylo dokonce ani žoldnéřovo pravé jméno. A byla to jen další nevyřešená vražda v Itálii. Žádné prvotřídní sousto pro CNN. Ale Santelliho smrt? Dostala by se do zpráv v USA? Nebyl to sice zrovna sám Svatý otec, ale byl to v rámci Svaté stolice jakýsi ekvivalent viceprezidenta. Teď si přála, aby měla čas ověřit si Donovanovu historku.

„Co já tady, proboha, dělám,“ zamumlala si pro sebe.

Z brány vyšel nějaký laskavě vyhlížející kněz. Když procházel kolem Charlotte a všiml si jejího utrápeného výrazu a nateklých očí, zdvořile se usmál, vrhl rychlý pohled na její tašku a pozdravil ji přátelským anglickým „Dobrý den“. Dobrý odhad, pomyslela si.

„Dobrý den,“ odvětila s úsměvem. Teprve pak si uvědomila, že její taška z měkké vlněné látky, dárek, který dostala jako čestná členka místní YMCY, má na sobě phoenixskou adresu této organizace. Rozhodla se využít příležitosti. „Promiňte, otče.“

Muž se zastavil a obrátil se k ní.

Dvěma kroky překlenula mezeru mezi nimi. „Vím, že to možná bude znít jako divná otázka…“ Zakoulela očima.

„Jsem kněz. Dostávám spoustu podivných otázek, má milá.“

Ten laskavý, vrásčitý obličej jí připomněl jejího otce. „Je to trochu ostuda, že to nevím,“ řekla a rozhodila rukama, „ale působí kardinál Antonio Santelli pořád na vatikánském sekretariátu?“

Muž pevně sevřel rty a zasmušile potřásl hlavou. „Je mi líto, zřejmě jste to ještě neslyšela. Jeho Eminence zesnula před několika měsíci.“

„Ach.“ Předstírala zármutek. „To je strašné. Co se stalo?“

„Vypovědělo mu srdce, bohužel. Kéž je Bůh milostiv jeho duši.“

Poděkovala knězi, a když se obrátila, stál Donovan před branou a mával na ni. Tehdy si uvědomila, jaký je dnes v Římě krásný den – jasná obloha a příjemně teplo. A renesanční architektura, která se tyčila všude kolem, jí vnášela klid do duše. Výrazný pokrok oproti její poslední návštěvě. Přistoupila k Donovanovi.

„O co šlo?“ zeptal se zvědavě.

„Ale o nic,“ odpověděla. „Jen jsme si povídali.“

„Tohle budete potřebovat,“ řekl a podal jí průkaz zatavený v plastu s kódovým číslem, jejím jménem a velice kvalitní naskenovanou fotografií z jejího pasu pod lesklým hologramem papežského erbu. „Naše pasy si nechají, dokud neodjedeme. Je to tady teď o něco přísnější, bohužel.“

Pokrčila rameny a připnula si průkaz na klopu zmačkaného saka. „Pokud tady mají sprchy, nebudu si stěžovat.“

Prošli branou a pak ji Donovan vedl maličkou nákupní částí Vatikánu. Když míjeli Via dei Pellegrini, vzhlédla doleva k zadní zdi Apoštolského paláce. Když hlavu opět sklonila, blížili se k místu, kde došlo k její poslední potyčce s Contem. V myšlenkách jí zaznívala zabijákova poslední slova: Nezapomínejte na dohodu o mlčenlivosti, doktorko Henneseyová. Nebo si vás najdu.

A v podstatě přesně na tom místě si Charlotte všimla, že na ně čeká povědomě vyhlížející kněz.

„Patricku! Tak rád vás vidím!“ zvolal.

Donovan muže objal. „Byla to jen chvilka.“

„Až moc dlouhá.“

Donovan se obrátil k Charlotte. „Je to ode mě ale hrubost. Charlotte, vzpomínáte si na otce Jamese Martina? Byl to asistent kardinála Santelliho.“

Ten chudák připoutaný ke stolu v předpokoji kardinálovy kanceláře. Nejvíc ze všeho si vybavovala temné kruhy pod očima a jeho bledou pleť, která v denním světle vyhlížela ještě hůř. Vypadal jako noční tvor. „Samozřejmě. Ráda vás opět vidím, otče,“ řekla a natáhla k němu ruku.

Uchopil ji do obou dlaní. „Charlotte,“ řekl a naklonil hlavu na stranu, jako by se pokoušel zařadit si její obličej. Ale její tvář rozhodně nebyla z těch, na které se dá zapomenout. Jasně si vybavoval – Kéž mi Bůh odpustí mé nečisté myšlenky; modlil se v duchu – jak se jí obdivoval, když podepisovala dohodu o mlčenlivosti pro Santelliho tajný projekt, projekt, který teď vystavil jeho sestru a její nádhernou rodinu nebezpečí. „Ano, doktorko Charlotte… Henryová, je to tak?“ Úmyslně zkomolil její příjmení, aby se vyhnul jakémukoli podezření. Vzpomněl si na její jméno včera a okamžitě zavolal na číslo mobilního telefonu, které mu nechali jeho únosci. A jen před pár minutami zavolal Orlandovi podruhé na nové číslo, aby ho upozornil na neočekávaný příjezd této dvojice.

Její příjmení bylo vytištěno velkým tučným písmem Times New Roman na průkazu. Možná nechtěl být hrubý a zírat na něj, protože jí visel přímo na levém ňadru, napadlo Charlotte. „Blízko. Henneseyová.“

„Omlouvám se. Mám hroznou paměť na jména,“ řekl a jeho bledé tváře se zbarvily lehce do růžova.

Konečně pustil její ruku, na které zůstal pocit vlhka a chladu.

„Je to velká radost, že vás tu znovu máme. Ať budete během své návštěvy potřebovat cokoli, stačí se jen zmínit.“

„Mnohokrát děkuji za vaši pohostinnost.“

„Jste tady vítaným hostem. Takže teď vás půjdeme ubytovat. Můžete se osvěžit á trochu si odpočinout.“ Vyrazil s nimi po pěšince vedoucí kolem Apoštolského paláce. „Budete mít volno na oběd?“ zeptal se Donovana. „Trochu se uvolnit po letu? To pozvání pochopitelně platí i pro vás, Charlotte.“

„Pokud s tím bude Charlotte souhlasit,“ odpověděl Donovan.

„Zní to skvěle.“

„Takže co jste z toho všeho vyvodil?“ zeptal se Cohen.

Věhlasný profesor David Friedman, zaměřený na genetiku izraelského obyvatelstva, se pohodlně opřel v židli. Čočky tlustých bifokálních brýlí ještě zvětšovaly jeho vystouplé bezvýrazné oči. Vyhublý třicátník neměl žádné vlasy ani obočí, což byl důsledek mimořádně vzácné choroby nazývané alopecia universalis. Při pohledu na jeho tělo bez jediného chloupku a vystupující ocelově šedé oči mohlo člověka napadnout, jestli ho snad na Zemi nevysadili z létajícího talíře. I jeho ohromující intelekt byl jakoby z jiného světa. Tím se ovšem nic neměnilo na skutečnosti, že byl ten člověk společensky neobratný a popudlivý. A fakt, že vytrvale odmítal Boha a judaismus, znamenal velkou zátěž pro Cohenovu trpělivost.

„Je tady spousta informací, rabi,“ řekl. Vypadal podrážděně. „Vycházím jen z dat a fotek, ne ze vzorku. Budu spekulovat,“ varoval. „A dokud to neuvidím na vlastní oči přes velice silný mikroskop…“ Pokrčil rameny. Profesorův zrak zabloudil k oknu kanceláře, skrz které bylo vidět studenty procházející přes palmami osázený dvůr Telavivské univerzity.

„Prosím.“ Cohen k němu pozvedl rozevřené dlaně a s netypickou vlídností požádal: „Spekulujte.“

Friedman si povzdechl a přejel pohledem zpátky k monitoru na schéma dvou sad čtyřiadvaceti párů chromozomů. Zavrtěl hlavou a řekl: „Tak dobře. Za prvé, studuji lidský genom. A tohle? Tohle je moc malé, aby to pocházelo z člověka.“

„Jak to?“

Cohenovi trvalo až do poledne, než se mu podařilo vybrat z laptopu Charlotte Henneseyové devět zásadních složek. Ziv je zkopírovala na flashdisk, který teď trčel z portu na Friedmanově vysoce moderním Macintoshi. Všech devět složek teď bylo otevřeno v samostatných oknech rozložených na profesorově obrovské plazmové obrazovce.

Friedman klikl na spodní lištu a jedna ze složek vyplnila celou obrazovku. „Podívejte se na tohle,“ začal vysvětlovat. Ukázal na odlišné kombinace a sekvence A, C, G a T – každému písmenu byla přidělena jiná barva. Nad nimi se táhla nepřerušovaná série vertikálních linií v různé tloušťce, která připomínala čárový kód protažený do nekonečna. „Víte, kolik základních párů bychom očekávali, že najdeme v lidském genomu?“ Byla to zbytečná otázka. Áron Cohen byl vynikající student a snadno by si mohl najít druhé zaměstnání ve Friedmanově laboratoři.

„Tři miliardy.“

„A co vidíte tady?“

Na monitoru hned vedle pole označeného BÁZOVÉ PÁRY stálo číslo: 298 825 111.

„Chápu, že ten počet vypadá dost nízký. Ale co jestli to je z lidského exempláře?“

„To není, rabi. Ujišťuji vás. Podívejte na tohle…“ V důsledku Friedmanovy narůstající nespokojenosti sebou začala jeho kostnatá ramena škubat, když vyvolal na obrazovku další aktivní okno. S pocitem doktora, jehož pacient odmítá přijmout definitivní diagnózu, prohlásil: „Tady, použijte svůj pronikavý zrak, rabi – zrak vědce. Ten svůj mysticismus nechte za dveřmi.“ Friedman mu pustil video, na kterém byl jehlou z jádra buňky extrahován fluoreskující pár chromozomů. „Jestli je tohle pravé…“ Znovu zavrtěl hlavou. „Připadá mi to jako science fiction. Sledujte, co se bude dít.“ Chvíli čekal. „Aha. Tam. Vidíte to? Ten pár chromozomů tady?“

Rabín se přitáhl blíž. „Ano.“

„Tyto dva chromozomy začnou okamžitě nahrazovat extrahovaný genetický materiál. Přebudovávají genom.“

„A tohle není možné?“

„Na Zemi? Nemyslitelné.“

„Takže jak to vysvětlíte?“

Profesor rozhodil rukama. „Počítačová simulace. Hollywood. Kdoví? Omlouvám se, že to říkám, ale myslím, že vás oklamali.“ Ani ten jeho drsný projev nedůvěry však rabína v nejmenším neodradil. Vlastně se zdálo, že ho to dokonce potěšilo. Možná byl oklamán sám profesor? „Má to něco společného s Cohenovým genovým projektem? Někdo vám nasliboval nějaké nesmysly? Nebo mě prostě jenom testujete?“

„Jenom bych spekuloval,“ odpověděl rabín vyhýbavě. Kupodivu tím vyloudil z toho mrzoutského génia zachichotání. „Takže se z tohohle nedá říct, jestli je to pravé?“ ujišťoval se.

„Sežeňte vzorek. Potom vám řeknu, jestli je to pravé – a z které planety to pochází.“

Cohen se usmál. „Dejte tam ten druhý obrázek,“ vybídl profesora. „Ten se dvěma chromozomovými schématy vedle sebe.“

Naštěstí byl systém, podle nějž Charlotte Henneseyová pojmenovávala složky, velice popisný. Tato byla označena „karotype.subjectA-henneseyB“. A Ziv z atributů složky snadno poznala, že byla poslední, se kterou se na genetiččině laptopu pracovalo, než ji tehdy ve Phoenixu získali.

Friedman přeskočil na jiné okno.

„Pokud bych vám donesl vzorek – z Hollywoodu,“ dodal rabín, který se snažil zachovávat lehký konverzační tón, aby udržel Friedmanovo zatím nejasné podezření v mezích, „který vzorek byste potřeboval, ten nalevo, nebo ten napravo?“ Ne že by se opovážil mu něco takového přinést.

Profesor si s tou otázkou chvíli bez velkého nadšení v duchu pohrával. „Tenhle, označený subjekt pochází hypoteticky od muže,“ prohlásil nakonec. „A tenhle tady je očividně ženský, ten, co je nadepsaný hennesey, ať už to znamená cokoli. Vypadají identicky, pochopitelně pokud nebereme v úvahu pohlavní chromozomy. V tomhle fantastickém světě ale ve skutečnosti záleží jenom na těchhle dvou chromozomech. Říkejme jim, jen tak pro legraci stavitelé. Je snadné je rozeznat, protože vůbec nevypadají jako lidské chromozomy.“ Klepl dvakrát na monitor – nejprve na nespojený pár chromozomů „subjektu“ a pak na identický pár „henneseyové“.

„Takže jelikož tihle stavitelé dokážou sami vyrobit všechny ostatní chromozomy v genomu, řekl bych, že právě v nich spočívá to kouzlo. Vaše hollywoodská hvězdička,“ zažertoval. „A hypoteticky řečeno, protože jsou stavební chromozomy přítomny v tom vašem mužském i ženském vzorku, postačí kterýkoli z nich.“ Pokrčil rameny.

Kterýkoli z nich. Cohenův úsměv se ještě rozšířil.

Venku před budovou Genetických studií stál Cohenův sedan Buick Lucerne s řidičem za volantem. Rabín zapadl na zadní sedadlo.

„Už se vrátilo letadlo z Říma?“

„Před dvaceti minutami,“ odpověděl řidič. „Teď doplňují palivo. Už jsem vašeho pilota informoval, že okamžitě odlétáme do Inshas.“

„Výborně. Odvezte mě přímo na letiště.“

„Ano, pane.“

Cohen se opřel do sedadla s spustil okénko, aby vpustil dovnitř sladký středomořský vzduch, který vanul nad Tel Avivem. Vracely se mu s ním vzpomínky na jeho první návštěvu Izraele. To mu bylo patnáct – bylo to dva roky poté, co se dostal do dědečkova tajného kroužku, který uvedl jeho život do pohybu. To, čemu ho učili, bylo natolik detailní, natolik nesmazatelně vepsané do jeho podvědomí, že už tehdy cítil spojení s touto zemí – instinktivní spřízněnost. A ještě dnes odpoledne ho přivítá jiný vítr, vanoucí přes stařičký písek v Nilské deltě – bratrské zemi jeho předků. Zemi, kde se zrodil Jahveho dar – rodinné dědictví.

V Rockefellerově muzeu, které se nacházelo přímo před severní zdí Starého města, čekali Amit a Jules trpělivě v prázdné chodbě lemované administrativními kancelářemi. Po chvíli zaklepal Amit na dveře kanceláře Jozsefa Dayana podruhé – stále žádná odpověď. Sáhl rukou po klice a zkusil otevřít. Zamčeno.

„Zvláštní. Nikdy jsem nezažil, že by byly tyhle dveře zamčené. Prakticky tady žije.“ Ten muž neměl žádné děti a jeho žena před čtyřmi lety prohrála v tvrdém souboji s rakovinou. Od té doby pomáhala tato drobná místnost starci vyplnit vzniklou prázdnotu.

„Kde jsou ty svitky?“ zeptala se Jules.

„Nechal jsem je u něj, jsou uvnitř.“

„Nemáš klíč?“

Zavrtěl hlavou.

„Možná je ten tvůj kamarád někam odnesl.“

„To v žádném případě,“ prohlásil bez zaváhání. „Musíme se dostat dovnitř.“

Archeolog se přikrčil u rámu dveří, aby ohodnotil zámek, a pak vytáhl z kapsy kalhot svazek klíčů.

„Myslela jsem, že klíč nemáš.“

„Ne tak docela.“

Amit roztáhl kroužek na klíče a sundal z něj dva drobné matně černé předměty, které Jules připadaly, jako by je sebral z chirurgického tácu nějakého dentisty.

„Hlavně dávej pozor,“ nařídil jí. I když u vchodů do muzea a zejména v galeriích byla bezpečnostní opatření přísná, Jozsefově laboratoři stejně jako jeho vznešené osobnosti byly jakékoli vycizelované protokoly cizí. Když byl ještě Amit v IOS, představovaly hlavní překážku vstupu do bezpečného domu v Gaze zamaskovaní výrostci s automatem Uzi v rukou, kteří si příliš přihnuli punče okořeněného fundamentalistickým islámem. Jakmile se ale zbavili těch, dveřní zámky už byly daleko menším problémem než tady tento. Přesto se to rozhodl zkusit. Strčil do poškrábaného hliníkového zámku plochý napínák a otočil jím po směru chodu hodinových ručiček.

Jules se snažila zastat práci sálového monitoru, daleko víc ji ale zajímalo, co to Amit dělá. Vrhala po něm kradmé pohledy, zatímco do klíčové dírky vedle prvního nástroje opatrně zasunul druhý – jakousi věc s háčkem na konci, která by se hodila spíš do v košíčku s háčkováním její mrtvé babičky.

Amit kroutil háčkem podél zoubkovaného vnitřku a lovil hladké západky stavítka. Postupně je všechny zvedl, klik, klik, klik… Po pěti sekundách vzal kliku do dlaně a jemně ji stiskl. Cvak. Mávnutím přivolal Jules, která odpověděla zvednutým obočím.

„Kde ses tohle naučil?“ zeptala se.

„Standardní polní výcvik IOS – aspoň pokud tě umístí na nepřátelské území, jako je Gaza, kde máš likvidovat islámské teroristy. Řekněme prostě, že mačkání domovních zvonků by nebyl nejlepší nápad.“

Strčil nástroje do kapsy, zvedl se a otevřel dveře.

Dvojice vklouzla do neosvětlené kanceláře a Amit za nimi dveře zase tiše zavřel.

„Pokud jsi chtěl zůstat se mnou o samotě v temné místnosti,“ nadhodila Jules, „stačilo požádat.“

„Tenhle nápad si necháme na později,“ odpověděl. Začal šátrat podél zdi a hledat vypínač.

Tiché cvaknutí bylo následováno sterilní záplavou halogenového světla.

Amit okamžitě vyrazil k prosvětlovacím panelům. Ještě včera ráno tady viděl Jozsefa, jak opatrně odstraňuje voskovou pečeť a sundává víčko zakrývající tři volně svinuté pergameny. Než Josi svitky vytáhl, pokusil se utlumit Amitovo nadšení a vysvětlil mu, že většina starých pergamenů je příliš křehká, aby se dala rozložit – mělo to něco společného s tím, že je kolagen v ovčích kůžích vystaven vlhku a pak vyschne. „Teď už je můžeme posílat na rentgenovou analýzu,“ vysvětloval Josi. „Četl jsem taky o nějaké nové laboratoři v Oxfordshire… vyvinuli světelný zdroj desetmiliardkrát silnější než Slunce, který dokáže rozluštit písmo na svitcích, pokud jsou příliš křehké, aby se daly rozložit. Věřil bys tomu? Neskutečné!“

Když je ale Josi vytáhl ven, položil na prosvětlené panely a velice opatrně otestoval ukazováčkem v rukavici jejich pružnost, byl příjemné překvapen. Několik dalších zkusmých šťouchnutí a „rychlý náhled“ pod silným zvětšovacím sklem mu dodaly odvahu, aby se pokusil jeden sám rozložit. První rozvinul bez většího úsilí a stejně tak i druhý a třetí. K Josiho překvapení byl stav klafu skoro stejně dobrý jako v den, kdy ho vytáhli z louhu a napnuli do rámu. „Nikdy jsem nic takového neviděl,“ prohlásil. Pak napnul pergameny na prosvětlené panely a přes ně položil ochranné krycí sklo.

V tomto okamžiku ale na ničem z toho nezáleželo, protože Amit zíral jen na prázdný panel. Ten vedle byl taky opuštěný – nádoba byla pryč. Dokonce tam nezůstal ani ten vosk, který Josi vydlabal do skleněné mističky. Amit měl pocit, jako by ho někdo právě praštil po hlavě. „Do prdele.“

„Pořád jsi si jistý, že neutekl z města?“ Tentokrát zůstal Amit zticha. Už předtím musel oželet ztrátu největšího objevu svého života – a teď se ta tupá dýka zavrtala ještě hlouběji. Ani nemluvě o tom, že přišel o nejlepší důkaz, který s tím vším spojoval toho chlapa, jehož obličej měl na fotografii v mobilním telefonu. Takže tohle nebyl vhodný čas jakýmkoli způsobem naznačovat, že jeho výborný přítel je převlečený Jidáš.

Najednou se otevřely dveře.

Jules i Amit se k nim překvapeně obrátili. Chvíli zůstaly prázdné. Pak se ozvalo vrzání gumy na dlaždicích.

Po chvíli napjatého čekání vjel do dveří asi dvacetiletý mladík na kolečkovém křesle. Vypadal křehce a byl bledý jako smrt. Zpod diskovité modlitební čepičky mu vykukovaly nakrátko ostříhané černé vlasy a pejzy kroutící se kolem odstávajících uší.

„Á, profesor Mizrachi,“ řekl mladý muž bázlivým hlasem. „Omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

„Joshuo,“ pozdravil ho Amit. Svaly na krku mu povolily. Byl to průvodce z hlavní galerie, syn nejoceňovanějšího mecenáše muzea – kontroverzního rabína Árona Cohena. Amit si jasně vybavoval, jak Joshua sotva před dvěma lety stejnými galeriemi procházel po svých. Pak se u něj ale projevil nějaký typ neurodegenerativní choroby, která z něj během pár měsíců udělala mrzáka. Příšerná věc pro tak mladého člověka.

„To jenom… dveře byly předtím zamčené,“ – mladík si začal nervózně okusovat špičky prstů – „a všiml jsem si, že je rozsvícené světlo.“

„Není třeba se omlouvat,“ prohlásil Amit. Protože byl sám zaměstnán u Izraelského úřadu pro starožitnosti, jehož hlavní kanceláře se nacházely uvnitř muzea, nebylo nijak překvapující, že jeho přítomnost chlapce nezneklidnila.

Amit představil Jules.

Joshua dokázal s atraktivní Francouzkou jen s obtížemi udržovat oční kontakt, jeho pohled až příliš přitahovaly egyptoložčiny štíhlé opálené nohy a obvaz, který jí zakrýval pravé koleno.

„Jenom hledám Josiho,“ vysvětlil Amit. „Dal mi kopii svého klíče…“ Rozhodil rukama. „Napadlo mě, že bychom tady na něj počkali.“

Joshua sklopil oči k podlaze a zkřivil rty. „Takže vy jste to ještě… neslyšel?“ Začal si okusovat prsty s ještě větší intenzitou.

To nevypadá dobře, pomyslel si Amit. „Neslyšel co?“

„Včera v noci zemřel.“

„Cože?“

„Jeho soused našel otevřené dveře. Ležel na podlaze. Myslím, že říkali něco o srdci.“

Amita napadala docela jiná diagnóza, když se ohlédl po prázdných prosvětlovacích panelech.

„To je hrozné,“ pronesla Jules s upřímným zármutkem, i když toho člověka ani neznala.

„Vím, že to možná bude vypadat jako nemístná otázka,“ řekl Amit. „Ale viděl jsi ho včera odcházet?“

Joshua přikývl. „Hned potom, co s ním mluvil můj otec.“

„A nesl Josi něco s sebou? Krabici, kufřík – něco takového?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Ne. Myslím, že šel na nějakou přednášku v Izraelském muzeu. Takže všechno nechával tady.“

Další rána do hlavy. „Chudák chlap,“ řekl stísněně Amit. Bylo těžké setřást ze sebe pocit, že to on vystavil Josiho nebezpečí. K nesnesení.

„Takže nejlepší asi bude, když teď půjdeme,“ ozvala se Jules s jistou naléhavostí v hlase a uklidňujícím, ale neústupným gestem položila Amitovi ruku na rameno.

„Správně,“ souhlasil Amit. „Když uslyšíš o smutečním obřadu…“ obrátil se k Joshuovi.

„Samozřejmě. Rozešlu e-maily všem. Jsi na seznamu, že ano?“

„Jsem.“

Počkali, až vycouvá s kolečkovým křeslem do chodby. Amit zhasil světla a pak vyšel i s Jules ven a zavřel dveře.

„Rád jsem tě viděl, Joshuo,“ řekl Amit.

Joshua se s nimi rozloučil, otočil křeslo a vyrazil chodbou ke svému stanovišti.

„Zmizme odsud,“ navrhla Jules.

„Počkej. Ještě musím něco udělat, než půjdeme,“ zarazil ji Amit, zatímco pohledem sledoval Joshuu, dokud s vrzáním nezajel za roh. „Tudy,“ prohlásil a mávl na ni, aby šla za ním.

Amit provedl Jules osmiúhelníkovým Věžním sálem s byzantskými klenbami a pak rychle prošli přes Jižní oktagon, kde Jules zahlédla hieroglyfy pokrytou stélu faraóna Setiho I. Zamířili rovnou k Jižní galerii – jednomu ze dvou dlouhých obdélníkových sálů, které byly v muzeu v padesátých a šedesátých letech využívány k luštění svitků od Mrtvého moře.

Amit pozdravil pohlednou mladou průvodkyni jménem Rebecca, která procházela místností s rukama složenýma za zády, a hned vyrazil do středu sálu.

Zrenovovaná galerie s protaženými, vysoko posazenými okny a kazetovými stropy byla plná hranatých skleněných vitrín na čtyřech nožkách, které se začaly používat ve dvacátých letech dvacátého století, v dobách britského mandátu (zcela v souladu s tradicí). Mezi zdejšími exponáty bylo možné najít fyzické pozůstatky starověkých obyvatel Izraele: dvě stě tisíc let starou lidskou lebku vykopanou v Galileji; lidské ostatky z Mount Carmel, zhruba sto tisíc let př. n. 1., a lidské hlavy z Jericha datované do doby šest tisíc let př. n. 1.

Nic se však nemohlo rovnat poslednímu přírůstku galerie.

Amit se zastavil před moderní vitrínou s ultra silným bezpečnostním sklem. Podstavec, na němž byla umístěna, byl masivní, skrýval se v něm komplikovaný bezpečnostní systém. Exponát umístěný v této vitríně byl jemně nasvícen seshora a zezdola.

„Podívej se na tohle,“ pobídl Jules. „O téhle urně snad víš, ne?“

Pozorně si prohlédla kamennou schránku pokrytou rytými rozetovými a šrafovanými vzory. Její vypouklé víko bylo nádherné, i když si všimla stop práce restaurátora, který opravil zubatou prasklinu táhnoucí se po celé šířce v jeho středu. Nic ji nenapadalo. „Měla bych?“

Překvapeně se na ni podíval. „Ta loupež na Chrámové hoře tehdy v červnu přece? Bylo to ve všech novinách. Přestřelka, výbušniny…“

Jules to všechno znělo přinejlepším mlhavě. „V červnu jsem byla na vykopávkách u Tanisu,“ bránila se. „A do pouště si s sebou televizi netahám. Víš, jak to chodí na vykopávkách… izolace?“

„Ano. Jistě,“ připustil Amit.

„Tak se na mě přestaň vytahovat.“

Zavrtěl hlavou a pak jí poskytl zkrácenou verzi zločinu, něco ve stylu Readers Digest. Vyprávěl jí, jak se situace vyhrotila natolik, že byla jedna synagoga napadena muslimskou sebevražednou útočnicí (i když Amit upřednostňoval termín „vražedný útočník“) a že v zoufalé reakci na tento čin izraelská policie mylně označila za komplice jeho kolegu jménem Graham Bartoň. Bartoň byl propuštěn teprve poté, co italské úřady vystopovaly uloupenou urnu do domu muslimského duchovního, který celou loupež zorganizoval. Urna byla prozkoumána a převezena sem do úschovy.

„Takže tohle ti zloději ukradli?“ Teď už si relikvii prohlížela s větším zájmem. „Urnu?“ Nedávalo to smysl. „Proč?“

„Na to existuje spousta konspiračních teorií, ale nikdo to neví s jistotou. Pravděpodobně to má hodně společného s tím, co bylo uvnitř.“

„A to bylo…?“

Pokrčil rameny. „Vrátila se prázdná,“ řekl. Snažil se v sále, kde se rozléhala ozvěna, tlumit hlas. „A tady se začínají objevovat opravdu zajímavé spekulace.“ Protože měl pocit, že zaslechl kvílení pneumatik kolečkového křesla, odmlčel se a ohlédl přes rameno. Nic. „Podívej na tohle.“ Ukázal na něco na boku schránky.

Jules musela udělat úkrok stranou a sklonit se, aby viděla, co ho tak zaujalo. Tehdy si všimla vyrytého reliéfu, který se shodoval s podivnými pohanskými symboly, co spatřila na oné nástěnné malbě skryté pod kopci Kumránu. „To je zvláštní.“

„To rozhodně je.“ Její znepokojený výraz mu řekl, že už si to dala do souvislosti.

„Tak co si myslíš, že to znamená?“

„Vážně těžko říct. Ale někteří lidé to interpretují jako raně křesťanský symbol.“

„Jak to?“

„No, když Ježíš roku třicet čtyři našeho letopočtu nebo tak někdy zemřel, lidé, kteří se pokoušeli pokračovat v jeho duchovním úsilí, byli pronásledováni Římany. Takže skrývali svou identitu tím, že používali pohanské symboly.“

„Něco jako kód?“

„Jakási pečeť, abychom byli přesnější. Mělo to představovat Ježíšovo ukřižování. Řekové a Římané uctívali delfíny jako magické tvory, kteří provázeli duše do zásvětí.“

„Jako andělé,“ poznamenala Jules.

„Jako zachránci,“ opravil ji. „A ten trojzubec má údajně reprezentovat kopí, které delfína zabilo.“

„Kříž.“

„Kříž,“ přitakal Amit. „A to jsem se ještě nedostal k těm třem hrotům trojzubce –“

„Svatá trojice.“

„Dobře, že jsi nebyla Římankou v té době,“ poznamenal. „Opět, tohle všechno jsou jenom dohady a –“

„Takže podle těch spekulací tahle urna obsahovala tělo některého raného křesťana?“

Usmál se. „No, něco takového. Ale ne jen tak ledajakého křesťana.“

„Petra? Pavla?“

„Zkus zamířit vyš.“

Podívala se na urnu a zkusila nemožné. „To určitě ne. Přece ne Ježíš.“

Amit přikývl.

Jules to rozesmálo. „Mluvíš tady s egyptoložkou, Amite,“ připomněla mu. „Víš, jak se dívám na celou tu záležitost s Ježíšem.“

„A?“ Jenže už věděl, kam tím míří.

„Neexistuje jediný důkaz, že by byl Ježíš skutečnou historickou osobou.“

Amit znal její postoj už z dřívějška. „Takže je to literární postava?“

„Ježíše je možné přirovnat k jednomu hrdinovi z egyptského folklóru. Připomenu ti to – Osiris byl brutálně zavražděn, ale bohyně Isis posbírala části jeho těla a uložila je do kamenné hrobky, kde došlo po třech dnech k jeho vzkříšení a on pak vystoupil na nebesa. Ukřižování, pohřeb, vzkříšení a nanebevstoupení?“ Rozhodila rukama. „Byl to mimochodem právě Osiris, který potom soudil duše zemřelých tím, že jejich srdce pokládal na váhy oproti pírku bohyně Ma’ať, a bud uděloval zesnulým věčné požehnání, nebo je předhazoval Ammitovi, Požírači…“

„Nebesa a peklo,“ připustil. Jak se Jules rozvášnila, začala po nich ta průvodkyně vrhat zvědavé pohledy. Amit zvedl ukazováček ke rtům, aby Jules trochu ubrala hlasitost.

„A podle Knihy mrtvých,“ pokračovala teď už tišeji, „nakrmil Osiridův syn Horus pět tisíc hladových jen pár bochníky chleba.“

„I Ježíš nakrmil hromadu lidí,“ přidal se k její hře.

„Pět tisíc, abychom byli přesní,“ řekla. „Taky existuje zpodobení Hora sajícího z prsu Isis, které se později proměnilo v Madonu s dítětem,“ dodala sarkasticky.

Amit věděl, že existují desítky nejrůznějších paralel mezi Ježíšem a Horem – od panenského zrození až po zasvěcení skrze rituální křest – a že oba byli zobrazováni v podobě pastýře nebo ovce. Takže jenom doufal, že to Jules vezme zkrátka.

„A nezapomínejme na tohle: Isis, léčitelka a dárkyně života,“ – napřímila ukazováček pravé ruky – „Osiris, soudce duší,“ – zvedl se prostředník – „a Horus, vládce nebes, který je shodou okolností Osiridovým synem“ Když zvedla i prsteníček, přitiskla jej pevně ke zbylým dvěma prstům. „Nezní ti to povědomě? Tři samostatní bohové spojení vjedno?“

„Svatá trojice.“ Přikývl.

„A to, co Ježíš tvrdil o posmrtném životě a souzení duší? To je filozofické uvažování, nad kterým stojí obrovský nápis Egypt. Jenom si vzpomeň na ba,“ dodala.

Ba, jak si Amit vybavoval, byl starověký egyptský ekvivalent duše, která se při smrti oddělila od těla, aby se mohla po libosti toulat. A byla zobrazována jako pták, kterého Jules nepochybně považovala za předchůdce Svatého ducha.

„Takže mi promiň, jestli neběhám každou neděli do kostela,“ prohlásila skepticky, založila ruce pevně na hrudi a zapřela se o levou nohu.

Zvedl ruce v gestu poklidné kapitulace. „Chápu, Jules. Všechno má původ v Egyptě. Ten samý postup můžeme použít i pro Starý zákon a dospějeme k závěru, že celý Ježíšův příběh je smyšlený.“ Vychrlil ze sebe pár příkladů a přitom nakláněl hlavu ze strany na stranu, jak zdůrazňoval paralely mezi oběma verzemi: „David se narodil v Betlémě.“ – hlava doleva – „Ježíš se narodil v Betlémě,“ – hlava doprava. „Mojžíš vystoupil na horu Sinaj a pobyl tam čtyřicet dní,“ – doleva – „Ježíš odešel na čtyřicet dní do pouště,“ – doprava.

V očích se jí teď objevil skoro omluvný výraz.

„Taky bys mohla upozornit na to, že Ježíšův otec odvozoval svůj původ přímo od Davida a Abraháma a jeho matka byla přímým potomkem Mojžíšova prvního velekněze, Levity Árona, čímž se příhodně naplňuje Izaiášovo proroctví – podle kterého bude Mesiáš knězem a králem. A pak je tady samozřejmě celá ta záležitost s tím, jak Bůh obětoval svého syna, stejně jako se Abrahám pokusil obětovat Izáka –“

„Tak dobře,“ prohlásila a zakoulela očima. „To jsem vážně zněla tak moc bláznivě?“

Pokrčil rameny. „Přece si opravdu nemyslíš, že je Ježíš uměle vytvořená literární postava, nebo ano?“ Mohl jen doufat, že Jules netuší, že je u Ježíše možné odhalit devatenáct z dvaceti motivů, které jsou spojovány s hrdiny řecké mytologie.

Unaveně si povzdechla s náznakem zdvořilého nesouhlasu. „Tak jak potom vysvětlíš, že historikové, kteří žili v době Ježíše – Filón a Josephus Flavius, abych jmenovala alespoň některé – se nikdy nezmínili o nikom, kdo by měl alespoň vzdáleně co společného s Ježíšem nebo jeho učedníky? No tak si to přiznej, chlap, který chodí po vodě, nakrmí zástupy obědem z pytlíku a oživuje mrtvé, není zrovna béčkový materiál.“

„Jasně, neexistuje žádná přímá zmínka o Ježíšovi samotném. Ale Flavius velice živě popisuje Essenské jako jednu ze tří židovských sekt působících v Judeji prvního století. Filón o nich psal taky.“

„A co ti s tím mají společného?“

Tajuplný úsměv pozvedl Amitovi koutky úst. Pochybovači tenhle historický fakt stále znovu a znovu přehlíželi. „Essenštf je vlastně nesprávný přepis termínu, které Flavius a Filón používali k označení Židů v Kumránu. Ve skutečnosti se to vyslovovalo Esaoin – je to slovo, které má kořeny v řečtině, aramejštině a arabštině. Vzhledem k tomu, že žiješ v Káhiře, určitě to dokážeš přeložit.“ Podle uvolněného výrazu v její tváři poznal, že jí to došlo. Konečně něco prolomilo ten její pancíř.

„Stoupenec Ježíše,“ řekla po chvilkovém váhání tichým hlasem.

„Správně. Stoupenec Ježíše,“ zopakoval. „Takže pokud se mě ptáš, historie opravdu nabízí záznamy o skupině, kterou mnozí považují za nejstarší křesťany.“

„Teď to trochu přeháníš.“

„Možná. Ale oba jsme přece viděli ten samý symbol v komoře v Kumránu,“ ukázal znovu na reliéf na urně. „A jak jsem řekl, někteří velice inteligentní archeologové šeptem hovoří o tom, že tahle urna náležela Kristovi.“

Jules podrobila urnu dalšímu zkoumavému pohledu, tentokrát ale serióznějšímu.

Když Amit viděl, že se stále tváří skepticky, rozhodl se to trochu rozvést. „Vzpomínáš si na Jana Křtitele?“

„Samozřejmě.“

„Mnoho biblických badatelů se shoduje, že jeho učení je odrazem toho, co nalézáme ve svitcích od Mrtvého moře. I on byl minimalista, který praktikoval rituální ponořování do vody neboli křest. A pokud si vzpomínáš, žil v poušti a křtil své stoupence v řece Jordánu, která se vlévá přímo do severního konce Mrtvého moře. Pokřtil i Ježíše, který pak zůstal čtyřicet dní v poušti. A kde se nalézá Kumrán?“

Zakoulela očima. „Na severozápadním pobřeží Mrtvého moře.“

„Poté co nechal Herodes Antipa Janu Křtiteli setnout hlavu, pokračoval Ježíš v Janově duchovní činnosti. Výměna stráží, dalo by se říct.“ Znovu se zadíval na urnu. „A co kdybych ti řekl, že ten zloděj vrátil i knihu, která byla označena za nejstarší dosud objevené evangelium, pocházející z počátku prvního století, a je považována za původní pramen knih Matouše, Marka a Lukáše?“

„Tím celá ta věc vypadá přesvědčivěji,“ připustila.

„To rozhodně ano. Zajímavé na tom ale je, že poslední čtyři strany textu byly vytrženy, aby příběh končil ukřižováním.“

„Takže se nejspíš někomu nelíbil konec.“

Amit přikývl. „Začíná se nám to zamotávat. Další skvělý příklad toho, jak může redakční úprava přepsat historii. A pokud chceš věřit pověstem, stejnému redaktorovi se taky nelíbilo to, co bylo uvnitř urny.“ Jules měla ve tváři stále nevěřící výraz, zatímco si to v duchu dávala dohromady. Tvrdohlavá jako vždycky, pomyslel si.

„Takže tam někde venku jsou čtyři stránky nejstaršího evangelia a fyzické pozůstatky Ježíše?“ snažila se, si to ujasnit.

„Tak se to povídá.“

„Existuje nějaký způsob, jak se spojit s tím Bartoněm, o kterém jsi předtím mluvil?“ nadhodila. „Možná by nám mohl pomoct.“

Amit ten nápad rychle zavrhl. Nejenže si anglický archeolog užil už sám dost trápení, vysvětlil, navíc existovala vysoká pravděpodobnost, že Bartona stále bedlivě sleduje izraelská zpravodajská služba, i když už se dávno vrátil domů do Londýna.

Do galerie se najednou nahrnula hlučná skupina amerických turistů.

„Jdeme,“ pobídl ji Amit.

Proplétali se mezi turisty zpátky k Věžnímu sálu. V polovině Jižního oktagonu ale Amit zahlédl Joshuovo kolečkové křeslo stojící poblíž hlavního vchodu.

Amit popadl Jules za rameno a zatáhl ji za Setiho stélu.

„Co to…“

„Tiše!“ nařídil jí šeptem. Vykoukl, aby se ujistil, že Cohenův syn opravdu hovoří s mužem střední výšky s nepříjemně povědomým obličejem. Amit zpanikařil, když si povšiml čerstvých strupů těsně pod linií vlasů a pak nového bílého obvazu kolem jeho pravého předloktí.

„Otec mi řekl, abych vám zavolal, kdyby se někdo vyptával na Josiho,“ vysvětloval Joshua.

„Říkal jste, že byl někdo v jeho kanceláři?“ zeptal se muž. Zpráva v hlasové schránce, kterou mu chlapec zanechal, nebyla úplně jasná.

„Vlastně dva lidé. Amit Mizrachi. A s ním tam byla taková moc hezká…“

„Ještě tam jsou?“ vpadl do toho ten člověk, který vypadal, jako by se právě dotkl drátu elektrického vedení.

„Já… myslím, že ano.“ Joshua se svým křeslem kousek couvl, protože se zdálo, že ten člověk každou chvíli vybouchne. Pak se začal divoce rozhlížet po sále. „Možná jsou ještě pořád v Jižní galerii.“

Než ale stihl domluvit, muž se najednou prudce rozběhl a prakticky převálcoval skupinu amerických turistů, která se shromáždila v sále.

Když vyjeli z letiště Inshas, zahnul řidič se zaprášeným Peugeotem na jih na silnici 41.

Rabín Áron Cohen si zkontroloval hodinky: 12:32.

Jeho soukromý tryskáč překonal ty čtyři stovky kilometrů z mezinárodního letiště Ben Gurion za necelých čtyřicet minut. Pilotovi dal instrukce, aby byl s letadlem odpoledne na rozjezdové dráze připravený na zpáteční cestu. Budou muset pracovat rychle, aby neměly egyptské úřady čas začít klást otázky, připomínal všem. Vcelku ho ale uklidňovalo vědomí, že VIP charterové lety, které přistávaly a startovaly na Inshas, se těšily daleko větší svobodě než lety El-Al mířící na Káhirské mezinárodní letiště.

„Dal jste ostatním dopředu vědět, že dorazíme?“

„Ano,“ odpověděl řidič.

Cohen se uvelebil v sedadle.

Silnice vedla paralelně s třpytícím se Ismailijským kanálem, po kterém na jih líně plula vznosná plachetnice se zapnutým motorem a hlavní plachtou spuštěnou. Na vrcholu stěžně se lehce třepotala egyptská vlajka. Na prostorné zadní palubě zahlédl Cohen štíhlou ženu s očividně chirurgicky zvětšeným poprsím a vlasy barvy havraních křídel, která se tam opalovala v bikinách. Kormidelník bez košile, který popíjel pivo – také Egypťan – byl daleko starší než žena a tvářil se velice, velice pyšně. V zemi plné muslimských fundamentalistů, kteří aspirovali na to stát se příští velkou nadějí islámského státu, on se klidně plaví a demonstruje, jak navzdory islámskému zákonu šaría může bohatství přinášet podstatné výjimky.

Marnivost a pýcha nemají místa před tváří Boží.

Cohen odvrátil hlavu a zahleděl se z pravého okénka na vyrovnané pruhy polí s cukrovou třtinou a rýží.

Mířili k Heliopolis. Ne k té moderní čtvrti na okraji Káhiry, kterou místní nazývali Misr el-Gadida – neboli „Nová Káhira“ – ale k jejímu starověkému jmenovci asi dvacet kilometrů severně.

Protože byl Amit Mizrachi stále naživu, nechtěl Cohen nic riskovat. Archeolog nebo ta francouzská egyptoložka, která mu dělala společnost v Kumránu, by mohli nějak rozluštit skrytý význam těch hieroglyfů. Staletí plánování by mohla klidně přijít vniveč. A kromě toho, protože se už proroctví stejně začalo naplňovat, načasování této návštěvy ani nemohlo být lepší.

Řidič zahnul na západ a držel se ukazatelů ke Kafr Hamra.

O několik minut později minuli drobný koptský kostelík s mozaikou na zvonici, která zobrazovala Josefa, jak vede oslíka s Marií na zádech. Svatá matka v náručí pevně svírala malého Ježíška. Barevně vyvedená scéna byla zasazena mezi palmy na břehu Nilu, za nímž se v dálce vypínaly tři pyramidy. Ten výjev u Cohena vždy vyvolával úsměv.

Podobné kostely je možné najít po celé Nilské deltě – v Tel Basta, Farama, Wadi al-Natrun, Bilbeis, Mostorodu a dokonce Káhiře. Každý uctíval vlastní starověký folklór postavený na tom, že Svatá rodina nalezla poté, co se Herodes rozhodl vyvraždit všechny novorozence v Judeji, útočiště v Egyptě: prameny, které vytryskly zásahem malého Ježíška, jeskyně a posvátné stromy, které poskytly Svaté rodině úkryt, studny, ze kterých Svatá rodina pila, žulovou díži, kterou Panna použila k hnětení těsta, otisky nohou a rukou Svatého dítěte na různých kamenech, pohanské modly, které se rozpadly v jeho přítomnosti.

Dědeček ho učil, že navzdory těmto povídačkám je možné v Egyptě nalézt i množství pravd – a mnoho faktů prosáklo i do starověkých křesťanských spisů, které katolická církev označila za heretické.

Podobně jako Essenští v Kumránu, kteří chránili svitky od Mrtvého moře před římskou destrukcí, i starověcí egyptští křesťané, nazývaní gnostikové, skrývali koptské texty v nádobách pohřbených pod zemí. Roku 1945 našli místní rolníci v Nag Hammádi pod zemí náhodou tři v kůži vázané gnostické kodexy. To znamenalo pro Vatikán velké polemiky, protože tyto texty se velice rozsáhle rozepisovaly o Ježíši jako o duchovní bytosti. Jak jen Vatikán dokázal překroutit pravdu, zabědoval Cohen v duchu. A stále se nezastaví před ničím, aby ochránil své lži.

Cohen obdivoval zejména ohromující preciznost gnostického kodexu s názvem Rozhovor se Spasitelem, v němž sám Kristus pranýřuje slabost těla. „Matouš pravil: Pane, chci spatřit to místo života, [to místo] kde není žádná špatnost, ale kde je namísto toho čisté světlo!“ Pán pravil: „Bratře Matouši, nemůžeš ho spatřit, dokud s sebou vláčíš své tělo… Cokoli je zrozeno z pravdy, neumírá. Cokoli je zrozeno z ženy, umírá.“ A Ježíšova slova v kodexu nazvaném Jakubův apokryf souzněla s Cohenovými názory ještě víc: „Neboť je to duch, jenž pozvedá duši, ale tělo, jež ji zabíjí…“

Duchovní bytost – věčná jiskra – byla pro gnostiky prvořadou, stejně jako pro jejich bratry v Judeji, Essenské. Ti všichni byli nositeli stejného odkazu jako Cohen. Ti, kdo chápali slabost těla, byli osvícení – „Synové světla“. A jim bylo dáno tajné vědění, podle nějž všechno světlo (duchovní podstata) věčně plyne od jediného pravého Boha.

Ujížděli na sever po silnici 400 a blížili se ke svému cíli – Tel el-Yahudiyeh, neboli „Kopci Židů“. Za rozlehlou nížinou delty bylo zřetelně vidět na sebe natěsnané budovy Shabin al Qanatir.

Když projížděli jednou ze zákrut silnice, zadíval se Cohen na tu stařičkou hromadu jílu a písku, která se tam zvedala z prachu. Připomínala obrovský hrad z písku, postavený příliš blízko oceánu, jehož vlny jej omývaly a zbavovaly všech osobitých rysů. Podél protáhlého bumerangovitého úpatí kopce bylo stále možné rozeznat části starověkého opevnění.

Tato ruina bývala kdysi velkolepou chrámovou pevností vybudovanou Cohenovým dávným předkem.

Auto projelo kolem kopce a doširoka se otevírajícího pole, které jej oddělovalo od průmyslového skladiště z vlnitého plechu. Když se přiblížili ke skladišti, řidič zpomalil a zahnul na krátkou příjezdovou cestu, která k němu vedla. Počkal, až rolovací vrata, napojená na skřípající mechanismus, vyjedou nahoru.

Řidič vmáčkl vůz vedle polorozpadlého traktoru a vyřadil. Ve zpětném zrcátku zahlédl muže oblečeného v bílé tunice, který stiskl tlačítko, jímž se dveře opět zavřely.

„Viděl jste něco podezřelého?“ zeptal se Cohen.

„Nic,“ ujistil ho.

„Dobře.“ Počkal, až mu řidič otevře dvířka.

Cohen vystoupil na betonovou podlahu. Prostorný, jednoduše zařízený interiér skladiště byl lemován ocelovými podpůrnými sloupy a korunovaný vysokým stropem s odkrytými krokvemi. Na hrubých dřevěných policích byly naskládané truhlice s nářadím a různé stroje rozmontované na základní mechanické součástky.

Vlhký vzduch páchl motorovým olejem a acetylénem.

Budova byla na magistrátu zaregistrována jako opravna zemědělských strojů. Aby toto zdání legitimizovali, trávili kněží značný čas opravováním rozbitých traktorů, kypřičů půdy a dalších strojů pro místní klientelu. Nedávno se krycí operace rozšířila i na opravy automobilů. Slušný zisk z této činnosti plynul do pokladny Chrámové společnosti.

Cohen se obrátil k řidiči. „Ať připraví náklaďák. Chci být odsud pryč do hodiny.“

S lehkým kulháním – příliš mnoho času stráveného sezením vždycky zhoršilo potíže s poraněným bokem – vyrazil do zadní části budovy, otevřel dveře do kanceláře a prošel kolem otlučeného kovového stolu, na kterém se nacházel umaštěný počítačový monitor a hromada ostře žlutých faktur.

Odtáhl z ušpiněného perského koberce ve středu prkenné podlahy krabici se součástkami do motoru. Pak si přidřepl, chýlil roh koberce do ruky a zvedl ho. Pod ním se nacházel obdélníkový poklop. Protáhl prst držadlem, zvedl dvířka a nechal je s tlumeným žuchnutím přepadnout na podlahu.

Oklepal si prach z černého roucha a začal sestupovat dolů do naprosté temnoty. Dřevěné stupně sténaly pod jeho vahou.

„…Jedenáct… dvanáct,“ odpočítával šeptem poslední schody.

Vzpomínal si, že kněz, který ho sem dolů vedl poprvé, prováděl stejný rituál s počítáním. Vždycky to považoval za jakýsi hold dvanácti kmenům nebo dvanácti učedníkům, které shromáždil Ježíš.

S posledním došlápnutím se ocitl na vlhké jílovité podlaze. Zatápal rukou v chladném vzduchu těsně před obličejem a našel šňůru, kterou se rozsvěcelo světlo nad hlavou. Těsně nad Cohenovým zayenem se zaprskáním ožila jediná holá žárovka.

Čtvercová místnost se vyznačovala skromnými rozměry, byla sotva dost velká, aby se sem vešlo dvanáct sad polic rozmístěných podél zdí z hliněných cihel, na kterých byly pečlivě uloženy plechovky s chemikáliemi, nástroje a svářecí náčiní. Rabín se přesunul k úložnému prostoru u zadní zdi, protáhl ruku mezi nějakými bedýnkami a nahmatal chladnou kovovou rukojeť. Police i laminát s falešnými cihlami vzadu se zhouply na skrytých závěsech.

Pevné kovové dveře, které stály za nimi, připomínaly vstup do bankovního trezoru.

Oba, Jules vepředu a Amit těsně za ní, se rozběhli zpátky Jižní galerií a proplétali se mezi okounějícími Američany. Mezi průvodci i turisty tím vyvolali velký rozruch, ale nikdo se ani nepohnul, aby je zastavil.

V Jižní místnosti zahnuli prudce doprava do galerie s mincemi.

„Támhle těmi dveřmi!“ vykřikl Amit.

Jules, která běžela kus před ním, přesně věděla, které myslí. Byl to požární východ. Vrhla se do dveří a zaktivovala ječivou sirénu. Dveře se rozlétly s takovou razancí, že srazily zaměstnance, který si šel dozadu zakouřit. Ubohý muž, rozpláclý na chodníku, hlasitě protestoval, Jules se však ani nezastavila, aby se mu omluvila.

Teď se ocitli na zadní příjezdové cestě rezervované pro zaměstnance a dovážkovou službu. Land Rover stál asi jen dvacet metrů od nich. Amit, který měl klíče připravené v ruce, jej odemkl dálkovým ovládáním v okamžiku, kdy se ocitl venku.

Jules už seděla na sedadle pro spolujezdce a zrovna za sebou zavírala dveře, když Amit sáhl po klice u dveří řidiče.

„Dělej! Pospěš si!“ slyšel ji, jak na něj křičí zpoza skla.

Amit s trhnutím otevřel dvířka a naskočil dovnitř.

Zmatený kuřák u nouzového východu už byl zpátky na nohou a prohlížel si roztřepenou trhlinu na kalhotech hned nad pravým kolenem. Amit ho sice neslyšel nadávat, vypadal ale pořádně naštvaně a rozhazoval rukama ve vzduchu. A to se mu každým okamžikem nálada nejspíš ještě zhorší, pomyslel si Amit a vrazil klíčky do zapalování.

Když opět vzhlédl, ležel už kuřák zase obličejem na zemi a jeho levá noha blokovala dveře, které někdo zevnitř násilím rozrazil. Na zlomek sekundy Amita napadlo, aby sáhl po pistoli, kterou měl schovanou v přihrádce na palubní desce. Nechal ji tam s nábojem v komoře a odjištěnou. Když však po ní sáhl, Jules zaječela.

„Jeď!“

Amit prudce trhl řadicí pákou a dupl na plyn přesně v okamžiku, kdy si zabiják s ovázanou rukou prorazil cestu dveřmi a záda toho kuřáka použil jako rohožku. Ve zdravé ruce svíral náhradu za tu pistoli, o kterou přišel minulé noci. A teď se pokoušel zaujmout vhodnou střeleckou pozici.

Měl jsem ho zabít, když jsem měl tu možnost, pomyslel si Amit znovu. „K zemi, Jules!“ Natáhl se k ní a zatlačil jí hlavu pod palubní desku.

Pneumatiky Land Roveru zaskřípěly, když se sám přikrčil a prudce strhl volant doleva. Zazněl hlasitý výstřel, vzápětí následovaný stejně nepříjemným zvukem tříštícího se skla. Muž, který se je snažil zabít, nemířil levačkou zrovna nejlíp. Podařilo se mu jenom rozbít boční okénko za sedadlem řidiče. Amit vykoukl přes palubní desku právě včas, aby stihl stočit vůz prudce doprava, a vyhnout se tak silnému sloupku u výjezdu z parkoviště. Manévr byl úspěšný, až na to, že zadní pneumatika Land Roveru zachytila o podstavec pod sloupkem a vozidlo nadskočilo do vzduchu. Amita a Jules náraz katapultoval ze sedadel a oba narazili hlavou do střechy.

Nakonec se ale ukázalo, že to bylo štěstí, protože druhá střela, která třeskla jen okamžik předtím a mířila přímo na Amitovu hlavu, namísto toho roztrhla náhradní pneumatiku připevněnou k zadním dvířkám.

„Do prdele!“ zaječela Jules, svírající bolavou hlavu v dlaních.

Amit rychle objel budovu a pak k Julesinu úžasu najednou prudce zastavil. Stiskl tlačítko, kterým se spouštělo okénko, pak otevřel přihrádku a vytáhl odtamtud pistoli.

„Co to sakra děláš?“ Francouzsky přízvuk v Julesině hlase teď byl opravdu výrazný.

„Věř mi.“ Počkal asi deset sekund. „Přikrč se a zůstaň tak.“

„Amite, já si nemyslím…“

„Udělej, co jsem ti řekl!“

Poslechla.

Pak znovu zlehounka šlápl na plyn a opatrně zahnul na kruhovou příjezdovou cestu před budovou.

Načasování bylo dokonalé. Střelec už stál před svým autem a jedinými dvěma pohyblivými prsty obvázané ruky se ho jako krab snažil dálkovým ovládáním odemknout. Než muži došlo, co se děje, dupl Amit na plyn a vyrazil přímo proti němu. Ruku, ve které svíral Jericho, vystrčil z okénka, zamířil, stiskl kohoutek a z tlumiče vyletěla střela. Na rozdíl od zabijáka měl Amit s levačkou zkušenosti.

Kulka prolétla blízko, ale minula. Muže to však přinutilo, aby hledal úkryt za svým Fiatem kupé.

Tím poskytl Amitovi dost času, aby s Land Roverem zpomalil a najel do vhodné pozice pro další výstřel. Tentokrát mu však nešlo o toho muže. Soustředil se na přední pneumatiku vozu. Zamířil a podržením spouště přepnul pistoli do poloautomatického režimu. Lehkým kruhovým pohybem vypálil do předního kola vozu a ráfku pneumatiky postupně tři kulky. Čtvrtá pneumatika se s hlasitým třesknutím roztrhla.

Zabiják se pokusil zvednout nad kapotu, aby mohl vystřelit, ale Amit znovu vypálil, a přinutil ho tak se opět schovat.

Pak se spokojený Amit přikrčil a pořádně dupl na plyn. Přišel ještě jeden výstřel, ale ten jen rozbil zpětné zrcátko u řidiče. Amit divoce zabočil doprava na Sultán Suleiman Street, která vedla paralelně se severní zdí Starého města. Nechtěl ale přitahovat pozornost strážných IOS umístěných u Damašské brány před nimi, a tak okamžitě zase zpomalil.

„Jsi šílený parchant,“ prohlásila Jules. „Nejlepší obrana je útok,“ připomněl jí.

Už se blížila jedna hodina, když Charlotte uslyšela zaklepání na dveře.

„Jen momentík,“ zavolala z koupelny.

Ještě naposledy si v zrcadle zkontrolovala maskaru a rtěnku. Doufala, že to nepřehnala. Nestála zrovna o „sexy vzhled“, když měla vyrazit ven s dvojicí kněží. Potřebovala jen vrátit trochu barvy do tváří a dodat života nateklým očím. Při tom, kolik slz v poslední době vyplakala, mohla by si stejně dobře lít na víčka kyselinu.

Nesměla ale zapomínat, že když se naposledy dívala do zrcadla v pokoji pro hosty ve vatikánském Dómu svaté Marty, viděla tam ve svých očích odlišný druh bolesti, kterou nedokázal zakrýt žádný make-up. A tu se snažila potlačit chemickou cestou, ne Revlonem.

Charlotte byla ráda, že přijala nabídku otce Martina, aby si nechala od zdejších zaměstnanců vyčistit kalhotový kostým. Přesně jak slíbili, v poledne už jej měla, čerstvě vyžehlený a diskrétně pověšený na dveřích v igelitovém pytli.

Popadla svoji černou kabelku, pak si ale uvědomila, že ji vlastně ani nebude potřebovat. Koneckonců, její pas měla u sebe Švýcarská garda a všechno ostatní – peníze, klíče, kreditní karty – zůstalo ve Phoenixu. A Donovan jí řekl, že ve městě budou hosty otce Martina.

„Hlavně neztrácet hlavu,“ řekla si v duchu. Tohle by jí určitě v takovéhle situaci poradil její otec. To, že teď zůstala o samotě, i když jen na tu krátkou dobu, jí v žádném případě na klidu nepřidalo. Stále se jí před očima objevoval Evan s kulkou v hlavě, pořád znovu a znovu. Představa, že bude ve společnosti dalších lidí, ji těšila, odvede to její myšlenky jiným směrem.

Šla ke dveřím a otevřela je. Na moment se jí zmocnil pocit déjá-vu, když před sebou v chodbě spatřila Donovana v černém obleku a kněžském kolárku. Zdálo se, že on to cítí stejně.

„Vracejí se vám vzpomínky?“ zeptal se s úsměvem, aby prolomil ledy.

„Dalo by se to tak říct.“ Strčila si magnetickou kartu do kapsy a zavřela dveře. V nelichotivém světle zářivek vypadal Donovan obzvlášť vyčerpaně. Nebylo pochyb o tom, že ten otřesný zážitek v Belfastu a maratón transatlantických letů si na něm vybraly vysokou daň. Přesto se však tomu člověku podařilo zachovat úsměv na tváři, i když poznala, že to dělá spíš kvůli ní než kvůli sobě.

„Tak co, půjdeme se podívat, co nám Vatikán naservíruje?“ zeptal se.

Protože Svatý otec si pořád ještě dopřával pětidenní odpočinek na svém útočišti v Castel Gandolfo, podařilo se otci Martinovi zarezervovat přepychovou jídelnu, kde obvykle hostili zahraniční hodnostáře a diplomaty Funkce osobního asistenta státního sekretáře s sebou koneckonců přinášela řadu privilegií.

„Salvě! Vítejte,“ pozdravil je otec Martin vřele u širokého vchodu. Uchopil Donovanovu i Charlottinu ruku do obou dlaní, když si s nimi potřásal rukou.

„Je to tady vážně impozantní, Jamesi,“ řekl Donovan. Vlastně tady uvnitř ještě nikdy nebyl. Ten muž je samé překvapení.

Charlotte si pomyslela, že „impozantní“ je ještě slabé slovo. Hlavní vstup do Apoštolského paláce byl více než sedm metrů vysoký a osazený Berniniho mamutími vraty pobitými bronzem, které se inspirovaly starověkými římskými chrámy. Klementův sál – hlavní přijímací sál – byl rozlehlý a lemovaný vlysy. Tři fresky skládaly hold pokřtění, umučení a apoteóze svátého Klementa, čtvrtá byla poctou umění a vědám. Po celém sále byli rozmístěni švýcarští gardisté.

„Když jsem informoval Jeho Eminenci, že se legendární otec Patrick Donovan vrací a přivádí s sebou světově proslulého hosta…“ Rozhodil rukama. „Jak by mohl odmítnout?“

„Nejsem zrovna marnotratný syn,“ připomněl mu Donovan šeptem. Pokoušel se zachovávat bezstarostný tón, ale nedokázal se ubránit, aby se pořád neohlížel po dvou ozbrojených švýcarských gardistech stojících v pozoru u dveří. „Takže všechna ta pocta připadá vám, Charlotte,“ obrátil se ke své společnici.

„Když to řeknete takhle… Jsem polichocena,“ odvětila.

„Pojďte si sednout,“ vybídl je Martin a pravačkou opsal oblouk ke vzdálenému konci místnosti, kde stál útulně vyhlížející shluk židlí obrácených k vysokým oknům s výhledem na náměstí Svatého Petra a baziliku svátého Petra.

Charlotte nevěděla, kam dřív s očima, když kráčela po bohatě zdobených parketových podlahách kolem velkolepého jídelního stolu ve stylu Ludvíka XIV., posazeného pod honosným lustrem.

Byly tam i další fresky vytvořené rukou mistrů – mimo jiné Cherubina Albertiho a Baldassara Croceho, pochlubil se Martin. Potom rychle poznamenal, že nádherná tapisérie dominující severní zdi je originální Raphael, jeden z těch, které zakrývaly zdi Sixtinské kaple během konkláve roku 2005.

Martin se usmál, když si Charlotte vybrala židli vzadu na kraji, takže ji napadlo, jestli snad neporušila etiketu. „Udělala jsem něco špatně?“

„Ne, ne,“ řekl a zvedl omluvně ruku. „To jen, že prezident vaší země seděl při své návštěvě minulý měsíc přesně ve stejné židli.“

Charlotte instinktivně zvedla ruce z elegantního čalounění, jako by bylo v plamenech. „Vážně?“

„No jistě. Jestli k tomu ale smím něco říct, vám sluší daleko lépe.“

Upřímně se rozesmála, protože věděla, že důvodem, proč upřednostňuje ji, je něco jiného než jejich vzhled.

„Myslím, že bychom si mohli dát něco k pití, než se pustíme do jídla,“ řekl Martin.

„To zní skvěle,“ odpověděla Charlotte.

Dvě sklenky italského červeného vína a irskou whisky na ledu jim přinesla jeptiška oblečená v bílém hábitu, který jí zakrýval vše kromě obličeje a rukou. Martin pronesl přípitek a pak se usadil do své židle. „Je dobře, že jste zpátky, Patricku,“ řekl. „Scházel jste nám.“

„Jsem si jistý, že archivy fungovaly docela dobře i beze mě.“

„Nebyl bych si tak jistý. Naštěstí je místo prefekta stále volné.“ Vyčkávavě se na Donovana zadíval.

Donovanův neutrální úsměv naznačoval, že nic není nemožné.

Příštích patnáct minut hovořili o všem možném, co se přihodilo ve Vatikánu, příjemného i smutného. Martinovi se vcelku úspěšně dařilo zatahovat Charlotte do konverzace, i když jí ke spokojenosti docela stačilo usrkávat chianti a hledět z okna na Berniniho kolonády a Michelangelovu kopuli.

Po nějaké chvíli Martin vycítil, že je Donovan připraven pustit se do vysvětlování svého překvapivého návratu. A tak se postaral o odmlku v konverzaci, aby ho k tomu povzbudil.

Donovan, který dost dobře nevěděl, kudy do toho, začal: „Zřejmě vám neřeknu nic nového… ale naše návštěva nemá nic společného s mým návratem do Vatikánu.“

„Myslel jsem si, že to tak bude,“ odpověděl Martin.

„Určitě si říkáte, proč mě sem doprovází doktorka Henneseyová.“

Kněz našpulil rty. „Lhal bych, kdybych tvrdil, že nejsem zvědavý,“ přiznal. Všiml si, že se Donovanův výraz změnil, byl teď zamyšlený. „Povězte mi, co vás trápí?“

Bude zapotřebí trochu objasnit události předcházející jeho červencovému odjezdu. „Určitě si vzpomínáte, jak byl ten projekt, na který jsme najali doktorku Henneseyovou a Giovanniho Berseie, tajný?“

„Jistě.“ Pak se Martin obrátil k Charlotte a řekl: „Rád bych vám vyjádřil svou nejhlubší soustrast s úmrtím doktora Berseie.“

Charlotte se nedostávalo slov, a tak jen přikývla.

„Bohužel nejsem oprávněn probírat detaily tohoto projektu…“ pokračoval Donovan.

„Rozumím.“

„Zdá se ale, že někdo mimo Vatikán má informace o tom, na čem se zde pracovalo,“ pokračoval Donovan opatrně, „o analýzách provedených na jistých relikviích, které muzeum získalo. Relikviích mimořádného významu… a ceny.“ Donovan se odmlčel a hodil do sebe půlku své whisky – vynikajícího Jamesona. Snaž se to co nejvíc zjednodušit, připomněl si. „Charlotte i mě přišli nezávisle na sobě navštívit dva muži. Došlo na výhružky. Měli zbraně –“

Martin se prudce nadechl. „To je neuvěřitelné.“ S vyvalenýma očima a pusou dokořán se obrátil k Charlotte. Vzpomínka na to, jak ho ti dva muži zatáhli do dodávky, napomohla tomu, že jeho reakce vypadala upřímně.

„Podstata toho celého je… Mám pocit, že jsme ve vážném nebezpečí. A sem jsem přijel hledat pomoc – a ochranu.“

„Nenašel byste bezpečnější místo než uvnitř těchto zdí,“ prohlásil Martin s nucenou přesvědčivostí. „A vy přece jste oficiálně občanem Vatikánu.“

Tato slova znamenala pro Donovana velké povzbuzení, protože vatikánské občanství bylo uděleno jen zhruba sedmi stovkám kněží a stovce švýcarských gardistů. Zbylé tři tisícovky zaměstnanců, včetně samotného otce Martina, žily mimo město – většinou v Římě. V souladu s Lateránskou smlouvou uzavřenou s Itálií bylo vatikánské občanství udělováno iure officii, což znamenalo, že pokud zaměstnanecký poměr skončil, vracelo se klerikovi občanství země jeho původu. Martin pomohl zařídit dokumenty v kanceláři sekretariátu tak, aby Donovan získal dvojí občanství – privilegium, které bylo vyhrazeno jen pro dvě stě padesát dalších lidí. Proto byla jeho „dovolená“ z důvodu vyřešení „rodinných záležitostí“ stále považovaná za dočasnou nepřítomnost.

„Zůstaly vám zachovány veškeré pravomoci,“ ujistil ho Martin, „stejně jako kompletní přístup ke zdrojům sekretariátu, které jsou, jak víte, dosti rozsáhlé. Pokud jste oba v nějaké…“ Odmlčel se. Poznal ale, že oni už si tu větu doplnili sami. „Zkrátka řekněme, že neexistuje žádné lepší místo.“

„To taky doufám,“ prohlásil Donovan, kterému se viditelně ulevilo. „Děkuji.“ To, že byli oba Irové, vytvářelo mezi Donovanem a Martinem hlubší pouto než jejich oděv. A nyní mu otec Martin opět přichází na pomoc. Donovan vyprázdnil sklenici a zachřestil ledem. „A doktorka Henneseyová?“

„Dohlédnu na to, aby se jí také dostalo ochrany.“

„Děkuji vám mnohokrát, otče,“ řekla Charlotte. Všimla si, že je v sebejistější náladě a že jeho pleť vypadá dnes večer daleko lépe. Možná to bylo tím zdejším osvětlením. Přesto ale pociťovala vůči tomuto muži nepolevující podezření. Koneckonců, odpovídal se přímo kardinálu Santellimu – šílenci, který podle Donovana nařídil Contemu, aby ji zabil.

„Uvědomuji si, že vám to asi bude nepříjemné,“ začal Martin opatrně, „ale možná byste mi toho o těch relikviích mohli říct víc. Pak bych snad mohl lépe rozhodnout, jaká opatření podniknout.“

Tiše k nim přistoupila jeptiška s tácem, na kterém stála čerstvá sklenka whisky. Donovanovi bylo to přerušení vítané, protože si nebyl jistý, jak má Martinovi odpovědět. Pomalu prohodil skleničky a pak se zhluboka nadechl.

„Můžete mi věřit, Patricku,“ naléhal Martin. „To přece víte.“

Kdyby nebylo Martina, mohl být předčasný skon kardinála Santelliho vyšetřován daleko pečlivěji – především ta souvislost, že Donovan odešel z kardinálovy kanceláře těsně předtím, než jej Martin našel mrtvého. Kdyby bylo vydáno povolení k pitvě, byl by odhalen jed, který Donovan vpravil stříkačkou do kardinálova ramene. Jenže tady nešlo o důvěru. V sázce toho bylo daleko víc. Vždyť to byl přece právě Vatikán, který dostal Charlotte i jeho do téhle kaše. I když to teď vypadalo, že jedině Vatikán skýtá naději na rozřešení celé záležitosti.

Donovan se ohlédl přes rameno a počkal, až jeptiška zmizí z místnosti. Pak se podíval na Charlotte, jestli nedá najevo nějakou známku nesouhlasu. Pokývla mu, aby pokračoval. „Na začátku roku se ke mně dostala kniha,“ začal vysvětlovat. „Velice, velice stará kniha.“

Rabín Áron Cohen přitiskl palec na malý skleněný panel vedle klávesnice zámku na rámu dveří. Biometrický „klíč“ byl během několika sekund přijat a klávesnice se rozsvítila. Pak vyťukal dvanáctimístný kód, každá klávesa vydala při stisknutí tiché digitální zacvrlikání. Panel třikrát zablikal a potom se začaly mechanizované závory podél dveřního rámu odsouvat. Masivní dveře povolily a automaticky se na hladce fungujících hydraulických pístech otevřely dovnitř. Senzor pohybu zaktivoval v prostoru za nimi ostré světlo svítících diod.

Cohen přiložil prsty na tenkou zlatou mezuzu na pravé straně rámu dveří nakloněnou horním koncem dovnitř a nadepsanou hebrejským písmenem šin (W), představujícím jedno z Božích jmen ze Starého zákona, Šaddai.

Rabín překročil práh a zastavil se na kraji čehosi, co připomínalo důlní chodbu. Živě si vybavoval tu klaustrofobii, kterou pocítil, když ho na toto místo uvedli levitští kněží poprvé.

To se psal rok 1974 – pro něj rok velké tragédie i osobního přerodu…

Áron právě oslavil své dvacáté narozeniny a byl ve druhém semestru prvního ročníku Univerzity Ješiva v New Yorku. Bylo odpoledne na konci ledna a venku sněžilo, když obdržel ten strašný telefonát od své nejstarší sestry Ilany. „Táta je mrtvý,“ byla první slova, která pronesla děsivě klinickým tónem (v té době pracovala jako diplomovaná zdravotní sestra v Beth Israel). Zatímco jeho ochromil šok, vysvětlovala mu klidným hlasem, jak toho osudného rána dostal autobus B41 smyk na náledí na křižovatce Flatbush Avenue a srazil tři chodce, kteří byli v té chvíli na přechodu. Jednoho zranil vážně a dva smrtelně – a mezi nimi byl Mordechaj Cohen.

„Otec by neměl nikdy přežít svého syna,“ řekl dědeček, který tehdy poprvé, co si Áron dokázal vzpomenout, plakal. Dokud nebyl jeho syn uložen do země, nepřestal si starý muž rvát šaty a pronášet: „Baruch dayan ha-emet,“ – „Požehnán je Soudce pravdy.“

Po rychlém pohřbu a povinné sedmidenní šivě si pozval dědeček Árona do své kanceláře a beze slova mu podal letenku první třídy do Káhiry. Když se ho Áron zeptal, proč tam má jet, dědeček jen záhadně odpověděl: „To už je teď na tobě, milý vnuku. Čeká na tebe tvá budoucnost. Osud Siónu spočívá ve tvých rukou.“ Dědeček mu tehdy spolu s instrukcemi předal i poslední moudré rady. Později se Áron dozvěděl, že dědeček zemřel ve spánku v době, kdy jeho letadlo odlétalo do Egypta.

Když stroj dorazil na Káhirské mezinárodní letiště, uvítal ho za celní kontrolou Egypťan v bílém hábitu s křivými zuby a strašlivě podobaným obličejem, který zčásti zakrýval neupravený vous. Muž mu nenápadně ukázal talisman s delfínem a trojzubcem a pak Árona požádal o totéž. Potom ho Egypťan dovedl k otlučenému pickupu. Trval na tom, že mu na cestu ke skladišti zaváže oči – děsivá zkušenost pro mladého Žida v nepřátelské cizí zemi ani ne rok po válce Jom Kippur.

První, co si vybavoval z toho skladiště, byl nepříjemný zápach. Když mu pásku konečně sundali, nacházel se v zadní kanceláři obrovské garáže obklopený skupinkou Egypťanů oděných podobně jako muž na letišti. Zmocnil se ho zmatek a pochyby. Vzpomínal si, že nechápal, jak mohlo být právě toto místo onou posvátnou půdou, o které hovořil dědeček.

„Za tohle se omlouváme,“ řekl jeden z těch mužů a zamával páskou, kterou mu zavázali oči. „Určitě chápete nezbytnost podobných opatření.“

I když děda Áronovi řekl, že diaspora rozptýlila jejich příbuzenstvo po celém světě, přesto ho vyvedlo z rovnováhy, když tehdy poprvé spatřil tmavou kůži toho Egypťana. Později se mu tato epizoda vybavila, když se dozvěděl, že je lidský genom z 99,9 procenta identický, navzdory všem vnějším odlišnostem. Knězovy fascinující modrozelené oči a lesklý stříbrný talisman, který mu visel nad srdcem na bílé tunice, však potvrzovaly vzdálená, ale zřetelná rodinná pouta.

„Vypadáte přesně jako váš otec, pane Árone Cohene. Možná jste o něco vyšší. Byl to velice, velice dobrý člověk. Navěky ho bude zalévat Boží světlo.“ Jeho angličtina byla téměř dokonalá. „Jmenuji se Khaleel.“ Přátelsky mu potřásl rukou. „Je to pro nás čest, že jste tady mezi námi.“

Áron se nezmohl na odpověď, i když Khaleelova slova ho zbavila úzkosti. Sledoval, jak jeden muž otevírá poklop zabudovaný do podlahy.

„Doufám, že jste měl příjemnou cestu?“

„Ano, pane.“

„Prosím, Árone, říkejte mi Khaleele.“

Jeho hlas byl pozoruhodně klidný. Áron přikývl.

Khaleel se usmál. „Tak dobře, dáme se do toho. Začneme tady,“ řekl a ukázal na temný otvor. „Máme toho tolik, o čem si musíme promluvit.“

Ve stísněném vlhkém sklepení odemkl Khaleel univerzálním klíčem hrubé kovové dveře plné promáčklin. Jejich závěsy pronikavě zasténaly, když je otevřel. Na druhé straně natáhl ruku po vypínači a oživil řadu žárovek, které visely ze stropu ve středu tunelu. „Není to zrovna bůhvíco,“ připustil, když zvedl oči k matným žárovkám, „ale je to ohromný pokrok oproti pochodním, které jsme používali až do dvacátého století.“

Tím se mu konečně podařilo vymámit naÁronově tváři úsměv. Rychle dospěl k závěru, že je Khaleel vlídný, moudrý muž.

Áron sledoval, jak Egypťan opět přitahuje skřípějící dveře na místo a dlouhými prsty zasouvá závoru. Najednou si uvědomil, že je zavřený v tajemném podzemí v egyptské zemi nikoho, a ucítil, jak se mu třesou ruce. Vrazil je do kapes. Dědovi by se to nelíbilo, ale tady dole i Bůh jen stěží uvidí jeho ruce (nebo vůbec hlavu).

Khaleel položil pravačku Áronovi na rameno a levou rukou ukázal povzbudivě do tunelu. „Možná to moc nevypadá, ale na konci se nachází něco velice pozoruhodného. Pojďte.“

Kráčeli bok po boku tunelem, který byl sotva dost široký, aby se do něj oba vešli.

Áron sebou trhl, když spatřil na podlaze z udusané hlíny škorpiona. Khaleel mu však nevěnoval nejmenší pozornost, i když mu přeběhl přes sandál.

„Váš dědeček mi povídal, že jste se toho hodně naučil.“

„Vynikající student,“ říkal.

„Vím, že je velice důležité studovat naši historii,“ odpověděl Áron.

„Naše historie představuje dveře k naší budoucnosti,“ přitakal Khaleel. „Četl jste o Oniasovi a tellu?“

„Ano, pane… Chtěl jsem říct Khaleele.“

Aby uspokojil jeho zvědavost, pověděl mu Áron, co se dozvěděl při četbě Flaviova detailního líčení v Židovské válce. Onias byl veleknězem Jeruzalémského chrámu ve druhém století př. n. 1. Vehementně se stavěl na odpor tomu, aby byly na Jahveho posvátném oltáři konány pohanské oběti. Chrám byl otráven helénskou kulturou – znesvěcen. Když začal syrský král Antiochos vyhrožovat válkou proti Židům, uprchl Onias do Alexandrie, kde hledal útočiště u Ptolemaia (který Antiocha nenáviděl). Oniasovi byla přidělena tato půda v tehdejší nómě Heliopolis. A tady vybudoval Onias opevněné město na vrcholku uměle vytvořeného kopce. Na jeho nejvyšším bodě vystavěl novou svatyni – nový boží chrám vymodelovaný podle toho jeruzalémského, ale menších rozměrů a zbavený pohanských vlivů.

„Stalo se, přesně jak předpověděl Izaiáš,“ dodal Khaleel. „Prorok nám řekl, že na místě zvaném Město Slunce se bude v zemi Egyptské hovořit jazykem Kanaánu a že zde bude vztyčen oltář našemu Pánu. A stejně tak Izaiáš řekl, že toto je místo, odkud Spasitel zahájí svou pouť za záchranu izraelitů.“

Potom chvíli kráčeli tunelem mlčky. Zhruba v polovině dorazili k mírnému ohybu. Moc světla tam nezbývalo, takže Áron dokázal jen stěží rozeznat, co se nachází na konci tunelu – jen jakýsi obdélníkový obrys.

„Víte, co se stalo s Oniasovým chrámem, že ano?“ zkoušel ho Khaleel.

„Římané ho vypálili. Nedlouho potom, co roku sedmdesát našeho letopočtu zničili Jeruzalémský chrám.“ I v tomhle byl Flavius, jak si Áron vzpomínal, velice jednoznačný. „Římané se snažili rozbít jakoukoli naději na další židovské povstání. Onias nebyl jen kněz, měl také tady v Heliopolis vlastní armádu. Římané město považovali za poslední židovskou pevnost – místo, kde se shromažďovaly síly pro další vzpouru.“

„Vynikající, Árone,“ prohlásil Khaleel. „A od dob Oniasových čas a příroda rukou nerozdělnou a bez jakýchkoli zábran pracovali na tom, aby získali zpět vše, co zbylo z jeho velkolepého chrámového města. Tam nahoře,“ – ukázal k pěti metrům zeminy, která se jim vznášela nad hlavami – „nám zbyly jen zpustošené základy. Ale tady dole zůstalo zachováno Oniasovo skutečné dědictví. Jste připraven přijmout poznání, abyste se mohl stát skutečným Synem světla?“

„Ano.“

„Jste připraven to spatřit? Spatřit, co chránila Oniasova armáda?“

Spatřit to? „Já… já myslím, že ano.“ Když pohlédl Khaleelovi do očí, zakusil stejný intenzivní pocit jako tehdy, když se ho jeho otec chystal uvést do dědečkovy tajné místnosti – dva muži vydávající se na cestu. „Nemůžeš být Cohen, dokud napřed nenavštívíš Egypt,“ řekl mu dědeček. „Tam se ti osvětlí vše, co ses naučil.“

Khaleel najednou ztišil hlas. „Říkal vám také váš dědeček, že tímto tunelem kráčel i Ješua?“

To byl pro Árona šok. „Ježíš?“

„Přesně tak. Jak předpověděl Izaiáš, Spasitel přišel sem, stejně jako jste sem přišel i vy. Aby se učil. Aby pochopil. Aby věřil.“

Zastavili se u děsivých ocelových dveří, které se zhmotnily ze stínů.

Když Khaleel otáčel druhým klíčem v zámku, řekl: „A uvnitř této místnosti obdržel Ježíš ten nejúžasnější Boží dar.“

Jsem Synem světla, řekl si v duchu Cohen.

Hliněné zdi vypadaly stejně jako tehdy roku 1974, až na několik ocelových podpěrných nosníků, které byly nedávno dodatečně umístěny podél části drolících se starověkých kamenných kleneb, a elektrických instalačních trubek, jež se proplétaly mezi moderním osvětlením upevněným na stropě.

Podzemní chodba, nacházející se pět metrů pod povrchem, se jako dokonalá přímka táhla dvě stě metrů až k tajné komoře pod základy Tel el-Yahudiyeh. Prašná parcela situovaná nad ní mnoho pozornosti nepřitahovala, nacházely se na ní ale poslední pozůstatky kdysi mohutného elipsovitého opevnění vybudovaného Hyksósy v sedmnáctém století př. n. 1. Stejně jako onen kopec bylo i toto místo chráněno egyptskou Nejvyšší radou pro starožitnosti. K veškerým vykopávkám bylo proto zapotřebí povolení této rady – a to v podstatě nebylo možné získat. Poslední významné vykopávky zde prováděl roku 1906 Flinders Petrie (zásadní zjištění byla publikována v knize Hyksósové a izraelitská města) – a tomu nebylo naštěstí, i když tento renomovaný otec moderní archeologie označil toto místo za Oniasovo město, vydáno povolení, aby kopal pod základy tellu.

Na konci tunelu se rabín zastavil před druhými bezpečnostními dveřmi, které vůbec nevypadaly jako ty, jejichž ochranu Khaleel svěřil prostému klíči a zámku. Na rozdíl od tunelu a jeho jen mírně posílených vstupních dveří tady Cohen trval na zásadních úpravách. Pravidelně sem byly přidávány nejrůznější bezpečnostní prvky a vylepšení, aby drželi krok se stále se zdokonalující technologií.

Cohen přitiskl palec na skener zámku a pak naťukal druhý kód. Panel třikrát modře zablikal. Mechanické ústrojí ocelových dveří ožilo, západky se začaly uvolňovat. Nakonec s tichým pop povolila tlaková pečeť a hned nato se dveře hladce otevřely. Hustá síť třpytivých zelených laserových paprsků za nimi zhasla.

Cohen vstoupil do krychlové komory.

Pláty z nerezové oceli chránily ocelí vyztužené betonové desky (se speciálními přísadami, které desetinásobně zvyšovaly jejich odolnost). Za nimi zůstávaly dva metry silné starověké zdi zbudované Oniasovými dělníky.

Cohen se okouzleně zahleděl na úžasný předmět, který se nacházel ve středu komory. Ani ne o minutu později do místnosti postupně vešlo sedm kněží v bílých tunikách a očekávali instrukce.

Amit a Jules vstoupili do Starého města Siónskou branou v jižní zdi. V tunelu se drželi blízko kamenných postranních zdí, aby se vyhnuli autům, která vybírala prudkou zatáčku ve tvaru L.

„Tak kam přesně máme namířeno?“ zakřičela Jules. Amitovy rty byly pevně sevřené, když zajížděl s Land Roverem na turistické parkoviště před branou. Intuitivně pochopila, že promýšlí plán.

Amitovi se nechtělo soupeřit se zvuky gumových pneumatik kvílejících na starobylých dlažebních kostkách hladkých jako sklo. Proto jí odpověděl, teprve když se vynořili v Arménské čtvrti na rušné Shaar Tsiyon, lemované kavárnami a obchody se suvenýry.

„Půjdeme do Židovské čtvrti,“ oznámil jí.

Když procházeli bezpečnostní kontrolou s detektorem kovů u vstupu do Židovské čtvrti, Amit jen doufal, že se jejich prohnanému pronásledovateli nepodaří detektor kovů nějak obelstít. Agent mosadu jako Enoch by dokázal bezpečnostní bariéry obejít bez problémů. Kontraktorovi, najatému agenturou zvenčí, by ale tento luxus dopřán nebyl.

Provedl Jules skrz Roman Cardo, přes náměstí Hurva (kde jediní lidé, které zahlédli, byli chasidé) a pak labyrintem úzkých uliček, které je dovedly k Misgav Ladach. Nakonec se zastavil před nevýraznou dvoupatrovou budovou, úhledně obloženou jeruzalémským kamenem. Nad skromným vstupem, který nevypadal o moc líp než vchod do obchodu, visela bronzová cedule s nápisem CHRÁMOVÁ SPOLEČNOST, vyrytým v hebrejštině a angličtině.

„Sem?“ zeptala se Jules s pohledem upřeným na ceduli. „Co děláme tady?“

„Kancelář rabína Cohena,“ odpověděl stručně a ukázal palcem na dveře. „Napadlo mě, že bychom se ho mohli zeptat, jestli byly ty svitky ještě v Josiho kanceláři, když se s ním včera viděl. Pokud byly někam přesunuty, mohl by o tom vědět.“

„To je tvůj plán?“

Přesně takovou reakci očekával. „Máš něco lepšího?“

Založila ruce v bok a zaklela. „Sakra. Tak to jsme v prdeli.“

„To se ještě ukáže,“ odpověděl optimisticky. Sáhl po klice a otevřel dveře. „Až po vás, mademoiselle“

„Vrr,“ vycenila na něj zuby, když procházela kolem.

Vstoupili do přijímací haly, jejíž zdi byly pokryté tematickými scénami z Tóry, které by zapůsobily i na samotného Michelangela: Mojžíš pozvedá svoji hůl a moře se rozestupuje, Mojžíš na vrcholu hory Sinaj, Mojžíš předává izraelitům Boží přikázání. Za stolem na recepci čněla vysoká, masivní pozlacená menora. Přímo pod ní seděla žena středního věku oblečená v ultrakonzervativní námořnicky modré blůze zapnuté až ke krku. Jako tomu bývalo u mnoha chasidských žen, i její husté vlnité vlasy byly jen paruka.

„Šalom aleichem“ pozdravil ji Amit.

Přívětivě mu odpověděla a pak se zeptala: „Můžu vám nějak pomoci?“

„Ano. Přišel jsem si promluvit s rabim Cohenem,“ odpověděl Amit.

Zdálo se, že ji to vyvedlo z míry. „Omlouvám se, ale můj manžel je teď pracovně v zahraničí. Máte s ním domluvenou schůzku?“

„To zrovna ne,“ řekl Amit, jehož optimismus okamžitě ochladl.

„Tak bych vám možná mohla nějak pomoci já?“ nabídla se. „O čem jste to s ním chtěl mluvit?“

„No…“ povzdechl si. „Kdy čekáte, že se vrátí z…?“ Amit nechal tu větu viset ve vzduchu a doufal, že ona ji doplní. Kupodivu to udělala.

„Předpokládám, že z Egypta dorazí dnes večer.“

„Káhira, je to tak?“ snažil se to zpřesnit Amit.

V tu chvíli si Cohenova manželka uvědomila, že už toho řekla příliš. „Pokud byste tady chtěl nechat své jméno, telefonní číslo…“

„Určitě dohlédnu, aby se to k němu dostalo.“

„To je v pořádku. Určitě se s ním uvidím v Rockefellerově muzeu. Není to nic naléhavého.“

„Vaše jméno?“

Amit jí rozhodně nehodlal sdělit to pravé. „Kdybyste mu mohla říct, že se tady zastavil Josi?“

„Jistě.“

„Taky jsme se přišli podívat do muzea,“ přerušila je Jules, jako by to chtěla Amitovi připomenout. Ukázala na ceduli nade dveřmi nalevo od hory Sinaj – šipka a vedle ní slovo MUZEUM.

„To je pravda,“ přitakal rychle Amit. „Slyšel jsem, že jste nedávno předělávali galerie?“ Hned poznal, že tím paní Cohenové zlepšil náladu.

„Znovu jsme otevřeli přesně před dvěma týdny.“

„Tak dva lístky, prosím,“ pronesl přehnaně srdečným hlasem a sáhl po náprsní tašce.

Prostorná galerie se hemžila turisty. V mnohých z nich poznával Amit americké Židy toužící odhalit tajemství svého dědictví.

„Máme na tohle opravdu dost času?“ zaprotestoval.

„To chceš k sobě vážně přitahovat co nejvíc pozornosti?“ odsekla mu pohotově Jules. „Tak proč nejdeš za tou ženou a rovnou ji nechytneš pod krkem? Kromě toho, možná tady na něco přijdeme. A je to určitě bezpečnější než chodit po ulicích.“

Zdi v hlavním sále byly pokryty nádhernými, detailně vyvedenými olejomalbami – hotový kreslený seriál, který se vracel až do roku 1300 př. n. 1. a zachycoval Mojžíše a izraelity při jejich vyčerpávající cestě z Egypta, čtyřicet let putování pouští a staletí kanaánských válek až po dobytí Jebusu králem Davidem roku 1000 př. n. 1. – hlavního města, které přejmenoval na „Jeruzalém“ – a vybudování prvního chrámu Šalamounem krátce poté.

V samostatné místnosti byla na dvanácti zarámovaných plátnech vylíčena babylonská invaze a následný odchod Židů do exilu a více než tři tucty dalších pak překlenovaly období židovských dynastií a okupantských říší až po zničení Herodova chrámu Římem roku 70 n. 1. Ve středu místnosti stála pod cedulí s nápisem TŘETÍ CHRÁM, vyvedeným v angličtině a hebrejštině, velká vitrína. V krychli z plexiskla se nacházel do detailů propracovaný architektonický model předkládající vizi nové Chrámové hory, jak si ji představovala Chrámová společnost, beze všech islámských budov, které na onom místě v současnosti stály, a to včetně Skalního chrámu a mešity Al-Aksa.

„Co to tady máme?“ zeptala se Jules a přistoupila k vitríně.

„Tohle,“ řekl Amit, „by mělo podle představ těchhle lidí stát na vrcholu Chrámové hory – namísto Skalního chrámu.“

„To je pěkně ambiciózní stavební projekt,“ zašeptala Jules.

„Hmmm.“ Amitovi se v hlavě cosi spojilo a on teď začal model studovat důkladněji. Tady nešlo o obnovu Herodova chrámu, jak si to představovali mnozí z Cohenových konzervativních předchůdců, ale o moderní komplex ze skla a kamene zasazený do tří soustředných nádvoří, z nichž každé mělo dvanáct bran. Ten projekt se mu zdál nejasně povědomý. Nedokázal si ho ale zařadit.

Přesunuli se do sousední výstavní místnosti, kde byly v hranatých skleněných vitrínách umístěny autentické repliky posvátných nádob, kterými měl být vybaven Třetí chrám. Amit vysvětlil Jules smysl některých z nich: byl tam pozlacený obřadní beraní roh šofar, zlatý pohár zvaný mizrak, který se používal k zachycování krve obětí, zdobená stříbrná lopatka, s jejíž pomocí se sbíral popel zápalných obětí, stůl obětních chlebů, na který se pokládalo dvanáct bochníků reprezentujících izraelské kmeny, karmínová schránka používaná při Jom Kippur, ze které se tahaly losy určující osud obětin, a zlatá konvička na olej používaná k doplňování menor. Byly zde dokonce i krásně vyvedené harfy a lyry, na kterých měli levitští kněží provozovat hudbu na chrámových nádvořích.

„Vypadá to, že jsou připravení se nastěhovat,“ poznamenala Jules tlumeným hlasem.

„To je fakt.“

„A co to máme tady?“ zeptala se s očima upřenýma na figurínu v životní velikosti, která na sobě měla kobaltově modrou róbu vyšívanou zlatou nití, zlatý náprsník osázený dvanácti drahokamy a elegantní turban se zlatou tiárou. „Co je tohle za džina?“

Amit musel potlačit smích. „Tohle je oděv pro velekněze chrámu.“

„Prima ohoz,“ prohodila a potřásla hlavou.

Amit přečetl nahlas text na štítku: „I pravil Mojžíšovi Bůh,“ – dovolil si vyslovit „Bůh“, kde na cedulce stálo pouze „B-h“ v souladu se židovským zákonem, který zakazuje psaní Božího jména – „Ty pak přijmi k sobě Arona bratra svého s syny jeho z prostředku synů Izraelských, aby úřad kněžský konali přede mnou… Ty také mluviti budeš se všechněmi umělými řemeslníky, kteréž jsem naplnil duchem moudrosti, aby dělali roucha Aronovi ku posvěcení jeho, v nichž by úřad kněžský konal přede mnou…“ V poznámce bylo uvedeno, že se jedná o výňatek z knihy Exodus, 28.

Ale Jules už se zatím přesunula k sousední vitríně.

„A tohle?“ Přikrčila se, aby lépe viděla na masivní vápencový blok s vyřezávanými rozetovými a šrafovanými vzory.

Přistoupil k ní a přečetl si štítek v hebrejštině. „Zřejmě to má být základní kámen Třetího chrámu.“

„Tyhle vzory…“ přitiskla tvář blíže k rytinám, „nepřipadají ti povědomé?“

Když se sklonil níž, pochopil, co tím myslela. „Stejné jako na té urně, co jsem ti dneska ukazoval. Pozoruhodné.“ Amitovi secvaklo v hlavě dalších pár spojů. Ten Julesin nápad s prohlídkou se vážně vyplatil.

Prošli pod nápisem, na němž stálo hebrejsky a anglicky SVATYNĚ SVATÝCH, a vstoupili do posledního sálu, který byl ústředním bodem celé výstavy. Ze skrytých reproduktorů se tiše linula dramatická orchestrální hudba. Ve středu místnosti se zde nacházel vyvýšený stupínek – prázdný.

„Tady toho k vidění moc není,“ poznamenala Jules s úšklebkem.

Amit založil ruce v bok a rozhlédl se kolem sebe. „No tedy, než byl Herodův chrám zničen Římany,“ nabídl vysvětlení, „jeho nejposvátnější místnost, Svatyně svátých, byla vlastně prázdná.“

„Proč by Židé stavěli chrám kolem prázdné svatyně? To je trochu absurdní, nemyslíš?“

„Ne tak docela,“ odpověděl. „To, co skrývala kdysi, nebylo možné ničím nahradit.“

„A to bylo co?“ Všimla si ale, že jeho pozornost, což bylo dost zvláštní, upoutaly falešné kamenné bloky na zdech místnosti. „Haló?“

„Můj bože,“ vydechl. Kratičké vlásky na krku se mu zježily. „To je ono.“

Sledovala jeho pohled, ale neviděla vůbec nic. „Co myslíš tím ono?“

Trochu ho zklamalo, že si nebyla schopná poskládat ty věci dohromady. Musel si v duchu připomenout, že tady má co dělat s egyptoložkou, ne s biblickou archeoložkou. „Podívej, Jules, ty zdi,“ odvětil klidně. „Strop, podlaha?“ Při řeči na ně postupně ukazoval. „Podívej na ten tvar, který vytvářejí. Ty to nevidíš?“

I v ní teď začala narůstat frustrace, jak se znovu pozorně rozhlížela kolem sebe. „Co? To myslíš ty čtverce?“

„Je to krychle,“ zašeptal. „Tahle místnost je krychle. Ideál dokonalosti použitý při projektování svatyně v samotném srdci chrámu. I té komory, co jsem ti ukazoval v Kumránu.“

Pokrčila rameny. „Dobře, chápu. Byly budovány ve tvaru krychle.“

„Přesně tak!“ Dychtivě se ještě naposledy zadíval na prázdný stupínek ve středu místnosti a pak obrátil oči k bezpečnostní kameře připevněné kousek pod stropem. „Musíme odejít. Okamžitě.“

Problém začal u bezpečnostní kontroly na letišti Inshas. Vracející se vůz rabína Cohena podezření nevzbudil, zato modrý pickup, který jej v těsné blízkosti následoval, ano.

Cohen a jeho řidič čekali podle instrukcí v autě s běžícím motorem před spuštěnou závorou. Strážný s knírkem pod nosem zůstal stát u nich, zatímco zbylí dva prošli kolem k pickupu, aby položili řidiči pár otázek a prohlédli si rozměrnou dřevěnou bednu, uskladněnou vzadu.

Cohen už předtím Egypťanům vysvětlil, že má svá diplomatická privilegia, která není možné zpochybňovat. Ukázal jim svůj pas a diplomatické doklady, které mu zůstaly jako bývalému členu Knesetu. Jenže tenhle tvrdohlavý strážný na nic z toho neslyšel a rabín dobře věděl proč. I když Egypt neprojevoval navenek vůči Izraeli žádné nepřátelství, mezi oběma zeměmi stále zůstávala ideologická, politická a teologická propast – trpká zášť. A Cohen nebyl žádný obyčejný Izraelec, byl to chasid… chasid, který na letiště přivážel velice podezřelý náklad.

Když se zadíval na letištní plochu, zahlédl tam svůj modře pruhovaný tryskáč obrácený přímo směrem na Izrael. Z běžících motorů se jako pára zvedaly obláčky výfukových plynů. V hlavě si rychle provedl pár výpočtů. Kolik času by zabralo prolomit tu závoru, naložit bednu a odstartovat? Stihli by to, než by je Egypťané dokázali nějakým způsobem zastavit? Letiště bylo silně zabezpečené. Klidně by se ale vsadil, že by neriskovali střelbu na izraelsky letoun, ať už by měli ohledně obsahu té bedny jakékoli podezření.

Cohen se na sedadle obrátil a natahoval krk, aby viděl, co se děje za nimi.

Jeden strážný zůstal s řidičem, automat v pohotovosti.

Druhý obešel nákladní prostor auta a zkoumal arabské nápisy na bedně, podle kterých obsahovala automobilové součástky. Inspektor vytáhl černý příruční detektor, který se divoce rozblikal, když s ním přejel nad víkem bedny.

To vyvolalo další pozdvižení, protože strážní na sebe začali navzájem pokřikovat.

Cohen zaskřípal zuby. Ať to bude stát cokoli, vrátí se do Tel Avivu i s tím nákladem. „Víte, co dělat, jestli se to tady nějak zkomplikuje,“ řekl tiše hebrejsky řidiči.

Řidič přikývl. Pomalu nechal ruku sklouznout pod sedadlo, připravený popadnout automat Uzi, který tam měl schovaný.

Muž, který prováděl inspekci, zašel zpátky do strážnice a vyšel s dalším přístrojem, který Cohen nedokázal identifikovat.

„Jestli se třeba jenom pokusí otevřít tu bednu…“ zašeptal Cohen řidiči.

Řidič opět jen nenápadně přikývl a jeho ruka zajela hlouběji pod sedadlo.

Strážný se vrátil k zadní části pickupu a začal něco provádět s tím přístrojem, který vypadal jako ruční vysavač. Když ho zprovoznil, přejel s tou věcí vrchní a boční strany bedny.

Cohen zatnul ruce v pěst.

Muž ještě několikrát přejel bednu přístrojem a pak konečně sdělil svá zjištění hlasitou arabštinou strážnému s knírkem, který zaujal pozici u rabínova auta. I když měl muž silný přízvuk, dokázal Cohen poznat, že říká, že se zdá být všechno v pořádku – a pak něco o tom, že tam není žádný radioaktivní materiál.

Strážný s knírkem si hodil automat přes rameno a sklonil se k okýnku. „V téhle době ani nemůžeme být přehnaně opatrní,“ řekl lehce omluvným tónem. „Můžete jet.“

Bezpečnostní závora se otevřela a auto, následováno modrým pickupem, vyrazilo.

Cohen povolil zaťaté pěsti, ulehčené si oddechl a podíval se na hodinky – skoro tři odpoledne. Neočekávané komplikace při balení relikvie podstatně zdržely jejich odjezd. Těžko za to ovšem mohl dávat vinu kněžím (strážcům relikvie), protože tento úzkostlivě prováděný protokol už nebyl použit téměř dvě tisíciletí.

Teď už na tom ale nezáleželo, protože ani ne do hodiny byli s bednou v Tel Avivu. Pak dal pilotovi instrukce, aby pokračoval přímo do Říma, kde čekala na vyzvednutí další urgentní zásilka.

Po neuspěchaném, dvě a půl hodiny trvajícím obědě zavedl otec Martin Donovana do kanceláře švýcarské gardy. Tady dostál svému slibu a pomohl Donovanovi obnovit přístup do tajných archivů, kněžských kanceláří v Apoštolském paláci a Guvernérském paláci, muzeí a různých administrativních budov po celém Vatikánu.

I když se Donovan tvářil navenek nadšeně nad Martinovou nabídkou, že mu na příští ráno zařídí schůzku s arcibiskupem, který stál v čele Pontifikální komise, a generálním inspektorem Corpo della Gendarmeria (vatikánského policejního sboru, který měl na starosti obecnou bezpečnost a kriminální vyšetřování), nejvíce ho zajímalo vedení vlastního vyšetřování – vyšetřování, jež mělo započít v srdci Vatikánu: bazilice svátého Petra.

Donovan toho o těch vychytralých nepřátelích, se kterými měl co do činění, mnoho nevěděl. Jednou věcí si byl nicméně jistý. Zásadní informace, které měli k dispozici, mohly pocházet jedině od někoho zevnitř Vatikánu. A tak toho odpoledne nastražil past, aby si svoji hypotézu ověřil.

Ke vstupu do baziliky svátého Petra Donovan nepoužil novou magnetickou kartu, protože jeho zdejší poslední návštěva po zavírací době tehdy v červnu zanechala digitální stopu v bezpečnostním centru, kde zaznamenávali veškeré aktivity. A to, co potřeboval udělat, si žádalo maximální utajení.

V šest třicet přišel k velkolepému hlavnímu vchodu, jako každý jiný turista. A příští půlhodinu se zvolna procházel po rozlehlé hlavní lodi i transeptech a obnovoval známost s relikviáři a sochami, které k němu promlouvaly jako staří přátelé.

Zakrátko hlídači oznámili, že bazilika v sedm hodin zavírá, a začali všechny pohánět ven. Tehdy Donovan nenápadně proklouzl balustrádou vedoucí k hluboké podzemní sluji, která se nacházela u paty hlavního oltáře, pod vysoko čnějícím Berniniho Baldachýnem.

Rychle sestoupil po polokruhovém mramorovém schodišti kolem hrobky svátého Petra a Confessia stojícího před ním a ocitl se pod obrovitými bílými štukovanými arkýři, které podpíraly podlahu baziliky. Pronikal stále hlouběji do podzemního pohřebiště, kde byli uloženi k poslednímu odpočinku papežové a hodnostáři v masivních sarkofázích a složitě zdobených kryptách, až došel k hrobce Benedikta XV.

Ohlédl se za sebe, aby se ujistil, že má volný výhled na Confessio a hrobku svátého Petra. Pak se přikrčil vedle mohutného sarkofágu z mramoru cippolino završeného neuvěřitelně živě vyhlížející bronzovou podobiznou zesnulého papeže, jenž zde byl uložen.

Trvalo patnáct minut, než uslyšel, jak jeden hlídač sestupuje po schodech na poslední obhlídku. Donovan se držel při zemi a v tichosti se přesouval kolem základny hrobky, aby zůstal z dohledu, zatímco pohvizdující hlídač procházel kolem.

O pět minut později nástěnné lustry po celém podzemí potemněly a v hlavních chodbách této nekropole se tlumeně rozzářila noční bezpečnostní světla.

Teď bude čekat.

Pokud by Charlotte neztěžkla víčka po čtyřech chodech, které jim naservírovali v Apoštolském paláci – antipasti, braciole, zuppa di faro a linguine al pescatore – určitě by toho dosáhly dvě sklenky Montepulciano ďAbruzzo. Zažila nejstresovější den svého života s výjimkou toho příšerného pondělí v březnu, kdy jí její onkolog poprvé řekl, že má rakovinu kostí.

Takže zatímco otec Donovan řešil administrativní detaily svého návratu do Vatikánu, ona se vrátila do ložnice, emocionálně vysátá a fyzicky vyčerpaná. I když tím porušila své zásadní pravidlo pro překročení několika časových pásem – okamžitě se aklimatizovat na místní čas a přimět tělo, aby se přizpůsobilo – dopřála si krátký pozdně odpolední spánek.

Když se kolem šesté hodiny rozezvučel budík, třikrát buzení stisknutím tlačítka odložila a pak ho docela vypnula.

Její spánek byl hluboký, ale zdaleka ne poklidný.

Do podvědomí se jí stále vracely obrazy Evanovy vraždy – kupodivu v černobílé barvě, jako by to byl film ze čtyřicátých let: podivný střelec převlečený za laboratorního technika… zbraň mířící na Evana… tlumený výstřel… Evanova hlava zvolna přepadává dopředu… výtrysk černé tekutiny… a on padá… padá…

Viděla i sama sebe, tam v té kanceláři, jak křičí skrz ohlušující ticho. Bezmocná.

Vzbuď se… VZBUĎ SE!

… Střelec se obrací k ní a ze zkřivených rtů hrčivě vycházejí dvě slova: „Ty kosti!“…

Pak Donovan, sedí ve Volvu a klidně říká: „Kosti? Proč by chtěli ty kosti?“

… Rozřezané na chromozomy zuřivě se replikující a dělící pod sklem mikroskopu za doprovodu nezemského jekotu a nářku… duše mučené v pekelném ohni…

Ticho.

Potom: temnota ustupuje oslepujícímu světlu.

Kostra na stole z nerezové oceli.

Rýhy na žebrech.

Rozdrcené kosti na zápěstích a v chodidlech.

Zpřelámaná kolena.

… Kožený bič sviští vzduchem – HÚÚÚÚÚŠ – háčky na koncích řemínků se zatínají do syrového masa… z dlouhých, rozedraných ran tryská krev… znovu… seká… znovu… trhá… znovu… cupuje…

Na kamenech leží masivní dřevěný trám… na něm natažená zkrvavená polonahá postava… okolní hustou mlhou se pohybují nezřetelné tvary… údy roztažené a vypnuté na dřevě… šlachovité prsty se zatínají… další ruce svírající ostré hřeby… tiché steny… tlak na zápěstí… kladivo protíná vzduch…

VZBUĎ SE!

Charlotte se s trhnutím probrala.

I když ty obrazy z její noční můry okamžitě zmizely, tlak na zápěstích ne – ostrá bolest jí vystřelovala až k ramenům.

V jednom okamžiku ji napadlo, že pořád ještě sní. Ale ta bolest – ta hrůza – byla až příliš reálná.

Pokusila se vykřiknout, v tu chvíli jí ale čísi obrovská ruka zakryla ústa a nos. Na rtech ucítila jakousi látku a v nozdrách pronikavý pach chemikálií.

V jejím zorném poli se objevil jakýsi ramenatý muž, který vyskočil na postel a obkročmo se jí posadil na břicho. To je ten, který rozrazil dveře její kanceláře! Střelec, který zavraždil Evana! Napružila se a pokoušela se kopat, bušit do něj pěstmi, kousat. Jakákoli snaha o odpor však byla bezvýsledná.

Přes houstnoucí mlhu před očima zahlédla jen okamžik nato i toho druhého vetřelce, který zatím zamkl dveře a teď přispěchal k posteli.

… Nemůžu dýchat…

Její strádající plíce bojovaly o vzduch, ale namísto toho do sebe vtahovaly jen další chemikálie, jejichž pach byl teď ještě palčivější.

Během několika sekund se jí v končetinách i v trupu usadil tupý tlak, jako by jí celé tělo zalili do betonu. Hlava jí připadala neskutečně těžká – jako by byla opilá.

Ta ruka se z jejího obličeje stáhla.

Když ji zvedali z postele, hlava se jí bezvládně zvrátila dozadu. Poslední, co zahlédla, byl krucifix přibitý nad hlavou postele.

Pak se její zorné pole začalo postupně zužovat, až nastala úplná tma.

Ghalib upíral otupělý pohled karamelových očí z okna na Skalní chrám, bradu opřenou o vztyčené štíhlé prsty. Kupole pozlacená králem Husejnem pronikavě zářila ve světlech, která ji obklopovala, na pozadí temnějící oblohy – úžasná kombinace. Ohromně ho těšilo vědomí, že izraelité z celého Jeruzaléma i okolních kopců mohou vidět tento nejmocnější symbol islámské okupace nejposvátnějšího kusu země na světě – tuto planoucí pochodeň osvětlující temnotu.

Ó, jaký vztek musejí Židé zakoušet, když roní slzy tam dole v údolí.

On sám ovšem nikdy nepovažoval toto vítězství za jisté. Přesně to ale dělal Waqf: vyhýbal se svým povinnostem. Dohled nad Chrámovou horou se neomezoval jen na pouhé náboženské funkce. Toto místo bylo pevností, kterou bylo zapotřebí bedlivě střežit. Nejvýznačnější postavení v rámci Waqfu zaujímal Strážce. Přesně jak naznačoval titul, stvrdil Ghalib při převzetí tohoto úřadu přísahou, že bude střežit opěrné body islámu nejen v Jeruzalémě, ale na celém světě.

Byl stráží samotného Alláha.

„Sláva Alláhovi, že přivedl nejspravedlivějšího ze svých služebníků z posvátné mešity do nejvzdálenější mešity,“ zamumlal, nehybný pohled očí stále upřený na zlatou kopuli.

Ano, kalifa vzal božská slova Velkého proroka a upředl z nich nádherný příběh, který učinil z tohoto místa třetí nejposvátnější svatyni islámu. Tajemný odkaz v koránu na počátku súry s názvem Bani Israil poskytoval jen velice málo detailů o místě, které bylo skutečně určeno pro nejvzdálenější mešitu. Ale ústní tradice hadith uchovávala překrásné vyprávění, podle nějž to bylo právě toto místo – místo, na němž údajně kdysi stával velkolepý Židovský chrám. Jak chytří byli kalifové, když v sedmém století dobyli Jeruzalém a dali městu novou identitu – Al-Kuds. Podobně jako si kdysi činil nárok na toto místo židovský král David, nyní jej vznesl i kalifa. A nejposvátnější místo Židů pak bylo přeměněno v islámskou Haram esh-Sharif – Vznešenou svatyni.

„As-salaam alaikum“ zaslechl tichý hlas za svým ramenem.

Ghalib se otočil v křesle a pozorně se zahleděl na tvář mladého muže, který stál ve dveřích – průměrná výška, ne moc statný, původem Palestinec. Ale jeho bledá pleť, zelené oči a měkké rysy Izraelce často zmátly – člověk by se dokonce mohl domnívat, že je to sefardský Žid. Přesně z toho důvodu si ho sem Ghalib zavolal. Znal ho jen podle křestního jména: Ali – arabské slovo značící „chráněný Bohem“. Ali uposlechl jeho žádost a oholil si vousy. Výsledný efekt byl docela dramatický.

„Wa alaikum al salaam,“ řekl Ghalib a pokynul mu, aby šel dál. „Pojd, promluvíme si.“

Ali se posadil vzpřímeně do křesla pro hosty a oči sklopil k rukám jako projev úcty.

„Můžeš se na mě dívat, Ali,“ pobídl ho Ghalib. Mladík k němu zvedl zelené oči, planoucí povědomým ohněm. Ghalib přistoupil přímo k věci: „Řekli mi, že jsi ochoten obětovat svůj život pro Alláha… pro svůj národ. Přeješ si stát se mučedníkem?“

„Ano,“ odpověděl chlapec prostě, bez emocí.

„Pověz mi, proč věříš, že jsi hodný takové oběti?“

Ghalib už odpověď znal. Slyšel ji mnohokrát předtím od nespočtu mladých muslimů – většinou mužů, ale občas i žen – kteří zaplavovali islámské madrasy po celém Středním východě i Evropě, aby se nechali pohltit radikálními interpretacemi islámské ústní tradice. Všemi jejich osudy se táhla společná nit: jejich životy byly zbaveny naděje, příležitosti a důstojnosti.

Aliho rodina, stejně jako mnoho dalších, přišla o domov a půdu ve prospěch izraelských osad, financovaných americkými křesťanskými kazateli a horlivými Židy. Jeho staršího bratra zastřelili za to, že při druhé intifádě házel kameny. Ali sám byl během svého dospívání svědkem častých izraelských přepadů i destruktivních důsledků raketových útoků. Jeho rodina byla uvězněná za osm metrů vysokou hradbou z betonu a ostnatého drátu – stále narůstající izraelskou bezpečnostní bariérou. Žili v táboře a jejich přežití bylo závislé na almužnách, či zakáh, od hamasu. A Izraelci jim zakazovali vstoupit do Jeruzaléma, aby se mohli pomodlit ve velkých mešitách.

Žádný domov. Žádná svoboda. Žádná půda. Žádná budoucnost. Dokonalý mučedník.

Nejhorší, co může vzít jeden člověk druhému, je jeho důstojnost, pomyslel si Ghalib.

„Odevzdávám se Alláhovi – své tělo, svou duši,“ odpověděl Ali s naprostou jistotou. „Nyní náležím Jemu. A na Jeho počest musím bojovat proti tomu, co se děje našemu lidu. Bojuji za Palestinu. Za to, co je po právu naše.“

Ghalib se usmál. To, co pohánělo tohoto mladíka, nebyl příslib nespočtu panen v rajských zahradách. Podobně jako byl Adam stvořen Milosrdným z hlíny, byl Aliho duch vymodelován učením. Jakkoli rád by ale Ghalib přivázal k trupu tohoto šahída šrapnelové bomby a poslal ho do nočního podniku na Ben Yehuda Street, měl teď před sebou naléhavější záležitost.

„Dostane se ti skvělé odměny, až nadejde poslední den, Ali,“ řekl mu Ghalib pochvalně. „Mezitím je tady ale něco velice důležitého, co bych rád, abys udělal.“

„Cokoli chcete.“

Ghalib sáhl pod stůl, vytáhl odtud pečlivě poskládanou modrou kombinézu a položil ji před Aliho. Znak vyšitý bílou nití na náprsní kapse – představující menoru uvnitř kruhu – vyvolal v Aliho světlém obličeji značný zmatek, stejně jako identifikační průkaz a bezpečnostní přístupová karta, které Ghalib přiložil na hromádku.

Postava se objevila daleko dříve, než očekával – temný stín sestupující z výšky po mírně se svažující křivce schodiště. V mramorem obloženém podzemí se odrážela ozvěna tichých kroků. Donovan, skrytý ve stínech hluboko v nekropoli, se vyklonil zpoza hrobky a čekal.

Tvář bylo v tlumeném světle olejových lamp obklopujících hrobku svátého Petra těžké rozeznat. Donovan však neměl žádné pochybnosti o identitě vetřelce. A ulevilo se mu, když viděl, že zrádce přišel sám. V levé ruce držela ta postava objemnou tašku – až příliš velkou na to, co přišla ukrást.

Otec Martin poklekl před obloukovitým výklenkem, kde se za skleněnými dvířky třpytila zlatá schránka. Zvedl hlavu, pohlédl do očí Krista na mozaice, která se nacházela za ní, a pokřižoval se.

Třesoucí se rukou zvedl klíč k rámu dveří a otočil jím v zámku. Pomalu otevřel skleněná dvířka.

„A co se vlastně stalo s těmi kostmi, co jste našel v urně?“ zeptal se Donovana při obědě. I když se Donovanovi do odpovědi zpočátku nechtělo, nakonec se k ní přece odhodlal: „Hned potom, co jsem odešel ze Santelliho kanceláře, uložil jsem je na jedno naprosto bezpečné místo.“

A tehdy si Martin vzpomněl, že když tenkrát v noc Santelliho smrti přistihl Donovana po zavírací hodině tady v bazilice, kradl se právě od téhle hrobky. Donovan řekl, že se tam modlil. Jenže Martin si pamatoval, že s sebou nesl prázdnou kabelu. Nebylo možné, aby schoval kosti v některém papežském sarkofágu nebo hrobce, protože ty byly všechny pevně uzavřené. Potřeboval by nějaké nástroje a určitě i někoho, kdo by mu pomohl. Té noci tam však nic takového neměl.

Takže zbývala jen jediná možnost.

Martin lesknoucíma se očima studoval zlatou urnu.

V duchu mu před očima vyvstala fotografie rodiny jeho sestry a zazněla děsivá slova: Nejúčinnější cesta k pravdě vede přes krev těch, které milujeme. Teď je, z milosti Boží, mohl zachránit tím, že dá Orlandovi, co chce. Neprosil se, aby ho zatáhli do téhle šlamastyky. Tohle nebyla jeho válka. To Donovan a ta americká genetička ponesou odpovědnost za to, co se stalo.

„Vyzvednete ty kosti a počkáte, až si pro ně přijdeme,“ řekl mu Orlando po telefonu toho odpoledne. „Taky musíte vymyslet nějaký způsob, jak nás dostat do města.“

Když Martin odhadl očima rozměry schránky, na okamžik se ho zmocnily pochyby. Mohla by tak malá nádoba obsáhnout celou lidskou kostru? Natáhl obě ruce a obemkl prsty zdobené víko relikvie. Jeho pohyby teď začaly být nedočkavější. Sejmul víko a položil ho na mramorové dlaždice u svých kolen. V tom šeru nebylo do schránky pořádně vidět, a tak sáhl do tašky pro baterku, kterou si přinesl s sebou.

Naklonil se nad schránkou a posvítil si dovnitř. Paprsek baterky se třpytivě odrazil od nějakých skleněných nádob uložených uvnitř. Konvičky na obřadní olej?

„Co to má být?“ Okamžitě ho sevřelo zoufalství, které mu vyrazilo dech.

„Ty kosti tam nejsou, příteli,“ promluvil najednou čísi hlas se silným irským přízvukem.

Překvapený Martin se prudce obrátil. Přitom uklouzl po víku relikvie, která se zaskřípěním sjela po dlažbě, přepadl dozadu na zed a praštil se do hlavy. Baterka se mu vysmekla z ruky, spadla na podlahu a chvíli se kutálela, až zčásti osvítila Donovana – jeho obličej byl vidět, ale splýval s temnotou. V záři světel seshora vystupovala silueta lebky bez jediného vlásku.

„Kde jsou ty kosti?“ vykřikl zoufale Martin, zatímco se škrábal na nohy.

Donovanovi se napnuly svaly. Jak se Martin zastavil na délku paže před ním, vystupovaly teď jeho zdivočelé oči ve světle baterky, které mu zářilo zezdola na bradu, ještě výrazněji – byl to přímo démonický zjev. „Tady ne, ne ve Vatikánu,“ odpověděl Donovan trpkým hlasem. „Nikdy se to nedozvíte. To vám slibuji.“ Když tehdy odjížděl z Vatikánu, vzal ty kosti s sebou. A teď byly na daleko bezpečnějším místě.

„Já musím, Patricku! Musím to vědět!“ vykřikoval Martin pateticky a celý rozechvělý přikročil k Donovanovi. „Vy to nechápete!“

„Ovládejte se,“ odpověděl kněz znechuceně. „Chápu to až moc dobře. A hlavně poznám podraz. Už jsem jich v těchhle zdech viděl až příliš. Nikdy bych jej ale neočekával od vás.“

Tehdy se Martin zhroutil. „Vyhrožovali mi, že zabijou moji sestru… děti. Jestli jim nedám, co chtějí…“ Klesl na kolena a rozvzlykal se.

„Vy nemáte tušení, co jste provedl. Několik lidí už kvůli tomu, co jste řekl, umřelo.“

Martin zabořil obličej do dlaní a odmítavě potřásal hlavou.

O tomhle nechtěl nic slyšet.

„Povězte mi, co jsou zač. Pomůžu vám. Najdeme způsob, jak ochránit vaši sestru a její rodinu. Můžeme je přivést sem, než najdeme ty lidi.“

„Prostě jim dejte ty kosti,“ zaprosil Martin slabým hlasem.

„To nemůžu. To neudělám.“ Donovana to stálo veškeré sebezapření nepustit se do kněze pěstmi. Nakonec poklekl na jedno koleno a trhnutím zvedl Martinův obličej do světla. „Co jsou zač?“ zavrčel znechuceně.

Martin zavrtěl hlavou, rty se mu chvěly. „Myslíte, že to vím?“ zavzlykal. „Vážně si myslíte, že mi to řekli? Nemám ponětí, co jsou zač!“ Odtáhl se a zhroutil se na podlahu jako zraněné zvíře. „Na tom stejně nesejde.“ zamumlal.

Donovanovi se vůbec nelíbilo, jak to vyznělo.

„Už jsou tady, ve městě. Když jim ty kosti nedám dneska večer…“

Donovanovi stoupl adrenalin v těle. Vrhl se po Martinovi, popadl ho za klopy saka a hrubě jím zatřásl. „Vy jste je pustil sem? Jste šílený!“

„Nešlo jim jenom o ty kosti,“ zašeptal Martin. Tělo měl docela ochablé. „Chtěli i ji… Charlotte.“

Ohromený Donovan mrštil Martinem zpátky proti zdi. Neztrácel čas, vyskočil na nohy a rozběhl se po schodech do baziliky.

„Je příliš pozdě!“ křičel za ním Martin. „Teď už ji nemůžete zachránit!“ Jeho poslední slova už Donovan neslyšel. „Kéž mi Bůh odpustí.“

„Proč jedeme sem?“ zeptala se Jules, když Amit zahnul s Land Roverem z Jaffa Road a čelní světla přelétla přes jeruzalémské Ústřední autobusové nádraží – moderní osmiposchoďovou budovu z jeruzalémského kamene a skla. „Zdrháme z města?“

„Musím si zkontrolovat e-mail,“ vysvětlil jí. „A rozhodně nemám v úmyslu jít kvůli tomu k sobě domů. Sebevražední útočníci si za cíle s oblibou vybírají autobusy. Proto jsou tady bezpečnostní opatření obzvlášť přísná. Spousta kamer, policie, detektory kovů.“

„Skvělý nápad.“

„Díky.“

„A pořád mi nechceš říct, co tě to napadlo?“ Ten tvrdohlavý Izraelec ji odvlekl ze Starého města prakticky bez jediného slova. A neposkytl jí sebemenší vodítko ohledně toho, proč jej pocta, kterou Chrámová společnost skládala hypotetické svatyni Třetího chrámu, tak vyděsila.

„Věř mi, kdybych ti řekl, co mi teď právě běží hlavou, myslela by sis, že jsem se úplně zcvoknul,“ odpověděl.

„Na to už je moc pozdě,“ zabručela.

Amit prokličkoval podzemní garáží a zaparkoval Land Rover kousek od výtahu. Čekal dobře minutu s Jerichem pevně sevřeným v ruce, aby se ujistil, že je dovnitř nikdo nesledoval. Když nabyl přesvědčení, že je oblast bezpečná, schoval pistoli do přihrádky na palubní desce.

„Jdeme,“ prohlásil a vyskočil z vozu. „Nahoře je internetová kavárna, o které mi říkal jeden můj student.“

Amit prošel rychlým krokem kolem nákupního centra ke Café Net. Jules musela skoro klusat, aby s ním dokázala držet tempo. U pultu zaplatil sedm šekelů za patnáct minut surfování na webu. Zatímco on se usadil u terminálu kousek od vchodu, Jules studovala nabídku pečivá a sendvičů vystavených v boxu, který se táhl podél protější zdi.

Než Amit naťukal přístupový kód, najel na prohlížeč a spustil ho, vrátila se Jules s tácem, na kterém nesla pro každého café au lait a ciabattu.

„Taky bychom si mohli dát něco k jídlu, když už jsme tady,“ poznamenala. Položila před něj pohárek a tácek se sendvičem.

„Dobrý nápad.“ Okamžitě se hladově vrhl na sendvič.

„Tak co přesně hledáš?“ Tón jejího hlasu už teď zněl smířlivěji. Bylo jasné, že Amit skládá dohromady kousky velice komplikované skládačky.

Chvilku počkal, než dožvýkal. „Josi mi vždycky posílá předběžnou kopii svých překladů,“ vysvětlil Amit. „Aby nám oběma ušetřil potíže, zasílá mi je na moji adresu na Yahoo.“

„Rafinované,“ podotkla Jules.

„Chytré,“ opravil ji Amit. „Yahoo poskytuje pár pěkně sofistikovaných firewallů a kódování. Ani nemluvě o tom, že u mé adresy nefiguruje moje jméno. Takže je to celé hezky anonymní.“ Klikl na ikonu došlé pošty a obrazovku zaplnily nepřečtené vzkazy. „A tenhle překlad by měl být pro Josiho velice snadný – měl by ho mít rychle. Takže pokud budeme mít štěstí…“ Zvedl oči k nebi.

Jules polkla první sousto své ciabatty. „Je tam něco, co bych neměla vidět?“

Zavrtěl hlavou.

„A co tohle?“ zeptala se a ukázala na nový vzkaz, kde v řádku pro předmět stálo: prodlužte si svůj penis – 1 palec za 3 dny. „Jsi si jistý, že je ta tvoje adresa anonymní?“

Amit se zasmál. „Takže tajemství je asi venku,“ řekl. „Spam.“ Úsměv se ale rychle rozplynul, když sjel dolů a narazil na e-mail od Josiho, kde se na řádce s předmětem skvělo hůlkovým písmem jediné hrozivé slovo: „NALÉHAVÉ“. „Aha. Tady to máme.“

Jules se naklonila blíže.

„Poslechni si tohle.“ Amit tichým hlasem přečetl Josiho vzkaz: „Za celý svůj život jsem nikdy neviděl nic takového, jako je tohle. Tolik lidí se pokoušelo vysledovat skryté významy kumránských textů, hledalo spojení s evangelii – možná i rozpory.“ Jeho hlas se začal lehce zachvívat. „Jak ale víš, všechny existující interpretace jsou dosti pochybné. Pokud tyto svitky skutečně pocházejí z prvního století, a podle mne o tom není v nejmenším sporu, to, co jsi našel,“ – odmlčel se, aby si odkašlal – „zpochybní všechno, co známe.“ Poslední věta ho ale vyvedla z konceptu, protože se prudce zarazil.

Jules to převzala za něj. „Obávám se, že natolik kontroverzní poselství by mohlo –“ A pak se její hlas vytratil stejně jako ta slova. „Co se tam stalo?“

„Očividně to posílal ve spěchu. Neměl možnost to dokončit.“ Amit zkontroloval čas a datum odeslání. „Koukni sem… tohle přišlo včera, těsně předtím, než Josi podle toho, co říkal Joshua, odešel z muzea.“

„Ty myslíš, když mluvil s tím rabínem?“

Amitův obličej zbledl. „Přesně tak.“ Pokusil se představit si časovou posloupnost, v jaké se to všechno seběhlo. „Rabín Cohen ho nejspíš přerušil.“ To pomyšlení v něm vyvolalo hluboké obavy. Cohen byl mocný muž.

„A on přitom cítil naléhavou potřebu ti poslat tenhle e-mail?“

„Jo.“ Amit se mohl jen dohadovat, co Josi v tom překladu odhalil, že ho to tak silně rozrušilo. S o to větším rozechvěním proto teď hleděl na drobnou ikonu s listem papíru vedle řádku s předmětem. Měl snad Josi pocit, že je v nebezpečí?

„No tak. Otevři to,“ pobídla ho Jules.

Rychle posunul šipku myši na ikonu a otevřel dokument, který Josi připojil ke svému e-mailu. V okamžiku, kdy se objevil na obrazovce, poznal, že je to ten překlad. Nebyl ale čas si ho přečíst. Amit klikl na tlačítko pro tisk. „Musíme odsud okamžitě vypadnout,“ oznámil Jules a vyskočil ze židle.

„Co to zase…“

On už ale stál u tiskárny a vytrhával z ní listy papíru. Když si ověřil, že má celý dokument, zaplatil u kasy za tisk. Pak přiběhl zpátky, odhlásil se ze své e-mailové adresy a popadl sendvič. Jules už mezitím taky stála a dopíjela svůj pohárek.

Amit do sebe rychle hodil zbytek vlastní kávy.

„Hotovo,“ oznámila Jules a oba vyšli ven. „Proč najednou takový spěch?“

„Ten člověk s největší pravděpodobností všechno monitoruje. Moje kreditní karty, můj pas… Určitě už vystopoval všechny Josiho e-maily. Což znamená, že už ví, že Josi poslal tenhle e-mail mně. Takže vůbec nepochybuju o tom, že monitorují i moji Yahoo adresu.“ Vysvětlil jí, že pevně instalované počítače jsou jako otevřené knihy a že technici s třeba jen základními znalostmi adresování internetového protokolu dokážou snadno určit, odkud daná aktivita přichází.

Zatímco procházeli mezi hloučky lidí, Amitův radar byl bez ustání v pohotovosti – pohledem skenoval obličeje, výklady, eskalátory…

„Tak co teď?“

„Musíme se dostat v pořádku odsud a přečíst si ten překlad. Ale nejdříve si budu muset někam zavolat.“ Jeho pohled zalétl ke skupince telefonních automatů vedle vstupních dveří.

Enoch to opět zvedl na druhé zazvonění.

„Ahoj, to jsem já,“ řekl Amit hlasitě, aby přehlušil hlomoz lidí procházejících po nádraží. „Už jsi něco zjistil?“

„Zjistil jsem toho spoustu. Mám pro tebe pár velice zajímavých informací,“ sdělil mu agent mosadu bez jakýchkoli formalit. „Dobré i špatné zprávy.“

Amit pevně sevřel sluchátko. „Pár dobrých zpráv by se mi hodilo.“

„Dobrá zpráva je, že tank si tě neoznačil.“

To byla rozhodně úleva. „A ty špatné zprávy?“

„Ta fotka, co jsi mi poslal? Kontraktor zvenčí. A určitě ti nemusím říkat, jaká je jeho specializace.“

Amitovy prsty se zaryly do sluchátka ještě tvrději. „Nájemné vraždy?“ Jules, která stála kousek od něj, vytřeštila oči.

„Mimo jiné.“

Ustaraným pohledem přejel to moře tváří pohybujících se všude kolem něj a hledal někoho podezřelého – především muže s čerstvou ránou na hlavě. „Dokázal bys mi sehnat jeho jméno?“

„Ale no tak, Amite. Víš přece, jak tihle chlapi pracují.“

„Jistě. Falešná jména a anonymní bankovní účty.“ Popiratelnost.

„Takže to chápeš,“ řekl Enoch. „A prošel jsem spoustu aktivit u kreditních společností, na imigračním a vůbec. Nikdo z baráku. Snaží se tě dostat někdo zvenčí.“

„Dovedl bys ho vystopovat?“

„Zkoušel jsem to. Nebylo to k ničemu. Spojení prochází přes neexistující routery, ožije vždycky ani ne minutu. Má o tobě ale veškeré informace.“

„Takže má tenhle chlap nějakého pomocníka.“

„Velice schopného pomocníka.“

„Skvělé,“ zabručel Amit. „Znáš rabína Árona Cohena, že ano?“

„Kdo by neznal?“

„Mám takový pocit, že je možná do tohohle všeho nějak zapletený. Říkej si tomu tušení. Dneska jsem zjistil, že si zčistajasna vyrazil na výlet do Egypta. Mohl bys zjistit, kam jel a kvůli čemu?“

Enochově odpovědi předcházel unavený vzdech na druhém konci linky.

„Podívám se, co se mi podaří zjistit.“

„Jsi nejlepší. Brzy se s tebou spojím.“ Amit zavěsil a obrátil se k Jules. „Pojďme.“

Sjeli společně po eskalátoru do přízemí a vyrazili opačným směrem, než kudy přišli na nádraží.

Na Jules se to všechno dělo příliš rychle a ona z toho začínala být znechucená. „Zpomal,“ řekla a zatahala ho za silnou paži. „Zaparkovali jsme támhle,“ ukázala za sebe.

„Zapomeň na moje auto. To určitě taky sledují. Odsud si vezmeme taxi.“

Donovan uháněl jako o závod, když vyrazil ze zadního východu baziliky svátého Petra na Via del Fongamento. Neměl u sebe mobil, kterým by předem zavolal do Charlottina pokoje, aby ji varoval, že na ně Martin nastražil past. A nebyl čas vracet se ke kasárnám švýcarské gardy, aby shromáždil záchranný tým.

A co bylo nejhorší ze všeho, Donovan byl neozbrojený.

Jen doufal, že recepční na ubytovně zabránil těm mužům vstoupit do budovy nebo aspoň zavolal ochranku, pokud se mu něco zdálo podezřelé.

Když zabočil na Piazza di Santa Marta, rozehnal skupinu jeptišek na chodníku, které mu musely uskakovat z cesty, jak se hnal s hekáním kolem. Ze svalů na nohách se mu v důsledku silného vypětí šířila palčivá bolest.

Celý bez dechu se zprudka zastavil u vchodu do ubytovny, trhnutím otevřel dveře a vrazil do vestibulu. „Zavolejte ochran-!“ spustil křik směrem k zaoblenému stolu recepce. Jenže tam nikdo nebyl. Rychle zaběhl kus za pult, aby se otevřenými dveřmi nalevo a napravo podíval, jestli není recepční v zadní kanceláři. „Haló!“ zavolal Donovan, ale po muži nebylo ani stopy. „Haló!“

Pak ale jeho oči zachytily odraz světla na lesknoucí se červené kaluži, která se rozlévala po kachlíkové podlaze pod stolem. Recepční ležel roztažený na zádech, neživé oči strnulé ve výrazu děsu, a v čele mu zela čistě vyvrtaná díra.

Donovan ucouvl. Hrudník se mu prudce zvedal a klesal.

Řada bezpečnostních monitorů byla stále v provozu a na uzavřeném okruhu druhého poschodí zahlédl velkého muže, který tlačil k výtahu vyboulený vozík na prádlo. Tentokrát na sobě neměl laboratorní plášť. Otec Piotr Kwiatkowski, nebo jak se vlastně jmenoval, byl oblečen v šedé uniformě zaměstnance údržby.

Donovan dostal strach, že už je možná příliš pozdě. Svatopetrská brána byla velice blízko odtud, a stejně tak i Zvonový oblouk. Jestli je Martin dostal do města legálně, snadno mohli projít kolem švýcarských gardistů, kteří tam měli službu. Pak jen rychle projet pár zatáček na Via Gregorio VII. a určitě zmizí.

Pokud by se však Donovanovi podařilo okamžitě upozornit švýcarskou gardu, mohli by zareagovat včas a zastavit vetřelce ještě předtím, než opustí město. Natáhl se přes stůl po telefonu a zvedl sluchátko. Linka byla přerušená.

Dveře výtahu na monitoru se právě zavřely. Slyšel, jak se mechanické zařízení za jeho zády probralo k životu.

Nosí u sebe recepční pistole? Obrátil horečný pohled zpátky k tělu a modrému blejzru, který se při dopadu na podlahu rozevřel. Žádný opasek s pistolí ani podpažní pouzdro.

Očima zuřivě přejížděl kolem sebe a hledal cokoli, co by připomínalo nějakou zbraň. Pak se zarazil u protější zdi – červený hasicí přístroj a hrozivě vyhlížející sekera uzavřená za bezpečnostním sklem vedle něj.

V okamžiku, kdy se dveře výtahu rozevřely, vyrazil Donovan s hadicí hasicího přístroje namířenou přímo před sebe. Jakmile se Kwiatkowski ocitl v jeho zorném poli, zatáhl Donovan za odjištěnou páčku tlakové láhve a vychrstl mu proud amonium fosfátu rovnou do obličeje.

Ohromený zabiják zareagoval s nepatrným zpožděním – ruce zvedl zlomek sekundy poté, co mu palčivé chemikálie vystříkly do očí. S křikem klesl k zemi a současně prudce postrčil vozík s prádlem proti Donovanovi a srazil ho na podlahu.

Donovan upustil hasicí přístroj a odplazil se k požární sekeře. Vyskočil zase na nohy, oběhl vozík, vrazil volnou ruku do výtahové kabiny a namátkou stiskl pár tlačítek na ovládacím panelu. Kwiatkowski už se mezitím taky zvedl a pokoušel se rozkoukat.

Když se vrhl proti zavírajícím se dveřím, máchl Donovan po jeho natažené paži sekerou. Její ostří se s mlaskavým plesk zaťalo do mužova svalnatého předloktí a okamžitě vystříkla krev. Zabiják zaskučel bolestí a poskytl Donovanovi příležitost uštědřit mu poslední tvrdý kopanec, po kterém se muž zapotácel a narazil na zadní zed výtahové kabiny. Další rychlé ťuknutí do panelu uvnitř kabiny dveře uzavřelo a poslalo otřeseného zabijáka na páté poschodí.

Donovan, chvějící se po celém těle, stáhl prostěradlo, které zakrývalo obsah vozíku na prádlo. Uvnitř byla Charlotte, schoulená do klubíčka a v bezvědomí… ale stále dýchala.

„Díky bohu!“ vykřikl Donovan.

Nato vyrazil k požárnímu hlásiči vedle schodiště. Právě když ale sahal po držadle, uslyšel hluk na schodišti. Stačilo jen, aby zahlédl muže, který se hnal směrem k němu, a okamžitě poznal, že je to ten Kwiatkowského partner.

Donovan trhl držadlem a proběhl kolem vozíku. Nebyl čas dostat Charlotte do bezpečí, ale aspoň upozornil ochranku. Požární alarm začal okamžitě v rychlých intervalech pronikavě kvílet – ten zvuk byl tak ohlušující, že Donovan ani neslyšel výstřel.

Zato ale ucítil sílu nárazu, když mu kulka pronikla levým ramenem do těla a hrudí vylétla ven. Jeho tělo prudce přepadlo dopředu, zatočilo se a pak se zhroutilo na mramorovou podlahu.

Po pár sekundách zůstal otec Donovan nehybně ležet. Ledový chlad se mu kradl po kůži, zatímco pronikavý zvuk alarmu postupně utichal, až docela zmlkl.

Taxík odbočil z Ruppin Boulevardu a začal šplhal po strmé, stromy lemované příjezdové cestě vedoucí k nejznámějšímu komplexu uměleckých a historických galerií v Jeruzalémě – Izraelskému muzeu. Dneska už moje třetí muzeum, pomyslel si Amit.

Jak se blížili k hřebeni kopce, vyhlížel z okna na budovu Knessetu dominující nedalekému úbočí v Givat Ram – nevýraznou pravoúhlou ohyzdnost ze šedesátých let s plochou převislou střechou, kterou ze všech stran podpíraly dole se rozšiřující hranaté sloupy. Když teď pozoroval její světla, jasně zářící oproti noční obloze, bylo pro něj ještě těžší než obvykle představit si, že tato nepřirozená symetrie a tvrdé linie byly inspirovány egyptskými chrámy. Co na něj ale opravdu zapůsobilo, byla obrovská mocenská základna, kterou si rabín Áron Cohen vybudoval během svého působení v jediné komoře izraelského parlamentu.

Cohen byl mocný muž, kterého mnozí považovali za vizionáře. V jádru to byl ale sionista – ten nejryzejší sionista. Amit si byl z jakéhosi důvodu jistý, že právě on je odpovědný za to, co se stalo v Kumránu, ani nemluvě o Josiho podezřelém úmrtí, po němž následovalo zmizení svitků. Teď měl v kapse výtisk toho překladu, který by mohl zodpovědět mnoho otázek ohledně rabínových motivů.

Před vchodem do muzea se Amit vyrovnal s řidičem a společně s Jules prošli skleněnými vstupními dveřmi.

Jules se zaměstnávala sledováním nějakých hostů, kteří sem dorazili limuzínou a byli oblečení v elegantních šatech a smokinzích. Pár z nich jí to oplatilo nezdvořilými pohledy. „Připadám si trochu jako bezdomovec,“ zamumlala. „Co se to tady děje?“

„Nejspíš soukromá prohlídka pro VIP. A neboj se, vypadáš nádherně,“ dodal Amit.

Usmála se.

On sám si bez toho Jericha připadal docela jako nahý, takže mu ty detektory kovu a muži z ochranky uvnitř dodávali velký pocit klidu. „Prozatím tady budeme v bezpečí,“ řekl Jules, když poznal jednoho strážného ve službě – postaršího, vyhublého muže s čistě bílými vlasy.

Když se strážný zvedl a natáhl k němu ruku k potřesení, všimla si Jules, že jak se mu vyhrnul rukáv, objevila se jakási čísla vytetovaná těsně nad zápěstím.

„Amite, jak se máš, příteli?“ řekl se silným polským přízvukem.

„Dobře, Davide. A co ty?“

„Další den naživu,“ odpověděl starý muž vesele, jako by právě vyhrál v loterii. Když obrátil pohled k Jules, nedokázal se ubránit obdivnému hvízdnutí. „S touhle kouzelnou dámou po boku si nemáš vůbec na co stěžovat.“

Amit mu formálně představil svou společnici.

„Víte, že dneska zavíráme v devět?“ zeptal se David a ověřil si na hodinkách, že ta hodina už minula. „Nechtěl bych být hrubý, ale…“ začal a věnoval povinný kritický pohled jejich oblečení. Do vestibulu zatím proudili další sladce vonící hosté v elegantní černé. „Je mi líto, ale tohle je soukromá akce.“

„Nechystáme se vám tady ten večírek nabourat. Jenom chci Jules ukázat pár věcí.“

David se rozhlédl oběma směry, naklonil se blíž a divadelním šepotem jí sdělil: „Možná není na seznamu, ale podle mého názoru to rozhodně VIP je.“ Mrkl a ukázal hlavou dovnitř. „Jen jděte.“

„Cením si toho,“ řekl Amit.

„Hlavně tam uvnitř nedělejte žádné potíže, jo?“

„Mimochodem, Davide,“ zeptal se ještě Amit, než vyrazili dál, „pověz mi, byl jsi tady včera při tom sympoziu?“

„Samozřejmě.“

„Josi přišel, že ano?“

David okamžitě zesmutněl. „Jistě. Byl tady. Chudák chlap. Taková škoda. Bůh ho určitě uvítal s otevřenou náručí.“

Amit si byl jistý, že Boha překvapilo, když ho viděl, nahlas ale řekl: „Pro mě to byl taky šok.“ Nechal uplynout pár sekund, než se zeptal: „Možná bude ta otázka znít divně, ale nesl s sebou něco, když šel dovnitř? Kufřík nebo něco takového?“

David přivřel oči, chvilku nad tím přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Všechno procházelo přes skener,“ řekl a ukázal na přístroj za svými zády. „Rozhodně měl v kapse takové fajnové pero, protože to začalo pískat. Kromě toho…“ Zavrtěl hlavou.

„Jsi si jistý, že s sebou neměl nic jiného?“

David se naoko zatvářil uraženě. „Možná už nejsem žádný mladík, ale mozek mi pořád funguje.“ Poklepal si na hlavu.

Amit věděl, že nepřichází v úvahu, že by Josi nechal svitky v autě. Měl by strach kvůli vlhkosti, horku – ani nemluvě o možnosti, že by je někdo ukradl. A to, co říkal David, souhlasilo s tím, co si vybavoval Joshua Cohen, tedy že Josi odcházel z muzea s prázdnýma rukama. „Díky, Davide. Dávej na sebe pozor a pověz své ženě, že ji neskonale miluju.“

„Uděláte z něho slušného člověka, že ano?“ obrátil se David k Jules a pokynul jim k detektoru kovů.

Dodávkový vůz, který čekal na přílet rabína Árona Cohena na dehtovém makadamu na mezinárodním letišti Ben Gurion, byl teď zaparkovaný za moderním křídlem vedle výstavních prostor Rockefellerova muzea.

Cohen i s doprovodem vstoupili do příjemně zařízené osmiúhelníkové konferenční místnosti završené vyklenutým stropem, hned vedle kanceláře ředitele Izraelského úřadu pro starožitnosti. Podél každé stěny se nacházelo osm výklenků vybavených křesly pro návštěvníky zasedání Archeologického poradního shromáždění. Na stůl ve středu místnosti teď Cohenovi muži opatrně položili těžký náklad, který v pořádku dopravili zpátky z Egypta.

Na rozdíl od urny vystavené v Jižní galerii Rockefellerova muzea obsah této bedny rozhodně nebyl určen pro oči veřejnosti. Tohle nebyl předmět, kterému by se měli obdivovat. Tohle bylo něco, co bylo třeba respektovat a čeho bylo třeba se bát. A už to nebude trvat dlouho a strach se, poprvé po více než třech tisíciletích, opět vrátí do srdcí nepřátel Siónu.

„Zamkněte dveře,“ nařídil Cohen svým mužům. Ukázal na okna. „A zatáhněte rolety.“

Naštěstí nebyl jejich návrat do Tel Avivu zdaleka tak dramatický jako odjezd z Inshas. Nebezpečná cesta byla téměř u konce.

„Otevřete to,“ nařídil rabín. Stál bokem a sledoval je, jak rozbalují své nářadí.

Podobně jako Mojžíš chystající se vznést svůj nárok na zemi Kanaánskou stál teď Cohen na prahu Nového Jeruzaléma nového světa. Hořké konflikty na Středním východě a v Izraeli, pád moderního Babylonu, Iráku, bezbožnost a chlípnost západní kultury, která otravuje svým jedem celý svět, dokonce i pohromy v podobě nových pandemií jako AIDS a vrtošivé změny klimatu, které byly příčinou častějšího výskytu tsunami a hurikánů – to všechno byly výmluvné známky toho, že proroctví se konečně začínají naplňovat.

Po roce 1948 byla přislíbená půda v podstatě získána zpět a v Izraeli se shromáždily kmeny z celého světa. Cohen věděl, že Boží zákon trpělivě čekal se svým návratem na poslední znamení, přesně jak bylo přislíbeno Ezechielovi: „Ačkoli daleko zahnal jsem je mezi národy, a ačkoli rozptýlil jsem je do zemí. […] Shromáždím vás z národů a zberu vás z zemí, do kterýchž rozptýleni jste, a dám vám zemi Izraelskou. […] Kterýchž pak srdce chodilo by po žádostech mrzkostí svých a ohavností svých, těch cestu na hlavu jejich obrátím.“

Zbývala už jen poslední jiskřička, jediná událost, jež rozkřeše finální konflikt, který ohlásí den posledního soudu – krvavou srážku mezi Syny světla a Syny temnoty.

Když jeho muži zvedli víko bedny, objevil se ve tváři rabína Árona Cohena široký úsměv.

Stane se, o čem dědeček pouze snil. Sión už brzy povstane jako pták fénix.

Kouzlo okamžiku přerušilo tlumené zvonění mobilního telefonu v jeho kufříku. Položil kufřík na vzdálený konec konferenčního stolu a otevřel jej. Chvíli lovil telefon, který sklouzl mezi tři pergameny, jež získal z Josiho kanceláře, bezpečně uložené v plastových obalech, a schematický nákres Chrámové hory při pohledu seshora s jasně modrou čárou táhnoucí se jeho střední sekcí od západu na východ.

Nervózně stiskl tlačítko pro příjem. „Co se děje?“

To, co mu volající sdělil, bylo silně znepokojivé.

„Držte ho tam. Už jsem na cestě. Nepodnikejte nic, dokud nedorazím.“

Amit zahnul z hlavní pěšiny doprava, a odpoutal se tak od houfu dobře oblečených návštěvníků mířících do křídla Samuela Bronfmana. Jules měla co dělat, aby s ním udržela krok na kameny dlážděné cestičce, která protínala zelený trávník obklopující výstavní halu Svatyně knihy v Izraelském muzeu. Teplý větřík zvýrazňoval pronikavou vůni květin a cypřišů v zahradě.

„Posadíme se na pár minut támhle,“ navrhl a ukázal na kamennou zídku, táhnoucí se kolem obrovského čedičového monolitu.

Zatímco Amit rozkládal listy z tiskárny, hleděla Jules přes nádvoří na třpytivé odlesky světel z matně bílé kopule výstavní haly na rybníčcích a fontánkách kolem ní.

„Připravena?“ zeptal se jí.

„Připravena,“ odpověděla a obrátila se k němu.

Na moment se odmlčel a pohlédl jí do očí. „Vím, že tohle není nejlepší rande, na kterém jsi kdy byla,“ řekl, „ale jsem vážně rád, že jsi tu se mnou.“

Naklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Ty vážně víš, jak dopřát děvčeti trochu zábavy. Neexistuje místo, kde bych teď byla raději.“ Bylo docela legrační, že to myslela opravdu vážně – i přes všechno to nebezpečí a vůbec. „Tak mi to přečti.“

Amit se zhluboka nadechl a začal číst…

Po čtyřicet dní pobýval Mojžíš ve světle Božím na hoře Sinaj. Tam věnoval Bůh Mojžíšovi Přikázání, aby izraelité kráčeli po správné cestě. Dokud lidé dodržovali Přikázání, provázelo je štěstí a On je ochraňoval. Když se Jeho děti nechaly zaslepit pýchou, byl na ně uvalen strašlivý trest. Za cenu velkých obětí a krveprolití tak byla kmenům Abrahámovým dána země, jež jim byla přislíbena, aby mohl povstat nový národ na počest Boží.

Smlouva byla naplněna, jak se píše v knihách našich předků.

Král David vybudoval město na Abrahámově skále a jeho syn Šalamoun tam vztyčil chrám na Jahveho počest. Do jeho svatyně byly umístěny desky s Přikázáními, protože to bylo srdce nové říše. I zavládl mír a veselí po celém Siónu.

Velké říše na jihu a na východě a na severu hleděly žádostivě na Izrael, protože s Božím požehnáním přišlo velké bohatství a prosperita.

Množství králů přišlo po Šalamounovi, i když žádný stejně moudrý. Izraelité zapomněli na svůj slib Jahvemu a Izrael se stal slabým. Zpoza hor přišly armády, které obklopily zdi Jeruzaléma, a hrozilo, že jej budou obléhat. Králové Izraele, v domnění, že Bůh zapomněl na své děti, sklonili se nikoli před Přikázáními, ale před svými nepřáteli.

A tak se pravověrní synové Áronovi, kteří střežili Přikázání, připravovali na den, kdy bude nejposvátnější svatyně izraelská vypleněna. Velký prorok Izaiáš radil králi Ezechiáši i pravil mu: „Jistě přijde čas, kdy vše ve tvém paláci a vše, co tví otcové nashromáždili až do dnešního dne, bude odvlečeno do Babylonu.“ Pak řekl králi, že Bůh nařídil, aby pro Přikázání bylo zbudováno bezpečnější místo. Neboť pokud ono by bylo ztraceno, i sami izraelité zhynou. A tak Ezechiáš uposlechl Boží vůli.

Království Babylonské vskutku povstalo jako lev, aby Izrael pohltilo. Zpustošili město a odnesli mnoho pokladů z chrámu. Když však vstoupili do nejvnitřnější svatyně, nalezli ji prázdnou.

V době, kdy je toto psáno, už mnoho dalších králů a říší přišlo a odešlo a vysoko nad Abrahámovou skálou se zvedá nový chrám. Avšak idumejský král Herodes Veliký jej staví ne v pokoře před Bohem, ale na oslavu marnivosti a pýchy. Stejně tak i kněží se rouhají Bohu, když se odchylují od Jeho zákonů. Proto zůstane nádherná Svatyně tohoto chrámu prázdná. Neboť aby byla Přikázání navrácena, musel by se Izrael opět obrátit k Bohu, odvrhnout falešné modly a pochopit, že to není Řím, který jej ničí, leč nedostatek víry.

Podobně jako Mojžíš předal Přikázání izraelitům, kteří klečeli před falešnou modlou, i já přináším poselství naděje všem dětem Božím, neboť bude uzavřena nová smlouva. Ti, kdo hledají světlo, budou osvíceni. A podobně jako byl Abrahám připraven obětovat Bohu svého syna, stejně tak bude na hoře Moria nabídnuta nová oběť krve.

Pro toto si ze mne nevěřící budou tropit velký posměch. Spolčí se proti mně. Probodnou mé tělo a pověsí mne na strom. Nebojím se, neboť tělo bude obětováno, aby věčná jiskra mohla žít dál. Teprve pak budu navrácen Bohu, abych připravil cestu pro jeho věčné Království.

Vězte tedy, že Izrael pak zhyne, jeho modloslužebnicky chrám se promění v ruiny a ti, kdož nepadnou za oběť meči, budou rozprášeni. Mnozí si budou činit nárok na Abrahámův oltář, než slavný chrám opět povstane, za mnoho lidských pokolení od dneška. Poznáte, kdy tento den přijde, neboť mé rozlámané tělo bude opět vyzvednuto zpod posvátné skály na znamení toho, že bude uzavřena nová smlouva.

Nehledejte Přikázání zde, neboť Onias a synové Áronovi je dopravili na spravedlivější místo v zemi, kde izraelité kdysi byli zajatci. Čtyřicet dní poté, co Bůh otřese zemí Sión, bude přeneseno a uloženo na Abrahámovu skálu.

Pak duch Syna člověka sestoupí na Vyvoleného, aby obnovil Přikázání.

Nevěřící nebudou dbát znamení, jež jim budou zjevena. A tak bude následovat velká bitva mezi Syny světla a Syny temnoty.

Ale neobávej se, Izraeli, neboť v zemi, která vzejde z tohoto popela, ovce bude ležet vedle vlka a všichni lidé ze všech koutů světa budou s úžasem vzhlížet k Siónu a chválit Boha.

Amit dlouze vydechl a zůstal sedět beze slova.

„Jestli se v těch svitcích říká tohle,“ – Jules to nemohla vydržet, zvedla se a začala chodit v kruhu – „připadá mi, jako by to napsal…“

„Ježíš,“ doplnil Amit.

„Uvědomuješ si, co tohle znamená?“ položila rétorickou otázku. „Uvědomuješ si ty důsledky? Můj bože, tohle je objev století!“

„Tohle byl objev století, Jules,“ připomněl jí.

Její nadšení okamžitě ochladlo.

„Někdo očividně nechtěl, aby to vyšlo na veřejnost.“ A rabín Áron Cohen do toho zapadal stále víc a víc.

„Ale proč? Je to přece něco tak úžasného!“

„Jestli dovolíš, nejsem si jistý, jestli jsi to správně pochopila,“ namítl. „Tohle je proroctví, Jules. Proroctví, které se začalo naplňovat objevem Ježíšových kostí pod Chrámovou horou. A všechny ty řeči o Přikázáních…“ Zavrtěl hlavou.

Neposlouchala ho. „Tak co si myslíš, že si ten rabín od tohohle slibuje?“

V Amitově hlavě se teď začal formovat daleko jasnější obraz. A byla to děsivá vize. Když se zadíval na bílou kopuli Svatyně knihy, zapadl mu v mysli na místo poslední kousek skládačky. „Něco ti ukážu,“ řekl, zvedl se a mávl na ni, aby ho následovala.

Charlottino vědomí bylo útržkovité a mlhavé, smysly se jí vracely a zase mizely v divokém zmatku.

Nejprve přišly vůně – aromatické a příjemné. Římský kmín? Hřebíček? Možná nějaké exotické jídlo ze Středního východu. Zvláštní.

Následovaly zvuky – tlumené a vzdálené. Pak pronikavější. Hlasy – možná dva, možná pět. Všechny jako by jí splývaly dohromady, takže je rozlišovala jen jejich výška. Rozhodně ale byly mužské. V hlavě se jí rozeznělo a pak zase utichlo pronikavé kvílení, dost hlasité, aby ji to přinutilo zamrkat. Pak začaly být ty hlasy zřetelnější. Mluvily nějakým cizím jazykem. Rozhodně žádný románský. Možná jidiš?

Zrak nefungoval. To ji zpočátku vyděsilo, pak si ale uvědomila, že její řasy se otírají o pásku, kterou má převázanou přes oči. Nebyla naděje, že se jí dokáže zbavit, protože zápěstí měla pevně svázaná za zády jakýmsi popruhem. A když se pokusila pohnout levým kotníkem, také pocítila odpor. Nohu měla k něčemu připoutanou.

Měla pocit, že bude zvracet.

Pak začala otupělost v rukách a nohách ustupovat ostrému mravenčení. Potom následovaly prudké křeče – v krku, ramenech, zádech, dlaních… Stálo ji to veškerou sílu, aby nevykřikla.

Jak se kroutila, aby ulevila bolesti, kožené sedátko, ve kterém byla opřená, zasténalo.

Ztuhla.

Hlasy zaznívaly dál.

Rozhodně měla pocit, že se pohybuje – že ji to kamsi unáší. Podle toho, jak se zvuky kolem ní rozléhaly, to určitě bylo něco daleko většího než auto. Mohl by to být autobus. A pak krátce trvající turbulence rozptýlila veškeré dohady. Nad hlavou jí zabzučel indikátor bezpečnostního pásu sedadla. Další nárazy, tentokrát tvrdší.

Ti lidé se teď smáli. Dobírali si jednoho z mužů, který pravděpodobně přehnaně reagoval na kodrcavý let.

Pak jí páteří projela bolest a pronikla vzhůru až do temene hlavy. Zasténala tak hlasitě, že to museli slyšet.

Hlasy se odmlčely. Pak následovala krátká výměna názorů, při které poznala, že něco zůstává mezi řádky:

„Udělej to ty.“

„…a už jsem ji kontroloval. Ty jsi na řadě.“

Jeden z nich si utrápeně povzdychl a pak uslyšela dupot jeho těžkých nohou po podlaze kabiny.

Ze všech sil se snažila předstírat, že je pořád v bezvědomí. Cítila ho ale blízko sebe, nakláněl se nad ní a jeho teplý dech byl cítit skotskou. Do nosu jí pronikl i pach kovu. Cítila, jak ji jeho velká ruka uchopila za ňadro a stiskla.

„Táhni ode mě!“ vykřikla a ucukla před jeho dotykem – vzápětí přišla další exploze bolesti v ramenou.

Smích zesílil.

„Vypadá to, že potřebuje další dávku,“ zavolal zpovzdálí čísi hlas.

Pak jí sundali pásku.

Charlotte přimhouřila oči proti ostrému světlu v kabině. Když se konečně zase rozkoukala, uviděla toho vysokého muže z Phoenixu s vlhce lepkavou kůží (až na popálené fleky plné puchýřů pod bradou, kde zanechala stopy Evanova káva) a rudě zářícíma zlostnýma očima. Levé rameno měl ovázané ručníkem, jímž prosakovala krev, ruku nepohyblivou a namodralou. Byl to groteskní pohled.

„Vidíš, co mi udělal ten tvůj kamarád?“ zavrčel nezřetelně.

Donovan! Co s ním provedli? Pak se Charlotte zvedl žaludek a začala dávit.

„Kurva!“ zaklel muž vztekle těsně předtím, než jí do stehna zabodl injekční stříkačku.

„Dobrou noc,“ bylo poslední, co slyšela.

Sotva prošel bezpečnostní kontrolou, vyrazil rabín kulhavým krokem přes náměstí Západní zdi k bíle planoucím lampám, které osvětlovaly vchod do tunelů pod Západní zdí. Usilovně se snažil chovat k mladičkým vojákům IOS, kteří střežili vstup, co nejsrdečněji, i když teď bude muset kvůli jejich neschopnosti poklízet další nadělení.

Minul palety s kamením a přenosné míchačky na beton, sestoupil po schodech a prošel rozlehlým podzemním sálem, kde se shromažďovali návštěvníci, aniž by se třeba jen letmo rozhlédl kolem sebe. Oči upíral na bezpečnostní dveře před sebou.

U dveří nespokojeně zabručel, když protahoval magnetickou kartu čtečkou, aby odemkl zámek. K čemu jsou všechna takováhle zbytečná opatření?

Úzkým tunelem, který se táhl podél základny Chrámové hory, se dostal k chumlu mužů shromážděných před Warrenovou branou.

„Co se stalo?“ zařval Cohen ještě předtím, než k nim dorazil.

Muži se rozestoupili a ucouvli, takže se ukázalo, kolem čeho to byli namačkaní – mladý muž na kolenou, s rukama spoutanýma za zády. Jeden z mužů svíral v ruce pistoli pevně přitisknutou na mladíkovo ucho.

„Jak se dostal dovnitř?“

„Měl klíč,“ odpověděl jeden z mužů. „A taky průkaz.“ Obojí podal rabínovi.

„Eleazar Golan,“ přečetl Cohen z platného průkazu. Zaujal před vetřelcem vyzývavý postoj, ruce založené na hrudi, a zlobně se mu seshora zadíval na temeno hlavy. „Podívej se na mě,“ přikázal.

Žádná reakce.

Muž, který svíral pistoli, chytil do ruky chomáč Aliho vlasů a škubnul mu hlavou dozadu, takže mladík neměl na výběr a musel své zelené oči upřít na rabína. Temně rudé skvrny na Palestincových lícních kostech už ztmavly do modra, nos měl celý zakrvácený a ostře ohnutý doprava. Levé obočí mu v polovině protínala rozedraná sečná rána, ze které prosakovala krev hustá jako olej.

„Vypadáte jako Izraelec, to se vám musí nechat,“ řekl Cohen. „Skutečně velice přesvědčivé.“

„Pronikl dovnitř,“ informoval ho muž s pistolí, zatímco ukazoval na průlom v základně Chrámové hory. „Viděl všechno. Přišli jsme na to teprve ve chvíli, když jsem ho zahlédl, jak někomu telefonuje.“

Cohena se zmocnil vztek. „Dej mi jeho telefon.“

Muž mu ho podal.

Rabín zaklel. Podle laciného designu okamžitě poznal, že to je předplacený mobil, nejspíš koupený někde na rohu ulice za hotové. Štíhlými prsty obratně prolistoval jednoduché menu, aby našel seznam uložených čísel. Přesně jak očekával, byl prázdný. Pak vyhledal poslední odchozí hovor – nepochybně další přístroj na jedno použití – a stiskl zelené tlačítko, aby se s tím číslem spojil. Někdo to na druhé zazvonění zvedl, nezazněla ale žádná odpověď. V pozadí na opačném konci linky zazníval zpěv muezzina. Cohen v duchu shromáždil veškeré své znalosti arabštiny a zkusmo pozdravil: „As-salaam alaikum“

Telefonát se okamžitě přerušil.

Cohen mrštil telefonem o zeď. Pak se ohnul v pase a přitiskl svůj obličej těsně k muslimovu. „Ať zní tvoje pravé jméno jakkoli.“ zasyčel přes stisknuté zuby, „dnes zemře s tebou. Tvojí rodině se nedostane žádné cti za to, co jsi tady udělal, to tě ujišťuji.

A na tebe nečeká na druhé straně žádná rajská zahrada, žádné řeky medu, žádné panny, které by tě obšťastňovaly.“

Palestincovy zelené oči vřely nenávistí – tím pohledem by se daly drtit kameny. „Alláhu Akbar,“ prohlásil. Pak plivl Cohenovi na botu.

„Bůh je vskutku veliký. I když ho ale možná uctíváš svými slovy, svými skutky se mu vysmíváš. Rouhači!“

A v knize Leviticus je jasně vypsán trest za rouhačství podle starého zvykového práva.

Cohen se napřímil, přistoupil ke kolečku plnému sutin opodál a uchopil do dlaně ostrý kámen. Stoupl si bokem, muži s pistolí nařídil, aby zůstal, kde je, a ostatním dal signál, aby šli za ním. Postupně přistoupilo všech jedenáct mužů a každý si vzal hrozivě vyhlížející kámen.

Cohen si přidřepl před Alim s kamenem v ruce a posměšně jím obracel v dlani. Arab se třásl, a to ho těšilo. „Kdož by zlořečil jménu Hospodinovu, smrtí umře, a všecko shromáždění bez milosti ukamenuje jej.“

Jedenáct mužů se rozestoupilo kolem Palestince.

Muž s pistolí ucouvl, jeho zbraň však dále mířila na Aliho.

Muslim sklonil hlavu a začal se hlasitě arabsky modlit.

Cohen zvedl bradu, sevřel kámen v pravé ruce, na moment se zarazil… a pak na něj přiložil levačku jako signál k zahájení popravy.

První kámen proletěl vzduchem, s tlumeným zaduněním dopadl a rozrazil mladíkovi kůži na hlavě. Ali silně zavrávoral, ale zůstal klečet na kolenou a dál nesrozumitelným drmolením vyzpěvoval své modlitby.

Na Palestince se sesypaly čtyři další kameny, sedřely z jeho lebky kůži a vlasy až na kost a srazily ho k zemi. Modlitba prudce ustala, zelené oči se chlapci protočily v důlcích, takže bylo vidět jen poškubávající bělmo. Ze rtů se vyvalila pěna.

Dalších šest kamenů mu zohavilo obličej – zploštilo nos, rozdrtilo lícní kosti, čelist zarazilo dovnitř. Po zemi se rozsypaly zuby.

Dvanáctý kámen podal Cohen muži s pistolí, který tam teď stál se skloněnou zbraní.

Po poslední drtivé ráně z lebky vyhřezly kousíčky mozkové hmoty.

„Hoďte to tělo do nádrže,“ nařídil Cohen mužům. „Pak si pospěšte s přípravou,“ ukázal na průlom. „Protože čas je proti nám.“

Jelikož ve Svatyni knihy byla uložena většina svitků od Mrtvého moře objevených v Kumránu, byla pro Amita druhým domovem. Proto mu IAA poskytla vlastní klíč, zčásti i díky vlivu jeho zesnulého přítele Jozsefa Dayana.

Odemkl skleněné vstupní dveře a popohnal Jules do šerého prostoru za nimi – chodby projektované tak, aby evokovala pocit průchodu jeskyní. Vstoupil za ní a pak ji vedl do hlavní galerie, která byla vybudována roku 1965. Američtí architekti Frederick Kiesler a Armand Bartoš navrhli kopulovitou střechu Svatyně knihy tak, aby připomínala víko některé z těch hliněných nádob, v nichž byly uskladněny ony starověké svitky. Strop uvnitř se zvedal v soustředných prstencích k centrálnímu okulusu, ozářenému jemným jantarovým světlem.

Středu kruhového výstavního sálu přímo pod vrcholem kopule dominovala vyvýšená plošina. Zde byla vystavena pečlivě provedená reprodukce slavného Izaiášova svitku v osvětlené prosklené vitríně, která se obtáčela jako kolem rukojeti svitku okolo obrovského pódia. Jiné vitríny rozmístěné po obvodu místnosti obsahovaly další reprodukce svitků.

Amit v minulosti prostudoval množství originálů, které byly uskladněny ve vzduchotěsném sejfu pod galerií.

„Je to hned támhle,“ řekl a rychle vyrazil napříč kruhovou galerií.

Zastavil se před zaoblenou skleněnou vitrínou, kde byly na černém pozadí rozloženy reprodukce pergamenů seshora osvětlené matným světlem.

„Tenhle svitek pochází z Kumránu, jeskyně číslo jedenáct,“ vysvětlil Jules. „Nazývá se Chrámový svitek. Devatenáct pergamenů, celkem něco přes osm metrů na délku. Nej delší ze svitků od Mrtvého moře. Vidíš ty znaky tady? To je asyrské čtvercové písmo.“ Ukázal na text, vepsaný písařem těsně pod horizontální vodicí čarou, zlehka vyrytou stylusem do pergamenu.

Přikývla.

„Tohle napsal některý Essenský.“

„Stoupenec Ježíše,“ dodala Jules pyšně a souhlasně přikývla.

Usmál se. „Chrámový svitek hovoří o zjevení, které učinil Bůh prostřednictvím Mojžíše. Bůh v podstatě vysvětluje, jak by měl vypadat pravý chrám – přesné rozměry, konkrétní rozložení, jak má být vyzdoben, na co si vzpomeneš. A jeho projekt je daleko velkolepější než to, co vybudovali Šalamoun nebo Herodes.“

„Takže jak by měl vypadat?“

Amit ukázal nahoru k plánku, který visel ve stínu nad vitrínou.

„Vidíš támhleto?“

Přistoupila blíž a přimhouřila oči, aby rozeznala detaily.

„Ta šedá plocha je Chrámová hora, tak jak existuje dnes,“ vysvětloval. „Ten největší čtverec by měl být obrysem nové a lepší Chrámové hory – rozšířené na pětinásobek, asi osmdesát hektarů, které by v podstatě spolkly celé jeruzalémské Staré město a spojily údolí Kidron s Olivetskou horou.“

Jules dělalo docela potíže si to představit, protože Chrámová hora, zabírající čtrnáct hektarů povrchu, byla už tak mohutný výtvor, dokonce i podle moderních měřítek. „To je tedy velice ambiciózní stavební projekt.“

„Podle Chrámového svitku přesně tohle Bůh nařídil. A určitě si všimni, kde by musela být umístěna chrámová svatyně.“

Zaměřila pohled na obdélníkové ohnisko uvnitř těch čtverců a pak odpověděla: „Přímo pod Skalním chrámem.“

„A nepřipadá ti podoba toho chrámu povědomá?“

To připadala. „Nádvoří umístěné jedno uvnitř druhého… dvanáct bran…“ mumlala. A pak celá zbledla. „Je to stejné jako ten model, co jsme viděli v Chrámové společnosti.“

„Parfait,“ pochválil ji Amit. „Ta nádvoří jsou napodobeninou původního ležení izraelitů v poušti, kde dvanáct kmenů v čele s Mojžíšem zbudovalo tábor kolem stanu, který fungoval jako první mobilní svatyně.“

Pak jí Amit vysvětlil, že na středním nádvoří by měly být v každé ze čtyř zdí tři brány, pojmenované vždy po jednom z dvanácti izraelských kmenů. Rozlehlé vnější nádvoří se táhlo osm set metrů v každém směru a bylo uzavřeno zdí ve tvaru dokonalého čtverce. Odtud vedlo dalších dvanáct bran k mostům, které překlenovaly padesátimetrový vodní příkop, oddělující Chrámové město od rezidenčních čtvrtí, jež je obklopovaly.

„Vědci, kteří zkoumali Chrámový svitek, včetně mě, si utvořili teorii, podle níž jsou v tomhle zakódované prvky z evangelií.“

„A to jak?“

„Tři vnitřní nádvoří a tři místnosti v chrámu – Nejsvětější Trojice. Dvanáct bran – dvanáct učedníků shromážděných z dvanácti kmenů. Je to zabudováno do fyzické podoby chrámu.“ řekl a rozhodil rukama. „A sám Ježíš se zmiňuje o podobě chrámu v Matoušovi devatenáct, verš dvacet osm. Ježíš svým učedníkům říká: Amen, pravím vám, že vy, kteříž jste následovali mne, v druhém narození, když se posadí Syn člověka na trůnu velebnosti své, sednete i vy na dvanácti trůních, soudíce dvanáctero pokolení Izraelské.“

Jules našpulila rty. „Amite, víš dobře, že každý teolog by prohlásil, že tyhle pasáže jsou metaforou pro posmrtný život a nebesa.“

„Ne tak docela.“ opravil ji. „Náboženské autority na judaismus, křesťanství a islám se svorně shodují, že druhé narození, mesiášský věk, je doba velkého míru a prosperity, které Spasitel přinese na zemi před posledním soudem – koncem dní, nebo jak tomu chceš říkat. V tomhle úryvku se jednoznačně popisuje nové království tady a teď. A Ježíš o sobě hovoří jako o Synu člověka, nejen v této pasáži, ale v celých evangeliích.“

Amit jí vysvětlil, že obratem „Syn člověka“ bylo ve skutečnosti označováno mnoho velkých proroků – lidských proroků – a to samotným Bohem. Jako příklad užil Ezechiela.

„V prvních větách druhé kapitoly Ezechielova proroctví, když se prorok ocitne v přítomnosti Boha, řekne mu Bůh: Synu člověčí, postav se na nohy své, ať mluvím s tebou.“ Pak Ezechiel prohlásí: „I vstoupil do mne duch, když promluvil ke mně, a postavil mne na nohy mé.“

„Označení Syn člověka je pak použito v celém textu mnohokrát. Je to odkaz na pozemského proroka proměněného božskou podstatou. Stejné je to s Izaiášem, Jeremiášem a dalšími.“

„Ale pořád si zachovávají lidskou podobu.“

„Pochopitelně.“

Důsledky toho všeho jí otřásly až do morku kostí.

„Chrámový svitek také vysvětluje, jak má být toto nové království spravováno a střeženo pretoriánskou gardou. Ve sbírce z Mrtvého moře je ještě další svitek věnovaný Novému Jeruzalému – podrobně líčí, jak bude toto Chrámové město vzkvétat během dvou tisíciletí míru pod vládou Mesiáše. To je spousta času k růstu, takže určitě počítali i s mocným velkým palácem. Určitě si vzpomeneš, že v evangeliích Ježíš ukazuje na budovy na Chrámové hoře a říká svým učedníkům: Vidíte-liž tyto všecky věci? Amen pravím vám: Nebude zůstaven tuto kámen na kameni, kterýž by nebyl zbořen.“

„Ježíšova předpověď zničení chrámu Římany roku sedmdesát našeho letopočtu?“

Zavrtěl hlavou.

Zakoulela očima. „Tak co tím chtěl učený Amit Mizrachi říct?“

„Může to stejně dobře znamenat, že Ježíš ohlašoval plán Essenských na renovaci Chrámové hory – strhnout ji a přebudovat podle původního plánu, který Bůh předal Mojžíšovi.“ Odmlčel se a znovu si prostudoval plánek. „Což nás přivádí k otázce: byl Ježíš jedním z architektů Třetího chrámu?“

„Tak dobře, ty chytráku. Máš tedy nějakou představu, co měl v plánu uložit do té prázdné místnosti?“ zeptala se.

Věnoval jí zmatený pohled.

„Ta svatyně přece? Svatyně svátých?“ Ve vzpomínkách se jí znovu vybavila ta poslední místnost v muzeu Chrámové společnosti. „Pochybuji, že by měl Ježíš v úmyslu ponechat ji prázdnou, ne?“

Amitův obličej zbledl jako stěna. „To je pravda.“ Podíval se na hodinky. „Vzadu v kanceláři je telefon. Zavolám v rychlosti Enochovi a zjistím, co má pro nás nového.“

Charlottiny otupené smysly reagovaly jen pozvolna, jak se jí znovu vracelo vědomí. Pomalu otevřela oči a křečovitě zatřepotala víčky proti vtíravému světlu nad hlavou.

Něco jí zakrývalo ústa a bránilo jí dýchat. Když si chtěla sáhnout na obličej, zjistila, že má ruce stále nepohyblivé. Zalétla k nim pohledem a spatřila silné stříbrné pruhy – instalatérská páska? – které se jí zařezávaly do zápěstí takovou silou, že v prstech necítila nic než pronikavé brnění. Předloktí měla připoutaná k opěrkám kovové židle. Silný tlak na hrudi a ramenou působila další silná vrstva stříbrné pásky, která ji bezpečně poutala k opěradlu. Kontrola nohou jí potvrdila, že i oba kotníky má připevněné k nohám židle. Rozpraskanými rty dokázala pod páskou pevně ovinutou kolem úst sotva pohybovat.

Co se to zatraceně…?

Oči jí přeskakovaly sem a tam. Tohle rozhodně není letadlo. Tentokrát se ocitla ve stísněné místnosti bez oken. Tváří byla obrácena ke kovovým dveřím a ty byly pevně zavřené.

Po Donovanovi ani stopy.

Úložné police v místnosti, zaskládané čisticími prostředky, jí připomněly provizorní sledovací místnost Salvatora Conteho v suterénu Vatikánského muzea. Že by ti parchanti Donovana zranili… nebo ještě něco horšího? Bože, jen ta představa byla nesnesitelná. Už zabili Evana.

Jaká šílenost se za tím vším skrývá? pomyslela si v duchu.

Snažila se kroutit prsty, aby do svých mléčně bílých rukou dostala zpátky trochu krve.

Začala se jí zmocňovat panika a dýchání pro ni bylo čím dál tím obtížnější. Pokud by podlehla strachu, nevzešlo by z toho nic dobrého. Musí vzít rozum do hrsti. Uklidni se, opakovala si pořád dokola. Dýchej… vzpomeň si na jógu.

Ponořila se do hluboké meditace, aby ulevila křečím, které se rychle zmocňovaly jejích ztuhlých svalů. Kdyby byl tohle film, napadlo ji, toto by byl přesně ten okamžik, kdy se rafinovaná hrdinka vytasí se skrytou žiletkou, kleštičkami na nehty, nebo třeba zalomeným nehtem, a přeřeže pouta. Jenže tady se nic takového nestalo. Špatný scénář, špatná hrdinka. Dokonce ani ty nehty neměla – byly ostříhané tak nakratičko, že víc to ani nešlo. V klinických podmínkách laboratoře není pro vyumělkované nehty místo. Teď si přála, aby měla kompletní francouzskou manikúru – půlpalcové drápy s dokonale zastřiženou kůžičkou.

Byla bezmocná. Naprosto bezmocná.

Jako by situace nebyla už tak dost zlá, bylo v té místnosti navíc jako v sauně. Charlotte se úplně koupala v potu. Ne že by to mělo nějaký vliv na přilnavost té pitomé instalatérské pásky. Tohle by mohlo sloužit jako dokonalý důkaz kvality, pomyslela si. Úplně před sebou viděla třicetivteřinový spot, ve kterém je ona připoutaná k té pitomé židli. Role pásky by mohly povlávat z polic krcálku.

Po chvíli obrátila pozornost k místnosti a začala očima probírat její obsah. A tehdy si uvědomila něco podivného. Na polici hned nad jejím pravým ramenem ležely naskládané krabice se sušenými potravinami, jídlo v plechovkách a láhve s džusem. Díky nešikovnému úhlu měla trochu problém přečíst nálepky, ale na těch, které dokázala rozeznat, byly nápisy v angličtině a hebrejštině. A na obalech byl i běžně užívaný symbol, o kterém by přísahala, že označuje košer zboží. Napřed jidišy a teď tohle?

A tehdy zachytila pohledem na zdi těsně pod stropem drobné červené blikající světélko. Když pořádně natáhla krk, podařilo se jí zahlédnout kulatou čočku, která zírala přímo na ni.

Někdo ji sledoval, a nebylo to poprvé.

Hrozilo, že se jí zase zvedne žaludek. Potřebovala něco k jídlu. A vodu.

A pak se zpoza dveří ozvaly zvuky. Když Charlotte naklonila hlavu na stranu, mohla sledovat osvětlenou škvíru pode dveřmi, do níž teď pronikl temný stín.

Zaslechla cinkání svazku klíčů.

Pak přišel zvuk skřípějícího kovu, jak někdo vsunul do zámku klíč.

Kulovitá klika se pomalu otáčela, až západka s hlasitým cvak povolila.

Nakonec se dveře ztěžka natřikrát otevřely a ukázala se osoba na druhé straně.

Charlotte to totálně vyvedlo z míry. Byl tam mladý, všedně vyhlížející Žid, na sobě čisťounkou bílou košili, černé kalhoty, černé boty. A seděl na kolečkovém křesle.

I když měla Charlotte sto chutí se na svého invalidního věznitele vrhnout – ne že by mohla, i kdyby chtěla, díky přilnavosti svých pout – jen nechápavě sledovala, jak ten křehký mladík vjel i s křeslem do místnosti. Bylo jasné, že někdo v takovémhle stavu nemůže mít dostatek fyzických sil, aby uskutečnil únos. Takže jak mohl být tenhle do toho všeho zapletený?

Mladíkova sinalá pleť působila ve světle zářivek přízračné. Zpočátku jí připadal daleko starší, než opravdu byl. Daleko starší. Když si ho ale prohlédla více zblízka, napadlo Charlotte, že ve skutečnosti vypadá spíš jako chlapec než dospělý muž.

„Jste v pořádku?“ zeptal se tichým hlasem. „Přikývněte, jestli ano.“

V pořádku? To si dělá legraci? Charlotte, znechuceně mhouřící oči, zavrtěla hlavou.

„Neměl bych s vámi mluvit,“ přiznal se šeptem. Vrhl paranoidní pohled zpátky ke dveřím. „Sundám vám tu pásku z úst, když mi slíbíte, že nebudete křičet.“ Další ohlédnutí ke dveřím. „Uslyšeli by vás,“ vysvětlil.

Charlotte, která si nebyla jistá, co si má o celé situaci myslet, přikývla.

„Dobře.“

Chlapec zajel s kolečkovým křeslem blíž k ní. Natáhl ruku a zahákl špičky svých pavoučích prstů pod okraj pásky, která zakrývala Charlottina ústa.

Charlotte si všimla, že si chlapec předními zuby neustále ožužlává zatvrdlou kůži na spodním rtu. I na prstech měl zdrsnělě mozoly – některé téměř krvácely. Očividně nějaký druh nutkavé poruchy. Ten chlapec je hotová troska.

„Možná to bude bolet,“ pronesl omluvně. Zajel prsty hlouběji, sevřel pásku a trhnutím ji uvolnil.

Charlotte okamžitě nabrala do plic trochu čerstvého vzduchu a zvolna vydechla. I když její dech dělil jen stupínek od toxicity, ani ji nenapadlo se omlouvat. Připadalo jí, jako by měla v hrdle písek. Neřekla ani slovo, jen upírala na chlapce nehybný pohled plný zášti a čekala, co jí poví.

Mladík, schoulený v kolečkovém křesle, sklopil pohled do klína a Charlottin pot si otřel do kalhot. Začal pečlivě skládat pásku. „Jste velice hezká,“ zamumlal a zvedl oči.

Na rozdíl od většiny lidí, které obvykle fascinovaly Charlottiny smaragdové oči, tenhle muž upřeně hleděl na dlouhé, lesklé prameny jejích kaštanových vlasů. Dej tomu chlapci šanci, připomínala si v duchu, i když měla zatraceně co dělat, aby udržela jazyk na uzdě. „Proč jsem tady?“

Chlapec uhnul plachýma očima a upřel je na poskládanou pásku. „O tom s vámi nesmím mluvit.“

„Ten člověk, co byl se mnou… Je v pořádku?“ Vzedmula se v ní vlna adrenalinu. Raději by měl být v pořádku.

Aniž k ní vzhlédl, chvíli tu otázku převracel v hlavě, než odpověděl. „Já nevím,“ prohlásil nakonec.

„Je tady se mnou ještě někdo?“ pokusila se to vyložit jasněji. „Muž… holohlavý muž?“

Zatvářil se zmateně a zavrtěl hlavou.

Charlotte ze všech sil bojovala s pocitem zoufalství. Bylo ještě příliš brzy na to předpokládat, že došlo k nejhoršímu. Teď nastal čas přistoupit k věci. „Vy – ti muži. Jste teroristé?“ zeptala se věcně.

Chlapec na ni vrhl překvapený pohled a pak se zachichotal.

„To není žádná legrace,“ zpražila ho Charlotte. „Unášení lidí není ani trochu legrační.“

Trochu se stáhl a zvedl třesoucí se prst, aby si promasíroval oční víčko, ve kterém mu začalo cukat. „Omlouvám se,“ řekl. „Kdo je za tímhle vším? Co jste zač? Kdo jsou ti lidé?“

Neměl se k odpovědi, jen zavrtěl hlavou.

„Mám právo to vědět.“

Další potřesení hlavou.

„Bože, tohle je ale absurdní,“ zavrčela Charlotte.

Chlapec prudce zvedl hlavu, oči vytřeštěné. „Tohle nesmíte říkat.“ zaprotestoval tlumeným hlasem. Jeho víčko sebou škubalo. „Neberte jméno Boží nadarmo.“

On si ze mě vážně dělá srandu. „Nevzpomínám si, že by Bůh schvaloval únosy.“ odsekla Charlotte prudce. „Proč jsem tady?“ zopakovala stroze.

Přikrčil se a opět sklopil oči k rukám. Pásku mezitím poskládal do úhledného čtverečku a okousanými nehty si pohrával s jejími roztřepenými konci. Nakonec z chlapcových rtů neochotně zazněla tři slova: „To ty kosti.“

Charlotte jako by dostala ránu. Teď bude rozhodně nejlepší hrát hloupou. „Jaké kosti?“

Výraz v jeho obličeji ztvrdl, když s náhlou sebejistotou opět vzhlédl. „Kosti Mesiáše. Dotýkala jste se jich. Víte, kde jsou. Musí být vráceny. Neměla jste se těch kostí dotýkat.“ doplnil chladně.

Žádná odpověď.

Chlapec opět zavrtěl hlavou. Proč pořád třese tou pitomou hlavou? V Charlotte rychle narůstal pocit znechucení. „Poslyšte, nevím, co jste zač, ale musíte mi pomoct. Tohle je jeden velký omyl. Já nevím, kde jsou ty kosti.“

„Joshuo!“ vykřikl zpoza dveří čísi hlas.

Charlotte i chlapec současně nadskočili překvapením.

Do místnosti jako rozzuřený býk vrazila postarší žena střední výšky i váhy s přísným obličejem, parukou na hlavě a černými, po kotníky dlouhými šaty.

„Co si myslíš, že děláš?“ zahřímala žena, popadla hocha za zápěstí a sevřela je takovou silou, až jí zbělely špičky prstů.

„Auuu… to bolí, mami,“ zakňučel chlapec.

„Jestli se tvůj otec někdy doslechne, co jsi právě řekl…“ upozornila ho výhružně.

Matka? Otec? Charlotte nedokázala uvěřit tomu, co se to tady děje. Takže tohle je nějaká rodinná záležitost? To je vážně úchylné.

Ženin zatrpklý pohled se přesunul k Charlotte. „A pro vás bude nejlepší, když už taky nic dalšího říkat nebudete.“

Charlotte, která vycítila, že ta žena nemá nic společného s tím, co se tady děje – soudě podle rozechvělého hlasu, zrychleného dechu a provinilého pohledu – přikývla a zůstala zticha.

Žena povolila svůj drtivý stisk a uchopila držadla kolečkového křesla, zatímco si chlapec třel rudé stopy, které po sobě zanechala na jeho rukou. Vyvezla syna z místnosti a zaparkovala křeslo v chodbě. Když se vrátila zpátky, bez ustání svírala a zase rozevírala ruce. Obešla Charlottinu židli.

„Uvolním vám ruce a nohy,“ nabídla se. „Ať vás ale ani napadne pokoušet se o útěk. Zabili by vás.“ Zalétla pohledem do chodby.

„Chápu,“ odpověděla Charlotte měkce, když si teď uvědomila, že je žena stejně vyděšená jako ona.

Z police, která se nacházela za Charlottinými zády, sebrala žena nůžky a pustila se do přestřihávání pout. „Dobře poslouchejte, co vám teď řeknu. To, co se s vámi děje, je velice vážné – pro všechny. Přinesu vám jídlo a vodu. Brzy se vrátí, aby si s vámi promluvil.“

„Kdo?“

„Můj manžel.“

Díky bohu, že přestřihla ta pouta, pomyslela si Charlotte. Ne že by si žena, která se podílela na únosu, zasloužila nějakou velkou vděčnost. Naštěstí dodržela svůj slib a přinesla jídlo a vodu, i když to jídlo tvořil v podstatě jen maces a jakýsi rozbředlý sýr bez chuti, který jí bezpochyby způsobí křeče ve střevech a pořádnou zácpu. Což by na druhou stranu zase nebylo až tak špatné, pomyslela si, vzhledem k tomu, že „koupelnu“ zastupoval kovový kbelík v koutě, pěkně v dohledu sledovací kamery.

Mrtvé ticho v místnosti prolomil zvuk klíče v zámku. Charlotte se v sedu vzpřímila, když se dveře otevřely.

Dovnitř vstoupil zasmušilý ortodoxní Žid, který vypadal, jako by sem dorazil přímo z manhattanského Diamond Districtu, kam se s Evanem sotva před dvěma měsíci vypravili po farmaceutické konferenci a nesměle okukovali ve výlohách snubní prsteny.

„Doktorka Charlotte Henneseyová,“ pronesl rabín obviňujícím tónem a zabral si druhou skládací židli vedle ní.

Způsobem, jakým se posadil, se Charlotte okamžitě zprotivil: ramena vypnutá a bradu zvednutou, jako by právě dosedl na trůn.

Když neodpovídala, objevil se na jeho tváři úsměv. „Pokusím se vám to vysvětlit co nejjednodušeji. Vaše spolupráce s Vatikánem mi způsobila velké obtíže. To, co ukradli, náleží mně a tomuto národu…“

„Jakému národu?“

„Izraelskému, pochopitelně.“

„Izraelskému?“ Na moment jí tím úplně vzal řeč. „Já nevím, že by…“

On ale zvedl ruku, aby ji umlčel, a potřásl hlavou. „Objevili jsme váš laptop. Viděl jsem všechno. Takže nebudeme mrhat časem a hrát tady spolu nějaké hry. Byla jste svědkem mnoha věcí. Mnoha úžasných věcí. Ta vaše PowerPoint prezentace byla velice působivá. Jak málo toho ale ještě víte, dítě. Ty kosti, které jste tak beze všech ceremonií vytáhli z urny, nebyly žádné obyčejné kosti. Ovšem na druhou stranu, to vy víte lépe než kdokoli jiný, že ano? Musím připustit, že dokonce i já byl překvapen, když jsem se dozvěděl o tajemstvích, které skrývaly fyzické ostatky Ješuy. Vy, genetička, jste musela být ohromená.“

Nijak na to nezareagovala. Odpověď by byla zbytečná.

Charlotte si přitáhla paže těsně k hrudi. Že by šel tenhle cvok po těch DNA kódech, po vzorci na virové sérum? Jeho ekonomický potenciál byl bezpochyby nevyčíslitelný. A v rukou bezohledného oportunisty…

Kdyby tak jen dokázala přijít na to, co toho chlapa pohání.

Pak si ale v chasidově výrazu povšimla čehosi velice zvláštního: obdivu? Jeho ostražitý postoj – paže ochranitelsky přitažené k hrudi, strnulá ramena, ruce položené přes sebe a pevně sevřené – prozrazoval zranitelnost.

„Obdržela jste dar. To byla z vaší strany zásadní chyba.“

„Dar?“

„Ale no tak, doktorko Henneseyová. Já přece nejsem žádný hlupák. Takže se vás zeptám na tohle: jak to, že žena, která byla v kontaktu s Mesiášovými kostmi, jen tak čirou náhodou získala jeho nejvzácnější dar?“

„Pořád nechápu.“

„Henneseyovác je irské jméno. Mohu tedy jistě předpokládat, že jste katolička, ano?“

„Byla jsem vychována jako katolička, i když v kostele už jsem nějakou dobu nebyla.“ Před více než deseti lety ji rakovina připravila o matku. Bylo těžké hledat útěchu v bibli, potom co jste viděli někoho umírat tak krutým způsobem.

„Věříte ale v Ježíše, že ano? Všechny ty příběhy… zázraky?“ Charlotte na něj jen mlčky zírala. „V posvátných textech se píše, že prostým položením rukou na nemocného dokázal, že jeho choroby zmizely. Posvátné texty nám říkají, že i on, stejně jako vy, hledal pravdu. I on chtěl věřit. Takto získal svůj dar. Otázka je, jak si onen dar našel cestu k vám?“

Bylo by možné, že ví o tom séru, o tom, že ji vyléčilo? I když viděl ty genetické údaje, jak by mohl pochopit, na co se to dívá? „Proč mi nepovíte, co to ten dart je, pak bych vám možná dokázala říct, jestli ho mám.“

Rabín se usmál a prohrábl si prsty vous. „Připadáte mi jako velice komplikovaná žena. Inteligentní. Odvážná. Silná. Troufl bych si hádat, že pochybujete, jestli kdy věda dokáže vysvětlit všechny zázraky. Mám pravdu?“

„Nemusíte být vědec, aby se z vás stal cynilc.“

Upjatě se usmál. „Rád bych, abyste mi něco vysvětlila. Zjistíme, jestli ta vaše věda dokáže nabídnout nějakou teorii.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Devoro!“ zavolal hlasitě. Chvíli čekal na odpověď.

O pár sekund později zazněly na chodbě rychlé kroky a do místnosti strčila hlavu rabínova žena.

„Ano?“ odpověděla tiše, oči sklopené k zemi.

„Přived ke mně Joshuu.“

„Nejsem si jistá, jestli je ve stavu –“

„Nediskutuj se mnou!“ vyštěkl.

„Jak si přeješ.“ Okamžitě se podvolila.

„Většina žen není jako vy, Charlotte.“

Cítila, jak se jí obrací žaludek.

Netrvalo dlouho a Devora se opět objevila ve dveřích. Charlotte zmátlo, že neviděla, že by do místnosti přivezla kolečkové křeslo svého syna. Vlastně ani neslyšela vrzající pneumatiky.

Tajemství chlapcova nehlučného příchodu se však rychle objasnilo, když vyděšený hoch vstoupil do místnosti po svých.

Skalní chrám byl prázdný, když se Ghalib – Strážce Waqfu – tichounce bosky kradl po bohatě zdobeném krvavě červeném koberci lemujícím osmiúhelníkový vnitřní ambit. Pod qubba, neboli kopulí, zářila v okrovém světle Sakhrah – skála – která napohled připomínala pustý povrch vzdáleného měsíce.

Po celé svatyni, v kupoli, kolem ní i v klíčových pozicích podél vnějšího ambitu byly vztyčeny žebříky. Půl tuctu mužů po nich čiperně lezlo nahoru a dolů, natahovalo dráty, instalovalo malé konzoly a vybavení.

Jak Ghalib procházel kolem nich a kontroloval jejich pokroky, každého z nich pozdravil.

O několik minut později, když dokončil obchůzku, zastavil se u zábradlí a zahleděl se na unikátní otisk na povrchu skály, jenž byl údajně stoupou po kopytu, kterou zde zanechal požehnaný oř, Buraq, když se odrazil od země, aby vynesl velkého Proroka na nebesa.

Ghalib se usmál. Věděl, že již brzy bude anděl Israfel – „Svolávač“ – seslán přesně do tohoto místa, aby rozezněl trumpetu, která ohlásí poslední soud – al-Qiyamah. Pak Milosrdný shromáždí veškerý lid a položí před každého muže, ženu a dítě knihu soudu, v níž jsou vypočítány celoživotní skutky, které rozhodnou o osudu každé duše. Tyto skutky pak budou zváženy na Vahách spravedlnosti, aby předurčily výsledek nebezpečné chůze každé duše po uzounkém mostě as-Siraat přes planoucí útroby pekla k slavným branám Ráje.

Pro ty, jejichž hříchy převáží Váhy spravedlnosti, bude mít cesta přes as-Siraat strašlivý konec. Jsou předurčeni zřítit se do vřící ohnivé propasti – Jahannam. Tam na černá srdce hříšníků, kteří nekráčeli po cestách Alláhových, čeká věčný oheň a nepředstavitelná agónie: spalující horko, v němž se budou opékat jejich těla, těžké řetězy, jejichž váha se nikdy nezmenší, páchnoucí nápoje, které nikdy neuhasí žízeň, a odporné, trnité rostliny, které nikdy nezasytí hlad.

Jejich utrpení nebude mít konce.

Pro ty spravedlivé však bude poslední soud slavným okamžikem, kdy je chůze přes as-Siraat zavede na místo věčné duchovní blaženosti: do rajské zahrady, Jannah. Lidé se tam opět sejdou se svými milovanými a budou žít ve věčném míru a radosti mezi anděly. V řekách tam poteče mléko a med, budou tam poháry ze zlata, nespočet potěšení těla a především přítomnost samotného Alláha. A ti, kterým se v Ráji dostane největší odměny, vystoupí na nejvyšší úroveň – do Zahrad blaženosti – aby byli Alláhovi nejblíže.

Duše mučedníků miluje nejvíce.

„Taqwa“ zašeptal uctivě. „Boj se Boha.“

Strážce zamířil k jižnímu konci svatyně, prošel pod samostatným mramorovým obloukem a sestoupil po širokém mramorovém schodišti, které vedlo do přirozené podzemní dutiny pod skalou zvané Studna duší.

Když došlápl na bohatě zdobený perský koberec, pokrývající její rovnou vyhloubenou podlahu, do kostí mu pronikl vlhký vzduch v prostorné jeskyni. Jasné světlo okusovalo stíny skalnatých výstupků komory, která se od podlahy ke stropu mírně zaoblovala.

Na protější straně jeskyně se dva Arabové pilně oháněli kladivem a dlátem a osekávali kámen, aby mohli nainstalovat konzoly a dráty.

„Tak co myslíte,“ zeptal se Ghalib arabsky předáka. „Bude to fungovat?“

Vousatý muž přikývl. „Ano. O to se postarám.“

„Skvělé.“ Obrátil svou pozornost k ostatním. „Bratři, přestaňte prosím na moment. Utište se.“

Dělníci ustali ve své činnosti. Během pěti sekund se jeskyně ponořila do naprostého ticha.

Ghalib zavřel oči, zatajil dech a pozorně naslouchal. Pod jeskyní se tlumeně ozývaly nezaměnitelné zvuky kopání – štípání, škrábání – dnes ještě zřetelněji než včera. Ghalib dokonce vycítil něco nového: jemné vibrace šimrající ho do bosých nohou.

Otevřel oči a usmál se. „Pokračujte,“ řekl mužům. „A kéž vám Bůh všem dopřeje mír.“

Strážce zamířil zpátky ke schodům a zmizel v průchodu.

V Izraelském muzeu se Jules snažila držet krok s Amitem, zatímco šplhali do schodů vedoucích z galerie Svatyně knihy. Když se vraceli přes otevřený dvůr zpátky, ohlédl se Amit na bílou kupoli Svatyně a pak se zadíval na černý monolit, tyčící se do výšky proti ní. Obě stavby symbolizovaly soupeře v poslední bitvě mezi dobrem a zlem, vylíčené ve svitcích od Mrtvého moře – onu jiskru, která zahájí mesiášský věk. Synové světla versus Synové temnoty.

„Tak co tedy Enoch zjistil?“ zeptala se Jules. Tentokrát, když Amit volal Enochovi z administrativní kanceláře výstavní haly, většinou jen poslouchal. Takže neměla tušení, jaké nové informace mu Enoch sdělil. Rozrušený výraz, který se objevil Amitovi v obličeji, však byl hluboce znepokojující.

„Dneska dopoledne odletěl rabín svým tryskáčem na soukromé letiště severně od Káhiry – Inshas. Odpoledne už byl zpátky v Tel Avivu.“

„Inshas?“ Jules najednou prudce chytila Amita za ruku. „To je hned vedle Heliopolis!“

„Přesně tak. Tajemství hieroglyfu je odhaleno.“

„Co tam dělal?“

„Enoch to nevěděl jistě, jenom že když dorazil do Tel Avivu, vyložil tam dost velkou přepravní bednu.“

„Vážně? Co bylo uvnitř?“ Teď už musela vedle něj prakticky běžet. „Bože, zpomal, ano?“ Zatahala ho za ruku.

„Promiň,“ omluvil se Amit a maličko zvolnil tempo. „Enoch to nedokázal zjistit. Problém je, že tihle diplomati si můžou v podstatě přijíždět a odjíždět, jak je napadne. Dokonce ani mosad nemůže do věcí kolem těchhle hlavounů nějak moc strkat nos.“ Vzpomněl si na Enochovo varování: Na tohohle chlapa si dávej pozor. S tím není radno si zahrávat. „Když už se mě ale ptáš, řekl bych, že je to něco, co by mohlo představovat pěkný příspěvek pro Třetí chrám. Vzpomínáš si, v tom překladu… všechny ty Ježíšovy zmínky o přikázáních?“

„Ano.“

Když dorazili k hlavní pěšině, obrátili se zpátky ke vchodu do muzea.

„Těmi přikázáními se myslí souhrn zákonů, které předal Bůh Mojžíšovi na Sinaji.“

„Desatero?“

„To je zhuštěná verze Přikázání pro hlupáky. Kniha Leviticus vypočítává, co řekl Bůh Mojžíšovi, a je to celkem šest set třináct řízení, neboli mitzvoth, podle kterých se řídil každodenní život izraelitů – strava, oblékání, úmrtí, zdraví, manželství, rozvody, sexualita, trestání zločinů a tak dále. To vše bylo součástí úmluvy, kterou bylo potřeba dodržovat, aby byli izraelité dovedeni do Země zaslíbené.“

„A co má tohle společného s chrámem?“

„Všechno, protože dvě stě dva z těchto nařízení hovoří o službě v chrámu. Jde to ale ještě hlouběji. Víš, že přikázání byla zapsána na kamenných deskách – včetně textu tlumočeného v Desateru. A Bůh řekl Mojžíšovi, aby postavil truhlu, do níž by je uschoval.“

„Archu úmluvy?“ řekla s lehkým úsměvem ve tváři.

„Správně. A na tomhle byl postaven celý model toho chrámu. Takže abych odpověděl na tvoji otázku, přímo ve středu Chrámového města by měla spočívat archa.“

Amit otevřel dveře návštěvnického centra a pokynul Jules, aby šla první.

„Ale nech toho,“ zasmála se. „Přece se nesnažíš vážně naznačovat, že Cohen odjel do Egypta, aby tam vyzvedl ztracenou archu?“ Během svých posledních vykopávek v Egyptě slyšela od místních obyvatel v Tanisu spoustu divokých legend o Menelikovi – milovaném dítěti krále Šalamouna a královny ze Sáby – který tajně přenesl tuto relikvii do města, jež bylo jeho domovem. Dokonce si ji dobírali, že by ji mohla najít pod pískem obklopujícím město. Vždycky jim rychle připomněla, že v tomhle ohledu už ji předhonil Indiana Jones.

Amit zvedl obočí, zůstal ale zticha, když vstoupili do vestibulu.

Ještě se zastavili, aby se rozloučili s Davidem.

„Mimochodem,“ začal David, „volal sem nějaký chlap a ptal se po vás.“

A pak se jedny z průhledných dveří s výhledem na parkoviště bez varování rozlétly s hlasitým prásk, které přinutilo Amita, aby se prudce obrátil. Zela v nich drobná dírka, od které se po skle rozbíhaly praskliny. Okamžitě se přikrčil a vykřikl: „K zemi!“ Vzápětí kolem něj prosvištěla další kulka, která zasáhla do hrudi Davida.

Starý muž vyjekl, zhroutil se ze své židle a narazil na kachle za přístrojem na kontrolu zavazadel.

Ve stejnou chvíli se Amit pokusil strhnout k zemi Jules, jeho ruka však nahmátla jen vzduch. Ta už totiž mezitím přepadla dozadu a teď ležela zkroucená na podlaze, ruce přitisknuté k boku. Zpod prstů jí prosakovala krev.

„Jules!“ Amit, držící se při zemi, okamžitě vyrazil směrem k ní a odtáhl ji za skener zavazadel. Jen okamžik nato se od dlažby odrazila další kulka a zasáhla silný kovový kryt stroje. Když Amit vykoukl zpoza přístroje, spatřil, jak se temnotou pohupuje paže s bílým obvazem a rychle se blíží.

Davidovo tělo leželo roztažené vedle něj a po spárách mezi kachlíky pod jeho pravým podpažím se rozlévala krev. Stékala mu z hrudi přes pažbu Beretty schované v pouzdře.

Řidiči taxíků venku se rozeběhli do úkrytu, když střelec vyrazil sprintem k přednímu vchodu.

Když nájemný vrah nakoukl do foyer, rozeznal nataženou ruku strážného, trčící zpoza neforemného skeneru zavazadel. Také zahlédl široký pruh krve rozmazané po kachlících v místech, kde se zhroutila ta žena. Izraelský archeolog nebyl nikde v dohledu, ale určitě se krčil za tím masivním strojem.

Chvíli zvažoval situaci.

Má počkat, až se cíl pohne? To nešlo, poskytl by tím policii příliš mnoho času, aby stihla zareagovat. Archeolog se pohyboval rychle, chytře se přesouval z místa na místo a velice efektivně zakrýval své stopy. Tenhle chlap nebyl žádný amatér.

Zabijáka dobře na hodinu svedl ze stopy ten Land Rover zanechaný v podzemní garáži na autobusovém nádraží. Pak mu konečně sdělili vysledované souřadnice mobilního telefonu toho archeologa. I když zůstával telefon vypnutý, dokázal nejnovější satelitní sledovací systém lokalizovat čip v jeho baterii. Vyžadovalo to ovšem překonání jistých administrativních překážek. Takže v tomto okamžiku nepřicházelo protahování honičky v úvahu. Muž rychle dospěl k závěru, že tohle je možná jeho poslední příležitost dokončit práci.

Aniž by na moment spustil oči z foyer, strčil do dveří, ty se ale ani nepohnuly. Rychle sjel pohledem na nálepku nad tlustou klikou, kde stálo TÁHNOUT. Sáhl po ní zlomenou rukou, konečky prstů, které mu vykukovaly zpod obvazu, ji ale nebyl schopný uchopit.

Zaklel, chytil pistoli třemi prsty levé ruky a malíčkem a prsteníčkem zahákl za kliku.

K jeho velké lítosti přesně v tom okamžiku vyskočil archeolog zpoza skeneru, vyzbrojený pistolí, kterou pevně svíral v obou rukou.

Výstřel byl hlasitý a zvuk tříštícího se skla, které mu vybuchlo přímo do obličeje, ještě hlasitější.

Do očí se mu zaryly střepinky, ještě něco jiného mu ale proniklo daleko hlouběji ze strany do krku. Cítil, jak kov narazil do kosti, když mu pod pravým uchem explodovala kulka. A on si v jediném okamžiku uvědomil, že mu cestou přeťala míchu, protože mu okamžitě vypověděla službu celá pravá polovina těla. Byl paralyzován. Pravá noha se pod ním podlomila a on přepadl na stranu.

Upustil pistoli a levou rukou se pokusil zastavit krvavou fontánu prýštící na beton. O sekundu později nad ním stál archeolog, mířil mu pistolí do obličeje a vykřikoval otázky, které už však jeho uši neregistrovaly.

V hrdle mu klokotala krev a dusila ho. A pak dospěla jeho mise k tomu nejnevydařenějšímu možnému konci.

„Jste v pořádku?“ křikl na něj jeden z olivrejováných mužů, který se pořád ještě kryl za dvířky své limuzíny.

„Nic mi není,“ odpověděl Amit. „Potřebuju ale pro někoho vevnitř sanitku.“

„Hned jdu na to,“ řekl chlapík a se zručností pistolníka vytasil zpoza opasku telefon.

Pak se stalo něco zvláštního.

Rozezněl se ještě jiný telefon, vyzváněcí tón ale určitě nepatřil Amitovi. Ten zvuk vycházel z kapsy toho zabijáka. Amit si přidřepl nad tělem. Když vyndával telefon, vytáhl spolu s ním i svazek klíčů.

Amit bez uvažování stiskl tlačítko pro příjem. Odpověděl stroze hebrejsky, protože odhadoval, že přesně to by udělal i nájemný vrah: „Ano?“

„Potřebujeme vás okamžitě zpátky v Rockefellerově.“

Pak se spojení přerušilo.

V Rockefellerově? Amit si nacpal Berettu příslušníka ochranky za opasek a telefon a klíče strčil do kapsy.

Pak se rozběhl zpátky a přiklekl vedle Jules.

„Do prdele,“ zabručela. „Tohle bylo moje oblíbené tričko. V tomhle tričku vypadám skvěle.“ Nervózně se zasmála, zpola otřeseně, zpola užasle. Kupodivu necítila žádnou velkou bolest. „Dostal jsi ho?“

„Je mrtvý,“ odpověděl Amit téměř bez emocí.

„Dobrá trefa, kovboji.“

Amit odtáhl její ruku a chystal se jí zvednout tričko.

„Brzdi…“ namítla chvějícím se hlasem. Ruce se jí divoce třásly.

„Teď se konečně kouknu, co to tam dole schováváš,“ zažertoval, aby ji uklidnil. Vyhrnul krví prosáklé triko až pod levé ňadro. Kulka ji sice zasáhla do břicha těsně pod žebry, ale naštěstí ji jenom škrábla. Krev už se začínala srážet. „Budeš v pořádku. Už jsem ti nechal zavolat sanitku.“ Náhle, jako by si na něco vzpomněl, ohlédl se přes rameno. „Dělám to hrozně nerad, ale budu muset.“

„Se mnou si hlavu nelámej,“ řekla mu. „Jenom… polib mě, než odejdeš.“

Zmateně na ni pohlédl. I přes strach, který určitě cítila, byla v jejích průzračných očích touha. Něžně uchopil její bradu do dlaní a přitiskl své rty k jejím. Nebyl to jeho nejlepší výkon, to věděl, ale tak vášnivý, jak to jen situace umožňovala.

V okamžiku, kdy se od ní odtáhl, věděl, že se mezi nimi všechno nenávratně změnilo. A její srdečný úsměv způsobil, že něco uvnitř něj roztálo.

„A teď jdi a dej jim co proto,“ řekla.

I když se Joshua rychle natáhl po paži své matky, jak hledal oporu pro podlamující se nohy – svalstvo mu během těch měsíců, co byl připoután na kolečkové křeslo, nepochybně atrofovalo – výsledek byl přesto ohromující. Charlotte překvapeně zalapala po dechu.

„Je to zázrak, nesouhlasíte?“ vpadl do toho rychle rabín.

Takový rychlý zvrat je obtížné připsat čemukoli jinému, pomyslela si. „Tohle je nějaký trik?“ Charlotte byla tak zaujatá tou proměnou, že si teprve teď všimla, že má chlapec celou pravou ruku ovázanou obvazy. Ty mozoly na prstech přece nemohly být tak zlé. Tak co se to chlapci stalo s tou rukou?

„Určitě jste obeznámena s tím, co je to ALS, doktorko Henneseyová?“

„Samozřejmě,“ odvětila.

Amyotrofická laterální skleróza neboli Lou Gehrigova choroba byla agresivní neurologická porucha zasahující mozek a míchu, která omezovala vědomý pohyb svalstva. Tato nevyléčitelná zhoubná choroba postupně postihovala pohyblivost těla, řeč, žvýkání a polykání i dýchání. Její pozdější stadia provázely silné bolesti. I když se ALS častěji vyskytovalo u lidí ve středním věku, nebylo neobvyklé, když se jeho obětí stal mladý člověk.

„Pak jste si vědoma, že vyléčení ALS není žádný trik,“ řekl. „Joshuovy symptomy se poprvé projevily před pouhými dvěma lety,“ vysvětloval bez jakýchkoli emocí. „Často padal. Zpočátku jsme si mysleli, že je prostě jenom nešikovný. Pak mu začaly vypadávat věci. Lehké věci, jako hrnečky, vidličky, tužky. Netrvalo dlouho a nohy mu úplně vypověděly službu. Neurolog okamžitě rozpoznal symptomy a začaly testy. Hrozná spousta testů.“

Charlotte obrátila k chlapci lítostivý pohled. Chudák kluk. Ale vzhledem k okolnostem o něm potřebovala mít konkrétnější informace, než téhle historce uvěří. „Zkoušeli jeho doktoři léky?“

„Baclofen, diazepam, galapentin, to je jenom pár z nich,“ odpověděl rabín rychle. „A to ani nemluvím o pravidelném cyklu antidepresiv.“

Doposud to všechno odpovídalo. Tohle znala z první ruky, když jí léčili rakovinu. Rodiče chronicky nemocných dětí, obzvláště těch se smrtelnou prognózou, dosahovali během své vyčerpávající cesty klinické zběhlosti – byl to obranný mechanismus proti naprosté bezmoci, která byla jedinou další alternativou. Léky, které jmenoval, se předepisovaly na svalové křeče a nepohyblivost. Na antidepresivech nebylo nic překvapivého. ALS, stejně jako rakovina kostí, byla diagnóza, která v podstatě neznamenala nic jiného než rozsudek smrti. Pro mladého člověka to musela být ochromující psychická zátěž, odtud to okusování prstů. A stejně jako na rakovinu ani na ALS neexistovala žádná léčba – jenom terapie na zpomalení postupu.

Genetický chaos. Špatné kódování. Zkažené chromozomy. Jenže Evan jí to sérum vpravil do žil injekčně. Nebyla v žádném kontaktu s tím chlapcem, až na…

„Když jsem se vás dotkl, cítil jsem něco v prstech,“ řekl Joshua. „Šimrání. Ale ne to nepříjemné, co cítím obvykle. Když jsem od vás odešel, začalo se to šířit… do nohou a chodidel.“

Když se mě dotkl? Nevěřícně zavrtěla hlavou. Pak si Charlotte vzpomněla na rozpraskanou kůži na konečcích Joshuových prstů, když jí strhával tu pásku z úst. Jeho vlhkých prstů. To byl pot z Charlottiných tváří. Výměna tekutin? „Nemůže to být tak jednoduché,“ řekla. „Nemůžete se prostě jen dotknout…“ Její hlas se vytratil.

Protože to, co ten chlapec právě povídal, vyvolalo v Charlotte vzpomínku, která jí nikdy z paměti nevymizí…

„Jsi připravená?“ zeptal se Evan. Levačkou držel její ruku, v pravačce svíral mezi prsty stříkačku, palec spočíval na pístu. Už předtím sklepl čiré sérum, které obsahovala, aby je zbavil vzduchových bublin.

Charlotte vykoukla z otevřeného okna apartmá a zahlédla Boeing 747 společnosti Lufthansa, který se zvedl z ranveje na letišti Fiumicino a hnal se na svých širokých křídlech vzhůru do mraků. Po tvářích se jí koulely slzy. „Myslím, že ano,“ odpověděla přidušeným hlasem.

Evan pustil její ruku a ukazováčkem promasíroval pulzující žílu, která se táhla levým předloktím.

„Myslela jsem, že napichování žíly nesnášíš,“ poznamenala. Kdysi se jí svěřil, že to byl jediný důvod, proč se rozhodl nestát chirurgem: vadila mu krev.

„Udělám výjimku,“ řekl s povzbudivým úsměvem.

„Nemůžu uvěřit, že jsem k tomuhle svolila.“

„Ještě není pozdě říct ne,“ připomněl jí. „Stačí jediné slovo.“

„Už jsme tu záležitost probírali do omrzení,“ odpověděla klidným hlasem. „Copak mám na výběr? Prostě se do toho pusť,“ pobídla ho s lehkým úsměvem.

„Tak dobře.“

Ze všech sil se snažil ovládnout ruce, které se mu trochu třásly.

„Jenom jedno rychlé bodnutí.“

Charlotte obrátila pozornost zpátky k letadlům. Jak tam tak seděla a přemýšlela, rychle se jí začaly zmocňovat silné pochyby, zda bude mít ten Evanův lektvar nějaký vliv na její myelom. Jenže kdysi si lidé mysleli, že není možné létat, připomněla si. A přece právě teď venku za oknem tam ten obrovský kovový stroj šplhá k nebi. Nic není nemožné, připomněla si v duchu.

Evan se zhluboka nadechl, zklidnil ruku a zabodl špičku jehly do žíly. Charlotte k němu zalétla pohledem a sledovala, jak maličko povytáhl píst a v séru zavířila troška krve. Kupodivu to zvládl na první pokus. Jemně tlačil na píst, až vyprázdnil ze stříkačky celé čtyři kubické centimetry jejího obsahu. Vytáhl jehlu, podržel palec na místě vpichu, stříkačku odložil na postel a uvolnil gumový turniket, těsně utažený nad loktem.

Ucítila to okamžitě. „Áách,“ vydechla a chytila se za ruku.

„Co je? Co se děje?“

„Nic,“ řekla a zhluboka vydechla. Ten nebožák už měl i tak nervy nadranc a Charlotte si uvědomila, že ho teď vyděsila. „Jenom je to… takový divný pocit.“

„Jaký divný pocit?“ zeptal se Evan, který se usilovně snažil zakrýt obavy.

„Moje ruka. Ono to…“ Musela se odmlčet, aby našla správné slovo. „Šimrá to.“

V tom okamžiku ji vyrušil rabín. „Shodneme se přece, že ALS je nevyléčitelná choroba a šance na spontánní uzdravení je nulová?“

Charlotte, kterou tím prudce vrátil do přítomnosti, nedokázala pochopit, jak by třeba i spontánní uzdravení mohlo vysvětlit, že Joshua jen po pár hodinách chodí. ALS nezvratně ničilo nervové buňky, jak to dokázalo množství diagnostických testů.

Tahle zavirovaná DNA je děsivě nakažlivá.

„Myslím, že to, co se stalo, je vědecky nevysvětlitelné,“ dodal rabín. „Takže co kdybyste prostě připustila, že se tady odehrál zázrak? Zázrak, za který jste odpovědná vy.“

Oněmělá Charlotte nevěděla, jak na to odpovědět. Zírala nepřítomně na dokonale hladkou kůži na svých zápěstích. Zarudlé stopy po instalatérské pásce, kterou odstranila rabínova manželka, zmizely během několika sekund. Téměř spontánně.

„Tohle, doktorko Henneseyová, je ten dar,“ prohlásil rabín hrdě.

Jak ho učil dědeček, od dob Mojžíšových se pouze Ježíš vyznačoval těmito skutečně svátými geny. Možná byla ve Vatikánu opravdu Mesiášova kostra. Ale Cohen věděl, že tím, co činilo tyto fyzické pozůstatky tak výjimečnými, nebyly samotné kosti, byl to neuvěřitelný dar, který byl ukryt uvnitř nich. A ten se teď přesunul na tuto genetičku – Vyvolenou. Jak dokáží ta proroctví překvapit!

„Chci, abyste šla se mnou. Je tady něco, co musíte vidět.“

Amit vypnul reflektory Fiatu toho nájemného vraha, jehož kulkami proděravělou pravou přední pneumatiku nedávno nahradila jiná, a potichounku zastavil před Rockefellerovým muzeem. Interiér výstavní haly tonul v naprosté tmě, a stejně tak i okna v sousedních křídlech. V kruhové věži administrativní budovy, která byla sídlem Izraelského úřadu pro starožitnosti, však podél všech pevně zatažených rolet v místnosti na nejvyšším poschodí prosvítaly tenké proužky světla.

Amit potichu zavřel dvířka vozu a kradmo se vydal podél budovy s Berettou připravenou v pohotovosti.

Poblíž služebního vchodu spatřil zaparkovaný náklaďák s otevřenou korbou, naložený dvěma plnými paletami precizně opracovaného vápence. Kámen vypadal dost podobně jako ten, jenž byl použit na exteriér budovy Rockefellerova muzea. Možná tady probíhá renovace?

S očima bez ustání pátrajícíma po okolí vyrazil z úkrytu u zdi.

Žádné hlídky.

Tohle není Gaza, připomínal si neustále, tady nebude žádná zdaleka viditelná bezpečnostní jednotka, chránící horkou zónu. Cohen měl přece mezi svými zaměstnanci nájemné zabijáky mosadu. Jen proto, že jeden z nich teď leží mrtvý na prahu Izraelského muzea, nemůže Amit polevit v ostražitosti ani se přehnaně spoléhat na své střelecké mistrovství. Fakt, že jsou tihle zabijáci v tom, co dělají, tak moc dobří, má svůj důvod – dlouhá praxe. A tu nezískali tím, že by se ukazovali. Byli mistry v tom, jak zůstat nepozorovaní.

Před náklaďákem bylo zaparkováno přesně to, co Amit očekával: bílá dodávka.

Bylo velice pravděpodobné, že dveře muzea nejblíže k ní budou odemčené.

To ale Amitovi nezabránilo, aby napřed nevyzkoušel pár dalších dveří. Zamčené, pochopitelně. Bude to pěkná fuška, dostat se dovnitř bez povšimnutí.

Dva statní strážní, kteří předtím surově vytáhli Charlotte ze suterénu, zaujali pozice vedle širokých dveří, jimiž se vstupovalo do osmiúhelníkové konferenční místnosti. Rabín jim nařídil, aby ji dovlekli přímo před jakýsi předmět položený na skleněné desce stolu, který vévodil středu místnosti. Předmět byl zakrytý hedvábným modrým závojem se zlatou výšivkou, která zobrazovala dva okřídlené tvory. Možná andělé? hádala. I když měl zahalený předmět přibližně tvar kvádru, byl závoj na dvou místech neforemně nařasený přes jakési výstupky na jeho svrchní straně.

Mezi prsty svíral rabín Áron Cohen ampulku s krví, mával s ní ve vzduchu a sledoval, jak hustá karmínová tekutina šplíchá ze strany na stranu. „Určitě máte značné zkušenosti se sofistikovanými testy používanými při studiu krve?“

Další rétorická otázka, takže Charlotte zvolila mlčení. Nebylo třeba ho nějak povzbuzovat.

„Zatímco jste spala, dovolil jsem si vám tohle odebrat,“ řekl a ukázal na ampulku.

To tomuhle chlapovi není nic svaté? „Vzal jste mi toho daleko víc než jen tohle,“ prohlásila pobouřeně.

Věděl přesně, co tím myslí. „Oběť, doktorko Henneseyová. Je zapotřebí podstoupit oběť. Zakrátko tomu porozumíte daleko lépe. Uvědomíte si, že žádná smrt není příliš velkou cenou za to, čeho jste svědkem.

Od počátku lidských dějin byla krev symbolem života a oběti. Je to pouto, které nás svazuje s našimi předky.“ Výraz jeho obličeje ztvrdl. „Krev nás také rozděluje.“

Charlotte měla pocit, jako by si ji vybral z obecenstva, aby mu asistovala při jakémsi bizarním kouzelnickém triku. Nedokázala se ubránit představě, že ji rabín nacpe do bedny a rozřízne pilou na dvě polovičky. Možná že právě o tohle mu nakonec ve skutečnosti šlo.

„Předvedu vám, co tím myslím,“ řekl. Zavolal ke stolu jednoho ze svých mužů. Pak zvedl cíp modré roušky, takže se ukázal horní roh truhly.

Charlotte si s úžasem povšimla, jak se povrch onoho předmětu, který ležel pod závojem, ve světle zářivě leskne. Zlato? A jeho dekorativní obruba až neskutečně připomínala tu urnu, kterou studovala ve Vatikánu. Co ji však mátlo nejvíc, byl fakt, že nevelká odhalená část přední strany byla pokryta úhlednými sloupci ideogramů. Svrchní deska měla vystouplé lemování, které ukazovalo na víko nebo odstranitelný panel.

„Podej mi ruku,“ nařídil rabín svému pomocníkovi.

Muž k němu bez přemýšlení natáhl levou ruku obrácenou dlaní vzhůru.

Rabín sebral ze stolu drobnou žiletku a udělal s ní hluboký zářez do masa u základny mužova malíčku.

Muž nepotřeboval žádné další instrukce. Sevřel ruku v pěst, podržel ji nad bednou a pevně stiskl. Z řezné ranky se vyvalila krev a začala stékat na bednu.

V okamžiku, kdy se krev dotkla zlatého povrchu, objevily se s praskotem zářivé jiskřičky, které ji rozbily do drobounkých kapiček, a ty pak úplně sežehly, takže po nich nezůstalo vůbec nic – a to vše během ani ne sekundy.

Charlotte neměla tušení, co si o tom myslet. Byl to podobný efekt, jako když voda dopadne na rozpálenou pánev, jenom silnější. I když to mohlo působit jako primitivní vědecký pokus s elektrickou vodivostí, nebylo tomu tak. Byla tím naprosto fascinována.

Rabín sledoval velice pozorně její reakci, její nedůvěřivost. „Teď se dívejte, prosím,“ požádal ji a sundal uzávěr z ampulky.

Podržel ampulku nad stejným bodem, kde se před chvílí beze zbytku rozložila krev toho muže, a pomalu ji nakláněl, tak aby Charlottina krev vytékala v tenkém pramínku. Když přišla do kontaktu se zlatým víkem, nic se nestalo. Neobjevily se žádné jiskřičky.

Rabín se vítězně usmál. „Krev nás spojuje, krev nás rozděluje. Čistá a nečistá.“

„O co tady jde?“

„Víte, doktorko Henneseyová,“ začal rabín a jeho tón zněl najednou uctivěji, „nejčistší krev v sobě skrývá Boží úmluvu uzavřenou s Mojžíšem na Sinaji. Krev Mesiáše je nejčistší… je svátá. Tato truhla nebyla otevřena dva tisíce let. Ježíš byl poslední, kdo se jí dotkl – aby do něj vstoupil Duch svátý. V proroctvích bylo ale předpovězeno, že po něm přijde Vyvolený. On se obětoval na Golgotě, aby jeho kosti – jeho svátá krev – byly ve stanoveném čase předány dalšímu Mesiáši.“

Charlotte musela bojovat s nutkáním se rozesmát. Tohle bylo šílené.

„Jestli mi nevěříte,“ řekl, „položte ruku na truhlu.“

„Položte si na tu truhlu svoji ruku,“ odsekla.

Cohen zavrtěl hlavou. „Vy to pořád nechápete.“ Dal signál svým mužům, a ti ji popadli, aby ji přivlekli blíž.

„Hej!“ zaprotestovala a setřásla je ze sebe. „Není třeba chovat se hrubě. Sáhnu na to.“

Rabín jim pokynul, aby ustoupili.

„Fajn,“ prohlásila Charlotte. „Budu hrát tu vaši hru.“ Přistoupila ke stolu. Nedokázala se ubránit obdivu při pohledu na dokonalé provedení relikvie. Přistihla se, že vědec v ní přitom nakukuje po stranách a hledá skryté dráty, které možná aktivovaly celou tu světelnou show, jíž byla svědkem. Když ale nic nenašla, probudilo se v ní něco jiného.

Jakmile natáhla ruku, všimla si, že se muži stáhli do míst, kam na ně nedohlédla. I sám rabín jako by zatajil dech.

Čas na pořádnou show, pomyslela si Charlotte. Velice pomalu položila levou ruku na zlaté víko.

Když Amit konečně dospěl k zadnímu služebnímu vchodu, vyčkával plné dvě minuty za dodávkou a přemýšlel, jak postupovat dál. V hlavě se mu přehrávaly nejrůznější scénáře a v každém z nich vystupovali nájemní zabijáci mosadu, kteří se vynořili z budovy a zatáhli ho do divoké přestřelky. To jej přivedlo na myšlenku, jaké to asi je schytat pár kulek, když vám není dopřán luxus neprůstřelné vesty. Nejspíš by to nebylo příjemné a on nebyl natolik zvědavý, aby si to chtěl vyzkoušet.

Jenže ta věc, kvůli jejíž ochraně byl rabín Cohen ochoten zajít tak daleko, se s největší pravděpodobností nachází v konferenční místnosti IAA. Nepochybně to byl právě ten Amitův objev v Kumránu, který zapříčinil Cohenovu spěšnou cestu do Egypta. A Amit by klidně vsadil vlastní genitálie, že ta samá relikvie, která kdysi spočívala v srdci Šalamounova chrámu, byla teď uvnitř této budovy.

Teprve vzpomínka na kulku, která zabila chudáka Davida, a pak na druhou, která téměř ukončila první upřímný vztah, co měl se ženou za bůhví jakou dobu, ho však konečně přiměla, aby se pohnul dál.

A pak, po všem tom váhání, když ho poslední pečlivě uvážený krok dovedl v naprostém tichu až na samotný práh dveří, a on, zbraň připravenou v pohotovosti, sevřel pravou rukou knoflík dveří, připraven na cvaknutí dveřní západky – dveře byly zamčené.

Zamčené?

„Do prdele,“ vyprskl, aniž by se sebeméně ohlížel na utajení.

Natahoval uši, jestli nezaslechne zevnitř vycházet nějaké zvuky, ale tlusté dveře nebyly zrovna běžná sorta. Klidně mohl hned za nimi někdo stát a hulákat jako o život a on by neslyšel ani slovo.

Zastrčil pistoli za pásek kalhot v kříži, zalovil prsty v kapse vesty a vytáhl svoji kasařskou soupravu z Gázy. Plochý napínák vklouzl do klíčové dírky se sotva slyšitelným zaševelením a Amit jím otočil po směru chodu hodinových ručiček. Háček protáhl vedle něj. Deset sekund tápání a otáčení a zámek s cvaknutím povolil.

Pořád ještě mi to jde.

Hladce vytáhl nástroje a vrátil je do kapsy, vyndal pistoli a sáhl po kulovité klice. Pohled se mu na okamžik zarazil na kruhovém krytu druhého zámku – bezpečnostní západky nad knoflíkem. Pokud by musel odemknout i tenhle, nadělalo by se tím daleko více hluku.

Kousl se do rtu a začal pomalu a klidně otáčet klikou. „No tak,“ – lehký odpor – „vzdej to,“ – trošku víc – „ty hnusný.“ Cvak.

Prudce vydechl.

Pauza. Trochu se dát dohromady.

Příští krok rozhodne o všem.

Další nádech a zatáhl.

Amit, držící se při zemi, prudce rozevřel dveře a namířil pistoli přímo před sebe, plně připraven, že schytá kulku. Chodba za dveřmi byla ale temná a prázdná. A díky bohu zřejmě ani nespustil žádný alarm, který se zapínal po zavírací hodině. Cohen ho nejspíš odpojil, když vstoupil do budovy. Ten chlap má přístupové heslo snad ke každým dveřím v Izraeli – a očividně taky k několika tajemným místům v Egyptě.

Amit vstoupil dovnitř. Boty s nepřístojně vrzajícími gumovými podrážkami si zul a nesl je v pravé ruce, zatímco pronikal hlouběji do budovy.

Zlaté víko bedny pod Charlottinými prsty bylo na dotyk teplé a cítila z něj mravenčení – byl to podobný pocit, jaký si vybavovala po Evanově injekci, kterou jí vpravil do krve tu svátou DNA. Uvnitř truhly musí být nahromaděna nějaká energie, pomyslela si – i když pravděpodobně ne taková, která by se dala měřit ve voltech.

Zaslechla, jak pár mužů hlasitě zalapalo po dechu. Zřejmě měli jisté pochybnosti, že ona je ta Vyvolená, spíš se zdálo, že už byli nachystaní odtáhnout z místnosti plameny sežehnutou mrtvolu.

„Ano!“ vyhrkl Cohen radostně a hlasitě spráskl ruce. „Podívejte! Vidíte to? Jste svědky toho, jak se naplňuje proroctví!“ vykřikoval směrem k přítomným.

Pokračoval takhle dál, ale Charlotte ho už neposlouchala, protože pod průsvitným závojem se začalo dít něco podivného, čeho si nikdo jiný nevšiml. Jako by se tam něco vzedmulo – drobná, okem sotva patrná, ale velice dynamicky se pohybující deformace. Snadno by se to dalo zaměnit za rychlý záchvěv rozostřeného vidění. Ta nesrovnalost však byla znatelná jen v jediném bodě – a když zkusmo uhnula očima lehce stranou, zůstala na místě. Charlotte okamžitě ruku zase vylekaně odtáhla.

Zmizelo to.

Co to sakra bylo?

„Nebojte se, doktorko Henneseyová,“ řekl rabín uklidňujícím tónem, přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno.

Bylo jí jasné, že nemluví o tom, co tam viděla – nebo co si myslela, že viděla. Jeho pozornost upoutalo to, jak ucukla rukou.

„To, co jste cítila, byl Duch svátý,“ vysvětlil jí. „Totéž pocítil i Ježíš, když položil svou ruku na přesně stejné místo a on do něj vstoupil – stejně jako vstoupil do Mojžíše na vrcholku hory Sinaj. Svatá krev je dar,“ zopakoval. „Brána do jediného světla, které vládne všem stvořením.“

„Tak si vezměte krev svého syna,“ vybuchla. „Když říkáte, že jsem ho s pomocí téhle schopnosti uzdravila, potom to muselo přejít i na něj, ne? Nebo mě zkrátka nechte, ať vyléčím všechny vaše bolístky, a vy si pak můžete jít a dělat, co se vám zachce, s tou truhlou, tou krví.“

Zavrtěl hlavou a kategoricky prohlásil: „Takhle to nefunguje, doktorko Henneseyová. Kdyby to bylo tak snadné, nepotřeboval bych vás.“

Všimla si, že rabín uhnul očima, když to říkal.

„Nerozumím vám,“ řekla.

„Byla jste vyvolena. Proč, to netuším. Ale není na nás, abychom zpochybňovali Boží plán.“

Další úhybný manévr očí naznačil, že rabín něco tají. „Už jste to zkoušel, že ano?“

Rabín pevně sevřel čelist a oči mu zaplály hněvem.

Tehdy pochopila pravdu. „Ruka vašeho syna,“ řekla obviňujícím tónem. „Když jste viděl, že zase chodí, přivedl jste ho rovnou sem, že ano? Přinutil jste ho, aby se dotkl té…“

Rabínova dlaň bez varování vylétla do vzduchu a tvrdě dopadla na Charlottinu tvář.

„Mlčte!“ vykřikl.

To, co se přihodilo Joshuovi, bylo hrozné. Cohen stále cítil v nozdrách pach spáleného masa. Odtáhl vyděšeného chlapce od archy téměř okamžitě, škoda už ale byla napáchána. Z Joshuových rtů vyrazil křik naprosto nepodobný ničemu, co kdy slyšel, a on musel chlapci zakrýt ústa rukou, aby ho zarazil. Joshuovy prsty byly celé spálené a zkroucené do podoby sevřeného pařátu. Už jak tam s ním však rabín seděl a svíral jej v náručí, přímo viděl, jak se tělo pomalu, ale přece regeneruje. Než se uklidnil a odvedl Joshuu dolů, aby ho ukázal té genetičce, chlapcova bolest polevila, ruka se pozvolna hojila. Když však pohlédl synovi do očí, okamžitě poznal, že utrpěl jinou ránu – daleko hlubší a nenapravitelnou ránu. Trpěl však i sám rabín, jemuž se vrátil pocit obrovského zklamání z nevydařeného syna – přerušeného odkazu. Požádal Devoru, ať tu ruku ováže, aby nijak neumenšovala sílu poselství, které potřeboval sdělit Charlotte.

„Po staletích trpělivého čekání,“ odpověděl, „nic nesmí být ponecháno náhodě. Jakékoli zbytečné riziko je nepřijatelné.“

Charlotte si přitiskla ruku na tvář, do které se jí nahrnulo horko. Všimla si, že během celého tohoto rozhovoru stála rabínova žena v temné chodbě a poslouchala. Sám rabín to ale nezaregistroval. „A způsobit zranění vlastnímu dítěti je nezbytné a přijatelné riziko?“ nevzdávala se. „Nemohl jste použít jako pokusné morče sebe?“

Přistoupil k ní tak blízko, že se prakticky dotýkali nosy, jako by se chystal ji znovu udeřit. V jeho očích bylo šílenství.

„Vy nejste žádný spasitel,“ pokračovala vztekle. „Jste zbabělec – zbabělec, který vysílá vrahy proti nevinným. Zbabělec, který je ochotný obětovat vlastního syna, aby si zachránil vlastní kůži. Jak myslíte, že se na tohle bude dívat Bůh?“

„Abrahám byl připraven obětovat svého syna. Dokonce i Bůh obětoval toho svého.“ Nadechl se, aby se uklidnil, a ustoupil od ní. „To stačí,“ prohlásil podivně klidným hlasem. „Přišel čas.“

„Jaký čas?“ Věděla, že v dávných dobách se Židé velice často uchylovali k obětování živých tvorů. Přišla jí na mysl ta spousta zvířat rozřezaných na oltáři, snažila se však tyto vzpomínky potlačit. Další rychlý pohled ke dveřím ukázal, že rabínova žena mezitím zmizela.

Cohen její otázku ignoroval a obrátil pozornost ke svým společníkům. Ukázal na relikvii a nařídil: „Uložte to zpátky do bedny a naložte na náklaďák. Co udělat s ní, víte. Odjíždíme okamžitě.“

Muži k ní rychle přistoupili, přemohli její odpor, svázali ruce za zády a pak jí ucpali ústa.

Na požárním schodišti odložil Amit boty a nakoukl skrz malé skleněné okénko ve dveřích. Narudlá záře cedule s označením únikového východu na opačné straně dveří mu zajistila nejasný výhled na asi dva metry chodby doleva a doprava. Ten hluk ale zaslechl dřív, než spatřil, co bylo jeho příčinou.

Nejprve se objevila bedna uložená na ještěrce. Nějaký muž ji vezl k výtahu, který sousedil s požárním východem. Těsně za ním následovalo dalších pět ozbrojených mužů, kteří měli mezi sebou velice hezkou ženu, spoutanou a s roubíkem v ústech. Pohled na ni vyvolal v Amitovi řadu nových otázek.

Nakonec se vynořil zachmuřený, slavnostně se tvářící muž oblečený v černém, který celý průvod uzavíral.

Tohle rozhodně nebyla vhodná situace, aby si hrál na hrdinu. I když na druhou stranu, rabín kráčel na konci řady, a kdyby se Amitovi podařilo ho nějak zaskočit…

Nutkání využít momentu překvapení ho ale rychle opustilo, když se pokusil představit si, co by na to asi řekla Jules. Nejspíš něco ve smyslu „Zklidni se, kovboji.“‚

Dveře výtahu se otevřely a do temné chodby se rozlilo jasné světlo zevnitř. Amit se přikrčil u zdi a poslouchal, jak se všichni i s tou ještěrkou namačkali do kabiny. Když slyšel, že se výtah s klapnutím zavřel a mechanismus nahoře v šachtě se rozběhl, ještě pár sekund vyčkal u drobného okýnka. Pak prudce rozrazil dveře a, stále v podřepu, namířil pistoli před sebe. Znovu ho přivítalo ticho.

Na konci temné chodby však zahlédl světlo vycházející z konferenční místnosti – posledních dveří nalevo. Instinkt mu napovídal, aby tu místnost zkontroloval a zjistil, jestli tam po nich něco nezůstalo.

Pomalu zavřel dveře a tiše se v ponožkách plížil chodbou.

V obou rukou natažených před sebe svíral Berettu, ukazováček levačky pevně zaháknutý za chladnou spoušť.

Když se přiblížil k otevřeným dveřím, zpomalil krok a ukryl se za bližším křídlem. Nakoukl skrz tenkou škvíru vedle zárubně. Tehdy si všiml, že se uvnitř pohybují dva lidé, žena a chlapec, a dělají pořádek ve středu místnosti. Oba okamžitě poznal. Žena byla Cohenova manželka, ta ne zrovna příjemná recepční v budově Chrámové společnosti. Chlapcova tvář sice byla Amitovi povědomá, nedokázal ale uvěřit vlastním očím, když ho teď viděl na nohou, ne upoutaného do kolečkového křesla. Joshua? Co to má sakra znamenat?

Tady se mu sama od sebe naskytla nová příležitost. Kdyby se snažil jednoduše sledovat rabína a jeho družinu, bylo velice pravděpodobné, že by se nikam daleko nedostal. Riskoval by, že je úplně ztratí, a než se mu povede znovu zachytit stopu, bude příliš pozdě. Kdyby se mu ale podařilo získat dopředu nějaké informace ohledně toho, co ten Cohenův plán obnáší…

Amit se opatrně protáhl kolem dveří, aby si mohl prohlédnout místnost důkladněji a ujistit se, že jsou tam opravdu jen oni dva. Potom vrazil dovnitř se zbraní namířenou na rabínova syna.

„Nekřičte, nebo vám vpálím kulku do hlavy,“ pronesl klidným hlasem.

„Dobrý den, paní Cohenová,“ pozdravil Amit sarkasticky. „Rád vás zase vidím.“ Zbraň držel nataženou před sebe a mířil s ní Joshuovi na hlavu. Žena spustila ruce ochable k bokům. V pravé stále svírala hadřík, jímž leštila špinavé šmouhy, které zůstaly po bedně na povrchu stolu. „Vidím, že se váš manžel vrátil z Egypta v pořádku.“

Žena zůstala zticha, v naprostém klidu. Její oči však vyhlížely unaveně a bez života.

„Vypadá to, že nepřijel zpátky s prázdnýma rukama,“ pokračoval Amit. „Nechtěla byste mi říct, co bylo v té bedně?“

Chvilku si archeologa upřeně prohlížela a pak odpověděla: „Proč by vás to mělo zajímat?“

„Protože ať je to cokoli, pokoušel se mě kvůli tomu zabít. Poslal na mě nájemného vraha. A navíc nechal váš manžel zabít dva mé přátele.“ Obrátil pohled k Joshuovi. „Včetně Josiho.“ Chlapec měl starého muže taky rád. Kdo by neměl?

„Josi zemřel na infarkt,“ namítl přesvědčeně Joshua.

Devora si zjistila Amitovo pravé jméno hned potom, co informovala svého muže o jeho nečekané návštěvě v muzeu, kde se představil jako Josi. Když manželovi popsala, jak návštěvník a jeho společnice vypadali, okamžitě znervózněl. Když si pak přehrál záznam bezpečnostních kamer Chrámové společnosti, jeho podezření se potvrdilo.

„Ne, Joshuo. Nebyl to infarkt, co Josiho zabilo. A když už o tom mluvíme, další moje přítelkyně je teď v nemocnici s dírou po kulce v boku. A to všechno kvůli vašemu manželovi,“ obrátil se zase k Devoře. „Takže se velice silně zajímám o to, co je v té bedně.“ Měl pro svůj zájem i sobecké důvody, jejichž původ by se dal vysledovat k dlouhým letům výzkumu a slabounké možnosti, že nejvzácnější biblická relikvie stále existuje.

„Zabil i spoustu dalších,“ odvětila Devora slabým hlasem, s pohledem nepřítomně upřeným na řecký nápis na prstenci keramických kachli těsně pod kopulovitým stropem. Vzpomněla si, jak jí její manžel kdysi říkal, že to je citát z Platona, který obsahuje nejstarší známou zmínku o vědě nazývané dnes „archeologie“. Možná jí ale Áron lhal i v tomhle. Koneckonců, ona nedokázala číst řecké texty – a rozhodně neuměla číst v něm. „Udělal spoustu věcí, které by se vám nejspíš nelíbily. Je to ale Boží vůle, aby –“

„Ne,“ přerušil ji Amit zprudka. „Vražda není Boží vůle. Mně už teď ale nezbývá moc času. Takže mi řekněte, co je v té bedně?“

„Nevěřil byste mi.“ Devora zavrtěla hlavou.

„Vyzkoušejte si mě.“

Jenže Devora si stála na svém.

Byl to její syn, kdo přišel s odpovědí. „Archa úmluvy.“

„Joshuo!“ pronesla matka varovným tónem a zavrtěla hlavou.

„Děkuji,“ řekl Amit s náznakem omluvy v hlase. Toto potvrzení jeho domněnky v něm ale vyvolalo jen ještě větší obavy.

„Na tom už teď nezáleží, mami,“ připomněl jí Joshua.

Devora se zarazila, když její zrak padl na chlapcovu ovázanou ruku. To, co její manžel provedl jejich vlastnímu dítěti, bylo něco nepředstavitelného. Nebylo to ale zas tak velké překvapení, protože on nikdy neprojevoval vůči Joshuovi skutečnou lásku nebo respekt. Být synem v rodině Cohenů znamenalo nemalou odpovědnost. Jen tělesně schopní mohli vykonávat povinnosti kněze. Pro Árona se stal Joshua v první řadě přerušením genealogického řetězce. Protože byl chlapec mrzák, nepřicházelo v úvahu, aby sloužil Bohu jako kohen.

A vzhledem k temným prognózám Joshuova stavu bylo zplození vnuka považováno za nemožné. Joshuovy poškozené geny nebyly vhodné ani k umělým způsobům početí, i kdyby se k tomu byli ochotní uchýlit. Podstata byla taková, že Joshua nemohl nikdy předat dál Cohenovo příjmení a s ním i tak vzácný rodokmen, který je provázel – jichus. A pokud šlo o Devoru, byla schopna donosit jen jediné dítě, kvůli několika benigním cystám, které jí zaškrcovaly vaječníky tak ošklivě, že bylo zapotřebí jejich odstranění. Od chvíle, kdy se projevila Joshuova nemoc, nebyl Áron schopen srovnat se s tím, že mohla nedokonalost příští generace zajít tak hluboko. Jeho posedlost genetikou se stala ještě silnější. Pokud existoval nějaký způsob, jak zachovat pokrevní linii, byl Áron rozhodnut jej nalézt.

I když si to řadu let nebyla ochotna přiznat, uvědomovala si Devora, že s jejím manželem je něco v nepořádku – něco hraničícího s mánií. Nebylo těžké představit si, co je schopen provést druhým. A teď, když překonal tolik překážek a přivezl archu zpátky do Siónu, se už vůbec nedalo říct, co udělá dál.

Amitův pohled přelétl z matky na syna a zpátky k matce. Tvářili se vážně. „Je to skutečné – ta archa?“

Když Devora Amitovi odpovídala, nespouštěla oči z Joshuovy ruky: „Archa je skutečná.“ V jejím hlase zaznívala porážka – desetiletí porážek. „Archa je velice skutečná.“

„Můj bože,“ zamumlal Amit. Když viděl, že matka ani syn pro něj nepředstavují hrozbu, sklonil zbraň. I když jeho prvotním impulzem bylo pochybovat o pravdivosti jejich slov, v ženině ublíženém pohledu pohrávalo ještě něco jiného. Když teď polevil v ostražitosti, všiml si hladkého bezpečnostního kufříku, který ležel na jedné židli. Přistoupil k němu blíž, aby si ho mohl pořádně prohlédnout – luxusní model s digitálním kombinačním zámkem. Rabínův příruční kufřík? Mohly by být uvnitř ty ztracené svitky z Kumránu? „Co je tohle?“

Když mu to paní Cohenová řekla, jeho znepokojení ještě vzrostlo. Zeptal se, kdo si ho má přijít vyzvednout. Ani tato odpověď ho nepotěšila. „Kdy?“

„Teď už každým okamžikem,“ odpověděla. „Jsou v budově.“

Amit přemístil kufřík dále do místnosti a dal ženě přesné instrukce, jak má provést transakci. Přitom ztišil hlas a pozornost i namířenou pistoli upíral ke dveřím.

„Musíte zachránit Mesiáše,“ vyhrkl najednou Joshua.

„Koho?“ zeptal se zmatený Amit.

„Tu ženu… Charlotte. Tu hezkou, co ji odvedli s sebou. Ona je Mesiáš.“

Mesiáš? Amit se obrátil zpátky k matce, čekal, že v jejím výrazu najde potvrzení svého dojmu, že má chlapec o nějaké to kolečko navíc. K jeho velkému překvapení ale Devora souhlasně přikývla.

„To je pravda,“ připustila. „Ona je Vyvolená. Copak nevidíte, že teď můj syn chodí?“

Bylo toho příliš mnoho najednou, aby to dokázal všechno strávit. Nejdřív ta archa a teď Mesiáš? Věci se vyvíjely až moc rychle. „Ona je Mesiáš,“ zašeptal Amit, aniž by se obracel k někomu konkrétně. „Tak mi o ní něco povězte. Také by mě zajímalo, co má společného s archou – a chci vědět, co má v plánu udělat váš manžel,“ prohlásil tvrdě.

„Koukni, jak jsem zřízený, do prdele,“ zavrčel Kwiatkowski, když odmotával krví spečený ručník z poraněného předloktí. Chvilkami pomrkával, krví podlité oči mu stále ještě slzely, jak je měl popálené od těch chemikálií. Naklonil se nad umyvadlem v koupelně a otočil skřípějícími chromovanými kohoutky.

Orlando, který sledoval, jak si jeho partner s popelavým obličejem sloupává poslední vrstvu, se znechuceně zašklebil, když se ztvrdlým ručníkem odtrhl i veliký strup ve tvaru půlměsíce. Hluboká krvácející rána se rozevírala jako rozšklebené rty, okolní kůže získala děsivou červenofialovou barvu. Po svalech na Kwiatkowského předloktí klikatě stékala do umyvadla krev a zbarvovala průzračnou vodu do růžová. „Ten kněz tě teda dostal fakt pěkně.“

Kwiatkowski, který právě cpal krví potřísněný ručník do koše na odpadky, zabodl do Orlanda ostrý pohled napuchlých očí. „Prostě měl štěstí. To je všechno.“ Pokus zakroutit modrofialovými prsty skončil s dobrými výsledky pro malíček a prsteníček, v prostředníčku byla pohyblivost omezená a ve zbylých dvou vůbec žádná. „Do hajzlu, mám přerušené nervy. Kurva!“

Celkem už to bylo šest hodin od chvíle, kdy vyklouzli z vatikánské ubytovny a naložili tu genetičku do pronajaté dodávky. Bez problémů vyjeli Svatopetrskou branou, protože pozornost švýcarských gardistů se soustředila na požární poplach, který se spustil v ubytovně. Ten kněz jim nechtěně usnadnit únik.

Na Fiumicinu byla žena přemístěna do rabínova soukromého tryskáče. Jak Cohen slíbil, diplomatická privilegia jim umožnila obejít veškerá bezpečnostní opatření. Vypadalo to, že ten člověk má větší vliv než papež. Kodrcavý let z Říma do Tel Avivu zabral ani ne dvě a půl hodiny. Jakmile přistáli, přesunuli ji do další dodávky, kterou dopravili zásilku do Rockefellerova muzea. Tím skončila poslední fáze jejich úkolu.

Teď byl čas vybrat si poslední platbu.

Orlando, u něhož znechucení ustoupilo zvědavosti, už teď hleděl na zranění spíše s klinickým zájmem. „Zlámal ti něco?“

„Nemyslím.“

„Mohlo to být horší.“

„To si ze mě děláš kurva srandu? Tohle není, jako když se řízneš při holení.“ Kwiatkowski se naklonil nad umyvadlo a podržel tu groteskně vyhlížející paži pod tekoucí vodou. Do odtoku sklouzávaly kousíčky strupu a sražené krve. „Jakmile budeme mít ty peníze, můžeš mě hodit do Hadassahu. Budu potřebovat operaci.“

„Žádný problém.“ prohlásil Orlando a poplácal ho po rameni. Jenže ve skutečnosti tady byl velký problém. Tohle byla ruka, kterou Kwiatkowski střílel. Bylo jasné, že i ten nejlepší chirurg v Izraeli by měl velký problém obnovit reflexy v prstu, jímž tiskl kohoutek. Čímž se pro něj ten chlap stával neužitečným. „Budeš v pořádku. Po téhle práci budeš mít spoustu času na zotavení.“* Spoustu času. Podal Kwiatkowskému čistý ručník.

Kwiatkowski si povzdychl. „Ta rabínova manželka má hotovost?“ Zadíval se na Orlandův odraz v zrcadle.

„Přesně tak.“

„Eura, žádné šekely?“

„Správně.“ Orlando bleskovým pohybem vytasil svou pistoli a jednou vypálil do Kwiatkowského levého ucha.

Obr se skácel na bok a narazil do zdi, kde kulka roztříštila kachličky. Když se zhroutil na podlahu, zůstával za ním pruh rozmazané krve a mozkové hmoty.

Orlando zasunul zbraň do pouzdra a vyrazil pryč.

Orlando se rychle ubíral chodbou ke světlu, které vycházelo z konferenční místnosti. Pistole se mu v pravačce pohupovala jako kyvadlo. „Pane Cohene?“ zavolal.

Když se přiblížil až těsně ke konferenční místnosti, přes pruh světla přelétl nějaký stín. Pak z místnosti takřka nehlučně vyklouzla matrónovitá chasidka v po kotníky dlouhých šatech a se založenýma rukama.

„Sem dovnitř, prosím,“ řekla netečným tónem.

Zabijákovy svaly se napjaly, když procházel kolem ní a opatrně s vytaženou pistolí vstoupil do místnosti.

„Kde je váš kolega?“ zeptala se žena, která vešla za ním.

„Vyrazil napřed do nemocnice.“

„To ta jeho ruka?“

„Ošklivá věc,“ potvrdil nájemný vrah. „Vyřídím to za něj,“ dodal pevným hlasem a jeho kamenný obličej napovídal, že už by mu nikdo žádné další otázky klást neměl.

Jeho tváří přelétl vyděšený výraz, když na druhém konci místnosti zahlédl rabínova syna, který stál vedle stříbrného bezpečnostního kufříku. Když sem přišel poprvé, choulil se vyhublý, děsivě bledý chlapec v kolečkovém křesle. Ani ne hodinu potom, co vyšel z místnosti, kde zadržovali tu genetičku, začal cosi vzrušeně blábolit o svých nohách, že v nich cítí něco divného. Pak se chlapec nemotorně zvedl z křesla. Nebyl to hezký pohled, když ale použil zeď a křeslo jako oporu, podařilo se mu zvednout. Když už nebylo pochyb, že zase stojí na nohou, rozplakal se jako dítě a do tváří se mu nahrnula růžová barva. Celé to vypadalo velice podezřele, a tak Orlando okamžitě přivedl rabína. Cohenův nepředstíraný úžas rozhodně nebyl reakcí, jakou očekával.

Z chlapcova odsuzujícího pohledu, upřeného na Orlanda, vyzařoval podivný chlad. Zabiják přistoupil ke kufříku a přejel prsty po malé klávesnici zámku.

„Nebojte se. Vaše krvavé peníze jsou tam do posledního,“ řekla paní Cohenová.

Ta žena rozhodně nevypadala, že by mohla vyhrát jakoukoli soutěž popularity. „Kód?“ Pistoli zastrčil do pouzdra v podpaží, protože na otevření kufříku potřeboval obě ruce.

Sdělila mu číselnou sekvenci.

Orlando čísla vyťukal a zámky kufříku s cvaknutím odskočily. S úsměvem ve tváři otevřel víko. Úsměv však rychle zmizel, když spatřil úhledně poskládané svazky bankovek. „Šekely?“ zavrčel.

„Ty peníze jsou v naprostém pořádku,“ namítla žena.

„Žádal jsem jmenovitě eura, ne tyhle židovské prachy. Kam si myslíte, že je mám teď v tuhle hodinu jít vyměnit?“

„Tak si ráno otevřete bankovní účet,“ odpověděla bez zájmu.

„Vy si myslíte, jak nejste vtipná, co?“ zasykl. Vytáhl pistoli a přiložil ji k chlapcově bledé tváři. „Já umím být taky vtipný.“

V dřevěném panelu zakrývajícím předek stolu se náhle bez varování objevila drobná, čistě vyvrtaná dírka a kolem se rozlétly třísky. Současně pocítil Orlando, jak mu břicho a hrudník rve příšerná bolest – do těla se mu zabodlo neviditelné kopí. „C-co…?“ Zpod pupku v rychlých poryvech tryskala krev a rozstřikovala se po bankovkách. Pohlcen absurditou toho všeho si ani nevšiml, že chlapec vzal do zaječích. Orlando omámené couval od stolu. V deliriu mával pistolí ze strany na stranu a bez míření střílel kolem sebe – do stolu, do stropu, přes rameno. „Hajzlové zasraní!“ vyjekl nezřetelně.

Zásobník pistole se rychle vyprázdnil.

A v té chvíli vyrazil zpod stolu rozložitý muž s kozí bradkou a vypálil do něj další tři kulky.

Orlando se zhroutil na konferenční stůl a po čerstvě vyleštěném povrchu se začala pomalu rozlévat krev. Ještě jednou se je pokusil proklít, ale slova se utopila v krvi a žluči, které se mu nahrnuly do hrdla. Rabínova manželka přistoupila blíž a s rukama zkříženýma na hrudi se zastavila vedle stolu. To bylo poprvé, co spatřil její úsměv. Těsně předtím, než ho pohltila tma, ucítil, jak jej do oka zasáhl její plivanec.

Než si Amit nazul boty, seběhl ze schodů a vyrazil s vytasenou zbraní zadním služebním východem ven, byla už dodávka pryč. Žádné překvapení. Náklaďák s otevřenou korbou však kupodivu zmizel také.

Útržkovité vyprávění, které si vyslechl od paní Cohenové, bylo skoro až příliš neuvěřitelné. I kdyby si však celý ten příběh přizdobila polopravdami, důsledky toho, co se rabín Cohen chystal provést s archou a zajatým „Mesiášem“ byly děsivé.

Amit okamžitě vyrazil sprintem zpátky k autu. V běhu vytáhl svůj mobilní telefon a znovu vytočil poslední volané číslo. Telefon třikrát zazvonil, než se navázalo spojení. Enoch byl vždy připravený přijmout hovor, jedno kolik bylo hodin.

„Ahoj,“ řekl Amit mezi dvěma prudkými nádechy.

„Ty si tam s někým užíváš?“ zažertoval Enoch.

Za příznivějších okolností by se Amit srdečně zasmál. „Potřebuji,“ – nádech – „tvoji pomoc. Je to otázka života a smrti.“

Enochův hlas okamžitě zvážněl. „Mluv.“

„Jen okamžíček,“ řekl Amit, který se už mezitím přiblížil k autu. Naskočil dovnitř a zašmátral po klíčích. Motor se zamručením naskočil.

„Kde jsi?“

Amit mu to pověděl, zatímco vyjížděl s autem na příjezdovou cestu, odkud pak zabočil na křivolakou silnici. Na chvíli se odmlčel, aby zklidnil plíce, a pak příteli vyložil fakta, která mu potvrdila rabínova žena – únos nějaké americké genetičky, tajná zásilka, dopravená letecky z Egypta.

„A kam má Cohen namířeno?“

„Na Chrámovou horu.“ Když mu to Devora řekla, skoro mu vynechalo srdce. „Má to něco společného s vykopávkami v tunelech pod Západní zdí. Touhle částí si ale nejsem jistý.“

„Co je v té bedně?“ zeptal se Enoch logicky.

„Něco velice nebezpečného.“

To vyvolalo v Enochovi ty nejhorší obavy, protože někteří skalní sionisté byli považováni za náboženské extremisty, dokonce teroristy. Mosad velice pozorně sledoval hrstku vybraných, o nichž si byli jistí, že představují hrozbu. Rabín Cohen však z jakéhosi důvodu zůstával mimo dosah jejich radaru. „Bomba?“

Amitovi se líbilo, jak ta představa s Enochem zamávala. Takže pokračoval dál po stejné linii. „To, nebo něco ještě horšího.“ Jestli byla v té bedně skutečně archa, tak vlastně ani nepřeháněl.

Na rovince pod východní zdí Chrámové hory šlápl na plyn, aby předjel Toyotu Sedan, která se líně vlekla po Derech Haofel. „Už jsem skoro tam,“ oznámil Enochovi. „Musíš sem okamžitě přijet – náměstí Západní zdi. A sežeň posily.“

„Dobře, veliteli,“ odpověděl Enoch, který se rychle vmyslil do starých časů. „Už jsem na cestě. Dej mi deset minut. Jenom zůstaň hezky sedět před branou – a nedělej žádné hlouposti, dokud se tam nedostanu.“

Naštěstí, i když Enoch pravidelně dojížděl do Tel Avivu, vždy tři dny v týdnu trávil na telefonu ve svém jeruzalémském bytě na Derech Beit Lehem.

Amit hnal auto na maximum. Reflektory jeho vozu teď už řezaly rovnou čáru pod bílými hroby kupícími se podél východní zdi Chrámové hory.

Jeho obavy se prohlubovaly. Starý zákon popisoval archu úmluvy jako jakýsi telefon do nebes – nástroj, skrze nějž Mojžíš a Áron komunikovali ve svatostánku s Bohem. A byla to právě archa, která mohla vyvolat Božskou přítomnost v podobě zářivého světla – Šechinah. Seznam nadpřirozených mocí archy zahrnoval i schopnost levitovat a zasahovat škorpiony a nebezpečné predátory proudy energie. Dokázala obrátit tok řek a pohnout zemí. Dokázala spálit na prach každého, kdo by s ní přišel do kontaktu.

Co však dělalo Amitovi největší starosti, bylo podrobné biblické vylíčení archy jakožto starověké konečné zbraně hromadného ničení, schopné přenášet Boží hněv, jenž drtil armády a vyhlazoval města. Že by právě o tohle Cohenovi ve skutečnosti šlo? A co ta žena, kterou Joshua nazýval Mesiášem? Tedy, jestli tomu všemu Cohen skutečně věří, pak je logicky přesvědčen, že ta Američanka má přivodit den zúčtování, který znovu učiní ze Siónu epicentrum Božího světa. Amit nedokázal potlačit představy zničené Chrámové hory a velkolepého Chrámového města, které povstane z jejího popela.

Děsivé.

Ne. Šílené.

Vědec a logicky uvažující člověk v něm nedokázal uvěřit těm obrazům, které se mu promítaly v hlavě. Přesto mu všechen instinkt říkal, že to dává smysl. Druhá kniha Pentateuchu (Tóry), Exodus, uvádí, že archa úmluvy měla loket a půl na výšku a na šířku, dva a půl lokte na délku. Většina lidí byla přesvědčena, že onen Bohem zmiňovaný loket nejspíš nebyl stejný, jaký užíval Noe při stavbě své plovoucí archy. Protože byl Mojžíš Egypťan, pravděpodobně by použil egyptský královský loket. V současných pojmech to znamenalo, že rozměry archy činily zhruba tři čtvrtě metru na výšku a šířku a necelý metr a půl na délku.

A ta bedna, kterou Amit zahlédl, když ji Cohenovi kamarádíčkové vyváželi z muzea, by něco takového mohla pohodlně obsáhnout.

Trvalo mu ani ne minutu, než projel údolím Kidron a dorazil k bráně, kudy do Starého města vjížděly turistické autobusy, aby zde složily svůj náklad před bezpečnostními zátarasy – Hnojně bráně. Naneštěstí velice krátká vzdálenost od Rockefellerova muzea a rabínův výrazný náskok byly prakticky jasnou zárukou, že už se mezitím dostal dovnitř.

Aby k sobě nepřitahoval pozornost, neprojel Amit skrz bránu, ale zahnul doleva, kde hnědá silniční cedule s nápisem v angličtině a hebrejštině ukazovala k Městu Davidovu. Okamžitě zajel k obrubníku.

Když vystoupil z auta, spustili na něj arabsky křik dva Palestinci, kteří se tam krčili u stolku nad partičkou vrhcábů, ukazovali na auto a nezdvořilými gesty mu naznačovali, aby s ním odjel.

Amit, který neměl čas se s nimi hádat, jim prostě jenom na herní desku hodil klíčky a prohlásil: „Je vaše. Nechte si ho.“

Pak vyrazil k bráně.

Nervy rabína Árona Cohena byly napnuté k prasknutí. Všechno se to hrozně zamotalo a jakákoli podobnost s jeho původním plánem už dávno vyprchala. Ti mrtví, to se dalo očekávat. Vždy bylo zapotřebí obětí. Skutečnost, že se nájemný vrah pověřený likvidací Amita Mizrachiho nevrátil zpátky do muzea, však byla hluboce znepokojující. Že by byl ten archeolog stále naživu?

Pak se v myšlenkách vrátil k tomu muslimovi, který proklouzl do tunelu a jemuž se podařilo o tom, co viděl pod Chrámovou horou, podat zprávu někomu zvenčí – a kvůli té nepříjemnosti pak bylo zapotřebí vše uspíšit. Komu to volal? Jaké by to mohlo mít důsledky? Existovalo příliš mnoho možností.

Pokud však má archa své předurčení, nachází se teď bezesporu v rukou Božích. Po tolika, tolika staletích se smlouva ocitla zpátky v Siónu – připravena naplnit velká proroctví uvedená do pohybu před dvěma tisíci lety Ježíšem.

„Vyložte ten náklaďák,“ nařídil Cohen svému předákovi.

Muž, oblečený v modré kombinéze Izraelského úřadu pro starožitnosti a s bílou helmou na hlavě, obezřetně vykoukl rabínovi přes rameno na šest vojáků z IOS, kteří stáli na stráži ve vchodu do tunelů. Zaujatě si povídali a kouřili. „A co ti vojáci?“

„S těmi si nedělejte starosti,“ prohlásil Cohen. „Ti nemají o ničem ponětí. Jestli vyvolají nějaké potíže, udělejte, co bude potřeba, abyste je zastavili.“

Ustaraný předák skončil s vyptáváním a začal vykřikovat příkazy na muže shromážděné po straně náklaďáku s otevřenou korbou, se kterým zacouvali pod Wilsonův oblouk.

Cohen sledoval, jak další z jeho lidí přijel k náklaďáku s vidlicovým zdvižným vozíkem, zvedl vidlici a zasunul ji pod první paletu. Motor stroje hlučně rachotil a jeho konstrukce sténala pod obrovskou vahou. Pak následovalo hlasité zapískání, stroj se volným obloukem obrátil a po chvilce manévrování složil paletu na zem. Pak se celý proces opakoval s druhou várkou kamene.

Jakmile zdvižný vozík zajel zpátky na parkovací místo a motor zhasl, obrátil se Cohen k předákovi: „Rozbalte je a zaneste přímo dovnitř, rozumíte?“ Ukázal na palety.

„Jdeme na to.“

„Musím se připravit. Sejdeme se tam.“

Cohen přistoupil k bílé dodávce, otevřel dvířka na straně spolujezdce a vytáhl zevnitř černý pytel na šaty a kabelu. Pak sestoupil po schodech dolů do tunelů pod Západní zdí.

„Promiň, veliteli,“ omlouval se Enoch, jemuž se v pravé ruce pohupovala zapálená cigareta, když přiběhl k Amitovi, který postával před branou.

„Kdyby to bylo v Gaze, poslal bych tě, ať se hlásíš v kanceláři velitele,“ řekl Amit s úsměvem. „Ale v civilním světě je pět minut odpustitelný přestupek.“ Potřásl si s přítelem rukou a objal ho. „Vážně oceňuju, že jsi přišel.“

„Tohle bych si nenechal ujít za celý svět,“ odpověděl se zatrpklým úsměvem.

Obraz Enocha, tak jak Amitovi jednou provždy uvízl v hlavě – příšerně hubeného, plachého chlapce – vůbec neodpovídal muži, který teď stál před ním. Nyní, když byl těžší skoro o patnáct kilo, z toho ani gram špeku, to byl od pohledu impozantní chlap. Vážně vypadal, že by dokázal zvednout auto. I obličej teď měl plnější – byl hezčí, přestože mu zůstal kostnatý nos a příliš malá brada.

„Pořád jsi s tím ještě neskoncoval?“ poznamenal Amit a ukázal na cigaretu. „Proč se zabíjíš? Teď když máš rodinu.“

Enoch zvedl obočí, ještě naposledy potáhl a hodil špačka na zem. Když ho zašlapával patou do hlíny, odpověděl: „Když žiju v Jeruzalémě a pracuju pro izraelskou zpravodajskou službu?“ Zašklebil se. „Cigarety jsou moje nejmenší starost.“

„Správný postřeh. Podařilo se ti sem někoho přivolat?“ zeptal se Amit. Úplně cítil, že teď přijde omluva.

„Zkoušel jsem to,“ odpověděl Enoch. „Bylo mi ale řečeno, že tahle oblast už je i tak pod silným dohledem. IOS tady ztrojnásobilo své síly.“ Oči mu zalétly k náměstí Západní zdi.

„Nezmínil ses o tom únosu?“

„Samozřejmě že ano. Ale podle těch strážných támhle,“ – ukázal na hlídkové stanoviště nalevo od parkoviště turistických autobusů – „Cohen vešel dovnitř sám a neměl s sebou žádnou ženu ani žádnou bednu.“

Cože?

„Takže dokud nebudeme mít nějaký důkaz, nedá se k tomu říct nic víc, než že je rabín nedotknutelný. Tvoje slovo proti jeho. A já bych tady vlastně s tebou vůbec neměl být, protože tu máme jednoho bývalého příslušníka IOS s kulkou v krku, kterého právě seškrábli z chodníku před Izraelským muzeem.“

Amit nasadil kyselý výraz.

„Spousta svědků tam uvedla, že ho sejmul velký chlap v cargo vestě a s kozí bradkou. Skvělý způsob, jak zůstat nenápadný,“ zaryl si trochu. „Podstata je, že tě chtějí vyslechnout. Což mi zrovna nepomohlo celou záležitost nějak popohnat, jestli chápeš, co tím myslím. Mohl jsi mi to říct, to přece víš.“

Teď byla řada na Amitovi, aby se omluvil. „Promiň mi to.“

„Nedělej si s tím hlavu. Byla to ale dobrá rána,“ poznamenal. „Dostal jsi toho chlapa přímo do páteře.“

„Mířil jsem na hrudník, ale stejně díky.“

„Pořád máš u sebe zbraň?“

Amit povytáhl Davidovu Berettu a pak ji zastrčil zpátky do hluboké kapsy vesty.

Enochovo levé obočí trochu nadskočilo. „Bude se hodit. Tak pojďme dovnitř.“ Nasadil řízné tempo a vyrazil po příjezdové cestě, která vedla k bezpečnostní závoře a turniketům, jež oddělovaly náměstí.

„Jsi si tím jistý, Amite?“ zeptal se Enoch.

„Spletl jsem se někdy v Gaze?“

„Ne, pane.“ odpověděl Enoch s jistotou v hlase. Pořád ho udivovalo, že si Amit nezvolil vojenskou kariéru. Byl přirozený vůdce a vyznačoval se tím druhem vynalézavosti, která se rodí z instinktu, ne z výcviku. Povídalo se ale, že schopnosti, které Amit projevuje v archeologii, jsou ještě impozantnější. „Takže je to jako za starých časů, co?“

„Přesně tak. Teď nech zapůsobit svoje kouzlo na ty chlapy a dostaň nás do toho tunelu.“

Zpomalili, protože je strážní u hlavní brány zahlédli a zmlkli. Enoch nevýhružným gestem zajel rukou do kapsy kalhot pro průkaz mosadu.

Charlotte Henneseyová měla pocit, jako by byla pohřbena zaživa. V černočerné tmě dřevěné bedny, do které ji vmáčkli, každým okamžikem ubývalo kyslíku, ani nemluvě o tom, že jí zatuchlý vzduch důrazně připomínal, jak zoufale potřebuje sprchu. S koleny přitaženými těsně k hrudi, rukama pevně spoutanýma za zády a obrovským roubíkem třikrát omotaným kolem úst se jí do svalů rychle zase dostávala křeč. Nikdy dřív sice klaustrofobií netrpěla, tohle by ale dokázalo rozhodit i samotného Houdiniho.

Rabín jí slíbil krátkou jízdu. Přinejmenším toto zřejmě pravda byla, protože kodrcavý náklaďák zastavil už po pár minutách. Pak uslyšela tlumené úpění hlučného motoru následované krátce nato pocitem, že se pohybuje, nejprve nahoru, pak dolů.

Teď jí ale všechny zvuky připadaly hlasitější. Rozeznělo se bušení a tlučení do svrchní strany bedny. Pak dřevo náhle bez varování zapraštělo. Musela uhnout hlavou, protože se na ni snesla sprška třísek. Celá svrchní deska bedny odskočila.

Dovnitř pronikl závan chladného vzduchu.

Křišťálově jasné hlasy.

Když opět vzhlédla, rýsovala se proti jasnému bílému světlu temná silueta – natáhla k ní ruce, chytila ji za spoutané kotníky a zatáhla.

Enoch měl co dělat, aby udržel trpělivost na uzdě, když hovořil se dvěma policejními bažanty z noční směny, kteří drželi stráž u bezpečnostní závory. Zatím potvrdili to, co už mu sdělili na jeho předchozí telefonický dotaz – ani stopa po nějaké ženě, a rozhodně ani po žádné bedně.

„A prohlédli jste ta vozidla?“

„Lip to ani nešlo,“ prohlásil ten vyšší. „Dodávka přijela prázdná.“ Ukázal kostnatým prstem na místo za zábranami, kde stála. „Jenom řidič a rabín vepředu. Nebylo na tom nic podezřelého. Koukněte se, jestli mi nevěříte.“

Amit, který si jejich rozhovoru nevšímal, zatím upíral zrak k jasným světlům pod obloukovitým průchodem na severním konci náměstí. Viděl tam klidně postávající vojáky, ale taky ještě něco jiného. Co se to sakra uvnitř děje?

„A ten náklaďák?“

Strážný zakoulel očima a zatvářil se dotčeně. „Ten náklaďák jenom za poslední měsíc projel dovnitř a ven už nejmíň dvacetkrát.“

„Ale zkontrolovali ho?“ ujišťoval se Enoch.

„Jenom kabinu s řidičem. Stejně jako vždycky.“

„A náklad?“ Enoch měl pocit, jako by mu někdo přimáčkl hrudník, a žíly na krku se mu napjaly.

Strážní si vyměnili provinilé pohledy.

„Vy jste to nezkontrolovali?“

„Kamení?“ Muž jen pokrčil rameny. „Co jsme měli kontrolovat?“

V tu chvíli Enoch vybuchl. „Kliďte se mi z očí,“ zařval a protáhl se kolem nich. „Jdeme, Amite.“

Detektor kovů dvakrát zapískal, když kolem něj oba procházeli.

„Počkejte!“ zaprotestoval vysoký strážný ohánějící se pistolí a pustil se za nimi. „Tam dovnitř se zbraněmi nesmíte!“

Rozzuřený Enoch se prudce obrátil, oči jako dvě dýky. „Ale, takže teď budete provádět inspekci?“

Strážný na něj namířil pistoli. „Myslím to vážně.“

„To si ze mě děláte srandu?“ vyštěkl Enoch. Zavrtěl hlavou a poklepal na pistoli u boku. „Nepokoušejte moji trpělivost. Víte, že příslušníci mosadu nikdy nesmějí odkládat zbraň.“

„Ale –“

„Zavolejte svému nadřízenému, jestli máte nějaké stížnosti. Já teď mám něco na práci.“

S tím vyrazil Enoch rychlým krokem přes náměstí s Amitem v patách.

„Je tady všechno v pořádku?“ zeptala se strážná z IOS s puškou přehozenou přes kostnaté rameno. Ostatní ji vyslali, aby prověřila to hlasité praskání, které se ozvěnou rozléhalo vysokým sklepením.

„V pořádku,“ ohlásil se předák. „V naprostém pořádku.“ Koutkem oka sledoval, jak jeho muži postrkují genetičku dolů po schodech vedoucích do tunelu.

„Co to bylo za hluk?“ zeptala se.

„Hluk?“

Možná byla nováček, ale nebyla žádný idiot. Ten chlap si tady hraje na pitomce. „Ano. Jako by praskalo dřevo.“

„Nevím co –“

„Zůstaňte, kde jste,“ nařídila mu žena a zvedla ruku, aby ho umlčela. Obešla náklaďák dozadu a její zvědavý pohled ulpěl na kupě třísek a úlomků dřeva vedle dvou palet. „Co se to tady děje?“ zeptala se a přistoupila blíž.

Předák se rychle ohlédl po ostatních vojácích, kteří zůstali u vchodu a povídali si. Pak se přiloudal k uniformované ženě.

Ta zatím s očima zmateně přivřenýma studovala dutiny ve středu obou palet. Pod naskládanými kameny tady byly pohřbeny dvě dost velké dřevěné bedny, prázdné. Odtržené svrchní desky obou beden se válely po zemi. Proč by někdo ukrýval bedny pod hromadou kamení? Ledaže…

„Potřebuju tady vzadu pomoc!“ křikla na ostatní.

Předákovy oči se rozšířily. V panice popadl lopatu opřenou o přední nárazník náklaďáku.

Žena rychle strhla pušku z ramene a obrátila se obličejem k dělníkovi. Ještě než se však stihla dotknout prstem kohoutku, přišlo hlasité zařinčení okamžitě následované pronikavou bolestí, která jí explodovala v lebce. Oči jí zahalila bílá mlha. Jak její tělo ochable klesalo k zemi, prst náhodně zavadil o spoušť. Zbloudilý výstřel se rozezněl podzemím jako úder hromu.

Vyděšený předák odhodil lopatu a rozběhl se k tunelu.

Amit a Enoch, kteří se právě nacházeli někde v polovičce náměstí, současně zaregistrovali hlasitý výstřel, který se ozvěnou rozlehl z jasně osvětleného klenutého průchodu sousedícího se Zdí nářků. Vojáci před vchodem zareagovali rychle, stáhli z ramen automaty a vrhli se do úkrytu.

„Do prdele,“ zavrčel Enoch. „Půjdu to zkontrolovat. Ty zůstaň na chvilku tady.“

Než stihl Amit cokoli namítnout, mladší muž už uháněl pryč.

Rozrušení strážní na bezpečnostním stanovišti spustili křik. Když se po nich Amit ohlédl, právě se dohadovali, co mají dělat. Nakonec ten vysoký vytáhl telefon.

V oknech obytných budov s výhledem na náměstí se začala rozsvěcet světla.

Amit obrátil hlavu zpátky k vojákům u tunelu a snažil se odhadnout, co se Cohen chystá udělat. Proč asi dopravil tu Američanku a archu do tunelů pod Západní zdí? Renovace, které zde probíhaly od chvíle, co tehdy udeřilo to zemětřesení, si vynutily, aby byl východ na Via Dolorosa uzavřen. Tunel se proměnil ve slepou uličku. To nedávalo žádný smysl. Ledaže…

Pohled mu vylétl nahoru po Zdi nářků. Když o pár kroků ucouvl, objevil se v jeho zorném poli vrcholek osvětlené kupole Skalního chrámu. Na pár sekund na ni strnule upíral zrak a zvažoval jistou nejasnou možnost.

Bylo by to možné?

Protože se na náměstí hrnuly další posily z IOS, potřeboval se Amit někam přesunout, než se ho někdo začne vyptávat. Tunel se ocitl oficiálně v obležení. On tady teď k žádnému velkému užitku nebude. A na rozdíl od těch vojáků představoval Amit daleko větší cíl – a navíc na sobě neměl kevlarovou vestu.

Nenápadně začal ustupovat směrem k detektorům kovu. Těsně předtím, než dorazil až k nim, ale přeskočil dřevěný plůtek a přistál na provizorní rampě posazené na kovových sloupcích, která byla obložená překližkou a zakrytá stříškou z vlnitého plechu.

Archeologické vykopávky v jihozápadním koutu Chrámové hory, které probíhaly pod tímto vyvýšeným chodníčkem, už postoupily pod schodiště a akvadukty z osmanského období a odkryly rozsáhlou spleť sloupů, schodů a zdí z osmého století př, n. 1. zvanou budova Ada Carmi. Když teď stoupal po zakřiveném provizorním můstku, který se klenul nad nimi, nemohl si nevšimnout, že toto místo utrpělo vážné škody během přestřelky, k níž zde došlo v červnu, kdy zloději, kteří uloupili urnu pod Chrámovou horou, zahájili palbu na izraelské vojáky. Minometné střely zbořily celé kusy hliněných a kamenných zdí z doby železné.

Držel se při zemi a pomalu stoupal po zakřivené rampě. Občas vykoukl k obloukovitému průchodu, kam se teď hrnuli vojáci, mezi nimi i Enoch.

„Pořádně jim to natři, chlapče,“ zašeptal Amit.

Rampa končila u Maurské brány vysoko v Západní zdi – za normálních okolností hlavního turistického vstupu na esplanádu Chrámové hory. Waqf ji však nechal uzavřít, když byly zahájeny renovační práce v tunelech pod Západní zdí.

Nové, čerstvě natřené ocelové dveře byly vybaveny vysoce moderním zámkem na magnetickou kartu. Amit už se chystal znovu otestovat své kasařské umění, rozhodl se ale dveře napřed vyzkoušet. K jeho překvapení nebyly zamčeny.

Otevřeno?

Amit vklouzl dovnitř a zavřel za sebou.

Charlottino srdce bušilo jako o závod. Ten výstřel přiměl Cohenovy hrdlořezy přeřadit na vyšší rychlost, a tak ji teď o to surověji táhli za ruce obrovskou podzemní halou plnou lešení. U základny jednoho z mohutných podpůrných sloupů v místnosti rozebírali tři muži hromadu kamení, aby se dostali k něčemu, co se skrývalo pod ní. Dalších osm jich postávalo kolem a přihlíželo. Koutkem oka zahlédla, jak jeden z mužů začíná vyprazdňovat arzenál, který tam byl uschován – automaty a další nebezpečně vyhlížející zbraně.

Provlekli ji skrz otevřené bezpečnostní dveře a kolem obrovských základových kamenů.

Teprve před chvílí je dohonil potící se předák. Hebrejsky ze sebe vysypal, co se přihodilo, a pak je varoval, že se k nim rychle blíží vojáci.

Spojovací chodba za dveřmi byla úzká, zprava lemovaná obrovskými obdélníkovými bloky, zleva moderními betonovými deskami. Bylo jasné, že ji zavlekli hluboko do podzemí. Pořád si ale připadala naprosto dezorientovaná. Kam ji to sakra vedou?

Kus před ní se nacházely nějaké kamenné schody. Muži, kteří ji táhli chodbou, byli čím dál neklidnější, už ji nutili skoro do běhu.

Pak se průchod po levé straně výrazně rozšířil, i když obrovské bloky po pravici se dál táhly v přímé linii. Tady narazili na sedm vousáčů, kteří měli na sobě bílé hábity a pokrývky hlavy.

Proti nim stálo půl tuctu dalších mužů oblečených v modrých kombinézách a kompletně vyzbrojených automaty.

A jako by to nestačilo, byl tam i Cohen, oblečený jako zaklínač hadů. Pohled na něj jí úplně vyrazil dech. Látka jeho dlouhého, nebesky modrého hábitu, na jehož lemu se pohupovaly třásně, byla protkána lesklou zlatou nití. Kolem pasu měl pevně ovázaný kus karmínově červené látky, který vypadal jako nějaká podivná zástěra. Pestrobarevnou pokrývku hlavy měl upevněnou zlatou čelenkou s vyrytými hebrejskými písmeny Soupravu doplňoval zlatý náprsník, který byl osázen dvanácti třpytivými obdélníkovými drahokamy – mimo jiné tam byl topaz, smaragd, safír nebo ametyst – opatřenými hebrejskými znaky.

Ve středu místnosti stála ona egyptská relikvie zahalená závojem, s tím rozdílem, že tentokrát byla opatřena dvěma dlouhými dřevěnými tyčemi a zakrytá zvířecími kožešinami.

„Sundejte jí ten roubík,“ nařídil Cohen.

Jeden z mužů, kteří ji drželi, strhl instalatérskou pásku a s ní i pořádný chomáč vlasů.

Cohen se na moment zahleděl na její čistě přírodní rusé kadeře. „Teď už je jedno, jestli budete křičet,“ řekl. „Takže navrhuji, abyste neplýtvala energií.“

Zlobně zírala na rabínův oděv. „Kde to jsme?“

„Jsme pod jeruzalémskou Chrámovou horou,“ odvětil rabín chladně.

Jeruzalém? „Co se to –?“

Rychle ji zarazil zvednutím ruky. „Vše ve správný čas.“

Vzhledem k tomu, jak to teď venku vře, pomyslela si Charlotte, vypadá překvapivě klidně, stejně jako ostatní shromáždění kolem něj. Co to Cohen schovává v rukávu? Nepřicházelo v úvahu, že by mohl zůstat tady dole ukrytý. To snad touží po smrti?

Cohen rozhodil ruce, čímž dal signál mužům v hábitech seřazeným kolem základové zdi, aby se rozestoupili.

Teprve teď zahlédla Charlotte za jejich zády širokou díru proraženou v tlusté vrstvě malty a kamene, jež uzavírala vysoký obloukovitý průchod. Sledovala, jak čtyři z těch mužů v hábitech zaujímají pozice u jednotlivých rohů truhly. Současně natáhli ruku a sevřeli nejbližší konec tyče. Pak schránku hladce zdvihli z podlahy, jako pohřební zřízenci rakev.

„To, čeho se zúčastníte, Charlotte,“ řekl rabín, „je rituál, který nebyl proveden téměř dva tisíce pět set let.“

Rabín pokývl jednomu knězi vzadu, který mu spěšně přinesl zlatý pohár opatřený dlouhou rukojetí. Charlotte pozorovala, jak od něj rabín přebírá nádobu, zavírá oči a odříkává nad ní modlitbu. Pak ponořil prst do poháru a šplíchl kapku husté červené tekutiny přes temný práh.

Že by to byla krev?

Zopakoval to ještě šestkrát, přičemž neustále odříkával modlitby.

„Svatá krev posvětí tuto bránu,“ vysvětlil jí Cohen.

Oči se jí rozšířily úžasem, když si uvědomila, že pro tento rituál byla použita její vlastní krev. Rabín vrátil nádobu svému společníkovi a prošel temným otvorem. Po dvou krocích se zastavil a přikrčil nízko k zemi. Ozvalo se kovové cvaknutí, okamžitě následované záplavou bílého světla, které smylo temnotu z impozantní chodby vedoucí přímo skrz srdce Chrámové hory.

Strážce, kráčející širokým ambitem Skalního chrámu, se ohlédl k drsnému povrchu samotné skály – Sakhrah. V přípravě na to, co mělo následovat, se pomodlil k sedmdesáti tisícům andělů, kteří neustále střežili toto místo, prosil je o sílu, žádal o znamení, že jsou jeho záměry v souladu s přáním Alláha.

I když se mladý Ali, který vstoupil do toho tajného tunelu, nevrátil – věčný mír kéž ho oblažuje – přesto se mu podařilo potvrdit Ghalibovo podezření, že se pod Haram děje něco ďábelského. Překvapilo jej však, když mu Ali sdělil, jak ambiciózní ten plán ve skutečnosti je.

Když procházel podél balustrády na jižní straně skály, zastavil se, aby se poklonil širokému otvoru, jenž se otevíral do Studny duší přímo pod ním. Islámská legenda praví, že když Mohamed vystoupil na nebesa, začala se skála pod ním v tomto místě lámat a zvedat. Anděl Gabriel ale udržel posvátný kámen na místě. Na povrchu Sakrah mohl Ghalil vidět důlky zanechané zde andělovými prsty.

Ó, Milosrdný, nejslitovnější a vševědoucí, Vládce soudného dne. Veď mne. Ukaž mi správnou cestu.

Obešel mešitu a vrátil se zpátky k jižním dveřím, kde na něj čekali dva Palestinci vyzbrojení automaty Uzi.

„Zlo přichází. Dadžal se nachází v našem středu. Již brzy, bratři,“ řekl jim. „Velice brzy.“

„Máme zavřít dveře?“ zeptal se jeden z nich.

Ghalib zavrtěl hlavou. „Nechte je otevřené.“ Pak vyšel ven.

Pět vojáků vyrazilo kupředu a zaujalo pozice poblíž vyloženého náklaďáku s otevřenou korbou zaparkovaného poblíž schodů – Trójského koně, který pronikl hradbami nejzabezpečenějšího města na světě. Další čtyři vojáci přidřepli za hromadami kamení vedle něj, jeden se přikrčil nízko za vidlicovým zdvižným vozíkem, jiný použil jako kryt přenosnou míchačku na beton.

Enoch, který si našel stanoviště za nimi, poznal, že zřejmě nemají úplně jasno v tom, jak pokračovat. Veškerá pozornost se upírala na schody, kudy se ten ozbrojenec stáhl do tunelů pod Západní zdí. „No tak,“ zavrčel. Začínala mu docházela trpělivost.

Pokud se bude ještě střílet, neměl na sobě odpovídající ochranné vybavení. Nejlepší bude nechat těžkou práci na přední linii. Takže aby si ho nespletli s nepřítelem, dal si záležet, aby byly dobře vidět modré pásky mosadu na rukávě, nesoucí agenturní logo – menoru posazenou uvnitř kruhu. Krátce ho napadlo, jak asi zareagoval Amit, když se na náměstí nahrnuly posily z IOS.

Kolem Enocha se vějířovitě rozvinulo dalších šest vojáků s Galily připravenými k palbě.

Jeden z nich přiklekl na koleno vedle něj – byla to žena s kapitánskými výložkami. Byla mladá a taky hezká. Na moment ho to zarazilo, protože za jeho časů působily ženy u IOS jen v nižších hodnostech. První žena-pilotka si vysloužila křídla teprve roku 2001.

„Co se to tam děje?“ zeptala se s očima upřenýma před sebe.

„Rabín Cohen před chvílí dopravil dovnitř neznámý náklad, pravděpodobně nějakou průraznou zbraň nebo bombu. Taky má u sebe americkou rukojmí.“ Nezdálo se, že by ji to vyvedlo z konceptu.

„Jak ta rukojmí vypadá?“

Amit to nijak nespecifikoval. „Nejsem si jistý, prostě hledejte jedinou ženu v civilních šatech.“

„O kolika nepřátelích tady mluvíme?“

To se můžeme jenom dohadovat, pomyslel si. Pokrčil rameny. „Možná o tuctu. Raději ale předpokládejme to nejhorší. A už zastřelili jednoho z vašich. Takže musíme vycházet z toho, že jsou všichni ozbrojení.“ Nepochybně ten náklaďák použili i k pašování zbraní.

„Rozumím.“

Na náměstí hned před vchodem zprudka zastavil vojenský džíp. Vyhrnuli se z něj další vojáci a okamžitě spustili ze zadní části vozu sklápěcí rampu. Jeden z nich stiskl tlačítko dálkového ovládání a náklad sám vyjel z džípu.

„Pošli ho dopředu,“ zavolala na něj kapitánka.

Enoch sledoval, jak z rampy drncavě sjel robot na dvou otáčejících se pásech. Vypadal jako miniaturní tank nebo lunochod. Stroj rychle projel kolem něj a vyrazil přímou čarou ke schodům do tunelu. Operátor ho udržoval v bezpečné vzdálenosti za pomoci LCD obrazovky na dálkovém ovládání, na které mohl sledovat vše, co zachytilo oko kamery.

„Dostaneme je ven,“ ujistila kapitánka Enocha.

Robot se právě zastavil na vrcholu schodiště. Jeho dvě ramena určená k deaktivaci bomb zůstala složená po stranách, zatímco třetí, vybavené kamerou, se vysunulo dopředu.

„Zatím nic,“ oznámil operátor.

„Zůstaňte na místě,“ řekla kapitánka Enochovi. Pak vyskočila a mávla na operátora, aby ji následoval.

Enoch přihlížel, jak se rychle přesouvají a zaujímají pozice za robotem.

Ani ne o třicet sekund později, když robot kodrcavě sjel ze schodů a nezaznamenal dole žádnou aktivitu, dala kapitánka signál první vlně vojáků, aby pronikli do tunelu.

Dalších třicet sekund nato zaslechl Enoch první výstřely – a byla to zuřivá přestřelka.

Dva vojáci zůstali na místě a ostatní se nahrnuli do tunelu.

„Zatraceně,“ zaklel Enoch. Pokud měl rabín v plánu položit pod Chrámovou horou bombu, nebylo času nazbyt.

Obě stěny širokého koridoru se obloukovitě zvedaly do výše a vytvářely celistvý klenutý baldachýn, který v dokonalé linii vybíhal daleko dopředu. Podlaha byla pečlivě očištěna a široké ploché kameny, které dláždily cestu, byly tak dokonale hladké, že vrzaly pod nohama. Tady dole se vznášel velice výrazný pach – příjemná vůně minerálů a půdy. Charlotte se s přimhouřenýma očima pokoušela rozeznat, co leží na druhém konci chodby, ale bez úspěchu, protože ozbrojení muži v modrém, kteří kráčeli v čele, jí překáželi ve výhledu. Nosiči relikvie se plahočili za ní, tyče opřené o ramena, zbytek mužů v hábitech tvořili zadní voj.

„Nádherně provedená přestavba, nemyslíte?“ prohlásil hrdě Cohen.

Vysvětlil jí, že tohle bývala v prvním století hlavní průchozí cesta, využívaná návštěvníky, kteří přicházeli od východní brány a mířili na tržiště táhnoucí se podél západní zdi Chrámové hory. Díky své prostornosti pohodlně pojmula chodce, koně i vozy. Autorem projektu byl král Herodes, jak dokládaly skosené útvary vyryté do skalního podloží, připomínky bloků vnějších zdí hory. Aby zabránili případnému průniku útočníků, Římané tuto podzemní cestu okamžitě potom, co roku 70 n. 1. zničili druhý chrám, neprodyšně uzavřeli.

Když dělníci tunel vyklízeli, pokračoval Cohen, našli zde římské mince a drobné předměty smísené s výplní – vše zhruba z doby kolem roku 70 n. 1. A nejpozoruhodnější byly zbytky původních chrámových budov, které objevili – rozlámané kameny s řeckými a hebrejskými citáty z Tóry, krásné kamenné sloupy, které kdysi podepíraly portiky, bohatě zdobené základové bloky s vyrytými cherubíny a rozetami. Řekl Charlotte, že nejkrásnější kámen vzal a vystavil ho ve vlastním muzeu v Židovské čtvrti.

„Takže jak vidíte, Charlotte, druhý chrám skutečně existoval a my jsme našli množství důkazů, které to potvrzují. Muslimové se toho obávali celá staletí. To byl právě ten důvod, proč tak vehementně protestovali proti jakýmkoli vykopávkám pod Chrámovou horou.“ Což bylo zčásti požehnání, pomyslel si v duchu, protože Ježíšova urna – kterou sem Essenští strategicky pohřbili přímo pod posvátnou půdu chrámu – zůstala díky tomu dlouho uchráněna. „I když je však tohle všechno velice působivé,“ – několikrát zakroužil rukou nad hlavou, aby zahrnul celek Chrámové hory – „není to nic ve srovnání s Božím plánem. Druhý chrám vybudoval král Herodes z marnivosti a pýchy. V Božích očích to byl výsměch. Nad jeho zničením není proč truchlit.“

Charlotte zůstala zticha. Stále se snažila nějak vyrovnat s tím vším, co se s ní dělo. Cohen byl šílenec. Bylo na něm ale i něco, co vzbuzovalo úctu.

Pokračovali dál, až se přiblížili ke konci tunelu, kde blokovala východní bránu mohutná zeď.

„Vidíte tady, co kalifové udělali?“ řekl a ukázal na kamennou stěnu. „Zatarasili i tuto bránu. A na druhou stranu navršili zeminu, kterou upěchovali podél východní zdi hory Pak do ní pohřbívali své mrtvé. Tam,“ – ukázal směrem k tomu, co leželo za zdí – „můžete vidět hroby, jsou jich tisíce.“

Řekl jí, že ze stejného důvodu zazdili muslimové také druhou bránu tvořenou dvěma oblouky, která byla stále patrná na východní zdi hned nad hroby. Židé nazvali tuto bránu Zlatou branou.

„Víte, proč zatarasili východní brány, Charlotte?“

„Poučte mě,“ odvětila sarkasticky.

„Židovský Mesiáš, který má spasit Sión, se měl podle proroctví vrátit východní branou, stejně jako Ježíš. A tak tyto brány eliminovali. A když se dozvěděli, že Vyvolený se stane nečistým, pokud přijde do styku s mrtvými, a Bůh mu pak upře vstup na posvátnou půdu chrámu, zbudovali to pohřebiště.“

Vytvořit bezpečnostní systém navršením mrtvol, to se až nepříjemně podobá nějakému vúdú, pomyslela si.

„Jak si jistě dovedete představit.“ pokračoval, „muslimové se obávají zničení svých svatyní, protože návrat Mesiáše ohlásí vybudování třetího chrámu – a mesiášský věk.“ Pak se křivě usmál. „Co jim ale uniklo, je, že tato východní brána.“ – ukázal na cihlami uzavřený slepý konec – „není tou, o níž se zmiňuje Ezechiel. Ezechiel hovoří o vstupní bráně v chrámových zdech ve středu vrcholu Chrámové hory… kde teď stojí Skalní chrám.“

Tunelem se najednou rozezněla vzdálená ozvěna práskání automatických zbraní, která odpoutala jeho pozornost.

Jen pojďte a sejměte ho, pomyslela si toužebně.

Rabín se zamračil, když si všiml její reakce. „Musíme si pospíšit,“ oznámil svému doprovodu. Cohen obrátil pozornost k rozmáchlému oblouku, který se otevíral v levé zdi, a zadíval se nahoru na vrchol širokého a vysokého schodiště. Tam pracovali jeho muži na odstranění dřevěné konstrukce, která podpírala dlažební kameny nad jejich hlavami.

Náměstí na jižním konci Chrámové hory bylo prázdné, když Amit proklouzl kolem obrovské kruhové fontány určené k rituálnímu omývání, která se nacházela před mešitou Al-Aksa. Přišlo mu to zvláštní.

Nad Jeruzalémem se vznášel měsíc v úplňku, vzduch byl voňavý a nehybný, bez života.

Zabočil na širokou dlážděnou cestu vedoucí mezi chomáčovitými cypřiši, které obklopovaly vyvýšenou platformu Skalního chrámu. Pak se ale rychle přikrčil, protože spatřil vysokého Araba, který kráčel jeho směrem.

Jak Arab spěšně procházel pod řadou oblouků qanatiru a dolů po schodech, ustupoval Amit podél stíny zahalené zdi plošiny, až se skryl za rohem. Sledoval muže, jak pokračuje dolů po stezce k mešitě Al-Aksa. Hned za fontánou se muž na moment zastavil, což přimělo Amita zapřemýšlet, jestli pořádně zavřel bránu. Pak si ale uvědomil, že Arab prostě jen naslouchá křiku a střelbě vycházejícím z náměstí Západní zdi. Bylo zvláštní, že se muž nezdál být vůbec překvapen tím, co slyší. Pak klidně pokračoval k mešitě Al-Aksa a zmizel uvnitř.

Podivné.

V té chvíli však upoutalo jeho pozornost cosi ještě podivnějšího.

Masivní dlažební kameny hned za olivovníky na východní straně plošiny skřípěly a sténaly a zdálo se, jako by se mu před očima pohybovaly.

„Co to proboha…?“ Přistoupil blíž.

Pak se čtyři dlažební kameny bez varování propadly dovnitř a zmizely v obrovské díře.

Enoch se rozběhl k džípu zaparkovanému na náměstí a vytáhl odtud náhradní kevlarovou vestu, o které mu řekl jeden voják. Doufal, že uvidí Amita, ale po tom nebylo ani stopy. Kam mohl velitel zmizet?

Pak se rychle vrátil zpátky dovnitř a protáhl se kolem toho náklaďáku. Za ním zahlédl dvě bedny zaházené kamením, které Cohen tajně provezl přes bezpečnostní kontrolu. Nebylo pochyb, že rukojmí byla uschována uvnitř jedné z nich. Druhá byla dost velká, aby se do ní ukrylo prakticky cokoli – zvěstovatel neštěstí, které mu působilo takové starosti. Útok na Chrámovou horu mohl snadno rozpoutat třetí světovou válku.

Už dál nemrhal časem, navlékl si vestu, opatrně sestoupil po kovových schůdcích a vešel do prvního úseku tunelů pod Západní zdí, velkého sálu pro návštěvníky. Držel se blízko zdi s pistolí Jericho namířenou přímo před sebe a obhlížel okolí – nebo aspoň tu část, kam dohlédl. Pět vojáků už bylo zasaženo, dva se zejícími otvory v hlavě smrtelně, tři další leželi na zemi s kritickými zraněními na nechráněných končetinách. Dvěma vojákům přímo před ním se právě podařilo prolomit bezpečnostní dveře blokující vstup do tunelu, který vedl ze sálu na sever.

Sál se proměnil ve střelnici plnou kulek, které divoce létaly všemi směry, těžkého zápachu střelného prachu a ohlušujícího rachotu.

Enoch, který se držel nízko u země a jen občas vystrčil hlavu zpoza zdi, si všiml, že Cohenovi muži zaujali po celém sále bezpečné pozice za hromadami kamení. Deset izraelitů je beznadějně odřízlo a teď zužovalo perimetr. Pokud se jim nepodaří je odtamtud vystrnadit palbou, s největší pravděpodobností se tady dole raději vyhnou použití výbušnin a nasadí proti nim slzný plyn. Cohenovi ozbrojenci se ale nevzdávali a jejich zásoby munice se zdály být bezmezné.

Po rabínovi tady nebylo ani stopy Nejspíš zalezl hlouběji do tunelu.

Kulky teď začaly létat Enochovým směrem, takže se musel vrhnout na podlahu za širokou skříňkou na nářadí. Ty výstřely však nepřicházely zevnitř sálu – byly to zbloudilé kulky z druhé vlny bojů, která právě vypukla za prolomenými bezpečnostními dveřmi.

První voják, který pronikl za dveře, už ležel v kaluži krve, helmu čistě sestřelenou z hlavy. Druhého zasáhlo několik kulek do vesty na prsou, podařilo se mu ale odklopýtat zpátky a skrýt se, než se mohlo přihodilo něco horšího.

Enoch, který měl přímý výhled do tunelu, tam spatřil muže v modré kombinéze, jak utíká hlouběji a nahoru po jakýchsi schodech v dálce. Hnát se za tím chlapem úzkým tunelem bylo riskantní… přímo hloupé. Bylo ale potřeba to udělat – a to rychle.

Ten chlapec, který schytal pár pořádných ran do žeber, naštěstí upoutal pozornost tří dalších svých kolegů. Ukázal jim na otevřené dveře.

Ti tři hladce vycouvali ze sálu a pustili se do tunelu.

Všude kolem poletovaly hvízdající kulky a odrážely se od obrovských základových kamenů. A pravděpodobnost, že jich Enoch pár schytá do hlavy, byla vysoká.

Pak ale dostal nápad.

Napřed Enoch skříňku na nářadí o pár centimetrů pošoupl, aby otestoval její robustní kolečka. Běžela docela hladce. Problémem ale byla hrbolatá kamenná podlaha.

Lepší příležitost už se nenaskytne, pomyslel si Enoch.

Strčil zbraň do pouzdra a otevřel střední zásuvku skříňky natolik, aby mohl sevřít levačkou kovový rám. Tlačil ji před sebou a sám se jako krab plazil za ní. Když vjel do sálu, natočil ji bokem.

Do kovového pláště narazily první kulky a v horní zásuvce zachřestilo pár nástrojů.

Pojíždění se skříňkou bylo daleko obtížnější, než si představoval – ta věc byla těžká a nemotorná, kývala se ze strany na stranu a nářadí uvnitř do sebe naráželo tak divoce, že přehlušovalo výstřely.

Na skříňku zabušily další kulky, které ji postrčily proti němu a přimáčkly ho na chladné kamenné podloží hory. Pak mu jedna dávka zarachotila přímo nad hlavou, tak blízko, až mu pocuchala vlasy.

Zaklel.

Vrhl pohled k bezpečnostním dveřím. Stačilo překonat jen tři metry.

Znovu strčil do skříňky a vyrazil s tím provizorním štítem, který teď drkotal ještě hlasitěji než dřív, dál. Konečně dorazil ke dveřím a mohl tu masivní kovovou konstrukci nechat být.

Vytáhl Jericho z pouzdra a sprintem vyrazil do tunelu.

Záhy ale zpomalil, když si všiml, že trojice příslušníků IOS hned nad schody, po kterých uprchl ten ozbrojenec v modré kombinéze, se zapletla do další přestřelky. Co ho však mátlo, bylo, že pálí skrz obrovskou díru v základech hory.

„Do prdele,“ zamumlal Enoch. Opatrně postupoval kupředu.

A pak se stalo něco strašného, co připravilo Izraelce o jakoukoli naději na únik.

Enoch vlastně ani nestačil sledovat, jak se to všechno podělalo.

Celé to začalo tím, že vojáci spustili křik a odskočili od otvoru. O zlomek sekundy později se proti nim vyřítila minometná střela a se sykotem se prohnala otvorem. Když narazila do protější zdi, celý tunel se na ně zřítil.

Pulzující tlaková vlna vyzdvihla Enocha do vzduchu, až jeho tělo narazilo s děsivou prudkostí do zdi, a mrštila jím přes druhou nízkou zídku. Najednou se propadal do temnoty. A pak ho celého sevřel chlad.

Jako první se z díry vynořil jeden z ozbrojenců, aby zajistil okolí.

Cohena, který šel hned za ním, potěšilo, že vidí esplanádu prázdnou. Ten rozruch v tunelech pod Západní zdí skvěle odvrátil veškerou pozornost od Skalního chrámu. V dohledu nebyl jediný voják ani policista.

Otvor schodišťové šachty byl situován přibližně v polovině východní strany esplanády. V prvním století byla tohle vnější oblast zvaná Náměstí pohanů – veřejně přístupný prostor vně zdí samotného posvátného chrámového komplexu.

Rabín se pokoušel představit si Herodovy starořímské portiky táhnoucí se podél vnější zdi, kde při svátku přesnic Ježíš obvinil penězoměnce z lichvy a rouhačství. A když svátek skončil, pohané znovu postavili v chrámu své modly a obnovili svatokrádežné oběti na posvátném oltáři Božím.

Ano, chrámoví kněží prostituovali nejposvátnější svatyni Boží!

Nebylo proto vůbec divu, že Bůh dopustil zničení Jeruzaléma roku 70 n. 1. Ježíš se snažil varovat lidi před Božím hněvem, neodvratnou zkázou, která je postihne, pokud budou i nadále porušovat smlouvu. Izraelité však, stejně jako tomu bylo v případě Izaiáše, Ámose, Jeremiáše, Ezechiela a dalších, kteří přišli před ním, odmítli Ježíši naslouchat. A pak dopadla jako temný mstitel na toto hnízdo zmijí, na toto doupě zlodějů, pohroma v podobě římských vojsk.

Podobně jako učinil v případě babylonského zajetí, kdy prorokové slibovali izraelitům návrat do této země, i roku 1948 Bůh znovu milosrdně shromáždil jejich kmeny. Ani teď ale nedbali na Jeho poselství. Přijali neschopnou světskou vládu a sklonili se před západní kulturou. Co bylo ještě horší, doposud nebyli schopni dobýt zpět Chrámovou horu – nejposvátnější půdu Boží. Roku 1967 měla izraelská armáda neuvěřitelnou příležitost vypudit muslimy během šestidenní války, vůdcům se ale nedostávalo víry, aby šli za svým.

„Buďte velice opatrní.“ Rabín pozorně sledoval skupinu kněží, kteří vynášeli archu do schodů. Zadní pár zvedl tyče vysoko nad ramena, aby vyrovnal převýšení. Bylo nezbytné udržet schránu v rovině, aby se nenarušil její převzácný obsah.

Rabín obrátil pozornost ke Skalnímu chrámu. Za ta více než tři tisíciletí ode dne, kdy král David učinil z Jeruzaléma izraelské hlavní město, utrpěli Židé množství porážek, dokonce byli vypuzeni ze svého posvátného území. Pokud byla Boží smlouva ignorována, Jeho trest byl nelítostný. Když ale lidé dodržovali Jeho zákony, Jeho požehnání bylo bezmezné.

Přestože byl chrám dvakrát zničen, jeho třetí podoba zde bude stát až do konce věků.

Celá desetiletí snil o tomto okamžiku. Jeho rodina čekala tisíce let. Tolik příprav. Tolik obětí.

A teď už byl tak blízko.

Když se kněží v pořádku vynořili z otvoru, zastavili se vedle rabína s archou na ramenou. O pár sekund později vytáhli z díry Charlotte.

Cohen složil ruce k sobě, sklonil hlavu a začal se modlit.

V místech, kde kdysi stávala brána chrámového nádvoří, rozstříkl dalších pár kapek krve z mizraku.

Pak se pomalu vydal ke schodům vedoucím nahoru na plošinu chrámu, následován celým procesím. Když se všichni shromáždili před svatyní, vystoupilo dopředu sedm kněží, všichni s modrým saténovým vakem u boku.

Rabín se dlouze zadíval na Skalní chrám, beznadějně upoután arabskými kachlemi a pozlacenou kupolí. Až do dnešního dne viděl budovu pouze zdálky. Stát u její paty bylo děsivé. Na druhou stranu, i Jozue cítil strach před Jerichem.

Pokynul těm sedmi. Všichni muži současně vytáhli z váčku šofar a pozvedli beraní rohy ke rtům. Vzduch se naplnil jejich hrdelním bučením.

Cohen dal signál dvěma ozbrojencům, aby pokračovali k dvojitým dveřím svatyně obráceným k jihu.

Kněží zvedli archu, připravení na slavnostní vstup.

A pak se přihodilo něco šokujícího.

V okamžiku, kdy muži otevřeli dveře do setmělého interiéru svatyně, byli okamžitě skoseni krupobitím kulek.

„Chraňte archu!“ zařval Cohen. Zamával na ně, aby ustoupili ode dveří a kryli se za pevnou mramorovou zdí svatyně. „Okamžitě ji přiveďte sem!“ nařídil kněžím, kteří drželi Charlotte.

Zatímco se ostatní rozběhli do úkrytu, zbývajících šest rabínových ozbrojenců vtrhlo do svatyně.

Ze dvou věcí Enoch poznal, že nebyl při výbuchu zabit: z urputné bolesti v levém rameni a z toho, jak se mu do těla mrazivě zakusovala voda, která mu sahala až po hrudník.

Vysoko nad hlavou skrz hustou clonu prachu oranžově zářil tunel. Strmé zdi z kamenných bloků, které ho obklopovaly ze všech čtyř stran, tvořily obdélníkovou jámu posazenou pod vznosnou válcovitou klenbou.

Starověká vodní nádrž.

Když se rozhlédl kolem sebe, viděl, že tam nejsou žádné dveře, žádné schody, žádný žebřík. Jakmile se dopachtil k nejbližší zdi, jeho prsty mu potvrdily, že povrch je kluzký a neschůdný Otvor do tunelu byl dobře pět metrů vysoko. Neexistoval způsob, jak se z téhle díry vyškrábat.

Zuby mu nekontrolovatelně drkotaly, tělo se chvělo v palčivě studené vodě.

„Hej!“ zakřičel Enoch přes složené dlaně. „Tady dole!“ Podobné SOS zopakoval v příští minutě ještě mnohokrát.

Žádná odpověď.

Byla slušná šance, že zemře na podchlazení, ještě než vojáci zaslechnou jeho výkřiky a vytáhnou ho ven.

Záře dohasínajícího požáru nahoře jako by se mu vysmívala.

Neočekávaně mu něco narazilo do nohy, až sebou trhl. Když se podíval dolů, vyjekl a současně s odporem ucukl.

Vznášelo se tam tváří obrácenou vzhůru úděsně vyhlížející tělo. O obličeji se v podstatě nedalo mluvit. Přední část lebky se proměnila v beztvarou hmotu – jedno oko nateklé a zavřené, druhému chybělo víčko, takže na něj zíralo jen zamžené zelené oko. Dokonce i rty byly po úderu rozchlíplé, takže pár zbývajících zubů vytvářelo dojem, že se muž ušklíbá.

Enoch zvedl nohu do výšky a tělo odkopl pryč. Odhopkalo po hladké vlně k protější straně nádrže, zůstala za ním jen zčeřená stopa.

„Odporné.“

Na hladině vody se odrážela oranžová záře. Podél zdi přímo pod místem, kde spadl z tunelu, ale zachytilo Enochovo oko odlišné světlo – docela slabounký obrys pod povrchem křišťálově čiré vody.

Přebrodil se vodou a ponořil ruce pod hladinu, aby zed prozkoumal. Kameny se pod dotykem jeho prstů uvolňovaly. Přes ztuhlé konečky dokázal sice jen s obtížemi vnímat povrch, bez problémů ale poznal, že se tam nachází otvor – a že je široký.

Průchod? Možná. Ale proč to světlo? Že by ta exploze prorazila díru takhle hluboko?

To nebylo možné. Tohle světlo nebylo oranžové. Vypadalo to spíš, jako kdyby někdo tam z té hloubky svítil baterkou – teplé, nažloutlé světlo.

Takže další otázka zněla: jak daleko se nachází jeho zdroj?

Třas v těle se každou sekundou dál zhoršoval. Nad hlavou stále žádný pohyb.

Ještě několikrát zavolal o pomoc, ale nebylo to k ničemu. Postupně dospěl k zoufalému závěru, že ten podvodní průlez je jeho jedinou nadějí.

Trvalo mu dobře třicet sekund, než uklidnil nervy natolik, aby se dokázal ponořit. Nakonec se rnu to ale podařilo.

Měl pocit, jako by se mu do očí zabodávaly tisíce jehliček, když pod hladinou odhadoval rozměry tunelu – možná metr na výšku a stejně tak na šířku. Táhl se asi osm metrů rovně a pak lehce zahýbal v místech, kde světlo zářilo nejjasněji. Protože ve starověku hloubili takové chodby ručně, bylo tam dost místa, aby se jí mohl protáhnout. Co ale leželo na konci?

Když vystrčil hlavu z vody, měl celé tělo úplně ztuhlé.

Tudy to nepůjde.

Stáhl si tenisky a ponožky a pak sundal i těžkou kevlarovou vestu proděravělou střepinou, která by mu jinak roztrhla hrudník. Naplnil si plíce na maximum, potopil se zpátky pod vodu, odrazil se nohou a ponořil do otvoru. Kombinací vykopávání a odrážení rukama od hladké zdi postupoval slušným tempem kupředu. Pokud ovšem ten zdroj světla neukazuje cestu ven, nikdy se mu nepodaří vrátit se zpátky, protože mu dojde kyslík.

Tohle byla jednosměrná cesta. A to ho děsilo.

Kus před ním se průchod zužoval – opravdu zužoval.

Měl pocit, jako by měl oči ze skla, které se má každou chvíli roztříštit.

Rychle dorazil k zúženému ohybu. Musel se jím provléct bokem.

Světlo okamžitě zjasnělo, takže už před sebou dokázal rozeznat jeho zdroj, přibližně dalších deset metrů daleko. Protože jeho končetiny už příliš dobře nereagovaly, musel zapojit všechny zbývající síly. Odrazil se nohou od kamenné zdi a naposledy se vrhl kupředu.

Teď už dokonce dokázal rozeznat třpytivý povrch vody. Pokud světlo dopadalo dolů nějakou vertikální šachtou, například studnou, dostane se mu tím možnosti znovu nabrat vzduch. Jestli se mu ale nepodaří vyškrábat nahoru…

Dva metry.

„Háááá!“ zařval, když jeho hlava prorazila vodní hladinu. Začal prudce lapat po dechu. Dobrou minutu ale musel držet oči zavřené a protírat si je, než byl schopen se rozhlédnout, kam ho to osud zavál.

Když se jeho zrak konečně začal přizpůsobovat a mlha ustoupila rozpoznatelným tvarům, měl z toho, co spatřil, radost. Vodní tunel nekončil žádnou vertikální šachtou. Ve skutečnosti pokračoval ostrým stoupáním. Zdroj světla, teď už velice jasného, se nacházel asi o čtyři metry výše. Enoch se opřel o lokty a začal se plazit ven z vody, dokud se nemohl opřít o lehce ohnutá kolena. Jak se vlekl kupředu, jeho zrak se projasňoval, takže teď už dokázal rozeznat pevnou kovovou mříž, která mu blokovala únikovou cestu.

Cohen a jeho muži úzkostlivě čekali, až palba uvnitř svatyně ustane. Když se tak konečně stalo, vynořili se z budovy jen dva z těch, kteří do ní vtrhli, a jeden z nich vydatně krvácel z rány na stehně.

Tehdy rabín poprvé zaslechl zvuky přicházející od východu. Když vzhlédl k noční obloze, spatřil tam blížící se světla. Údolím se ozvěnou rozléhal hukot vrtule.

„Rychle!“ nařídil.

Jeden z mužů vyrazil kupředu a našel vypínač.

Ve dveřích svatyně se rabín zastavil, aby si prohlédl to, co leželo za nimi. Už toho o skvostné arabské výzdobě uvnitř Skalního chrámu slyšel hodně. Při jedné příležitosti dokonce náhodou narazil na pár obrázků jeho interiéru. To všechno ale zdaleka plně nevypovídalo o jeho skutečné nádheře. Aby se potrestal za bezděčný obdiv – toto podlehnutí svodům zla – upřel zrak rovnou před sebe do otevřeného prostoru, který se rozkládal přímo pod kupolí. Pak pokračoval rovnou do ambitu.

Hned při prvním, maximálně druhém kroku zaregistrovaly jeho smysly přítomnost jakési mocné síly. Bylo to, jako by ho zahalila nadpřirozená aura. V půli kroku se zapotácel, i když se snažil své znepokojení skrýt. Ztuhl. Ale stejně rychle jako ten pocit přišel, se zase rozptýlil. Možná nějaký atmosférický jev? snažil se sám sebe přesvědčit. Uklidni se. Bůh tě povede.

Rabín – velekněz, kohen gadol, připomněl si – opatrně postoupil hlouběji do svatyně. Jak kráčel po bohatém červeném perském koberci v ambitu, ignoroval dva mrtvé muslimy, které odtáhli bokem, zato věnoval pohled plný úcty svým statečným mužům, kteří padli poblíž vchodu.

Archa byla slavnostně vnesena dovnitř za ním, následována muži, kteří vlekli Charlotte, a dvěma zbývajícími ozbrojenci.

„Zavřete dveře!“ přikázal Cohen.

Zastavil se vedle ozdobného zábradlí, které oddělovalo Základní kámen. Emoce, které jej předtím zaplavily, byly zapomenuty, když upřel svůj zrak na nejposvátnější kus půdy na Zemi.

Tady Bůh stvořil Adama a všechna stvoření. Přesně tady byl ten bod, kam přišel Abrahám obětovat Izáka. A zde, jak se praví v knize Genesis, kapitole 28, přislíbil Bůh Jákobovi zemi Izraelskou…

A aj, žebřík stál na zemi, jehožto vrch dosahal nebe; a aj, andělé Boží vstupovali a setupovali po něm. A aj, Hospodin stál nad ním, a řekl: Já jsem Hospodin, Bůh Abraháma otce tvého, a Bůh Izákův; zemi tu, na kteréž ty spíš, tobě dám a semeni tvému. A bude símě tvé jako prach země; nebo rozmůžeš se k západu, i k východu, na půlnoci, i ku poledni; nad to požehnány budou v tobě všecky čeledi země, a v semeni tvém. A aj, já jsem s tebou, a ostříhati tě budu, kamžkoli půjdeš, a přivedu tě zase do země této; nebo neopustím tebe, až i učiním, což jsem mluvil tobě.

Procítiv pak Jákob ze sna svého, řekl: V pravdě Hospodin jest na místě tomto, a já jsem nevěděl. Nebo zhroziv se řekl: Jak hrozné jest místo toto! Není jiného, jedině dům Boží, a tu jest brána nebeská.

Teď už se rabín sotva dokázal udržet na nohou a musel se urputně snažit, aby přemohl svou euforii. Na této skále byla zedníky krále Šalamouna vztyčena Svatyně svátých, a to z jediného důvodu: aby se stala trvalým domovem archy úmluvy. A nyní zde povstane opět.

Brána do nebes se znovu otevře.

Na vrcholu podvodního průlezu se Enoch obrátil na záda a roztřesenými zmodralými prsty sáhl po mříži. Pak s ní pořádně zalomcoval.

Nic.

Začínalo se ho zmocňovat zoufalství. Za starých dob přece nepoužívali šrouby, připomněl si. Prostě to musí být zrezivělé nebo zaseknuté.

Znovu zalomcoval s mříží. A pak do ní chvíli intenzivně bušil pěstmi. Teplý vzduch, který sem proudil z výšky, ho svědil na roztávající kůži.

No tak! Zatraceně!

Zpátky do té nádrže už se nevrátí.

Zavrčel a pokusil se mříž vzepřít – opřel se do ní vytrvalým, rovnoměrným tlakem.

Cosi na pravé straně vydalo skřípavé puk a jedna strana mříže povolila a nadskočila.

„Ha!“ vykřikl Enoch vítězoslavně.

Zbytek úkolu už byl daleko snadnější, jenom ohnout zrezivělé závěsy na opačné straně mříže.

Sotva byla jedna hrozba pryč, nastoupila na její místo další.

Zůstal úplně zticha a poslouchal. Nic.

Enoch opatrně vystrčil hlavu z díry, jen se modlil, aby mu nějaká kulka nerozčísla palici. A pak zjistil, že se nachází uvnitř dlouhého tunelu, který byl dost široký, aby tudy bez problémů projel náklaďák.

Připadal si naprosto dezorientovaný, když se protahoval dírou nahoru.

Jedním směrem se mu nad hlavou do daleka táhla řada žárovek až ke zřejmě slepému konci tunelu. V hustých kalužích krve tam nahodile leželo sedm nebo osm těl. A za jeho zády, jen pár metrů zpátky, se nacházelo planoucí rumiště v místech, kde se tunel pod Západní zdí zřítil.

A tehdy mu to došlo.

Cohen si prokopal cestu pod Chrámovou horou, aby získal přístup do tohoto starověkého tunelu. A podvodní průlez, kterým se Enoch právě vyšplhal nahoru, byl s největší pravděpodobností původně jedním z odvodňovacích kanálů.

Enoch nepotřeboval mapu, aby si uvědomil, že tento tunel tvoří přímou čáru pod Skalním chrámem. „M-m-můj B-b-bože,“ pronesl roztřesenými rty, zuby mu hlasitě drkotaly.

Vzduch tady byl chladný, i tak to byl ale ohromný pokrok oproti té vodě. A ze vzdáleného konce průchodu mu do vlhkého obličeje foukal jemný vánek.

Nezastavuj se.

Vyrazil rychlým nepravidelným krokem, který mu zvolna vracel do nohou krev. Pak tempo postupně zrychloval, jeho bosé nohy rytmicky pleskaly po starověkých dlažebních kamenech. Jak míjel mrtvé muže v modrých kombinézách, popadl tři opuštěné automaty jako náhradu za Jericho, do kterého mu natekla voda.

Během dvou minut dorazil do bodu, odkud vanul větřík nejsilněji – ke schodišti, nad nímž se ve výšce klenul pruh noční oblohy.

Charlotte sledovala, jak kněží v hábitech složili truhlu přesně do středu obrovského plochého kamene, který tvořil ohnisko svatyně. Tyče vytáhli z kruhů v rozích schránky a odložili bokem. Zatímco sundávali zvířecí kůže rozložené přes modrý závoj, stál Cohen těsně u nich a soustředěně se modlil. Když už zbývala jen modrá rouška – poslední ochranná vrstva – vystoupily ostré kontury archy i víka se dvěma vyvýšeninami výrazněji.

Cohen vztáhl ruce k nebesům a pronesl Izaiášovo proroctví: „I stane se v posledních dnech, že utvrzena bude hora domu Hospodinova na vrchu hor, a vyvýšena nad pahrbky, i pohrnou se k ní všickni národové. A půjdou lidé mnozí, říkajíce: Pojďte, a vstupme na horu Hospodinovu, do domu Boha Jákobova, a bude nás vyučovati cestám svým, i budeme choditi po stezkách jeho. Nebo z Sióna vyjde zákon a slovo Hospodinovo z Jeruzaléma.“

Čtyři kněží obklopili archu a každý se chopil jednoho cípu roušky. Dávali si velký pozor, aby nepřišli do kontaktu s tím, co leželo pod ní. Cohen s předpaženýma rukama jim dal signál, aby pokračovali. Kněží zvedli všechny čtyři konce, látku napjali, zvedli a pak stahovali bokem, až se světlo nad jejich hlavami rozlilo po lesknoucím se zlatém víku.

„Archa úmluvy, Charlotte. Pohleďte na nejstřeženější relikvii světa, schránku Boží podstaty.“

Směs žalu a vzteku, kterou Charlotte cítila, dočasně ustoupila fascinaci. V myšlenkách jí začalo kroužit to málo, co o arše úmluvy věděla – příběhy o všemocné zbrani, která je bezprostředním nástrojem Božího hněvu. Jednalo se o jakýsi starověký trezor, kam Mojžíš ukryl desatero přikázání. Pak tady samozřejmě byl taky Charlton Heston a celá ta věc s Indianou Jonesem.

Krása této schránky však vzbuzovala v člověku přímo posvátnou úctu – byla daleko působivější než sebelépe zkonstruovaná Spielbergova hollywoodská maketa. Řemeslné provedení bylo neuvěřitelné, především jemné detaily, do jakých byla vypracována opeřená roztažená křídla postav dvou andělů v životní velikosti, kteří klečeli se sklopenými hlavami na víku. Všechny hrany schránky byly zdobeny ornamentálním lemováním. Že by tohle opravdu byla ta legendární archa úmluvy? To by rozhodně pomohlo vysvětlit onu podivnou energii, která proudila tou věcí.

„Myslela jsem si, že archa je ztracená,“ řekla Charlotte.

„Jen ve filmech a legendách,“ odpověděl Cohen. „Nikdy nebyla ztracená, jen ukrývaná po velice, velice dlouhou dobu.“

„Kým?“

Usmál se. „Mnou, mým otcem, mým dědečkem – mými předky. Nepřerušovaným řetězcem mužů, kteří byli opatrovníky Boží úmluvy.“

Když chvíli studovala jeho obličej, pochopila, že mluví vážně – smrtelně vážně. „Tak proč jste ji teď vytáhli ven? To ji tady prostě jenom tak necháte? V muslimské svatyni?“

Kněz odpověděl otázkou. „Vidíte ten kámen pod vašima nohama?“

Charlotte se na něj podívala. Určitě má nějaký význam, jinak by kolem něj muslimové nevybudovali mešitu. Moc toho o islámu nevěděla, ale z přednášek o světových náboženstvích, které absolvovala na vysoké, si vybavovala, co má toto místo připomínat. „Tady Mohamed vystoupil na nebesa.“

Rabínova tvář se při těch slovech okamžitě zkřivila vztekem.

„To je výmysl, smyšlenka fanatických muslimskými kalifů, kteří využili jakékoli záminky, aby rozšířili svoji říši,“ zavrčel. „Dobře poslouchejte, co vám teď řeknu.“ Přistoupil blíž a začal kolem ní kroužit jako dravec kolem kořisti. „Tohle je Základní kámen,“ prohlásil a rozmáchl se přitom rukama, jako by jí předával nějaký dar, „kde Bůh stvořil svět a vdechl život Adamovi. Je to místo, kde Abrahám postavil oltář, aby obětoval svého syna Bohu. A tady Jákob spatřil bránu do věčného panství Božího – do Světla.“

„A co má s tím vším společného archa?“ Ta otázka ho, zdálo se, zklamala.

„Všechno,“ odpověděl s krajním zápalem. „Právě nad tímto kamenem vztyčil Šalamoun svůj chrám, jak mu to nařídil Bůh. Tam, kde teď stojíte, se kdysi nacházely zdi jeho nejsvětější svatyně, které chránily Základní kámen. A když byl Sión poprvé ustaven jako stát, tato věc ho držela pohromadě.“ Ukázal na archu.

„Nějaká truhla?“

„Archa není jen truhla, Charlotte. Nepokoušejte Jej svým rouháním,“ varoval ji a ukázal k nebesům. „Archa je přímým spojením s Bohem. V ní byla uschována jeho smlouva a čekala na vykoupení… čekala na Vyvoleného, který přenese její božské síly zpět do Siónu. A vše, co tady vidíte,“ – rozmáchlé gesto jeho ruky zahrnulo nejen svatyni, ale i všechno kolem – „to vše bude smeteno. Jediný kámen nezůstane na svém místě. Přesně jak předpověděl Ježíš. A povstane nový chrám podle Božího plánu – pozemské království zbudované na Jeho počest, kde Jej všechny národy budou uctívat v míru a harmonii.“

„Zajímavý plán,“ ušklíbla se. „Ale nemyslím si, že to muslimové ocení.“

„Ti sem nepatří,“ odvětil suše. „Jejich svatyně je výsměch Bohu. Jejich místo je v Mekce – třináct set kilometrů odsud. Až Bůh vynese svůj soud, tito muslimové se budto vrátí do své domoviny, nebo zahynou.“

Zvuk helikoptér přelétávajících nad jejich hlavami přitáhl rabínův pohled vzhůru ke kupoli. „Rozvažte jí ruce a přiveďte ji za mnou,“ nařídil a stoupl si asi metr od archy.

Kněží přeřízli Charlotte pouta a dovedli ji k němu.

„A nyní, Charlotte,“ pronesl s ještě větší naléhavostí v hlase, „otevřeme společně archu. Vy a já. Znovu nastolíme Boží zákon, aby mohla být uzavřena nová smlouva. Pak už bude na Bohu, aby rozhodl o osudu tohoto místa.“ Rozhodil rukama a obrátil oči vzhůru ke kupoli.

„Nemůže to být tak snadné.“

„Počkejte a uvidíte,“ slíbil.

Amit ze stínů sledoval, jak Cohen a jeho muži pospíchají s archou a tou rukojmí do Skalního chrámu a pak za sebou zavírají dveře.

Chvíli byl v pokušení sejmout zbývající dva ozbrojence svojí berettou. Jenže pistole s krátkou hlavní nebyla vhodná pro střelbu na delší vzdálenost. Byla tady taky možnost vyřítit se proti nim a pokusit se je překvapit. Mezera mezi nimi byla ale široká, pistole nemohla s automaty soupeřit a Amit nebyl zrovna drobný cíl. Ani nemluvě o tom, že se blížily vrtulníky. A pokud by si ho Izraelci spletli s nepřítelem, na místě by ho zastřelili.

„Amite!“ zavolal najednou čísi hlas.

Prudce se obrátil. Byl to Enoch… a vylézal z té díry, kterou rabínovi muži vyhloubili pod Chrámovou horou.

„Co ti trvalo tak dlouho?“ přivítal ho Amit s otevřenou náručí.

Enoch, opatrně pokukující po vrtulnících, které přelétávaly nad jejich hlavami, se rozběhl k němu. „Co se to tady krucinál děje? Dorazili jsme moc pozdě?“

„Určitě ne,“ řekl Amit, zatímco si svého přítele zvědavě prohlížel. Enoch byl bosý a na kost promáčený. S tím bledým, lehce promodralým obličejem vypadal jako chodící mrtvola. Pod pravou paží svíral tři Galily. „Co se ti proboha stalo?“

„Dlouhý příběh,“ odvětil vyhýbavě, zaujatý spíše úvahami, jestli měl Amit opravdu v úmyslu vyrazit na nepřítele s tou titěrnou pistolkou. „Zbav se té bouchačky a vem si tady tohle.“ Hodil mu Galii.

„Mnohokrát děkuji.“ řekl Amit s úsměvem a bez obtíží chytil zbraň levou rukou.

„Jsou v té svatyni, že jo?“ Enoch ještě vytáhl ze třetího Galilu zásobník, než ho zahodil do květinové zahrady.

„Obávám se, že ano,“ odvětil Amit ponuře.

„Rabín a kolik dalších?“ zeptal se Enoch, zatímco si strkal zásobník do kapsy.

„Zbývá jich devět. Myslím, že jenom dva nebo tři jsou ozbrojení.“

„Lepší poměr než v Gaze.“

„Daleko lepší.“

„A ta žena?“

„Pořád žije.“

„Dobrá.“ Enoch se zhluboka nadechl. Rampouchy v jeho plicích začaly roztávat. „Máš u sebe mobil?“ Kvůli té koupeli v nádrži jeho vlastní telefon zhasnul, sotva se ho pokusil zapnout.

„Jo.“ řekl Amit a vytáhl jej z kapsy.

Enoch zavolal na velitelství mosadu, a poté co uvedl své identifikační číslo, informoval je, že Cohen a jeho muži mezitím pronikli spolu s bednou neznámého obsahu a jedním rukojmím do Skalního chrámu. Nemusel je nijak přesvědčovat, aby poslali posily, nebo radit, co mají dělat. Nezbytné postupy už byly v běhu.

„Nemůžeme čekat na zálohy,“ prohlásil Amit. „Pokud je Cohen uslyší přijíždět…“

„Já vím.“ odvětil Enoch. Podal mu telefon zpátky. „Nemám rozhodně v úmyslu tady umřít. Takže se do toho pustíme na vlastní triko. Co ty na to?“

„Dohodnuto.“ odvětil Amit hrdě. Jak ten chlapec vyrostl. Tohle je něco docela jiného než za starých časů.

Oba vyběhli do schodů a pak přes plošinu. Před sebou měli dvojité dveře zasazené ve středu spodní, mramorem obložené části svatyně. Stejně jako v ostatních sedmi zdech i zde bylo v řadě nade dveřmi, kde mramorové obložení ustoupilo nádherným arabským kachlím, rozmístěno sedm oken z barevného skla. Takže nemuseli mít velké obavy, že by je někdo zevnitř zahlédl přicházet. Jakmile se dostali ke zdi, Enoch okamžitě zvedl svůj automat s tím, že ustřelí centrální zámek dveří. Amit ho ale gestem ruky rychle zarazil a sáhl do kapsy pro svou spolehlivou kasařskou soupravičku.

Charlotte stála nad archou a žasla nad jejími mohutnými rozměry. Bez problémů by se svinula dovnitř. Přední straně schránky dominovala kartuše zasazená nad rytinou velkého disku, ze kterého dolů paprskovitě vybíhaly čáry zakončené vždy ankhem – nepochybně zobrazení slunce. Zbytek přední strany stejně jako boční panely archy pokrývaly drobné ideogramy v úhledných sloupcích. Odhadovala, že zadní panel bude ozdoben podobnými rytinami. Ty vzory mohly pocházet jen z jediného místa. „Tyhle egyptské symboly a hieroglyfy,“ začala. „Proč jsou…“ Její hlas se vytratil.

Rabín se vědoucně usmál. „Před dávnou dobou byl Egypt místem, kde sídlila nevysvětlitelná životní síla, kterou Egypťané nazývali ka, zdroj nejvyšší moci přisuzované slunci a věčnému světlu. Starověcí Egypťané uctívali stovky bohů, ale sluneční bůh byl vždy svrchovaným vládcem. Celá jejich společnost jím byla prodchnuta – od staveb až po pohřební rituály. A jejich tajemství zůstala po tisíce let zašifrována do kamene v chrámech, hrobkách, pyramidách. V průběhu století mu dávali mnoho, mnoho jmen: Ra, Atum, Amon, Aten. Nejlépe mu ale porozuměl jeden vizionářský faraon.“

Potom jí Cohen vysvětlil, že kolem roku 1350 př, n. 1. se k moci dostal první a jediný monoteistický vládce Egypta, Achnaton, a nařídil, aby bylo zbudováno nové hlavní město, které se mělo nacházet na východním břehu Nilu mezi mocenskými centry Memphis na severu a Théby na jihu – město zcela zasvěcené jedinému nejvyššímu Bohu a stvořiteli. Faraón postupně úplně upustil od tradičního polyteistického chrámového systému, který po celá staletí přinášel obrovské bohatství a moc skupině egyptských kněží, kněžím Amonovým.

„Achnaton si nadělal spoustu nepřátel,“ pokračoval Cohen. „Takže když Egypt začaly za jeho vlády postihovat strašlivé pohromy, Amonovi kněží pohotově přisoudili vinu za tato neštěstí Achnatonovu odpadlictví od víry. Prohlásili, že faraón si zahrával s Maat – duchovními svazky sjednocujícími veškeré prvky vesmíru. Následně začaly po celé zemi vypukat bouře, podněcované vzrůstajícím počtem faraonových politických odpůrců. Achnaton, který se bál nejen atentátu a represí vůči své rodině, ale také zničení nového hlavního města, pověřil svého nejbližšího vezíra, aby v tajnosti odvezl pryč jeho nejmocnější relikvii.“ Podobně jako roku 154 př. n. I, kdy Onias uprchl před zlotřilým Sanhedrinem z Jeruzaléma, vyzvedl archu z jejího úkrytu v Kumránu a bezpečně ji dopravil do Heliopolis, pomyslel si Cohen. „Vezír byl čestný muž, který během svého působení ve funkci velekněze Achnatonova chrámu ochraňoval starodávná tajemství. Jeho jméno bylo Mojžíš.“

„Ten Mojžíš?“

„Přesně tak,“ odpověděl Cohen.

Cohen začínal být patetický – člověk balancující nad propastí, když se celoživotní úsilí sbíhá do jediného okamžiku. Charlotte poznala, že Cohen potřebuje vypovědět svůj příběh, téměř jako by se chtěl pojistit, že pokud jeho ambiciózní plán nevyjde, jeho tajné vědění (možná dokonce i ospravedlnění vlastních činů) bude předáno dál. A ona ho rozhodně nehodlala brzdit, protože čím déle ho přiměje mluvit, čím déle se jí ho podaří zabavit, tím větší budou mít Izraelci šanci, že se jim podaří ho dostat, než se stane něco ještě horšího.

„Naštěstí Mojžíš přistoupil na Achnatonovu žádost. Obával se ale ještě tvrdších, katastrofálních represálií vůči těm, kteří vždy věřili v jediného pravého Boha: pracovité a tajemné skupině deseti tisíc příslušníků semitských kmenů, která žila více než čtyři století v Nilské deltě.“

„Izraelitům?“ zeptala se Charlotte.

„Naprosto správně.“ přikývl pochvalně. „Poté co tajně dopravil chrámové relikvie na sever a připravil je na transport přes Sinaj, šel Mojžíš potají za staršími izraelských kmenů. Věděl, že víra jejich předků sahá až k velkému patriarchovi jménem Abrahám, který byl podle legend prvním, kdo hovořil s jediným pravým Bohem. Legenda také praví, že tento jediný Bůh přislíbil Abrahámovým potomkům návrat na jejich kmenová území na severu. A tak Mojžíš přesvědčil starší, že nastal čas naplnění proroctví. A pod rouškou tmy izraelité opustili své vesnice a sešli se s Mojžíšem u Sinaje.“

„A začal exodus.“ zamumlala Charlotte.

Cohen přikývl a nervózním pohledem přelétl svatyni. Mávl na dvojici mužů v hábitech, aby přistoupili blíž.

Musíš udržet jeho pozornost! říkala si v duchu Charlotte. Horečně se snažila vybavit si biblické vylíčení exodu. Do popředí jejích myšlenek se ale stále tlačila filmová adaptace natočená v padesátých letech s Charltonem Hestonem. Viděla před sebou, jak zvedá magickou hůl, aby před izraelity rozdělil moře, Egypťané je pronásledují a vody se na ně zřítí. „Tak proč tedy vyslal faraón za Mojžíšem své armády? Změnil názor?“

Cohen se zasmál. „To nebyly Achnatonovy armády, které pronásledovaly Mojžíše a izraelity. Ti vojáci byli vysláni z Memphisu Achnatonovým spoluvládcem Smenchkarem – zlovolným pletichářem, který podporoval kněží Amonovy, hadem, který měl dokonce pletky s Achnatonovou manželkou Nefertiti a byl otcem jejího syna.“

„Tou Nefertiti?“ zeptala se. Tahle historka o exodu se rychle měnila v kdo byl kdo v Egyptě.

„Přesně tak. Ale ta krásná, uctívaná egyptská královna byla velice proradná žena.“ Jeho oči se zúžily v tenké čárky. „Protože měl šest dcer a žádného dědice trůnu, byl Achnaton tak rozradostněný z narození syna, že svoji manželku vůbec nepodezíral z nevěry.“

Tady měl Cohen zřejmě v plánu skončit, cítil ale, že musí svůj příběh dovyprávět. Koneckonců, ta žena si zasloužila pochopit nezbytnost toho, co bude následovat.

„Jenže tohle byl teprve počátek Nefertitiných ambicí,“ pokračoval. „Poté co se Mojžíšovi podařilo uprchnout z Egypta, spikla se Nefertiti se Smenchkarem a společně jejího manžela otrávili. Smenchkare se pak pokusil vymazat Achnatonovo jméno z dynastických dějin – to byla nejtěžší pohana pro egyptského faraóna. Protože v připomínce nositelova jména žil duch dál. Achnatonovo nové hlavní město bylo opuštěno, jeho kartuše odstraněny z chrámů a hrobek…“ Povzdechl si. „A na počest Smenchkareho a aby obnovila úctu vůči Amonovým kněžím, změnila Nefertiti jméno svého syna z Tutanchaton, živoucí obraz Atona na Tutanchamon živoucí obraz Amonac.“

Chvilku jí trvalo, než to pochopila. „Počkejte. Vy myslíte toho faraóna?“

Cohen přikývl. „A pouhý rok po zavraždění svého manžela otrávila Nefertiti i Smenchkareho, takže identita Tutanchamonova pravého otce zůstala tajemstvím. Chlapec přirozeně zdědil trůn v Thébách. Pak se stal Tutanchamon Nefertitiným pěšákem,“ odfrkl si. „Nakonec přišel Boží trest, i když to trvalo skoro desetiletí. Amonovi kněží se obrátili proti Tutanchamonovi i jeho manipulativní matce. Oba byli zavražděni. Ironický zvrat osudu, co říkáte?“

Charlotte neodpovídala, i když ten příběh skutečně připomínal sofoklovskou tragédii.

„Bez pokladů Atonových však ani Amonovi kněží nedokázali vrátit království jeho bývalou slávu. Egypt už se nikdy znovu nepozvedl.“

„A jak tohle všechno víte?“ musela se zeptat.

„Nejhlubší vědění se nenajde v knihách, Charlotte. Proto je pro lidstvo tak důležitá ústně předávaná tradice. Psané slovo klame. Ty nejzávažnější pravdy – nejděsivější pravdy – jsou ty, které se předávají skrze nezkreslená slova našich nejdůvěryhodnějších předků. Je toho hodně, co se můžeme naučit z historie. Jenže lidé zapomínají. Z pýchy. Marnivosti. Samolibosti…“

Vycítila, že teď už Cohenovi došla trpělivost. Musela se ale alespoň pokusit pokračovat v té šarádě. Ukázala na hieroglyfy. „A co se vlastně říká tady?“

„To je příběh o Bohu,“ odvětil váhavě, teď už příkřeji. „O původu vesmíru a stvoření. Je zde také varování, které Mojžíš vyslovil ohledně obsahu archy, že bychom se jej měli obávat a respektovat jej. A vidíte tady to?“ Ukázal na několik hieroglyfů ve středu přední strany archy – měly podobu péra, slunečních disků, vody a ibise a byly zarámovány do oválu. „Tohle je Achnatonova královská kartuše. Jeho pečeť.“ Charlotte pohlížela na archu se stejnou dávkou strachu, úcty a skepticismu.

Další nízko letící helikoptéra způsobila, že se celá kupole roztřásla. Cohenův neklid se viditelně prohloubil.

Charlotte upírala oči na archu a v duchu zoufale lovila další otázku. „A ti dva andělé na víku? Co jsou zač?“

Jeho odpověď byla stručná. „Oba jsou obrazem okřídlené bohyně, která ztělesňovala harmonii stvoření: Ma ať. Tohle už ale stačí, Charlotte. Je čas pokračovat. Poklekněte před archou,“ vyzval ji Cohen konejšivým tónem. „Pak chci, abyste sundala víko.“

O krok ustoupila a zvedla ruce. „Jste dobrý vypravěč. To vám musím přiznat. Já ale s celou touhle záležitostí kolem konce věků, co tady provozujete, nemám nic společného –“

„Byl bych velice nerad, kdybych vás musel nadopovat a tahat vám za ruce jako loutce,“ odvětil suše. „Po tom všem, čím jsme si museli projít, abychom se dostali až sem…“ Našpulil rty a zavrtěl hlavou. „Ať už tak nebo tak, archa bude otevřena,“ prohlásil kategoricky. „Po tom všem, co jste obětovala, a poté co jsem se s vámi právě podělil o ty skryté pravdy, nechtěla byste být při vědomí, abyste na vlastní oči spatřila tajemství vesmíru? Nechtěla byste vidět, co Mojžíš odnesl Egyptským? Copak jste už dávno nevěděla, že všechno, co se vám stalo, mělo svůj důvod – božský plán? Myslíte si, že v sobě máte Boha náhodou?“

Nevěděla, co na to říct. Její odpor se začínal rozplývat.

„Určitě jste velice zvědavá, co jsme to chránili tolik staletí, ne?“

Možná měl pravdu, ale poznala, že jeho zvědavost snadno trumfne tu její. Ten chlap divže nevylétl z kůže. Jestli jsou karty rozdány takhle…

A pak, když se podívala znovu na to víko, začal se jí v mysli skládat plán. „Fajn. Tak to otevřeme.“ Teď byla ona tím, kdo u pokerového stolu vsadil všechno. Na obzoru se ale rýsovala zásadní otázka: blafuje rabín?

Cohenova tvář změkla úsměvem. „Zacházejte s tím opatrně.“ připomněl jí.

Tohle nebylo poprvé, co ji někdo žádal, aby otevřela Pandořinu skříňku. Musí se uznat, že přístup Vatikánu byl pragmatičtější. Když poklekávala před archou, srdce pod hrudní kostí jí bušilo jako sbíječka. Teď začala odříkávat vlastní tichou modlitbu. Cítila, že se k ní rabín zezadu přiblížil, aby přihlížel rituálu, a tím zapadl na místo poslední článek jejího plánu. „Nebude to moc těžké?“ zeptala se váhavě s očima upřenýma na víko. „Je to zlato, že?“

„Tenká vrstva zlata pokrývající akáciové dřevo. Účelové opatření, protože izraelští kněží by nedokázali unést schránu této velikosti, vyrobenou čistě ze zlata. Nebudete s tím mít žádný problém.“

Charlotte se rozhlédla kolem sebe, jestli se jí nenaskytne nějaká příležitost k útěku, ale dva zbývající ozbrojenci zaujali pozice po obou stranách svatyně za kamennými sloupy a ostražitě ji pozorovali.

„Prosím Tě, Pane.“ vyzpěvoval Cohen hebrejsky s rukama zdviženýma k nebi. „Dopřej nám vykoupení za všechny hříchy, nepravosti a provinění, jichž se celý národ izraelský dopustil proti Tobě. Jak je psáno v knihách Tvých služebníků Mojžíše a Ježíše, v tento den dojde k usmíření, které odčiní všechny hříchy. Kéž jsme očištěni před Hospodinem.“

Kněží jednohlasně odpovídali: „Požehnáno budiž jméno Jeho slavného království, navěky věků.“

Charlotte natáhla obě ruce před sebe a položila je na kratší strany víka. Prsty jí začalo projíždět lehké brnění.

Cohen uchváceně sledoval, jak Charlotte rozprostřela ruce nad složitě zdobeným víkem – kaporetem či slitovnicí. Jeho zájem se zaměřil na volný prostor pod roztaženými křídly pozlacených cherubínů. Protože právě zde se měla začít soustředit Boží přítomnost, šekinah, aby zavládla nad Abrahámovým oltářem, aby soudila a očišťovala – aby hovořila k lidstvu a poskytovala mu vedení a zákon. Charlotte pevně zapřela prsty pod zdobený okraj víka, zhluboka se nadechla a zatlačila.

Zpočátku víko archy odolávalo.

Charlotte zaryla prsty hlouběji, až jí docela zbělely.

Pak přišlo tlumené pop, následované syčivým zvukem unikajícího plynu. Ten zvuk v ní okamžitě vyvolal vzpomínku na to, jak s doktorem Giovannim Berseiem otevírali Ježíšovu urnu ve Vatikánském muzeu.

Další neuvěřitelně Zachovalá starověká pečeť byla právě prolomena.

Hned jak víko na arše povolilo, dokázala Charlotte rozeznat slabou záři vycházející z jejích hlubin, která tvořila obdélníkovou svatozář kolem víka. Současně se brnivý pocit z prstů rychle přesouval do celých paží a pak se jí rozšířil i po hrudníku. Její zvědavost teď ustoupila syrové prvotní hrůze, která ohlašovala nebezpečí.

S vyvalenýma očima sledovala, jak se prázdný prostor pod křídly cherubínů začal znatelně měnit – byla to stejná deformace, které si všimla, když se poprvé dotkla archy. Formoval se tam jakýsi droboučký, ale zvětšující se obláček. Mlha? Kouř?

Jak začínala archa reagovat, rabínovo vzrušení narůstalo. „Jen pár lidí kdy spočinulo pohledem na tomto zázraku. Mojžíš, David, Šalamoun… Hleďte!“

Jak Charlotte upírala pohled na tu matnou kouli, postřehla jasně bílou záři v jejím středu – drobounké světélko, které planulo s oslepující intenzitou svářecího hořáku.

Okolo ní se začínala hromadit elektrostatická energie, která jí zvedala krátké pramínky vlasů kolem obličeje. Atmosféra se měnila. To není možné. Celým tělem jí proudil adrenalin, hrozilo, že podlehne panice. To brnění, které se jí šířilo celým tělem, s sebou však přineslo náhlou proměnu – nevysvětlitelný klid.

„Teď se podívejte, co je uvnitř,“ naléhal na ni Cohen.

Odtrhla pozornost od té koule, maličko couvla, aby viděla, co to odkryla, a opatrně si položila víko na klín.

Po pravé straně byly uvnitř archy skutečně pečlivě narovnané kamenné desky – i když se zdálo, že je pokrývají hieroglyfy, ne nějaká forma starověké hebrejštiny, jak by naznačovala legenda. Nahoře na nich leželo překrásné zlaté, drahokamy vykládané žezlo ve tvaru hada. Jeho rukojeť tvořil rovný ocas, nahoře svinutý a završený hlavou s jedovými zuby a ankhem mezi očima.

Charlotte ale nedokázala odtrhnout oči od zdroje toho nadpozemského světla, které vycházelo z levé poloviny archy – pečlivě zabalené lidské kostry. Oční důlky její hladké lebky zíraly přímo na ni.

„Moše“ vydechl Cohen. „Mojžíš,“ zopakoval ještě na vysvětlenou pro Charlotte.

Bylo by to možné? podivila se.

Rabín začal recitovat Deuteronomium, kapitolu 34: „Tedy vstoupil Mojžíš z rovin Moábských na horu Nébo, na vrch hory, kteráž jest proti Jerichu, a ukázal jemu Hospodin všecku zemi… A řekl jemu: Tato jest země, kterouž s přísahou zaslíbil jsem Abrahámovi, Izákovi a Jákobovi, řka: Semeni tvému dám ji. Způsobil jsem to, abys ji viděl očima svýma, však do ní nevejdeš. I umřel tam Mojžíš, vedle řeči Hospodinovy. A pochoval jej v Gai a žádný nezvěděl o jeho hrobu až do tohoto dne. Byl pak Mojžíš ve stu a dvadcíti letech, když umřel, a nepošly oči jeho, aniž síla odešla od něho.“

Během celého jeho proslovu hleděla Charlotte na ty kosti. „Takže Bůh pohřbil Mojžíše do archy?“

„Ano, Charlotte,“ odpověděl Cohen, který stál celou dobu za ní. „Ale jestli jste dobře poslouchala má slova, všimněte si, že se v Tóře říká, že Mojžíš nezemřel kvůli žádným fyzickým obtížím. Byl to naprosto zdravý stodvacetiletý člověk s tělem mladíka.“

„Takže buďto se zabil sám,“ uvažovala nahlas, „nebo… ho zabil Bůh?“

„Bůh obětoval Mojžíšovo tělo, aby osvobodil jeho duši pro budoucí království,“ pronesl Cohen tichým hlasem. „Úmluva – Přikázání – nejsou jen zákony zapsané na těchto deskách. Je to také vyzdvižení lidského ducha do bezhraničné existence. Tyto pozůstatky zanechané zde – Mojžíšovy kosti“ ukázal na archu, „jsou fyzickým spojením s nejposvátnějším dědictvím. Ty kosti jsou prostředkem, skrze nějž byl Boží zákon předán dalšímu Mesiáši.“

„Ježíši?“

Přikývl. „A když Duch vstoupil do Ježíše, kázal Hospodinova slova a pak se obětoval na vrchu Golgoty, aby zpečetil smlouvu, kterou Bůh vyslovil skrze něj – Druhou smlouvu. Nebo, jestli tomu dáváte přednost, Nový zákon.“

„Nepamatuji si, že by Ježíš kráčel na smrt dobrovolně,“ namítla Charlotte. „Zradil ho Jidáš.“ O tom byl celý příběh o Getsemanské zahradě, kam ho vojáci přišli zatknout.

Cohen se usmál. „Mylná interpretace,“ odvětil ostře. „Jidáš byl Essenský, rozhodně žádný zrádce. Ježíš ho poslal k Sanhedrinovi, aby mu pomohl uskutečnit nejvyšší oběť.“

„To nemůže být pravda,“ namítala zatvrzele.

„Ale?“ Naklonil hlavu. „Tak se vás tedy zeptám: když Ježíš jmenoval svého zrádce při poslední večeři, pokusili se ostatní učedníci Jidáše zastavit?“

Dobrá poznámka, pomyslela si. „Ne.“

„Dokonce šli všichni na Olivetskou horu, aby čekali na chrámové kněží, jak měl Ježíš v plánu. Ta slova tam zůstala, ale pravda se vytratila,“ řekl. „Další důvod, proč je ústní odkaz tak důležitý.“ Sevřel ruku v pěst. „Když čte člověk tyto texty v rámci jejich historického kontextu, vypráví bible velice pozoruhodný příběh o lidské existenci, evoluci spirituality, která se přesunula od metaforických rituálů zvířecích obětí v První smlouvě k vymýcení našeho vlastního ega a pýchy, jak nás Bůh učil skrze Ježíše ve své Druhé smlouvě – metafory se transformovaly v podobenství. Nyní přivítáme Třetí smlouvu.“ Zakroužil jí rukama nad hlavou, jako by naznačoval zářící kouli.

Charlotte si všimla, že jeden z kněží Cohenovi něco podal – cosi dlouhého a lesklého.

„Ale jako tomu bylo u obou vašich předchůdců, i Nová smlouva začíná krví. Svatou krví.“

Enoch vyndal pár kulek z náhradního zásobníku, aby doplnil prázdné mezery v Amitově Galilu, a obě zbraně odjistil. Trval na tom, že dveřmi projde jako první. Jeho odůvodnění znělo rozumně: „Představuju daleko menší cíl,“ vysvětlil Amitovi. „Standardní postup.“

To byla pravda. „Fajn. Já si beru pravou stranu,“ řekl Amit.

„Dobře.“

„Jenom tentokrát nestřílej po rukojmí,“ zaryl si do něj Amit. Během jednoho z přepadů v Gaze napálil Enoch tři kulky do zadku jistého izraelského diplomata.

„Legrační,“ zavrčel.

„Máš strach?“

„Jsem podělaný hrůzou,“ odpověděl Enoch se širokým úsměvem.

„Tak hodně štěstí, příteli,“ řekl Amit a stiskl mu ruku.

Protože zvenčí nebyla žádná klika, zaklínil Amit konečky prstů pod vertikální zarážku levého křídla dveří, lehce zmáčkl a uvolnil je natolik, aby zajistil, že zámek skutečně povolí. Enoch, natočený bokem, stál metr ode dveří, zbraň zvednutou k promáčenému pravému rameni. Levačkou stabilizoval ústí hlavně a ukazováček pravé ruky měl v pohotovosti zaháknutý za spoušť – připraven k lovu. Zakroutil krkem, nabral dech, zadržel ho a dal signál Amitovi.

Než se Charlotte stihla otočit, aby se pořádně podívala, co to má Cohen v pravé ruce, zajel jí prsty levé ruky do vlasů a trhl hlavou dozadu. Současně jí zarazil koleno do páteře.

„Budeme očištěni před Hospodinem,“ zvolal. Bestiální pohled jeho očí se zarýval do holé kůže na jejím krku.

Charlotte teď měla zezdola dobrý výhled na širokou zlatou čepel, která se k ní skláněla a jíž jí hodlal Cohen rozříznout krk od ucha k uchu.

Přesně ve chvíli, kdy její prsty pevně sevřely zářící slitovnici, přišlo zezadu hlasité vyrušení, okamžitě následované palbou.

Na rabínově tváři se objevilo překvapení, jeho upřený pohled se ale ani nezachvěl. Vycenil zuby, připraven přetnout její hrdlo, aby zpečetil smlouvu – za každou cenu.

Charlotte ale měla jiný plán. Jak se sklonil níže, aby dostal dýku do vhodné pozice pro dlouhý, prudký řez, mrštila mu víko archy do obličeje. Nemohla ovšem zabránit tomu, aby ji čepel poranila. Teď byla jen otázka: jak hluboko.

Ostré okraje křídel pozlacených andělů zasáhly rabína pod bradou. Z povrchu té koule vyrazily prskající úponky, které vytvořily jakousi síť přes jeho obličej. Instinktivně upustil dýku v polovině pohybu a ruce mu vylétly k víku.

Charlotte se od něj rychle odvalila, rukou přitom zadržovala krev, která jí prýštila z levé strany krku.

Cohen, svírající víko z obou stran jako servírovací tác, se pokusil tu věc odhodit, ale světlo ho neochvějně drželo mezi anděly, fyzicky uchopilo jeho obličej a začalo ho vytahovat dopředu. Vřískal bolestí, třásl hlavou a snažil se toho zbavit, ale nebylo to k ničemu. Vousy, pejzy i vlasy mu vzplály a během okamžiku shořely. Pak to světlo zaútočilo na maso na obličeji, zakusovalo se do něj, rvalo je od kostí, odtrhávalo v krvavých cárech.

Další mučivé výkřiky. Celé tělo se mu otřásalo v křečích…

Současně podlehly té zuřivé síle i Cohenovy ruce, kůže se zvedala v děsivých bolácích, které černaly a praskaly, aby uvolnily cestu příšernému červenohnědému slizu vevnitř. Rabín padl před archou na kolena a naklonil se kupředu, takže víko zapadlo na své místo. Celé tělo pod rouchem bylo během několika sekund na uhel, orgány se rozprskly.

Pak se vzňal jeho hábit.

To světlo nepovolilo své sevření, dokud celé Cohenovo tělo nehořelo tak prudkým žárem, že se zlatá čelenka i náprsník zatavily do zčernalých kostí. Teprve tehdy oslnivá záře pohasla a nechala ty ohyzdné pozůstatky sklouznout na kámen.

Z odporného pachu spálených vlasů a masa se Charlotte zvedal žaludek, zatímco se po všech čtyřech plazila pryč a nechávala za sebou stopu v podobě krvavých skvrn. Měla pocit, že se s ní celá místnost točí, jak zoufale bojovala o vzduch. Jak hluboko ji to Cohen řízl?

Když konečně zvedla oči a pokusila se postavit, zachytila rozmazaným ztrojeným viděním jednoho z těch modře oděných ozbrojenců. Skrýval se za jedním z obrovských mramorových sloupů podpírajících kupoli. Obrátil svůj automat proti ní, tvář zkřivenou nenávistí. V tom okamžiku pochopila, že se její příděl štěstí vyčerpal.

Doufala, že měl Cohen pravdu – že Bůh má skutečně plán pro všechno, že její život něco znamenal nebo že měl nějaké vyšší předurčení. Možná, jak tvrdil Donovan, existuje po smrti jiná říše, kde duch opouští tělo a může se po libosti toulat… S vědomím, že už přelstila smrt až příliš mnohokrát, zavřela Charlotte Henneseyová oči v poklidné kapitulaci těsně předtím, než uslyšela, jak zbraň zuřivě spustila.

Hned jak Enoch dostal prvního z ozbrojenců, vyrazil do ambitu. V tu chvíli se proti němu zpoza skály vyhrnulo sedm mužů v podivných hábitech. Ječeli jako sirény, ale pokud si všiml, nebyli ozbrojení. Jenže on se potřeboval dostat co nejdřív pod svatyni, což znamenalo, že neměl čas vyjednávat. Jediné, co pro ně mohl udělat, bylo prokázat jim trochu laskavosti tím, že bude střílet nízko.

Třikrát zakroužil svým Galilem a pokropil ty záškodníky kulkami těsně pod koleny. Šest z nich se zhroutilo na skálu, sedmému se podařilo dobelhat až k zábradlí. Chytil se ho a chystal se na ně vyšvihnout. Ošklivá rána do slabin však učinil konec jeho ambicím a muž, ječící bolestí, se zhroutil k zemi.

Enoch vyrazil přímo ke svažujícímu se schodišti, které se nacházelo pod nádherným mramorovým obloukem zdobeným zlatým arabským textem – k přístupové cestě k jeskyni pod skálou zvané Studna duší. Věděl, že je to mystická říše, kde je podle legend možné slyšet hlasy mrtvých. Jak teď ujížděl na čistý adrenalin, musel si připomenout, aby se nechoval jako blázen a sám se neproměnil v jednoho z těch mrtvých tam dole.

Přikrčil se nízko k zemi a nakoukl k úpatí schodů. Ten kousek volného prostoru, který dokázal rozeznat, byl jasně osvětlený. Nezdálo se, že by se přes bohatě zdobené perské koberce pokrývající podlahu pohybovaly nějaké stíny. Bylo ale rovněž evidentní, že tam není nic, co by mu poskytlo krytí. Pokud se dole u paty schodiště krčí nějaký další střelec, bude jako rybka v akváriu. A tentokrát by mu nepomohla ani kevlarová vesta. Tam dole, na krátkou vzdálenost, by mohl snadno schytat kulku do hlavy.

Pokud ale Cohen ukryl do budovy bombu, byla jeskyně tím nejlogičtějším místem, kam ji umístit: přímo do bodu, který by zesílil mohutnou explozi dost na to, aby rozmetala posvátnou skálu islámu a spolu s ní i základové zdi podepírající svatyni.

A všechno by se to zřítilo.

Zhluboka se nadechl a vyrazil kupředu, zbraň připravenou v pohotovosti u ramene. Ze všech sil se snažil, aby jeho svaly zůstaly uvolněné a prst na spoušti ohebný.

Mramorové schody byly pod bosýma nohama jako led. Zůstával přikrčený nízko nad zemí a rychle sestupoval dolů. Když se ocitl zhruba ve dvou třetinách schodiště, zbytek seskočil a v okamžiku, kdy se jeho nohy dotkly země, se stočil a provedl výsadkářský kotoul. Hrdinství stranou, věděl, že bude mít vyšší šanci, když se bude pohybovat rychle a nepředvídatelně. Lepší než nechat si ustřelit zadek.

Ještě jednou se plánovaně překulil a hned se zvedl do přikrčené pozice. Okamžitě stiskl spoušť Galilu a v širokém oblouku vyprázdnil třetinu zásobníku.

Největším nebezpečím však byly jeho vlastní divoce se odrážející střely. Jedna kulka ho opravdu škrábla do levého ramene.

Jeskyně byla prázdná. Žádní skrytí střelci.

Taky žádná bomba.

Enoch s bušícím srdcem vydechl a trochu se uklidnil.

A tehdy si všiml zářivě bílé hranaté krabice nově nainstalované bezpečnostní kamery, umístěné vysoko na zdi jeskyně hned pod vrcholem schodiště. A kdyby nevěděl, že to není možné, přísahal by, že její čočka v tom světle mrkla a upřela se rovnou na něj.

„Pitomost.“

„Slyšel jsem nějaké řeči, že jste další mesiáš,“ pronesl hluboký hlas.

Charlotte, užaslá, že je stále naživu, otevřela oči. Nad ní stál ramenatý muž s kozí bradkou a usmíval se.

„Amit Mizrachi,“ představil se. Hodil si automat přes rameno a sklonil se, aby jí pomohl na nohy.

Omámená Charlotte vrhla rychlý pohled ke sloupu, kde hned za zábradlím ležel tváří k zemi, ruce a nohy rozhozené, Cohenův poslední ozbrojenec, celý zakrvácený.

„Krk máte v pořádku?“ Snažil se zjistit, odkud se bere ta krev, ale nedokázal nic najít.

Když si krk prohmatala prsty, zjistila, že ta deset centimetrů dlouhá řezná rána, která tam byla ještě před pár sekundami, se docela vyhladila. „Jo. To… to mám,“ řekla. „Děkuji. Nevím, co bych dělala, kdyby…“

„Vypadá to, že jste si poradila docela dobře i bez nás,“ poznamenal Amit a vrhnul postranní pohled po rabínově zuhelnatělém těle.

„Nás?“ Charlotte kolem neviděla nic než mrtvoly.

Kupolí opět otřásl rachot vrtule, který tentokrát zazníval daleko blíže.

Pak se v klenuté chodbě po její levici zhmotnil další muž. Když viděl, že Amit mezitím oblast zajistil, hodil si Galii přes rameno a hlasitě zahvízdal. „Dole čisto.“

Enoch přeskočil zábradlí, které oddělovalo skálu, a vyrazil směrem k nim. Obličej mu zkřivil výraz znechucení, když spatřil, co se přihodilo Cohenovi. I přes grotesknost toho všeho cítil nutkání přistoupit blíž, aby si prohlédl tělo a, což bylo ještě důležitější, velkolepou třpytivou relikvii, která se tyčila nad ním. „Co to sakra…“

„Nedotýkej se té schránky!“ křikl na něj Amit.

Překvapený Enoch okamžitě o krok ustoupil a zvedl ruce do vzduchu. „Co to –“

„Promiň,“ odpověděl teď už mírně Amit. „To jen že… no, vidíš, co to udělalo s rabínem.“ Koutkem oka zahlédl, jak rabína pohltily plameny, když se dostal do kontaktu s víkem archy.

„Rozumím.“ Enoch se znovu znechuceně zašklebil. Pak ho najednou napadlo, že se stal rabín možná obětí intenzivního radiačního záření. Vyvalil oči a ukázal na archu. „Je to nukleární?“

„Něco takového,“ řekl Amit. „Když se toho ale nedotkneš, nemáš se čeho bát.“ Tahle část legendy o arše se rozhodně zdála pravdivá. „Je to tak, Charlotte?“

Vybavily se jí ty zářící kosti uvnitř archy. Mojžíš? Její pohled zalétl zpátky ke Cohenovu spálenému tělu. Potřásla hlavou, neměla tušení, jak má vlastně odpovědět.

„Hele. Tam nahoře je taky jedna,“ vyhrknul Enoch a ukázal na základnu kupole, kde mu pohled náhodou padl na další diskrétně umístěnou bezpečnostní kameru. „Podívejte.“

Amit přistoupil o dva kroky blíž a zakláněl hlavu, až zahlédl drobnou čočku přístroje lesknoucí se ve světle. „No, tím se to celé stává trošku zajímavější.“ Jestli tam ta kamera není jen tak na okrasu, tak si muslimové ten záznam určitě parádně užijí.

„Kamera pod schody má skvělé záběry, jak jim tam střílím po Studni duší,“ přiznal Enoch. „Z toho rozhodně nevzejde nic dobrého.“

Amit a Charlotte se po něm ohlédli a zamračili se.

„Na co jsi to tam střílel?“ zeptal se Amit.

Enochovi okamžitě zrudly tváře. Pokrčil rameny a řekl: „Jenom preventivní opatření.“

Amit pozvedl obočí. To je pořádný průšvih. Izraelci budou mít zatracený problém se z toho všeho nějak vymotat. Přešel k okraji skály, přelezl zábradlí a pečlivě si prohlédl zdi nad ambitem. Hned si všiml další kamery shlížející dolů asi tři metry za Arabem, kterého provrtal kulkami. Znechuceně zasténal.

„Další?“ zavolal na něj Enoch.

„Jo,“ povzdechl si Amit.

„Udělali jste, co jste museli,“ namítla Charlotte. „Kdybyste ho nezastavili…“ Ukázala na rabínovy ostatky a oba Izraelci sledovali její ruku pohledem. „Dovedete si představit, co se mohlo stát?“

„Jenom hádám.“ Amit se nahnul přes zábradlí a na moment se upřeně zahleděl na archu. Copak Cohen opravdu věřil, že návratem legendární relikvie k Základnímu kameni přivolá na muslimy Boží trest? Čekal, že se objeví legie andělů, aby osvobodily Sión? Jenže na druhou stranu, co kdyby Cohen skutečně naplnil své ambice? Najednou si uvědomil obrovskou tíhu smrti, která se rozprostřela kolem něj, a ucítil, jak se ho zmocňuje mrazivý chlad.

Věděl, že tohle byl jen začátek malstrómu.

Amit a Enoch bez odkladu posbírali zbraně těch dvou mrtvých Palestinců a šesti Cohenových ozbrojenců a naskládali je na hromadu ve vzdáleném koutě. Když se ujistili, že sedm mužů v hábitech je kompletně nepohyblivých a nepředstavují žádnou hrozbu (díky Enochově přesné střelbě), přihodili na hromadu i své vlastní zbraně. Pak se posadili vedle Charlotte, kde měli volný výhled na otevřené dveře svatyně.

„Nejlíp, když zvedneme ruce, aby si nás nespletli se zlými hochy,“ navrhl Enoch.

Všichni zvedli ruce do výšky.

Minutu nato překodrcal přes práh robot a se zaskřípěním zastavil tři metry ode dveří. Vysunulo se rameno s kamerou, obhlédlo celou místnost ze strany na stranu a nakonec se zaměřilo na tři přeživší.

„Zamávejte na pozdrav,“ řekl Enoch. Sám šel příkladem a navíc ukázal zvednutý palec. Pak hlasitě nahlásil své jméno a hodnost pro mikrofon robota. „Vevnitř čisto,“ dodal.

Během několika sekund začali do svatyně proudit vojáci se zbraněmi připravenými k palbě a rozvinovat se po ambitu.

„Hlavně se nedotýkejte té velké zlaté bedny támhle!“ křičel na ně Amit, když probíhali kolem.

Charlotte vysvětlila izraelským velitelům, jakým způsobem Cohenovi muži archu zakryli, aby ji mohli bezpečně přesunout. Pak s pomocí Amita, který ji podpíral za ruku, vyšla ze svatyně.

Amit pořád ještě přímo hořel vzrušením. Tahle noc dalece překonávala ono syrové vzrušení, které prožíval při všech těch přepadech v Gaze. A spatřit na vlastní oči archu úmluvy bylo uskutečněním největšího snu každého archeologa.

Venkovní situace vypadala chaoticky: na vyvýšenou plošinu Skalního chrámu dosedaly helikoptéry a všude, kam až oko dohlédlo, se rojili izraelští vojáci. A Enoch byl v centru toho všeho, obklopen veliteli IOS do nejmenších detailů líčil, co se přihodilo uvnitř chrámu, a mezi jednotlivými větami rychle potahoval z vyžebrané cigarety.

Charlotte vzhlédla k Amitovi. „Vážně věříte, že tamto uvnitř je archa úmluvy?“

Ta otázka Amita překvapila. „Viděla jste, co to udělalo s Cohenem. Řekl bych, že je to rozhodně pravé.“

„A co to, že já jsem mesiáš?“ zeptala se žertem.

Na chvíli se zarazil a zamyslel se nad tím. „Rabín Cohen byl možná tak trošku cvok. Jestli ale on věřil, že jste…“ Pokrčil rameny.

„Hej!“ zavolal na Amita jakýsi ženský hlas.

Když vzhlédl, s překvapením spatřil Jules, jak klopýtá směrem k němu. Košili měla pod ňadry zavázanou na uzel a ruku si tiskla na obvaz přilepený páskou k levému boku. Se širokým úsměvem ve tváři se Amit na místě zastavil.

„Co má tohle znamenat?“ řekla Jules s hranou dotčeností. „Jsem pryč jenom hodinu a ty už držíš v náručí jinou ženu? To ses vůbec nepoučil?“

Amit zavrtěl hlavou. „Ty máš ale drzost, to ti teda povím.“

Jules se mu vrhla kolem krku a chvíli ho tak pevně svírala. „Bože, měla jsem o tebe strašný strach.“

„Jak jsi –?“

„Policie se ke mně dostala ještě dřív, než dorazila sanitka. Když jsem jim řekla, co se stalo, byli tak hodní, že se se mnou podělili o svou lékárničku a odvezli mě sem.“

„Rád vidím, že rytířství ještě nevymřelo,“ poznamenal Amit.

„Po tom všem, co jsi mi vykládal o chrámu a o arše, jsem věděla, že tě najdu tady.“

„Chytré.“

„Díky.“

Amit jí formálně představil Charlotte.

Jules se předtím natolik soustředila na Amita, že si ani nevšimla, že má žena krk celý od krve. „Propána, Charlotte… jste v pořádku?“ zeptala se vylekaně. Jemně uchopila Charlotte za bradu a snažila se najít ránu. „To je vaše krev?“

„Ano, ale –“

„Kde jste zraněná? Musíme to ošetřit.“

„Vážně jsem v pořádku, Jules. Je to celé trošku komplikované. Ale děkuji vám. A co vy?“ Charlotte soucitně ukázala na její ovázané břicho.

„Do nemocnice zajedu později. Je to jen škrábnutí.“

„Vlastně bych vám s tím možná mohla pomoct.“

O tři dny později

Přesně jak Ghalib doufal, izraelský ministerský předseda i prezident odmítli jakoukoli odpovědnost za události, k nimž došlo na Chrámové hoře. Přirozeně měli velké problémy vysvětlit, proč izraelská armáda to místo obléhala a proč jakýsi fundamentalistický rabín, bývalý člen Knessetu, vyhloubil pod horou potají podzemní tunel. Nejtěžší se však ukázalo nějak urovnat tu přestřelku, která se rozpoutala uvnitř Skalního chrámu.

„Útok na třetí nejposvátnější svatyni islámu nebude brán na lehkou váhu,“ přislíbil Ghalibův zástupce ministerskému předsedovi.

Konečně se v písku objevila jasná čára – bod zlomu.

Tomu, co Ghalib na vlastní oči sledoval přes kamery uzavřeného okruhu, které nechal nainstalovat ve svatyni, se ani nechtělo věřit. Sehrál roli tichého svědka při odhalení nejposvátnější relikvie. Islámská legenda pravila, že archa úmluvy ohlásí příchod pravého Mesiáše – a počátek Posledního soudu. Na vlastní oči viděl, jak ta žena otevřela schránu. Na vlastní oči viděl, jak archa během pouhých pár sekund rabína zaživa sežehla na uhel.

Krátce nato už přihlížel, jak IOS zabezpečuje budovu. Ten Izraelec s kozí bradkou a žena, kterou Cohen unesl, vysvětlili velitelům IOS, jak bezpečně přesunout relikvii, že ji musí nejprve zakrýt tou modrou látkou a zvířecími kožešinami. Audiozáznam zřetelně zachytil celou konverzaci.

Ani ne hodinu potom, co Izraelci celou svatyni uzavřeli, vynesla relikvii ven skupina mužů v modrých kombinézách doprovázená silnou stráží. Přenesli ji na náměstí Západní zdi a naložili na nákladák.

Ghalib, který stál venku, pořídil s pomocí svého digitálního kamkordéru tajný záznam i tady toho.

Jediné, co teď zbývalo, bylo zkompilovat videonahrávky na jediné DVD, pečlivě je sestříhat a pak vyslat kurýra, který doručí zásilku Ghalibovu kontaktu v Al-Džazíře.

Brzy se celý svět stane bezprostředním svědkem hrubého počínání Izraelců: krveprolití, znesvěcení, pošpinění svátých míst. Taková troufalost. Protesty islámského světa budou ohlušující.

Tohle vdechne nový život intifádě a přinutí arabské státy, aby zformulovaly odpověď na narůstající hrozbu, kterou představuje židovský stát v této oblasti. Není pochyb, že koalice bude růst každým dnem, protože všechny země Středního východu budou nuceny zaujmout postoj – zvolit si stranu.

Ghalib upíral unavený pohled svých karamelových očí na kupoli Skalního chrámu, která se v ranním slunci třpytila jako tekuté zlato.

„Alláhu Akbar,“ zašeptal. „Taqwa.“ Boj se Boha.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ ozval se ode dveří udýchaný hlas. „Přišel jsem tak rychle, jak to jen šlo.“

Ghalib se obrátil k vousatému Palestinci, který s sebou nesl tašku s laptopem – k nejlepšímu počítačovému specialistovi Waqfu, jenž spravoval internetové stránky, telekomunikace a tiskové zprávy rady. „To je v pořádku, Bilaale,“ řekl s pokřiveným úsměvem a pokývl mladíkovi dovnitř. „Pojď. Chci to co nejdřív dokončit.“

Zatímco se Bilaal usazoval u konferenčního stolu a spouštěl svůj laptop, položil vedle něj Ghalib DVD ze svého digitálního kamkordéru a tenký přenosný harddisk ze sledovacího systému Skalního chrámu.

„Potřebuju oba ty záznamy na jednom disku – tenhle napřed.“ instruoval ho Ghalib a ukázal na harddisk. „Dokážeš ta videa spojit, že ano?“

„Udělám všechno, co chcete,“ ujistil ho Palestinec.

Ghalib, s rukama pevně založenýma za zády, nakukoval technikovi přes rameno.

Bilaal vylovil z tašky USB kabel a s jeho pomocí připojil harddisk k laptopu. Pak zaktivoval program pro úpravu videozáznamu a zpřístupnil data z Ghalibova harddisku. „Nejdřív si projedeme to video. Pak mi řeknete, co s tím chcete provést.“

„Pamatuj, Bilaale. O tomhle nesmíš nikomu říct. Rozumíš?“ varoval jej Ghalib.

Když Bilaal zvedl hlavu a všiml si Strážcova zlověstného výrazu, zmocnil se ho nepříjemný pocit. „Máte mé slovo.“

Na obrazovce v úhledné mřížce tři na tři současně ožilo devět videozáznamů. Technik okamžitě poznal body, odkud byly pořízeny – u všech se jednalo o interiérové záběry Skalního chrámu. Snažil se vzpomenout si, jestli uvnitř svatyně někdy zahlédl kamery, ale nic se mu nevybavovalo.

Bilaal spustil playback.

Na obrazovce teď dva Palestinci v civilních šatech opatrně procházeli přes zšeřelý ambit s poloautomatickými zbraněmi v rukou, vždycky vyklouzli z jednoho rámečku a objevili se na dalším. Na audiozáznamu bylo naprosté ticho s výjimkou sotva slyšitelných kroků jejich bosých nohou po bohatě zdobených perských kobercích a jejich těžkého oddechování. Kamera číslo devět nabízela nezaměnitelný výhled na prázdnou jeskyni pod skálou – Studni duší.

Když si Bilaal prohlédl drobné značky s datem a běžící hodiny v pravém dolním rohu každého okna, úplně mu ztuhly svaly po těle. Bylo to jen pár minut před tou ošklivou přestřelkou, ke které došlo právě před třemi dny. O tom obléhání se k němu doneslo několik šokujících zvěstí. Žádná z nich se ale nezmiňovala o tom, že by ve svatyni těsně předtím, než to všechno začalo, byli tihle ozbrojení muži – muslimové.

Ghalib se k němu sklonil a zašeptal: „Tyhle záběry potřebujeme vymazat. Rozumíš?“

„Rozumím,“ odvětil rozechvělým hlasem.

„Teď to posuň o dvacet minut dopředu.“

Třesoucími se prsty spustil Bilaal rychlé přetáčení.

Počitadlo videa se na pár sekund prudce roztočilo. „Aha! Tady. Tady to zastav.“

Bilaal klikl na tlačítko přehrávání. Oba ozbrojenci, stojící kus od sebe, se teď křikem domlouvali, že začnou okamžitě střílet v momentu, kdy někdo vstoupí do svatyně. Stejně hlasitě si navzájem popřáli hodně štěstí a poblahopřáli si, že byli vybráni za mučedníky. O pár sekund později přimělo skřípění dveřních závěsů oba muže, aby se stáhli a zaujali pozice se zbraněmi namířenými na jižní vchod do svatyně.

„Teď sleduj, Bilaale.“ Ghalib se širokým úsměvem ve tváři se vzpřímil a založil ruce na hrudi. „Začneme tady.“ Ghalib poklepal na obraz zabíraný kamerou číslo jedna: dveře se zvolna otevírají, měsíční světlo se rozlévá otvorem.

Bilaal se naklonil blíž a snažil se rozeznat temné siluety, které se objevily ve dveřích svatyně, ale nedařilo se mu to. A pak se přihodilo něco naprosto neočekávaného. Všech devět videozáznamů současně zaplavila statická elektřina, jak se přerušilo spojení.

„Co to –“

„Co jste s tím udělal?“ vyštěkl Ghalib. „Spravte to.“

Bilaal se přikrčil v židli a jeho prsty začaly divoce bušit do klávesnice a přetáčet záznam dopředu a dozadu. Ghalibova ostrá brada se mu prakticky opírala o levé rameno. Strážce byl tak blízko, že cítil na krku jeho horký dech.

I při čtvrtém pokusu se zrnění statické elektřiny stále vracelo.

„Co jsi to udělal?“ zasyčel Ghalib, kterému se vzdouvaly nozdry vztekem.

„Já – já…“ Bilaal zmateně potřásal hlavou a ruce natahoval k obrazovce. „Nic. Přísahám. To ty záznamy. Ony prostě… Zastavily se.“

„To není možné! Viděl jsem, jak se to celé stalo! Sledoval jsem to všechno přes ty kamery!“ Ghalib bouchl rukou do stolu vedle něj. „Ty jsi ty záznamy vymazal?“ Celý bez sebe zlostí vrazil ukazováček technikovi do obličeje. „Řekni mi, že jsi je nevymazal, Bilaale!“

Bilaal se choulil v židli. „Tohle jsem já zavinit nemohl. Celou tu dobu jste mě sledoval. Nemohl jsem…“ Pořád potřásal hlavou. „Nic jsem nevymazal – to přísahám!“

Celou následující hodinu pokračovali Ghalib s Bilaalem v pokusech, procházeli zkaženou stopáž stále znovu a znovu… a znovu. Bilaal upravoval nastavení, testoval spojení, přehazoval kabely, projížděl diagnostické programy na harddisku. Přesto se pokaždé přesně v okamžiku, kdy se otevřely dveře svatyně, objevila statická elektřina. Pro jistotu prošel Bilaal celý proces ještě jednou s použitím druhého laptopu, který používal jako zálohu.

Pořád totéž. Statická elektřina.

Nakonec, celý orosený potem a bledý jako stěna, vyzkoušel Bilaal přehrát záznam, který Ghalib pořídil vlastním kamkordérem. Tehdy se objevilo něco ještě neuvěřitelnějšího – další statická elektřina. Celý disk byl vymazán.

„Co to děláš!“ vybuchl Ghalil. „Podívej, co jsi teď provedl! Co jsi to udělal?“

Jenže poté co byl svědkem nevysvětlitelného osudu druhého disku, se Bilaalovo chování dramaticky změnilo. Ten muž byl vyděšený. „Co se stalo s těmi videozáznamy,“ odpověděl klidně, zatímco pomalu potřásal hlavou, „to nedokážu vysvětlit. Můžu jen věřit vašemu slovu, že tam ta videa byla. Pokud ale na těch discích byly nějaké záznamy… a teď jsou bez jakéhokoli logického vysvětlení vymazány…“ dodal slabým hlasem, „pak vám musím při vší úctě položit jednu otázku, Ghalibe. Možná stejnou otázku, kterou by vám položil sám Alláh.“

„A co by to mělo být?“ zavrčel Ghalib.

„Co jste provedl vy?“

Sterilní chodby Univerzitní polikliniky Agostina Gemelliho byly Charlotte Henneseyové strohou připomínkou alternativního osudu, který ji mohl potkat. Za každými dveřmi křídla pro pacienty v kritickém stavu trpělivě čekala Smrt.

Vědomí, že byla obdařena schopností změnit osud takového množství lidí, bylo přímo ochromující. Neexistovala žádná záruka, že by dokázala zvrátit škodlivé důsledky každé choroby. ALS ale bylo rozhodně považováno za jedno z nejtěžších onemocnění, a přece se jí je podařilo bez potíží vyléčit. Podle evangelií byli na seznamu lidí, které uzdravil Ježíš, chromí, zmrzačení, ochrnutí, malomocní, hluší, němí a slepí. Pochopitelně tady bylo také množství exorcismů. Ani nemluvě o tom největším zázraku ze všech: vzkříšení mrtvého. Ale co teď měla Charlotte Henneseyová s tím vším dělat? Kdy je mrtvý opravdu mrtvý? Existuje snad nějaké omezené časové okno, kdy je možné zvrátit smrt? Ať je to jakkoli, pro Evana už bylo příliš pozdě. Jeho tělo bylo zpopelněno téhož dopoledne, kdy s ní její únosci odletěli do Izraele.

„Permesso!“ vykřikl hlasitě kdosi za jejími zády.

Překvapená Charlotte okamžitě rychle ustoupila ke zdi. „Promiňte.“ Kolem ní pospíchala pětice zdravotníků a lékařů, mezi sebou nosítka. Jejich úhledná formace – dva na každé straně, jeden vzadu – jí připomněla bobisty na olympijských hrách. Muž, který ležel na nosítkách od pasu nahoru nahý, utrpěl strašlivé popáleniny na hrudi, pažích a obličeji. Oči měl doširoka vyvalené šokem, údy se mu třásly.

Zmocnilo se jí neodolatelné, mučivé nutkání zastavit je, zasáhnout, vložit ruce na toho nešťastníka. Bez dechu sledovala, jak jednotka z pohotovosti zmizela za mechanizovanými dvojitými dveřmi oddělení popálenin na konci chodby.

Ty primární emoce, které ji drásaly, v ní vyvolávaly pocit, jako by byla narkomankou trpící abstinenčními příznaky. Napadlo ji, jak se s tímhle vším asi vyrovnával Ježíš. Taky se bál? Měl pochybnosti, zda je hoden něčeho takového? Koneckonců, i když se jej třeba dotkl samotný Bůh, stále to byl člověk. Také se cítil osamělý, ztracený a zmatený? Jak Ježíš vybíral, koho vyléčit, kolik jich vyléčit?

Taková schopnost mohla vyprovokovat tolik různých reakcí, od překotné velkomyslnosti až po nezvladatelnou misantropii – možná dokonce i šalebnou mánii. Nebylo pochyb, že potřebuje vedení, ukázněnost… víru. Kde ale měla najít správné odpovědi? Tohle nebyl zrovna vhodný materiál pro psychoanalýzu.

A tehdy pochopila, že nejlepší místo, kde začít, je tady, v Římě.

Pusť se do toho.

Ze sesterny vyšla mladá žena v nebesky modrém stejnokroji. Barva jejího oblečení vrátila Charlotte ve vzpomínkách zpátky k hábitu, který tehdy halil onoho egomaniackého misantropa, z něhož nezůstalo nic než prach u paty archy úmluvy.

Rychlý pohled na Charlottinu tašku s nápisem YMCA potvrdil sestře její odhad, že je to také Američanka.

„Jste v pořádku?“ zeptala se sestra se silným novoanglickým přízvukem.

„Ano.“ Charlotte se zhluboka nadechla. „Děkuji.“

„Mrzí mě, že jste to viděla,“ řekla sestra a ukázala očima k oddělení popálenin. „Nejtěžší případy procházejí těmihle dveřmi. Chvíli to trvá, než si zvyknete.“

„Myslíte, že to zvládne?“

Žena naklonila hlavu na stranu. „Musíme věřit, že ano. Někdy, když si myslíte, že není naděje,“ – pokrčila rameny a usmála se – „dočkáte se překvapení.“

Sestra sklopila oči k žluté plastové propustce pro návštěvníky, kterou Charlotte držela v ruce.

„Koho jste sem přišla navštívit?“

„Patricka Donovana.“

„Aha,“ přikývla. „To je jeden z mých. Myslela jsem, že nemá žádné příbuzné.“

„Teď už má,“ opravila ji jemně Charlotte.

„Je to od vás vážně moc hezké, že jste ho přišla navštívit. Pojďte, je kousek tady po chodbě. Odvedu vás za ním.“

Charlotte vyrazila za sestrou.

„Jak mu je?“

Sestra k ní obrátila pohled plný smutku.

„Obávám se, že ne moc dobře. Rozsáhlé poranění hrudníku. Jestli ale zvládne příštích pár dnů, má slušnou šanci se z toho dostat. Je to opravdový bojovník.“ Obdařila ji povzbuzujícím úsměvem a dodala: „Mám pocit, že on nás překvapí.“

Najednou zatáhla Charlotte ke zdi, protože zpoza rohu vyběhl tým z kardiologického oddělení. Zdravotníci před sebou tlačili defibrilátor. Další souboj s časem a přírodou. Charlotte úplně cítila, jak se Smrt spokojeně šklebí.

„Omlouvám se,“ řekla sestra. „Je tady víc důvodů, proč jim říkáme havarijní vozíky.“

Pokračovaly dál chodbou.

„Možná vám to, co uvidíte, nebude příjemné,“ vysvětlovala omluvně sestra. „Protože nemůže dýchat sám, dali jsme ho na přístroj. V hrudi a v krku má spoustu trubiček. Prozatím ho udržujeme pod těžkými sedativy.“

Když to Charlotte slyšela, zajíkla se a po tvářích se jí začaly řinout slzy. „Rozumím.“

Prošly kolem dalších dvou pokojů, které měly stěny z čirého skla. Uvnitř třetího spatřila Donovana podepřeného v posteli. Při té spoustě trubiček, které měl připevněné kolem úst a nosu, jej bylo možné identifikovat jen podle holé lebky a pokleslého obočí.

„Tak jsme tady“ Sestra se zastavila přede dveřmi. „Možná za něj budete chtít odříkat modlitbu.“ Položila Charlotte konejšivým gestem ruku na rameno. „Opravdu věřím, že to pomáhá. Kdybyste něco potřebovala nebo měla nějaké otázky, jmenuji se Maryanne.“

„Vážně si cením všeho, co jste udělali. Děkuji vám, Maryanne.“

Sestra se vrátila zpátky na příjem.

Dlouhou chvíli Charlotte jenom tak postávala u dveří, jako by vrostla do země. Nakonec zamířila k posteli, přitáhla si židli blíž a posadila se vedle něj tváří ke dveřím. Slzy jí teď tekly čím dál víc, a když si je otřela, zůstala dlouze a upřeně zírat na lesknoucí se špičky prstů a přemýšlela nad tím, jak se léčivá moc její DNA tak snadno přenesla na Cohenova syna. Pořád ale pochybovala: bylo by možné, že se chlapcův genom kompletně překódoval, aby připomínal její vlastní… a Ježíšův? Nemohlo to být tak jednoduché, jinak by Joshua neměl problémy, když se dostal do kontaktu s archou.

Někde uvnitř mě musí být na genetické úrovni nějaká odlišnost.

Jak ale mohlo být dosaženo takové odlišnosti, takové genetické selekce? Ta představa znamenala konec nesčíslného množství vědeckých principů. Rabínovo tvrzení – že patří mezi „vyvolené“ – jí připadalo nesmyslné. Jak ji ale mohla schránka obsahující kamenné desky, žezlo a kosti rozeznat od ostatních lidí? Jenže na druhou stranu, tohle nebyly jen tak nějaké obyčejné kosti, když zářily jako měsíční kameny. A to neuvěřitelné světlo na víku archy…

Všemocné věčné světlo.

Představa, že starověcí Egypťané nějak narazili na tajemství stvoření a Boha, se jí zdála přitažená za vlasy. Dokonce ani moderní genetické bádání se nedokázalo přiblížit k rozluštění těchto záhad. Ale co jestli bylo na tom, co jí Cohen řekl, něco pravdy? Mojžíšův exodus. Jediný nejvyšší Bůh nějak vtělený do světla?

Opatrně položila ruku na Donovanovo předloktí a pozorovala průhledné trubičky s intravenózní výživou, které se vinuly od jeho ruky.

Byl na dotek studený, hrozně studený.

Vytáhla z tašky malou stříkačku, do jedné třetiny naplněnou její vlastní krví, a sundala z ní kryt. Ohlédla se ještě jednou k prosklené přepážce, aby si ověřila, že ji nikdo nesleduje. Ukryla stříkačku do ruky a zabodla jehlu do injekčního portu intravenózní hadičky. S tichou modlitbou na rtech pevně tiskla píst, dokud se válec nevyprázdnil.

Další ustaraný pohled do chodby. Nikdo se nedíval.

Vytáhla stříkačku, nasunula kryt a nenápadně ji strčila zpátky do kabelky.

Jak tak s nadějí a očekáváním hleděla na Donovana, bylo pro ni těžké představit si, co se asi děje uvnitř jeho těla na genetické úrovni. Překódování genů? Buňky opravují samy sebe? Jedna věc byla ale jistá: docházelo k nápravě škod – může se opovážit říct zázračné nápravě?

„Ucítíte takové šimrání,“ zašeptala a pohladila ho po ruce.

Belfast

Charlotte zvolna kráčela vedle otce Donovana, její pohorky šustěly orosenou trávou Milltownského hřbitova. Chladný větřík setřásl pár žlutě zabavených lístků z větví dubů, jako předzvěst časného příchodu podzimu. Svahy okolních kopců hned za dálnicí A501, která hraničila se hřbitovem, poskytovaly městu dramatické panorama. Zaznívala sem živá jazzová hudba z Cathedral Quarter, kde se právě rozjížděl druhý den Belfastského hudebního festivalu.

Donovan ukončil velice důležitý hovor, který mu přišel na mobil, právě když vystupovali z auta. S úsměvem strčil telefon do kapsy, ohlédl se po ní a zahýbal obočím.

„Takže?“ Shrnula si z obličeje pramen rusých vlasů. Tlustý svetr Blarney Woolen Mills ji udržoval v teple.

„Švýcarská garda ho včera v noci zadržela, když se pokoušel opustit Vatikán.“

„Co s ním bude?“

„Nic dobrého, to je jisté. Otec Martin zfalšoval dokumenty, aby těm dvěma mužům umožnil proniknout dovnitř… a ti zavraždili toho recepčního, vás unesli.“

„A vás tam nechali umřít.“

„To taky,“ odvětil skromně. „Být spoluviníkem něčeho takového…“ Zasmušile zavrtěl hlavou. „Znamená to několik vážných obvinění. Ten commandante mi řekl, že soud proběhne během pár týdnů. Oba budeme pochopitelně muset svědčit.“

„Samozřejmě.“

„A kdy se chcete vrátit do Izraele?“

„Za pár dní, možná. Řekla jsem jim, že se stále zotavuji.“

„Ale uděláte to?“ zeptal se s naléhavým pohledem v očích.

Povzdychla si. „Byla bych blázen, kdyby ne. Kromě toho, nejspíš budou mít problém to otevřít. A když zjistili, že mám magický dotek…“ Rozpustile pokrčila rameny.

Usmál se. „Musím připustit, že vám docela závidím. Moci studovat archu úmluvy?“ Bylo pro něj obtížné pochopit všechny aspekty toho, co mu vyprávěla o událostech následujících po jejím únosu z Vatikánu. Ale už jen samotný náznak, že se pravděpodobně dotkla nejlegendárnější biblické relikvie? Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Neuvěřitelná příležitost.“

„Víte, pokud na to přistoupím, budu potřebovat trochu pomoct – po stránce teologické i jinak. Už jsem si v Izraeli našla pár přátel – jednoho archeologa a egyptoložku. Získala jsem je pro ten projekt. Ale myslím si, že kdybyste měl čas, třeba byste mě mohl doprovodit… trochu mě podpořit?“

„Myslíte, že by to Izraelci dovolili?“ odvětil zářící Donovan dychtivě. „Totiž, nepředpokládám, že by ze mě byli nadšení, když jsem katolický kněz a vůbec.“

„Jak to vidím já, pokud chtějí, aby tihle miláčkové otevřeli tu schránku,“ – roztáhla všechny prsty na rukou a zatřepala s nimi – „nebudou teď mít moc na výběr, nebo ano?“

Donovan se zasmál. „Nejspíš máte pravdu. Takže v tom případě jsem poctěn a můžete se mnou počítat.“

„Vím, že můžu.“

Vedl ji labyrintem náhrobních kamenů a pomníčků, jimž dominovaly vysoké kříže – tradiční i keltské – vyrobené z mramoru a žuly.

„Poté co jsem se zhroutil na podlahu, si toho moc nepamatuju,“ vysvětloval Donovan Charlotte. „Těsně předtím, než jsem upadl do bezvědomí, jsem měl ale silnou vizi tohohle místa.“

„Je tady nádherně,“ prohodila Charlotte s pohledem upřeným na zvlněné kopce v dálce.

Nebyl to ale výhled, co měl na mysli. „Tady pod námi je pohřbeno čtvrt milionu duší,“ řekl. „Už nezbylo skoro žádné místo pro nově příchozí. Moje matka ale naštěstí před pár lety přesvědčila otce, aby tady koupil dvě místa. Moc se mu do toho nechtělo, samozřejmě,“ dodal Donovan s úsměvem. „Byl to člověk, který miloval život, o smrti nechtěl ani slyšet. I když si vzpomínám, jak připíjel staříkům v hospodě se slovy: Ať jsi v nebi půl hodiny předtím, než se Ďábel dozví, že jsi mrtvý.“

Charlotte se rozesmála.

„Leží přímo tady,“ řekl a ukázal na skromný náhrobní kámen ve tvaru kříže. „S mými rodiči byste si skvěle rozuměla, Charlotte. Dobří lidé s velkým srdcem. Teď se podívejte sem.“ Ukázal na symbol vyrytý do náhrobního kamene jeho otce:

„Víte, co tenhle symbol znamená?“

Vzhledem k tomu, že byla vychovávána jako katolička, viděla už překrývající se P a X mnohokrát předtím – hlavně na mešních rouchách kněží a na oltářních pokrývkách. Jejich smysl jí ale unikal. Zavrtěla hlavou.

„Chí a ró jsou první dvě písmena řecké podoby jména Kristus – X a P. Když se ale vysloví, odpovídá to v naší abecedě C a H. Christus,“ zopakoval. „Pomazaný nebo vyvolený.“ Teď se na ni podíval a usmál se.

Ohromená Charlotte hleděla na čerstvou trávu, která vyrážela nad hrobem. „Ježíšovy kosti jsou tady?“

Donovan se opět usmál a přikývl. Vysvětlil jí, že otcova veliká rakev skrývala uvnitř ještě malou rakvičku – tu urnu. „Nejbezpečnější místo, co mě napadlo. Takže teď to víte. Jen vy, já a On.“

Nebyla mocna slova.

„Je tady ještě něco, co budete potřebovat.“

Charlotte sledovala, jak ponořil ruku do kapsy a vytáhl odtud jakýsi velice staře vyhlížející papír neprodyšně uzavřený v průsvitném plastu.

„Pamatujete si na náš rozhovor o tom, že evangelium svátého Marka končí prázdnou hrobkou a že byl ten závěr pozměněn?“

Přikývla.

„Tady je původní konec,“ řekl. „Jediná kopie na světě. Pochází z prvního evangelia, sepsaného Josefem Arimatejským – tím mužem, jenž uložil Ježíšovy ostatky do urny, kterou jste studovala.“ Odřízl kdysi ten šokující epilog z deníku tajemství předtím, než jej poslal zpátky do Jeruzaléma.

Přijala jej. „Proč mi to dáváte?“

„Nemyslím si, že je to jen náhoda, že jsou vaše iniciály C. H.“ Pokynul hlavou znovu k náhrobnímu kameni. „Jsem přesvědčený, že to mělo přijít do vašich rukou.“

PODĚKOVÁNÍ

Obzvláštní dík náleží mé ženě Caroline, mé fontáně inspirace. Bystrému oku D. Michaela Driscolla. Opět smekám klobouk před Dougem Gradem za jeho nesrovnatelné redaktorské umění. Děkuji mému příteli a agentovi Charlie Vineymu za jeho neochvějné povzbuzování a porozumění pro trh. Díky, Julie Wrightová, Iane Chapmane a všichni v S&S UK. A mnohokrát díky báječnému týmu v ILA – Nicki Kennedyové, Samu Edenboroughovi, Mary Esdaileové, Jenny Robsonové a Katherine Westové – za to, že mi umožnili podělit se o své příběhy v tolika jazycích.

Tajemství Chrámové hory i Tajemství svaté krve hojně čerpají z teologie, přírodních věd i historie. Protože musím mít vždy hlavní slovo, když přijde na průzkum, přebírám plnou odpovědnost za všechny neúmyslné omyly.

Množství rukopisů nejstaršího známého evangelia, Markova (asi 60-70 n. 1.), skutečně končí prázdnou hrobkou. Zmatek a zklamání, které to představovalo pro první pohanské konvertity ke křesťanství, byly údajně příčinou vzniku mnoha dodatků. Většina badatelů tvrdí, že Marek je společným zdrojem – zvaným Quelle Q – pro synoptická evangelia Matouše a Lukáše. Někteří také naznačují, že Q je kompilací Markova a ještě staršího neobjeveného evangelia – „ztraceného evangelia“. Zbeletrizoval jsem objevení onoho ztraceného evangelia, to, co by nám mohl jeho text říci, i jeho autorství Josefem z Arimatie – podle mého odhadu jedinou pravděpodobnou osobou, která mohla zajistit sundání Ježíšova těla z kříže.

Rozšířil jsem současné možnosti genetického výzkumu, i když jen čas ukáže, zda je možné objevit nebo vytvořit čistší genom. Etické otázky obklopující tyto vědecké pokroky budou představovat výzvu pro náboženské a humanitární myslitele. I když jsem pevně přesvědčen, že víra samotná zůstane stejně silná jako vždy.

Náboženské handrkování i prolévání krve kvůli jeruzalémské Chrámové hoře jsou děsivou skutečností a bylo tomu tak vždy od doby, kdy král Šalamoun před více než třemi tisíci lety údajně položil základní kámen chrámu. Ve své moderní podobě je tato smutná válka ilustrací izraelských a palestinských sporů kvůli územním právům a národní suverenitě. I když hora se nachází zcela v rámci izraelských hranic, je kontrolována muslimskou radou zvanou Waqf. Proto by teroristický čin spáchaný na tomto místě mohl snadno rozpoutat třetí světovou válku.

Nejvýraznější vylíčení velice uzavřené židovské komunity, Essenských, která obývala Kumrán, poskytují Flavius a Filón. Posedlost Essenských čistotou těla a duše nabízí množství svůdných paralel s Kristovým působením a objevením křesťanství. Nejvíce fascinující jsou jejich propracované a ambiciózní plány na přetvoření Jeruzaléma ve velkolepé chrámové město, které by zvěstovalo na Zemi mesiášský věk. Mnozí vědci přičítají Essenským zásluhy za přepisování a ochranu nejstarších kopií Starého zákona na světě a židovských apokryfních textů, souhrnně nazývaných svitky od Mrtvého moře. Hledání dalších svitků dosud pokračuje.

Hojné teorie zabývající se osudem archy úmluvy většinou uvádějí, že Jeruzalém napadla nějaká cizí říše a prohlásila jej za svou kořist. Ve starověku však obléhání silně opevněných měst, jako byl Jeruzalém, zabíralo celé měsíce – ne hodiny nebo dny. Takže se dá předpokládat, že chrámoví kněží by archu – ústřední bod židovské víry, relikvii, která symbolizovala izraelský národ – před jakýmkoli agresorem, který by snad mohl vyplenit chrám, dobře ukryli. Z tohoto úkrytu by pak byla zranitelná archa pravděpodobně tajně přemístěna. Nejbezpečnější úkryt by byl nevyhnutelně v nějaké pevnosti, chráněné zdmi a armádou. Vezměte si Flaviův popis Oniasova židovského chrámového města ve starověkém egyptském Heliopolis, připočtěte místní armádu… a představte si možnosti.

Nakonec poznámka k manévrování v minovém poli tří judejských náboženství… Nedávno jsem potkal velice moudrého a zbožného muslima, který přisuzoval svoji neuvěřitelně optimistickou víru v osud všech věcí „Vyšší moci“. Cítil jsem, že se vyhýbá jednoznačnějšímu označení, aby mezi námi nevytvořil bariéru. Musím přiznat, že se mi jeho přístup líbil. Protože i když se většina náboženství snaží vybudovat komunitu na základě nesmlouvavé doktríny – která mnohdy vylučuje všechny ostatní – víra je velice osobní cesta, která odráží univerzální potřebu každého z nás spojit se s mystickou, nedefinovatelnou silou (či silami) odpovědnou za náš svět a naši smrtelnost – jinými slovy, s něčím větším, něčím „vyšším“, než jsme my. Ve svých příbězích zkoumám různé cesty, po kterých nás toto velice pozoruhodné hledání může vést.

Michael Byrnes

Tajemství svaté krve

Tři svitky, dvojí krev, jediná šance na záchranu světa

Z anglického originálu The Sacred Blood

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Inc.,

roku 2009

přeložila Nada Funioková

Odpovědná redakce Eva Strnadová

Obálka René Senko

Sazba Radek Schmidt

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s, r. o., Český Těšín

Jako svou 930. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s, r. o.

Škárova 16,612 00 Brno fax: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz www.jota.cz v Brně roku 2010

Dotisk prvního vydání Počet stran 412

ISBN 978-80-7217-690-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai