Atentátník

Tom Cain

Hodnocení:

84%

Štítky:

Thrillery

Když v Dubaji zemřou násilnou smrtí dva pašeráci lidí a v San Francisku postihne smrtelná autonehoda účetního gangu na praní peněz, nesou všechna tato úmrtí nezaměnitelné známky „nehod“ způsobených Samuelem Carverem. Carver by však už neměl být aktivní. Přísahal, že se ke svému původnímu životu nevrátí. Jeho starý kontakt z MI6 by proto rád zjistil, proč změnil názor. Kdo ho platí? Kdo bude jeho příštím terčem? Někdo Carvera napodobuje, snaží se na něho svést zločiny, které nespáchal, a za vším nejspíš stojí touha po pomstě. Chce Carvera zničit, a nakonec ho zesměšnit útokem na nejvíce střežený cíl, na nového prezidenta Spojených států amerických. Sam Carver je nucen využít všechny své dovednosti, aby svého nepřítele našel a zastavil.

ISBN 978-80-204-2636-9

Copyright O Tom Cain, 2009

Translation © Jiří Balek, 2012

Mým dětem

1

Lara Dashianová byla krásná jako obrázek, svěží a plná života jako rozkvetlá louka v slunečný letní den. Ve věku osmnácti let byla čistá, plná lásky, zodpovědná a svým rodičům dělala jen radost. Pak z rodného města Armaviru v západní Arménii odjela autobusem do Jerevanu, aby se sešla s člověkem, o němž jí teta řekla, že by jí mohl sehnat práci na Západě. Když tento údajný dobrodinec Laře sebral doklady i nicotné úspory a zavřel ji do sklepa pod barem na předměstí, bolestivě se poučila, že někteří lidé klidně prodají vlastní rodinu, aby si mohli koupit novou televizi.

Naivní, nevinná dívka, kterou do té doby byla, přestala existovat. Zničilo ji opakované znásilňování, tresty a vyhrožování, což podle pašeráků lidí znamenalo „zlomit člověka“ Účel je prostý: zvyknout mladé ženy na neodvratitelnost znásilnění a absolutní nutnost chovat se ve svém vlastním zájmu, jako by si to užívaly. Lara málem zešílela hrůzou, když jinou dívku, která měla odvahu protestovat, před jejíma očima ubili k smrti jako varování všem dalším otrokyním, s nimiž byla uvězněná. Lařino staré já zmizelo, když se nová Lara podvolila svým trýznitelům a nastoupila do letadla, které ji přes Mnichov dopravilo do Dubaje.

Netušila, kde Dubaj leží, a o místě, kde měla skončit, věděla asi tolik jako ovce hnaná na jatka. A stejně jako se zvířetem s ní po cestě obchodovali. Obchod proběhl v kavárně na mnichovském letišti. Uzavřeli ho mezi sebou pašerák, který s ní přiletěl z Jerevanu, a druhý muž, mohutný, s odulými neoholenými tvářemi a zlatými řetězy kolem krku a zápěstí. Na sobě měl černou koženou bundu.

„Tohle je Khat,“ představil ho pašerák.

Ve chvíli, kdy se oba muži dohadovali o její ceně, Lara mlčky seděla. Zatímco se smíchem házeli cifry, od kávy přešli k pivu a byli sami se sebou spokojení, pokoušela se vyrovnat s neuvěřitelností své situace. Jeden muž ji zavedl do kavárny a druhý ji odtamtud odvede. Ten druhý se stane jejím novým majitelem. Pomalu ten výraz – „můj majitel“ – převracela v hlavě, ale stále ho nedokázala pochopit. Připadalo jí nemožné, že by se něco takového mohlo stát, když všude kolem ní probíhá normální život jako na každém letišti, jako by nikoho nezajímalo, že tu prostě sedí a nechává se prodávat a kupovat. Přesto tomu tak bylo.

Teď ji totiž prodávali a kupovali každý den.

Jen minulý týden byla s přinejmenším třiceti muži, možná jich bylo víc. Už je ani nepočítala, jen peníze, které jí dávali. Musela vydělat patnáct set dirhamů za noc, což znamenalo přibližně čtyři sta dolarů nebo dvě stě sedmdesát eur. Lara se rychle naučila měny z hlavy přepočítávat. Když se jí to podařilo, Khat jí dovolil ohřát si v mikrovlnce levné mražené jídlo, než ji opět zamkl do prázdné místnosti, kde s dalšími třemi prostitutkami trávila dny. Když selhala, tloukl ji pěstí do břicha tak, že bez dechu, vzlykající a dávící zůstala ležet na koberci.

Teď se rýsoval další prodej. Když Khat večer přišel do jejich pokoje, vypadal nadšeně, ale byl také nervózní. Chvíli si dívky prohlížel, přemýšlel, a nakonec ukázal na Laru. „Ty,“ řekl. „Oblíkni se, ty nejlepší šaty. Až se budeš líčit, dej si sakra záležet. Jdeš se mnou.“

Cestou ven jí prozradil, že do Dubaje přicestoval nějaký bohatý Angličan. Má prý vynikající kontakty na nejmocnější lidi ve městě. Chce dívku, kterou by měl jen sám pro sebe. A je ochotný zaplatit až třicet tisíc eur, když dostane, co hledá.

Laře se nad tou částkou zatajil dech. Nehledě na zisky, které prostitutky dokázaly odvádět, jejich velký počet na trhu znamenal, že se obvykle daly koupit za cenu rezavé ojetiny. V Mnichově za ni Khan zaplatil 2800 eur, a to včetně letenek. Nebylo divu, že se choval nervózně. Jestli Lara kupce zaujme, vydělá víc než desetkrát tolik, kolik za ni zaplatil.

„Ale jestli se s tebou budu muset vrátit…“ Mrazivě se na ni usmál, jako když si vlk prohlíží svou oběť. „Zmlátím tě tak, že až doteď to všechno bylo jen lechtání.“

2

Před padesáti roky bylo město Dubaj jen zaprášený, bezvýznamný bod na mapě Perského zálivu. Nicméně na začátku 21. století se o ní hovořilo jako o nejrychleji rostoucím městě na světě. Neminul snad týden, aby se tu neotvíral nový pěti – šesti-, či dokonce sedmihvězdičkový hotel, z nichž každý se prohlašoval za luxusnější než ten poslední. Uprostřed drze neomalené přehlídky přepychu a extravagance nebyl hotel Karama Pearl, nezajímavá budova o pouhých dvanácti patrech, právě místem, které by si snad měl bohatý návštěvník vybrat, aby v něm uskutečnil zamýšlený obchod. Hotel měl nicméně jednu zvláštnost, kterou se od všech ostatních ve městě lišil. Sídlil v něm noční klub, který patřil v Dubaji k těm nejproslulejším, pokud šlo o výběr prostitutek.

Dívky se tu dnes večer jako obvykle potloukaly mezi stoly a snažily se najít klienty, dnes však hrály jen druhé housle. Hvězdy večera postávaly u baru, který se táhl podél celé jedné stěny klubu. Bylo tam šest pasáků se svým nejcennějším majetkem. Šest stánkařů lákajících natěšené klienty na perském trhu s lidmi.

Děvčata, která nabízeli k prodeji, se pokradmu vzájemně prohlížela. Všechny se stejně jako Lara bály selhání, protože věděly, že uspět může jen jedna. Pohrávaly si s vlasy a nakláněly koketně hlavy. Jak nervózně přešlapovaly z nohy na nohu, podpatky jim klapaly o podlahu jako kopyta netrpělivých koní čekajících na pokyn startéra.

Přes sál, na opačné straně tanečního parketu seděl muž, kvůli němuž se celá přehlídka konala. Lara odhadovala, že mu táhne na čtyřicítku. Na sobě měl bílou košili s rukávy srolovanými na předloktí, odřené džínsy a mokasíny. Kromě hodinek nenosil žádné šperky. Tmavé vlasy měl krátce zastřižené a tvář s ostře řezanými rysy naznačovala, že pod oblečením se skrývá štíhlé tělo v dobré kondici. Pouze ústa s plnými rty a podmračený výraz k celkovému obrazu neseděly. Lara se stala odbornicí na čtení z tváří mužů. Tenhle, pomyslela si, by uměl být i krutý. Přesto byl pohledný, to se popřít nedalo, a také bohatý.

Přemýšlela, proč si musí dívku kupovat, když by s ním určitě většina žen šla ráda zadarmo. Možná už nějakou manželku má nebo prostě dává přednost zaplatit za to, co potřebuje. Někteří její pravidelní klienti si mysleli, že sex je pak jednodušší. Všechny ženy stojí peníze, říkali, ale s kurvou je aspoň předem jasné kolik.

Přesto jí dál připadalo divné, že když hovoří o kurvách, mají na mysli ji.

Vedle kupujícího se rozvaloval jakýsi Ind, jehož tloušťka a buclaté usměvavé tváře nedokázaly zakrýt tvrdý, zvířecí pohled dravce. Když vcházeli do klubu, Khat jí vysvětlil, o koho jde.

„Tamto je Tiger Dey. Má pod palcem většinu zahraničních dělníků v Dubaji. Zedníky a přidavače na stavbách, uklízečky v hotelech…“ Otráveně, skoro rezignovaně se na ni podíval. Takový výraz v jeho obličeji ještě neviděla. „I mě a tebe. Každou noc mi dáváš prachy, ale vlastně makáš spíš pro Tigera Deye.“

Lara si všimla, že se Dey a Angličan dívají směrem k baru a jejich pohledy zkoumají řadu kandidátek. Čas od času se k sobě naklonili a o něčem si povídali. Viděla, že se Dey snaží vyjednávat velmi přesvědčivě a své argumenty doprovází pohyby pravé ruky. Mezi palcem a ukazováčkem svíral rudou koktejlovou třešni vyndanou z drinku před sebou. Absurdní pohled. Možná právě proto se druhý muž smál, zvedal ruce v předstíraném gestu kapitulace a nechával Deye spor vyhrát.

Ind se na plyšové lavici pohodlně opřel, třešni si hodil do úst a stopku pustil na podlahu. Prstem přivolal jednoho z bodyguardů, kteří stáli kolem jeho stolu, kývl směrem k baru a dal mu úkol.

Lara si brzy uvědomila, proč Dey tolik naléhal. Jedna z nabízených prostitutek byla Indka. Nádherné stvoření se smyslnými křivkami, vyzývavými rysy a tyrkysovýma očima zářícíma z bezchybné hnědé pleti. Bodyguard se postavil před ni a palcem ukázal ke stolu, kde seděl jeho šéf. Když odběhla, její pasák nadšeně švihl pěstí do vzduchu.

Khat si pohrdavě odfrkl. „Tahle to nebude.“ Podíval se přes sál, kde dívka mezitím došla ke stolu kupujícího. „Tenhle je na bílý maso. To poznám.“

Po několika minutách se ukázalo, že se nemýlil. Indka se vrátila k baru a její povýšenost vystřídalo zoufalství. Pasák na ni začal ječet nadávky a udeřil ji do tváře. Když se rozplakala, chytil ji za paži a táhl k východu. Celá nešťastná ho prosila o odpuštění a slova doprovázely vzlyky. Nikdo se nepohnul, aby pasáka zastavil nebo jí pomohl. Ať si chtěl ten člověk se svým majetkem dělat cokoli, byla to jen jeho věc.

Lara však neměla čas přemýšlet o osudu ubohé Indky. Angličan u stolu dával Deyovi najevo „já ti to říkal“ a tentokrát to byl hostitel, kdo musel pokrčit rameny a přiznat porážku. Znovu tedy vyslali k baru bodyguarda.

Tentokrát ukázal na Laru.

Na vteřinu se nedokázala pohnout. Pak ji Khat plácl po zadku, až to zabolelo. Tak silně, že rovnováhu znovu získala teprve po několika klopýtavých krocích na tanečním parketu. Zastavila se, vzpamatovala, upravila si úzkou sukni na stehnech a zamířila k mužům, kteří teď měli v rukách její osud. Oba se jejímu pokusu o nabytí sebedůvěry vesele smáli.

Lara doufala, že je to dobré znamení. Ze všech si se snažila usmívat.

Angličan poplácal tmavé plyšové čalounění po své pravé ruce a naznačil jí, ať se posadí. Poslechla ho a tělem se natočila k němu. Pravou ruku mu položila na stehno a přitiskla se k němu. Když levým ňadrem zavadila o jeho paži, předstírala vzrušené zasténání.

Vteřinku čekala na reakci, kterou takovéto podbízení obvykle vyvolávalo. Když jí však tenhle muž vzal za zápěstí, nebylo to proto, aby jí zvedl ruku výš k rozkroku, ale aby ji jemně odtlačil, až seděla rovně vedle něho. Lekla se, že to z jeho strany znamená odmítnutí, ale usmál se a konejšivěji oslovil. „V pořádku, neboj se.“ Tázavě se na ni podíval. „Umíš anglicky, že?“

„Trochu,“ přitakala Lara, která se rychle učila něco navíc k tomu, co do ní vtloukali ve škole.

„Fajn, jak se tedy jmenuješ?“

„Lara.“

„Dobrá,“ přikývl. „Já jsem Carver.“

3

Angličan jménem Carver si Laru prohlédl od hlavy až k patě. Z jeho obličeje se nedalo vyčíst, co si o ní myslí.

„Já moc dobrá v sexu,“ vyhrkla, protože nevěděla, co jiného říct. „Vy si mě vzít, prosím, my spolu mít dobře.“

Carver se rozesmál. Podíval se přes ni na Tigera Deye a řekl: „Jednu věc té dívce přiznat musím. Je nadšená.“

Zatímco se Ind souhlasně pousmál, Carver se na Laru znovu podíval, sklonil se k ní a jakoby spíš sám pro sebe zamumlal: „Ale vlastně vůbec nadšená nejsi, co, Laro? Poznám to.“

Lara pocítila zmatek a netušila, jestli si vede dobře nebo špatně. V očích tohoto muže neuměla číst. Nejprve se domnívala, že jsou modré, ale zblízka jí připadaly spíš nazelenalé. V tlumeném světle klubu se to dalo těžko poznat. Každopádně na nich bylo něco divného, skoro nepřirozeného.

Než se však stihla rozhodnout, zaznamenala koutkem oka pohyb. Když se jí Carver díval do tváře, ještě zřejmě něco dělal s drinkem na stolku vedle sebe. Co to ale bylo, nepoznala.

Vzápětí kouzlo opadlo.

„Líbí se mi,“ prohlásil Carver, opřel se a znovu se obrátil na Tigera Deye. „Vyhovuje… moje malá Lara,“ pokračoval a přátelsky jí stiskl stehno.

Nejistě se na něho usmála, protože stále ještě úplně nevěřila, že si vybral ji, a nebyla si jistá, zda už je obchod uzavřený.

„Kolik myslíš, že si za ni ten opičák řekne?“ chtěl vědět Carver.

Tiger Dey se usmál. „Řekne si tolik, kolik mu řeknu, aby chtěl. Dáš mi třicet tisíc a dostane z toho polovinu. Neodváží se smlouvat.“

„Výborně,“ přikývl Carver a Laru, která ho bedlivě pozorovala, znovu ovládl pocit, že s ním něco není úplně v pořádku. Došlo jí, že Carver jen hraje, stejně jako to často dělávala sama. Jen něco hrál. Ale proč a co to znamenalo pro ni?

Od začátku věděla, že takové otázky jsou zbytečné. Jediná její naděje spočívala v tom, že se mu zalíbí. Proto nasadila šťastný výraz a sladce se pousmála, když se jí zeptal, jestli se chce na oslavu něčeho napít. Znovu se zasmála, když Carver požádal číšníka, aby dal do skleničky třešeň.

„Neboj se, drahá, ta není pro tebe,“ vysvětloval. „Je pro Tigera. Nedokáže těmhle třešničkám odolávat. Že, kámo?“

„Jasně, miluju je k smrti,“ souhlasil Ind.

„Počkat, co to tu máme?“ podivil se Carver naoko, sáhl do vlastní prázdné skleničky a za stopku z ní vytáhl rudou třešeň. „Vida, vida, dej si jednu na mě!“

Hodil ji přes stůl. Tiger Dey ji jednou rukou chytil a za Carverova povzbuzování a Lařina potlesku si ji dal do úst.

Když rozruch utichl, Carver sáhl do kapsy bundy, vyndal z ní naditou obálku a posunul ji přes stůl. „Třicet tisíc eur v pětistovkových bankovkách,“ oznámil, když Tiger Dey obálku zvedl. „Ani jsem se nesnažil smlouvat.“

„Nakonec bys stejně jen zaplatil víc. Tahle za ty prachy určitě stojí.“

Za okamžik k jejich stolu přivedli také Khata, který dostal svůj podíl. Lara si všimla, že se musí ze všech sil snažit, aby si nestěžoval.

Takže má také strach, uvědomila si, a užívala si to. Pak zaslechla Tigera Deye, jak Carverovi říká: „Je tvoje, příteli. Dělej si s ní, co chceš.“

„V tom případě půjdu zjistit, co jsem si vlastně koupil.“ Carver se podíval na Laru. Napodobil tón manžela, který pobízí manželku: „Dopij, drahá, myslím, že už bychom měli vyrazit.“

Když jí pomáhal vstát od stolu, vzal ji za ruku a cestou přes sál ji objal kolem pasu. Halou takto došli k výtahu, který je vyvezl do apartmá v nejvyšším patře.

Otevřel dveře a pobídl ji, ať jde dál. Lara si uvědomila, že už se nikdy nevrátí do Khanova bytu, do zamčeného pokoje a k neustálému bití. Už nebude muset vydělávat patnáct set dirhamů za noc. Stačí, když tohoto zvláštního, znepokojivého, pohledného muže přesvědčí, že neudělal chybu, když si ji koupil, a bude si ji chtít ponechat. A třeba, když na něho bude skutečně hodná, z ní udělá svou skutečnou přítelkyni, jednou snad i manželku. Oči se jí zalily slzami, ale nevěděla, jestli úlevou, nadějí nebo prostě jen proto, že byla mladá, daleko od domova a neskonale unavená.

Carver jí přejel prstem pod očima a slzy jí otřel. „Neplač,“ řekl. Pak ji objal.

Začalo to jako objetí útěchy, ale za chvíli ji k sobě přitiskl pevněji a Lara si uvědomila, že se mu poddává, ačkoli nechápala proč. Za celou dobu, co byla s mnoha muži, jim vždy dávala to, co chtěli, ať jí to bylo jakkoli odporné nebo to jakkoli bolelo, protože následky odmítnutí by byly ještě horší.

Byl to snad strach, co ji přimělo, že zatoužila uspokojit muže, který si ji bral právě teď? Když ji zvedl a nesl přes pokoj, objala ho kolem krku a políbila ho na rty, takže se od ní musel se smíchem odtrhnout, aby viděl, kam jde. Pak ji velmi jemně položil na postel.

4

Lara ležela se zavřenýma očima a čekala, až na sobě ucítí Carverovo tělo. Přemýšlela, jestli to tentokrát bude jiné než jindy. Trvalo několik vteřin, než jí došlo, že k ní do postele neulehl. Otevřela oči a uviděla, jak stále stojí oblečený u postele a z kožené peněženky vyndává peníze.

„Tohle je pro tebe,“ řekl a položil je na noční stolek. „Dvacet tisíc dirhamů. Teď musím jít.“

Vteřinu dvě nechápala, jak to myslí. Odcházel od ní. V něčem selhala. Půjde za Khatem a bude chtít své peníze zpátky. S hrůzou v očích se posadila a přitáhla si přikrývku k bradě.

„Já ne dobrá?“ zeptala se. „Netěšit vás?“

„Bylas moc dobrá,“ odpověděl. „Proto ti dávám svobodu.“

„Ale Khat, pan Dey, jestli se dozvědí –“

Carver jí přiložil dva prsty ke rtům. „Pšt, neměj strach, nebudou ti dělat potíže. Rozumíš?“

Nerozuměla. Znala jen cenu, kterou bude muset za své selhání zaplatit. Znovu měla v očích slzy. Vzal ze stolku list hotelového dopisního papíru a něco na něj napsal.

„Poslouchej,“ vyzval ji. „Je to důležité. Posloucháš mě?“

Zoufale přikývla.

„Dobrá. Tohle je adresa místa jménem Dům svobody. Je to útulek pro ženy, které sem zavlekli pašeráci lidí. Znamená to, že tu jsou nedobrovolně a nedobrovolně musí chodit s muži. Chci, abys tam šla. Za pár dní za tebou přijde policie. Nepůjde o nic vážného, jen si budou chtít ověřit, jestli tě sem skutečně někdo unesl. O mně jim ale neříkej, jasné? To je důležité. Řekni, že jsi svému pasákovi utekla. Řekni, že se chceš vrátit domů. Pomůžou ti.“

Lara se na něho nechápavě a zoufale dívala. „Nemůžu domů. Rodina říct, že já ošklivá žena, že já děvka.“

„Tady,“ přikývl Carver a vyndal z peněženky další bankovky. „Tohle změní jejich názor.“

Lara si otřela oči a nos. Pak položila otázku, která ji trápila od chvíle, kdy ho poprvé spatřila v nočním klubu. „Kdo jsi? Proč… to děláš?“

Carver se usmál. „Nemůžu ti říct, co dělám, ani proč to dělám,“ pokrčil rameny. „Ale dobří přátelé mi říkají Pablo. Proč ne ty?“

„Nechoď, Pablo,“ prosila ho. „Nechoď pryč…“

„Promiň, mám ještě nějakou práci. Ale jestli chceš, klidně tu chvíli zůstaň. Osprchuj se, objednej si něco k jídlu. S účtem si nedělej starosti. Ale za hodinu musíš být pryč. Za šedesát minut. Chápeš?“

Lara přikývla. „Jedna hodina, víc ne“

„Hodná holka.“

Došel ke dveřím, pootevřel je a ještě se v nich zastavil. „Ahoj, Laro,“ rozloučil se. „A hodně štěstí,“ Než stačila odpovědět, byl pryč.

***

Po několika hodinách Tiger Dey ucítil ostrou bolest v břiše. Byly to první příznaky otravy ricinem. Dávka jednoho miligramu, tedy několikrát vyšší než minimum odhadované jako smrtelné, byla ukrytá v cukrem zalité peletě o průměru necelých dvou milimetrů upravené tak, aby se rozpustila při teplotě lidského těla. Peletka se skrývala v koktejlové třešni, kterou mu dal atentátník, jehož znal jako Carvera.

Ricin rozkládá proteiny v buňkách a ty přestávají fungovat. Na tento jed neexistuje žádný protijed, rychle se v těle rozkládá a nezanechává stopy. Lze ho nicméně rozeznat podle příznaků, ty však jsou neléčitelné. U Tigera Deye následovalo zvracení a krvavý průjem. Do dvou dnů mu měly přestat fungovat ledviny, játra i slezina.

Deyova pověst a neodvratitelnost jeho osudu přilákaly pozornost médií, což se vládcům Dubaje příliš nelíbilo. Před nemocnicí bojovali o nejlepší místa kameramani a novináři. Uvnitř se lékaři ze všech sil pokoušeli zmírnit Deyovy bolesti. Kromě toho nemohli dělat nic. Existuje asi jen málo způsobů, jak slušně zemřít, ale tento patří k těm nejhorším.

Na Khata, celým jménem Kajoshaje Bajramiho, čekal rychlejší a milosrdnější konec. Střela zezadu do hlavy z krátké vzdálenosti, když si vyzvedával auto na parkovišti za hotelem Karama Pearl. Tlumené výstřely nikdo neslyšel a nikdo si jeho vraha nevšiml. Khan u sebe ovšem neměl peněženku a několik svědků potvrdilo, že strávil noc u baru v klubu v suterénu a všem, kdo byli ochotní naslouchat, se chlubil, že od Tigera Deye právě dostal patnáct tisíc eur za děvku, kterou koupil za necelé tři tisíce a která už pomalu přestávala vydělávat. Motiv vraždy byl proto jasný, ačkoli jeho vraha pátrání neodhalilo.

Kolem druhé hodiny v noci se muž, který si říkal Samuel Carver nebo Pablo, zastavil u popelnice za rychlým občerstvením ve čtvrti Deira, kousek na sever od letiště. Do popelnice zahodil hnědou paruku a ujistil se, že pod vrstvou zkaženého jídla nebude vidět. Zelené kontaktní čočky už spláchl do záchodu a místo bílé košile si oblékl černou. Ve svých přirozených temně zrzavých vlasech a s ledově modrýma očima dojel na mezinárodní letiště Dubaj. Protože se odbavil po internetu a měl u sebe jen příruční zavazadlo, měl dost času, aby prošel bezpečnostní kontrolou a stihl let společnosti Emirates do Londýna ve 2.45 ráno. Letenku měl vystavenou na jméno Damon Tyzack.

Unavený prací, ale potěšený jejím výsledkem se Tyzack usadil v salonku první třídy, lehl si na záda a krátce nato upadl do hlubokého, bezesného spánku.

5

Několik tisíc mil západně se Samuel Carver právě řítil oblohou jako lidský šíp. Každou vteřinu urazil vzduchem padesát metrů a o patnáct metrů se přiblížil zemi.

Už šest týdnů plánoval, cvičil a postupně se vytrácel ze světa, aby nebyl nikomu na očích. Nikdo, kdo ho znal, netušil, kde je. Lidé, s nimiž se setkal, jeho identitu neznali. Pronajatý letoun De Havilland Twin Otter, ze kterého právě o osm kilometrů výš vyskočil, mířil z Richmondu ve Virginii na Bermudy vzdálené v moři ještě stovky kilometrů. Posádku tvořili muži pracující stejným způsobem jako Carver. Odvedli práci, vzali peníze a mlčeli. Nevěděli a nechtěli vědět, co má v plánu, až letadlo opustí. Dostali ho v daný čas na určené místo a odletěli.

Ležel teď tváří dolů, s rovnými zády a hlavou mírně skloněnou, aby nekladl velký odpor a dosahoval maximální rychlosti. Ruce měl roztažené za zády v úhlu pětačtyřiceti stupňů od těla a nohy daleko od sebe. Dvě membrány nezničitelné látky tvořily křídla mezi pažemi a trupem a od rozkroku ke kotníkům. Do místa přistání mu zbývaly čtyři minuty. Existoval však milion možností, že zemře dřív, než se k němu dostane.

Čím výše se pohybujete, tím je tam chladněji, teplota se snižuje přibližně o dva stupně Celsia na každých tři sta metrů výšky. Tento problém ještě zhoršuje rychlost, protože díky ní dochází k proudění ledového vzduchu. Carver se vystavoval přibližně stejnému riziku smrti podchlazením, jako kdyby šel pěšky z výzkumné stanice Amundsen-Scott až na jižní pól v antarktické vánici, přičemž jedinou ochranu proti mrazu by mu poskytovaly dvě vrstvy celotělového termálního spodního prádla pod lehkou nylonovou leteckou kombinézou.

S výškou rovněž řídne vzduch. To může vést k hypoxii, tedy k nedostatku kyslíku, který způsobuje výpadky vědomí. Bezvědomý muž v leteckém obleku by ztratil kontrolu a bezmocně by se zřítil k zemi jako sestřelené letadlo. Padák měl nastavený tak, aby se automaticky otevřel v sedmi stech metrech, pokud však v okamžiku otevření nebude mít tělo ve správné poloze, šňůry se zamotají, vrchlík splaskne a vše se kolem něho omotá jako pavučina kolem mouchy. Nakonec by padák posloužil jen jako obal pro mrtvolu.

Aby se ubránil hypoxii, používal Carver vlastní kyslíkový přístroj. Jenže extrémní chlad může způsobit zamlžení dýchací masky, takže jeho uživatel v podstatě nic nevidí a ztrácí orientaci. I to znamená ztrátu kontroly a smrtelný pád.

Ohlušený svištěním větru kolem těla a bez citu asi jako hluboce zmražené maso Carver přemýšlel, jestli vůbec záleží na tom, že ještě něco vidí. Když se podíval dolů pod sebe, kromě nekonečné temnoty Atlantiku se očím nenabízelo vůbec nic. Vzápětí však koutkem pravého oka zahlédl jiskřičku světla kdesi hluboko pod sebou, která se každou vteřinou zvětšovala a zjasňovala. Už se dokázal zorientovat.

Letěl od východu k západu směrem k východnímu pobřeží Ameriky, stále ještě dostatečně vysoko, aby viděl zakřivení Země. Po levé straně měl světla silnic a budov a slabě zřetelnou šedou linii označující písečné břehy Outer Banks – pásu bariérových ostrovů, který se stáčel podél pobřeží Severní Karolíny a uzavíral rozlehlou vodní plochu mezi ostrovy a kontinentem. Vpravo se při pohledu přes hranici Virginie blýskala na zemi světla měst Virginia Beach, Norfolk, Hampton a Newport News.

Jen na málo místech na světě je možné nalézt takové soustředění vojenských sil jako u této městské aglomerace namačkané na pobřeží v místech, kde se zátoka Chesapeake otevírá do Atlantského oceánu. Pobřežní stráž USA, Navy i Air Force tu vlastní tisíce hektarů, na nichž se nacházejí základny se stovkami bojových letounů a flotily válečných plavidel: letadlové lodi, křižníky, torpédoborce i jaderné ponorky. Carver však byl na obloze sám a mířil za mužem, který byl jeho cílem. Za mužem, jehož měly všechny tyto ozbrojené složky chránit.

6

„Vidíš tamten obrázek?“ Prezident Lincoln Roberts ukázal na starožitnou fotografii v dřevěném rámečku, jednu ze sbírky osobních vzpomínek na stěně soukromé pracovny v Lusterleafu, domě jeho rodiny nedaleko ostrova Knotts v Severní Karolíně. Na černobílé fotografii byl záběr asi dvacítky Afroameričanů před domkem nahrubo sbitým z prken. Několik z nich byli dospělí muži, zbytek ženy a děti ve věku od babiček po novorozence.

„Jistě,“ přitakal Harrison James. „Visí tam, co pamatuju.“

„Správně, ale myslím, že jsem ti o něm nikdy nevyprávěl.“ Prezident se nečekaně pousmál a tvář se mu rozjasnila skoro jako nezbednému chlapci. Jako by pětašedesátníkovi bylo najednou patnáct. „Víš, všichni ti lidé byli otroci. Fotografii pořídili na plantáži Gloucester Hall v okrese Bertie na opačné straně průlivu v roce 1860, možná 1861. Přibližně v době odtržení. Podívej se na tu ženu uprostřed. Sedí na lavičce a drží své dítě. Jmenovala se Hattie Maclnstryová. Plantáž patřila nějakým Skotům a Hattie přijala jejich jméno. To dítě na jejím klíně je Adelaide Maclnstryová. Provdala se za jakéhosi Robertse. Jsem její prapravnuk. Její otec byl dozorce na plantáži jménem Obadiah Jakeš. Běloch.“

Personální ředitel si pro sebe potichu hvízdl a potřásl hlavou. „Bože, Lincolne, to je ale příběh! Z plantáže do Bílého domu. Chci říct, je to… hodně americké, Lincolne. Proč jsme to nepoužili v kampani?“

„Právě proto jsem ti o tom neřekl. Věděl jsem, že bys to chtěl. Přece ale nemůžeme vést kampaň, ve které šlo hlavně o rušení rasových hranic, a pak ukazovat lidem fotky mé praprababičky na otrokářské plantáži.“

„Tak proč ses o tom zmínil teď?“

Prezident se mu podíval přímo do očí. „Protože chci z boje s otrokářstvím udělat jeden ze základních pilířů své zahraniční politiky. Chci zahájit celosvětový boj za svobodu a použít sílu našeho velkého národa pro dobrou věc.“

Ať čekal Harrison James cokoli, tohle ne. „Víš, možná jsi mi to měl říct dřív. Právě teď jsi tvrdil, žes nechtěl kampaň zaměřenou na rasové záležitosti. Sakra, vždyť nechceme, aby se naše první administrativa takovými věcmi zabývala,“

„Nebude, protože v tomhle případě nejde o rasy,“ prohlásil náhle naprosto vážný Roberts. „Jde o lidskost. Afričané, Evropané, Indové, Číňané, děti celého světa se kupují a prodávají v zemích celého světa včetně Spojených států – obchod s otroky má minimální obrat třicet miliard dolarů ročně. Víš, kolik otroků bylo ze západní Afriky převezeno do Spojených států za čtyři staletí, než byl obchod s nimi zakázán? Asi šest set padesát tisíc. Víš, kolik lidí se každoročně propašuje přes hranice dnes, v 21. století? Osm set tisíc. Čerstvý odhad Spojených národů říká, že v podmínkách otroctví žije dnes ve světě skoro třináct milionů lidí. Mužů, žen i dětí. Někteří odborníci se domnívají, že jejich počet je až dvojnásobný. Je to hnus, Hale, skvrna na našem svědomí, a já mám v úmyslu ji vymazat!“

Prezidentův hlas nabýval na síle. Byl vysoký a dobře stavěný, rozený vůdcovský typ s řečnickými schopnostmi kazatele. Jakmile se rozohnil, nedokázalo ho už nic zastavit. Harrison James se pokusil zatáhnout za brzdu, dokud byl ještě čas.

„Jenže, Lincolne, tohle přece není nic nového. Ministerstvo zahraničí vydává zprávy o pašování lidí už roky. Vyvíjíme tlak na další země, utrácíme miliony dolarů na akce proti zločincům –“

„Přesně tak, za několik let jsme utratili stovky milionů,“ skočil mu Roberts do řeči. „Ale na obranu a boj s terorismem vydáváme stovky miliard dolarů ročně. Tisíckrát tolik. Je čas, abychom se na svět podívali z jiného úhlu. Musíme udělat něco skutečně dobrého, abychom mohli být hrdí na to, jací jsme a za čím stojíme. Kvůli otroctví každý den umírají tisíce lidí. Co může být víc amerického, víc patriotického než povstat a říct: ‚Za nás se tohle dít nebude!“4

Na tváři Harrisona Jamese se poprvé za celou dobu objevil náznak smutného úsměvu. „Zní to, jako bys tu řeč už nějakou dobu piloval. Asi bude nejlepší, když začneme hledat způsob, jak to podat Kongresu, americkému lidu a celému proklatému světu.“

„Už jsem ho našel,“ prohlásil Roberts. „V anglickém Bristolu se bude příští měsíc konat konference o pašování lidí.“

„Jistě. Posíláme tam delegaci.“

„Chci na té konferenci promluvit.“

„Příští měsíc? Ale, Lincol… Pane prezidente, vždyť už máte plný program. Chci říct…“

„Kašlu na plány. Zařiď to.“

Personálnímu řediteli se z tváře vytratily veškeré emoce, protože přátelství šlo stranou a znovu se stal podřízeným, který od svého šéfa dostává nechtěný příkaz. „Ano, pane prezidente.“

V místnosti zavládlo ticho a napětí mezi oběma muži by se dalo krájet. Dusnou atmosféru po chvíli přerušilo zaklepání na dveře. Než stačil Roberts říct „Dále!“, dveře se otevřely a v nich stál dokonale oholený muž s nezajímavými rysy. Světlé vlasy měl konzervativně ostříhané nakrátko. Na sobě měl černý oblek, bílou košili a střízlivou modrou kravatu. Drát od ucha odhaloval sluchátko.

„Něco nového?“ zeptal se prezident.

Zvláštní agent Tajné služby Spojených států amerických Tord Bahr přikývl. „Ano, pane. Chci vám oznámit, pane prezidente, že důrazně doporučuji vaši okamžitou evakuaci. Naše zpravodajské informace naznačují, že na vás bude dnes v noci s vysokou pravděpodobností spáchán útok. Stále je čas odjet.“

„Jste si tou hrozbou jistý?“

„Ano, pane.“

„A jste dokonale připravení?“

„Naprosto. Tak, jak je to jen možné.“

„A má rodina je v Bílém domě v bezpečí?“

„Ano, pane.“

„Pak nebudu nikam utíkat. Nevypadá dobře, když se vůdce svobodného světa ve chvílích krize ukrývá. Vyjádřil jsem se jasně?“

Než odpověděl, Bahr na vteřinu pevně zaťal zuby. „Naprosto jasně, pane.“

„Díky, Torde, mám ve vás a ve váš tým naprostou důvěru.“

Roberts se podíval ven oknem s neprůstřelným sklem, kterým vybavili celý jeho dům. „Nejspíš to bude dlouhá noc,“ usoudil. Jenže jeho personální šéf už vyšel za agentem Tajné služby na chodbu, aby se mohl dát do práce.

7

Pobřeží Severní Karolíny Carver překročil ve výšce 5000 metrů a pod sebou uviděl pruh neobývané země široký asi půl druhého kilometru. Přeletěl nad ním za pětadvacet vteřin a za tu dobu klesl o dalších čtyři sta metrů. Teď se dostal nad pevninskou část zátoky Back. Byla to nejdelší část jeho cesty. Šest kilometrů otevřené vody, nad kterou neustále klesal, až ucítil, jak se vzduch ohřívá a houstne, takže už kyslíkovou masku nepotřeboval. Přesně věděl, kde je, a prozatím jeho let probíhal hladce a bez potíží. Na to, aby této skutečnosti využil, mu zbývalo pár minut. Pak se vše opět přiostří.

Po levé straně měl ostrov Knotts. Asi osm kilometrů dlouhý a na nejširším místě na jižním cípu šest a půl kilometru široký. S pevninskou Virginií ho spojoval úzký pruh země, který rozděloval vodní plochu na zátoku Back a průliv Currituck. Robertsova usedlost se nacházela právě na tomto pruhu země a dům stál přímo na břehu průlivu.

Carver proletěl dalších několik set metrů na sever od usedlosti. Začínal být nervózní. Silný vítr v zádech, s nímž počítal, že ho ponese, zeslábl. Začal ztrácet výšku a klesal v poměru ke vzdálenosti rychleji, než předpokládal. Uslyšel pípání výškoměru, které mu napovědělo, že už je v tisíci metrech. Za méně než dvacet vteřin bude muset otevřít padák. Věděl, že je to pouhá iluze, ale střechy domů a stromy dole se blížily tak rychle, až se mu zdálo, že by si na ně mohl sáhnout. Určitě si ho někdo všimne. Cítil pohledy neviditelných očí, celé tělo se mu napnulo a čekal, kdy zaslechne střelbu. Nic se však neozývalo.

Najednou opět plachtil nad vodou a do cíle mu zbýval jen kousek.

Ostře zahnul o devadesát stupňů vpravo na jižní kurz, který ho měl zanést nad průliv Currituck, zpátky k usedlosti. Dostal se pod 700 metrů a otevřel se mu padák. Pocítil masivní přetížení způsobené okamžitým rychlým zpomalením a po všech nebezpečích, jimž se musel až dosud vyhýbat, se připravil na nejriskantnější část cesty.

Následujících devadesát vteřin se chystal jen vznášet ve vzdušném prostoru nepřítele. Byl celý v černém a i padák měl z černého materiálu neodrážejícího světlo, takže ho bylo těžké zahlédnout. Přesto z osobní zkušenosti věděl, jak zranitelný je člověk zavěšený na padáku nad zbraněmi těch, kdo po něm pasou. Prožíval nechutnou směs strachu svírajícího vnitřnosti a pocitu ze zlého snu, kdy se člověk náhle ocitne na veřejnosti od pasu dolů nahý. Když mířil směrem k průlivu, nepřipadal si o nic lépe než při všech předcházejících podobných příležitostech. Ano, kalhoty měl na sobě, ale přesto měl pocit, že mu na holý zadek fouká.

Před sebou měl malý ostrůvek široký jen několik metrů, který trčel z vod průlivu asi tisíc metrů od břehu. Na něm však Carver neměl v úmyslu přistát. Bylo by na něho příliš vidět, a to i kdyby se mu podařilo ostrůvek neminout a zastavit se dřív, než ho setrvačnost stáhne zpátky do moře. Od začátku se chystal přistát v jeho úkrytu, mimo dohled agentů Tajné služby na Robertsově usedlosti. Musel volit přistání do vody.

I pro zkušené parašutisty je to velmi nebezpečná situace. Zásadní je přesně poznat, kdy odepnout padák. Když to udělá příliš brzy, vysoko nad hladinou, dopadne do vody příliš rychle a nezadržitelně klesne do hlubin. Takto už ze světa sešlo hodně příslušníků zvláštních jednotek, když nedokázali překonat rychlost dopadu a tíhu výzbroje.

Každý, kdo by čekal příliš dlouho, by nicméně riskoval, že se zamotá do lan a látky padáku. Nebude schopný plavat a utopí se jako delfín chycený do sítě na tuňáky. Fígl tedy spočíval v uvolnění padáku ve správné výšce – ani příliš vysoko, ani příliš nízko nad hladinou. „Když cítíte vodu na chodidlech,“ vysvětloval jeden z Carverových instruktorů.

A kdyby věděl, o co se jeho žák jednoho dne pokusí, nejspíš by ještě dodal: „A proboha, neseskakujte v takové té kombinéze s křídly!“

Je těžké plavat, když rukama můžete pohybovat jen v rozsahu 45 stupňů od těla, protože jste oblečení jako přerostlý netopýr. Když k tomu navíc máte nohy spojené trojúhelníkem nepoddajného materiálu, je to zhola nemožné. Carver se proto předtím, než se zbavil padáku, musel nejprve vypořádat se svými křídly.

Tři sta metrů nad hladinou zatáhl za poutka, která křídla uvolnila. Cítil, jak se rozpojuje suchý zip, zvedl paže, rozpažil a vydechl úlevou, když se dva černé trojúhelníky zatřepotaly jako vlajky ve větru a zmizely do noci.

Trojúhelník mezi nohama tímto systémem vybavený nebyl. Musel ho uvolnit klasickými zipy. Carver zvedl kolena k hrudníku, nahmatal jezdec zipu a zatáhl. Nic se nestalo. Znovu zatáhl. Opět nic. Zip se zadrhl.

Do dopadu na hladinu mu zbývalo nanejvýš dvacet vteřin. Donutil se nepanikařit, ale myslet a jednat s klidem. Ještě nebylo vše ztraceno. K obleku měl upevněný lehký bojový nůž s titanovou rukojetí a ocelovým ostřím potaženým wolframem a karbonem. Dokázal proříznout tu nejpevnější látku, stejně jako protivníka. Carver doufal, že zvládne obojí.

Uchopil nůž, přitáhl nohy k tělu a odhodlaně začal řezat černou látku mezi svýma nohama. Spodní konec tohoto křídla byl zesílený pruhem zvlášť pevné tkaniny, jehož účelem byl zvýšit stabilitu a pevnost za letu.

Hladina se rychle blížila. Ostřím pohyboval nahoru a dolů po zesíleném pruhu. Poslední pramen přeřízl právě včas. Nohy měl volné, jen mu teď na nich vlály dva pruhy látky připomínající kalhoty do zvonu ze sedmdesátých let. Vzápětí si však uvědomil ještě něco. Musel uvolnit padák, ale to s nožem v ruce nešlo. Stejně tak nemohl riskovat dopad do vody s nechráněným ostřím.

„Sakra,“ zamumlal a nůž zahodil, co nejdál to šlo. Přišel o jednu ze svých nejcennějších zbraní. Jenže neměl čas na lítost. Zatáhl za šňůru a odpojil se od padáku.

V příštím zlomku vteřiny už dopadl na hladinu a začal klesat do hloubky.

Vteřinu dvě se zdálo, že se jeho pohyb nezpomaluje, ale nakonec se skoro zastavil. Vykopl nohama, zabral rukama a pomalu, nepříjemně pomalu začal stoupat zpátky k hladině.

Nakonec se k ní dostal a při prvním zoufalém nádechu si připadal jako znovuzrozený. Byl dole a naživu. Doplaval k ostrůvku, vylezl na jednu ze skal, které ho obklopovaly, a dával dobrý pozor, aby na něho nebylo vidět ze břehu, kde drželi hlídky muži chránící Lincolna Robertse.

Na břiše měl připoutaný vak s vybavením. Zabalil si do něho zkrácený samopal Heckler a Koch MP7. Jednalo se o modernizovanou verzi zbraně MP5, kterou používal v minulosti. Tato měla schopnost prostřelit neprůstřelné vesty, přesto i u ní používal jako ochranu proti vodě starý trik zvláštních oddílů, tedy kondom navlečený na hlaveň. Vedle samopalu měl uloženo několik výbušných náloží, šnorchl, potápěčskou masku a pár ploutví. Sundal si kyslíkovou masku, kterou použil při seskoku, a spolu s parašutistickým postrojem ji zahodil do vody. Nasadil si potápěčskou výbavu. Pak sklouzl do vod průlivu Currituck, ostrůvek obeplaval a zamířil k pobřeží.

8

Carver celý svůj profesionální život strávil tím, že se učil nepřemýšlet o dobrých a špatných stránkách své práce. Svědomí mu určitě nechybělo, jen prostě považoval za zbytečné marnit čas přemítáním o něčem, co tak jako tak nemohl ovlivnit. Naučil se to už u Britského královského námořnictva. Války začínali politici. Vysocí důstojníci je vedli. To oni vydávali rozkazy a muži jako Carver je plnili. Shora až dolů měli všichni důvod dělat to, co dělali. Domnívali se, že dělají správné věci. Pro ty, kteří se ocitli v první linii, však to, jestli konají správnou nebo špatnou věc, nebylo důležité. Hlavně se snažili protivníka zabít dřív, než zabije on je.

Tytéž zásady platily i mimo ozbrojené síly. Carver nikdy neplnil žádný úkol, dokonce ani takový, který se na první pohled zdál neospravedlnitelný, o němž by někdo někde nebyl přesvědčený, že je správný. Utkal se s člověkem, který hodlal na svět seslat hněv boží a vyprovokovat soudný den, to vše v neochvějném přesvědčení, že je to jeho cesta ke spáse. Samozřejmě, byl to blázen. Jenže jeho jistota nebyla o nic menší než u těch, kteří se prohlašovali za svéprávné.

Takže ani teď, když plaval pod hladinou průlivu Currituck, nepřemýšlel o ničem kromě okamžitých, praktických aspektů své situace. Musel ještě uplavat několik set metrů vodou, která v podstatě neznala příliv a odliv, takže ho neohrožovaly žádné proudy. Vítr, který před chvílí mírně zesílil, vál proti němu a čeřil hladinu. Ačkoli ho to trochu zpomalovalo, byl v podstatě celý ponořený a vlnky na hladině mu pomáhaly se schovávat před každým, kdo by se díval z pevniny jeho směrem. Před okamžikem přežil reálné nebezpečí podchlazení, teď se však musel zabývat jiným problémem, protože mu hrozilo přehřátí. Letecká kombinéza ho udržovala v suchu, jenže v několika vrstvách teplého spodního prádla, nutných k tomu, aby ve velké výšce neumrzl, mu začínalo být skutečně horko. Prvními příznaky přehřátí jsou oteklé ruce a nohy, následují křeče a úžeh, který může způsobit dezorientaci, halucinace, dokonce i kóma.

Příslušníci zvláštních námořních oddílů, kteří museli pravidelně po pobytu v extrémním chladu – například při hlubinném výsadku z ponorky – podstupovat námahu dlouhého plavání a hned poté šplhat na trup lodi nebo ropnou plošinu, toto nebezpečí dobře znali. Carver proto plaval pomalu, dělal pravidelné přestávky, aby si ověřil svou polohu a rozhlédl se po plavidlech protivníka. Předpokládal, že průliv hlídá Pobřežní stráž, protože al-Kájda již podnikla na americké ozbrojené síly útoky na rychlých člunech a mohla by to kdykoli zopakovat.

A opravdu ve vodě dvakrát zaslechl hluk lodních šroubů. Mohl pak jen přestat plavat a hýbat se co nejméně. Pohyby paží se udržoval tak hluboko, aby konec šnorchlu vyčníval těsně nad hladinu. Poprvé ho kutr minul ve vzdálenosti dobrých sta metrů. Podruhé hluk šroubu a motorů neustále sílil, až Carverovi došlo, že plavidlo míří přímo k němu.

Zoufale očima pátral po jakémkoli náznaku světla. Obhlížel temnou vodní hladinu, a najednou to bylo tady, zpěněná masa bublinek z vody rozrážené šedou přídí lodi. Rychle se nadechl a potopil se pod hladinu. Ze všech sil mával ploutvemi, aby unikl před lavinou oceli, která se na něj řítila.

Nevypadalo to dobře. Pohyboval se příliš pomalu a zdálo se, že ho příď zasáhne. V okamžiku, kdy se zapřel před úderem, ho zachytila neviditelná síly a odhodila ho stranou spolu s vodou rozráženou trupem. Nejprve se okamžik od lodi vzdaloval, ale vzápětí ho jiná síla jako magnet pilinu začala přitahovat zpátky k plavidlu.

Síla rozvířeného proudění jím udeřila o bok kutru. Zahlédl diagonální červený, bílý a modrý pruh na boku a na zádi bílým hůlkovým písmem vyvedený nápis US COAST GUARD. Do trupu se udeřil pod D.

Narazil do něj levým ramenem, paží a bokem silou, která mu vyrazila dech. Pak ho proud znovu odtáhl pryč a nechal ho plavat na hladině, zatímco záď kutru mizela ve tmě.

Přejel si rukou po těle a tlakem prstů opatrně zkoumal, zda nemá nějaké zlomeniny. Cítil se otřesený a omlácený, ale paží mohl hýbat a hrudník ho bolel jen při nádechu, bez ostré pronikavé bolesti od zlomeného žebra. Mohl pokračovat.

Za patnáct minut už čeřil vodu u jedné ze dvou zdí ve tvaru písmene L, které se táhly od břehu a tvořily dok. Celá stavba byla asi dvacet metrů široká a dvakrát tak dlouhá. Vpravo od Carvera se směrem k moři otvírala asi deset metrů na šířku, aby do ní mohly vplouvat jachty. Na opačné straně vjezdu držel hlídku muž v černém maskovacím oblečení. Přecházel tam a zpátky, každou chvíli se zastavoval, zvedal k očím dalekohled s nočním viděním a rozhlížel se po hladině.

Mezerou ve zdi Carver viděl jachtu ukotvenou u plujícího pontonu u paty vzdálenější stěny doku. Příď měla namířenou k němu. Musela to být Lady Rosalie, čtrnáctimetrová šalupa, kterou prezident miloval stejně jako svou manželku, po níž ji pokřtil. Carver se zhluboka nadechl, ponořil se pod hladinu a začal plavat k lodi.

Vynořil se u jejího vzdálenějšího boku, v úzké mezeře mezi trupem Lady Rosalie a dřevěným roštem na pontonu plovoucím vedle ní. Od konce pontonu vedly po boku zdi schody. Carver se držel pod úrovní roštu a plul podél trupu. Za zádí šalupy se nadechl a znovu se ponořil pod hladinu. Vyplaval až po celé minutě a rozhlédl se, kde je strážný. Ten právě mířil opačným směrem, byl ke Carverovi otočený zády a pozornost soustředil na moře. Carver si ještě ve vodě stáhl brýle, šnorchl i ploutve. Vytáhl se z vody na ponton a přikrčený doběhl ke schodům.

Skrčil se ve stínech, sáhl do torny na hrudníku a vyndal samopal. Byl kompaktní, s krátkou hlavní, dlouhý jen něco přes třicet centimetrů, ale na práci, kterou měl odvést, velký až dost.

Carver zavřel oči a uklidňoval dech, dokud ho neměl pomalý a rovnoměrný. V duchu procházel plány usedlosti Lusterleaf a hlavního domu tyčícího se nějakých třicet metrů od doku, které si vštípil do paměti. Necelých šest metrů od domu se táhla nízká kamenná zídka, před ní ležel záhon a za ní dlážděná terasa se stolky a křesly, na kterou vedl zadní východ z domu.

Musel předpokládat, že na střeše domu jsou rozmístěné pozorovatelny. Také si byl v podstatě jistý, že v domě se pohybují agenti a trávník kolem budou hlídat detektory pohybu i termokamery. Neexistoval způsob, jak by se k domu mohl dostat nepozorovaně. Takže to bude muset udělat rychle.

Své šance posoudil jako dostačující. Dostat se přes otevřený trávník, vyskočit na zídku a doběhnout k domu by mu mělo trvat přibližně čtyři vteřiny. Muž na zdi doku si ho nejspíš nevšimne hned, a i kdyby, musel by být sakra dobrý střelec, aby ze svého stanoviště zasáhl běžícího člověka. Agentům na střeše znepříjemní život jednoduchá geometrie. Budou nuceni střílet dolů, a čím blíž se dostane k domu, tím těžší to budou mít. Navíc by i oni museli zareagovat neuvěřitelně rychle.

Z místa, kde se ukrýval, existovaly dvě cesty do domu. Francouzské okno do hlavního obývacího pokoje a zadní dveře kuchyně. Jestli se mu podaří k některému z těchto možných vchodů dostat, vyrazit ho a začít střílet, pak si věřil, že dokáže zlikvidovat všechny, kdo budou uvnitř. Včetně Lincolna Robertse.

Přikrčil se proto u paty schodů jako sprinter v blocích a třikrát se zhluboka nadechl. Pak vyrazil nahoru a přes trávník. Utíkal jako o život.

Nepotřeboval Einsteina, aby chápal, že čas je relativní pojem. Čtyři vteřiny se zdají dlouhé jako celý život, když pouhý zlomek jedné z nich stačí k aktivaci poplašného systému, který spustí sirény a rozsvítí ostrá světla… a najednou vám připadá, jako byste běželi hustým rosolem. Ze všech stran se ozývají varovné výkřiky. Zvedají se hlavně. Snažíte se kličkovat, abyste střelcům znesnadnili míření, jenže každý krok stranou vás zpomaluje. Pak se do řevu sirén ozve práskání výstřelů z pistolí a jen čekáte, kdy vám první kulka vletí do těla, ale žádná nepřichází, v poslední chvíli překonáte nekonečných pět metrů a…

Carver sebou hodil na zem, udělal kotoul a živý se ocitl u stěny domu. Přímo před sebou měl francouzské okno. V ruce držel tvarovanou nálož a byl připravený ji odpálit, když střelba i sirény ve zlomku vteřiny zmlkly a do ohlušených uší mu pronikl výkřik: „Zahoď zbraně! Hned!“

Carver poslechl. Pomalu, aniž dal někomu záminku k výstřelu, položil samopal a nálož na dlažbu pod svýma nohama.

„Teď dej ruce za hlavu!“

Carver příkaz znovu uposlechl.

„Otoč se. Pomalu a klidně!“

Carver se otočil a zjistil, že stojí tváří v tvář zvláštnímu agentovi Tordu Bahrovi. Koutky úst měl zkřivené v úsměšku a v očích uspokojení. Pomalu zvedl pravou ruku s pistolí a zamířil Carverovi přímo na nechráněný hrudník. Hned nato vystřelil.

9

Carver strávil zbytek noci na posteli v prostorách pro personál. Slepé náboje, které na něho vystřelili, mu neublížily. V půl sedmé ráno, po třech hodinách spánku, seděl v jídelně. V jedné ruce držel hrnek s kávou a v druhé sendvič se steakem. Chléb do sebe nasával krev a rozpuštěný tuk.

Lidé od Tajné služby mu půjčili tmavě modré tričko a šedé běžecké tepláky. K tomu v koupelně našel kartáček na zuby, ale žádnou břitvu ani hřeben. Vypadal jako kterýkoli jiný chlápek v sobotu ráno po náročné páteční noci. Takhle se mu to také líbilo. Rád vypadal natolik obyčejně, až ho skoro nebylo možné popsat.

Nebyl nijak vysoký, měřil jen necelý metr osmdesát. Neměl nijak zvlášť vypracované svaly a nevytvářel kolem sebe ovzduší fyzické hrozby jako mnozí jiní, kdo se násilím živí. Rád splýval s davem a svou práci vykonával, aniž si ho kdo všiml. Pouze nejschopnější pozorovatel by nejspíš zaznamenal jeho lehkou chůzi, podmračené obočí nebo oči, které měl jasné, zelené a soustředěné, jestliže na tom záleželo. Právě teď se však zajímaly jen a jen o sendvič.

Na protější straně stolu Tord Bahr pojídal misku granoly s nízkotučným mlékem a nakrájeným banánem. Na sobě už měl oblek s kravatou, sluchátko v uchu a mikrofon na zápěstí. Noční události na něm nebyly poznat. Jediný náznak lidské slabosti, který si Bahr dovolil, byl spokojený výraz nebezpečně se podobající úsměvu, jímž vyjadřoval radost se způsobu, jakým jeho lidé odrazili předstíraný útok. Z Bahrova úhlu pohledu noc znamenala naprostý úspěch. Carver je důkladně vyzkoušel, ale prohrál.

„Letecký oblek,“ podivil se, když se důkladně ujistil, že už v ústech nemá ani zrnko granoly. „Jak tě to napadlo?“

„Proces eliminace,“ odpověděl Carver. Opíral se na židli, seděl bokem ke stolu a díval se otevřeným francouzským oknem jídelny ven. „Napadla mě konvenční výstroj pro výškové seskoky, ale pak… Počkej…“

Carver vstal a došel k oknu. Lady Rosalie plula ve svěžím větru pod napjatými plachtami, které se v ranním slunci blýskaly. Po obou bocích měla dva rychlé čluny a z výšky jistil plavbu vrtulník.

„Kdo si vyrazil?“ zeptal se.

„Prezident,“ odpověděl Bahr. „Byl tu celou noc.“

„Prezident?“ Carver měl co dělat, aby ne vyprskl drobky a kávu na podlahu. „Jak to myslíš, že je tady? Myslel jsem, že to bylo jen cvičení. Copak je normální, nechávat ho při cvičeních na místě?“

„Ne, to v žádném případě. Je to naprosto nenormální. Máme výcvikovou divizi s vlastními prostory. Cokoli potřebujeme nacvičit, můžeme to udělat tam. Jenže prezident má svou hlavu a samozřejmě, my… my ho respektujeme.“

Carver mlčel. Otočil se k oknu a několik vteřin loď pozoroval. Pak se ohlédl zpátky na Bahra. Vypadalo to, že se chystá něco říct.

„Něco tě napadlo?“ chtěl vědět Bahr.

„Pojď sem,“ vyzval ho Carver.

„Nech mě nejdřív dojíst snídani.“

„Ne, myslím, že bys měl jít sem.“

Bahr si povzdychl, zavrtěl hlavou, vstal od stolu a zamířil ke Carverovi. Stihl udělat jen několik kroků, než vzduchem otřásl výbuch.

Z kajuty šalupy vyběhla na palubu drobná postava. Plavidlo se otáčelo proti větru, plachty se jen bezmocně plácaly, až se úplně zastavilo. Z obou stran už se k němu řítily oba rychlé čluny.

„Co to má…?“ vyjekl Bahr.

Posledních několik metrů k oknu doběhl a utíkal dál, až se zastavil na trávníku venku. Carver sledoval, jak přiložil prst k uchu a něco štěkal do mikrofonu na zápěstí.

„Nechápu,“ divil se. „O čem to mluvíte? Jak to, že moře zrudlo?“

Nahoře se pilot z vrtulníku díval na rudou skvrnu šířící se kolem Lady Rosalie.

„Je to jako krev, člověče, jako by celej podělanej oceán zrudnul.“

***

Bahr se s vytřeštěnýma očima zuřivě podíval na Carvera. „Ani se nehni!“ zaječel, jako by se přestával ovládat. „Považuj se za zatčeného!“

Pak se otočil a utíkal k doku.

10

Carver zamyšleně stál a pozoroval chaos. Prezidentovi jeho ochranka pomohla ze šalupy na jeden z rychlých člunů. Jeho místo na zádi Lady Rosalie převzala postava v černé uniformě, pak se oba rychlé čluny otočily a plnou rychlostí vyrazily ke břehu. Vrtulník se držel přímo nad nimi.

„Ustupte od okna.“

Carver se otočil a uviděl mladého důstojníka Tajné služby, který na něho mířil pistolí ode dveří jídelny. Zdálo se, že má mladík co dělat, aby se ovládal. Nervy mu jen hrály. Kdyby je neudržel na uzdě, mohl by spáchat něco hodně ošklivého. Carver ho poslechl a snažil se, aby tak učinil co nejklidněji.

„Teď si sedněte ke stolu a položte na něj ruce. Dlaněmi dolů.“

„Jistě,“ přikývl Carver a znovu poslechl.

Chvíli se nic nedělo. Z místa, kde seděl, viděl Carver za mladého agenta a dveřmi ven na chodbu. Když se tedy venku ozvaly kroky, jako první spatřil vysokou velitelskou postavu oblečenou v džínsách a větrovce s prezidentskou výšivkou na levé straně hrudi.

Carver se automaticky postavil do pozoru.

„Sednout!“ zaječel agent, ale vzápětí trhl hlavou, protože si uvědomil, že prezident vstoupil do místnosti.

„Klídek, synku,“ vyzval ho Roberts.

Tord Bahr se objevil hned po prezidentovi. Došel k agentovi, do ucha mu pošeptal několik slov a poslal ho pryč.

Lincoln Roberts se podíval na Carvera. Chvíli jen stál, mlčel a hodnotil ho. „Sedněte si,“ dovolil mu nakonec.

Prezident přešel ke konvici s kávou a nalil si šálek. Klidně a beze spěchu, jako by se jen sešel s přítelem. Po všem, co se právě stalo, bylo na jeho sebeovládání něco až neskutečného. Se šálkem v ruce se posadil naproti Carverovi na židli, na které před necelými deseti minutami snídal Bahr. Misku s cereáliemi odsunul stranou, takže mezi sebou a Carverem měl jen prázdný stůl. Bahr záměrně zůstal stát, protože byl zjevně rozhodnutý znovu se plně věnovat svým povinnostem.

Roberts se napil kávy. „Hmm, dobrá,“ pochválil. „Váš sendvič byl v pořádku?“

„Ano, pane.“

Carver nepatřil k lidem, které by něčí přítomnost ohromovala. Jenže také nikdy dřív neseděl u kávy s prezidentem Spojených států amerických, natož pak s takovým, za něhož by byl ochotný položit život. Pro většinu politiků, s nimiž se kdy setkal, by nikdy nevyskočil z letadla ve výšce osmi kilometrů, jen aby prověřil jejich bezpečnost. Spíš by je rád zaškrtil, aby zjistil, jaký je to pocit.

Roberts však byl jiný. Když mluvil o tom, že by se chtěl pokusit měnit věci k lepšímu, zněla jeho slova, jako by je myslel doopravdy. Možná byl jen lepší herec než ostatní. Co to naznačovalo? Když dokážete předstírat upřímnost, dokážete všechno. Mohlo to být prezidentovo tajemství, Carver však doufal, že není. Vše ukáže čas. Mezitím se Carver vrátil ke svému sendviči a čekal, co mu chce prezident říct.

„Líbí se vám má jachta?“ zeptal se Roberts.

„Ano, pane,“ odpověděl Carver. „Nádherná loď.“

Roberts nad svým šálkem kávy přikývl. „Souhlasím. Víte, je už třicet let stará. Má trup z brazilského tvrdého dřeva. Před časem ji zrestaurovali. Když s ní vyjedu na moře, cítím vítr v jejích plachtách, dýchám slaný mořský vzduch… 110, pak jsem nejspíš nejvíc spokojený se světem.“

Prezident se předklonil a podíval se Carverovi do očí. Už nebyl ničí přítel. Byl to muž s ambicemi, odhodláním a soustředěním, které byly nutné, aby se z bezvýznamnosti vypracoval na pozici nejmocnějšího muže planety.

„Nechcete mi říct, co jste si myslel, že děláte, když jste mi tyhle chvíle pokazil?“

„Že vás udržím naživu, pane. Že zajistím, abyste se nikdy nestal druhým Mountbattenem,“ odpověděl Carver. „V roce 1979 IRA zabila lorda Louise Mountbattena, strýčka prince Charlese, když vyhodila do povětří jeho jachtu. Včera v noci jsem k trupu Lady Rosalie, hned pod kajutu, upevnil falešnou nálož. Asi o minutu později jsem se jako blázen rozběhl přes trávník venku. K náloži byl připevněný senzor rychlosti plavby nastavený tak, aby vybuchl, jakmile rychlost dosáhne osmi uzlů. Nic vážného, jen rána a hodně červeného barviva, ale myslím, že to stačilo.

Kdybych byl skutečný atentátník, teď bych tu proti vám samozřejmě neseděl. Nenápadně bych se vytratil z vašeho doku, stejně jako jsem se dostal dovnitř, doplaval mimo hranice vaší usedlosti a vylezl na břeh. Pak bych nejspíš nasedl do nejméně nápadného auta zaparkovaného na parkovišti u obchoďáku na ostrově Knotts, necelé dva kilometry odsud, odjel bych na nejbližší letiště a koupil bych si letenku v podstatě kamkoli na světě. Byl bych pryč, než byste vůbec zjistili, co jsem udělal.“

„Proč jste tedy zaútočil na můj dům?“ nechápal prezident.

„Chtěl jsem odvést dobrou práci, pane. Zvláštní agent Bahr mě požádal, abych sehrál pokus o atentát jako test připravenosti jeho agentů. Takže jsem jim nabídl jasného atentátníka, přímo tady, všem na očích. Jakmile ho zajistili, všichni si mysleli, že cvičení skončilo. Nemám jim to za zlé, je to naprosto přirozené. Ráno byli všichni uvolnění a měli dobrý pocit. To poslední, co by někdo v téhle chvíli očekával, byl skutečný útok. Jenže právě o to šlo. Jestli se o to někdo pokusí, bude to nečekané. Ve filmech možná nějací blázni posílají výhružné dopisy a nechávají hrdinu běhat po ulicích mezi telefonními budkami, aby všichni jasně věděli, že se něco chystá. Jenže ti nejlepší v branži jen tiše přijdou, udělají svou práci a v polovině případů nikomu ani nedojde, že šlo o atentát. Všichni si myslí, že šlo o nehodu.“

„Mluvíte tak, jako byste s tím měl osobní zkušenosti,“

„Řekněme, pane prezidente, že mě velmi dobře vycvičili a že jsem u mnoha různých jednotek plnil širokou škálu úkolů.“

Roberts neodpověděl, jen se napil kávy. Polkl, zašklebil se a zabručel: „Hmm…“ Pak vstal od stolu a podal Carverovi ruku. Když mu jí Carver potřásl, prezident pokračoval: „Bylo zajímavé se s vámi seznámit, pane Carvere. Dal jste mi řadu námětů k přemýšlení. Nevadilo by vám, kdybych vám na oplátku poskytl malou radu?“

„Samozřejmě nevadilo, pane prezidente,“

„Ty věci, které jste řekl o atentátnících…“

„Ano, pane?“

„Důrazně bych vám doporučoval, abyste žádné ze svých nápadů neuváděl do praxe.“

„Ne, pane, dnes už má práce spočívá výhradně v tom, že se snažím lidi chránit před nebezpečími. Lépe se mi spí. V aktivní službě jsem se důkladně poučil, že pokaždé když musíte někoho zabít, zabíjíte také kousek sebe. Nakonec se dostanete do bodu, kdy vám už moc nezbývá. Život je pak hodně složitý.“

Roberts se zamračil. „Hezký den, pane Carvere,“ rozloučil se. „A bezpečnou cestu domů.“

Prezident z jídelny odešel, ale Bahr se ještě zdržel. Když zůstali sami, řekl Carverovi: „O tomhle se nikdo nikdy nedozví, jasné? Nikdo. Nikdy. Pokud jde o nás a o celý svět, prezident sem přijel a jako obvykle tu strávil poklidný víkend. O tobě ani slovo. A jestli ti můžu radit, nech to tak.“

„To mi přijde rozumné,“ přitakal Carver. „Můžeš mě odvézt k mému autu?“

11

Carver odjel zpátky do Richmondu. Dorazil tam právě včas, aby stihl let do Chicaga v deset hodin. Z práce odvedené v Lusterleatu měl dobrý pocit. Rozhodl se zkusit, jestli jeho štěstí funguje u žen jako u prezidentů.

Když čekal u odletové brány, přečetl si v telefonu textovou zprávu. „Hej, ty? Dost dlouho. Jak to, že nevoláš?! Maddy xox.“

Přišla mu před třemi týdny. Automaticky a nevysledovatelně přesměrovaná z jeho obvyklého kontaktního čísla. Vzpomněl si na první vzkaz, který mu nechala na útržku hotelového papíru na nočním stolku v hotelu v jižní Francii. Jestli někdy přijedeš do Chicaga… s telefonním číslem a stejným podpisem „Maddy xox“. Našel ho, když se probudil a zjistil, že je v posteli sám. Večer předtím mu Madeleine Crossová nejspíš zachránila život.

Seznámili se v baru Hotelu du Cap. Její manžel, který vydělával miliony prodejem lékařských potřeb nemocnicím, odjel do kasina v Cannes. O stavu jejich manželství hovořilo už to, že jí nenabídl, ať jede s ním, a ona sama ho o to nepožádala.

Carver zatím sledoval, jak se mu rozpadá celý život. Alix Petrovová, žena, kterou miloval, mu oznámila, že se provdala za jiného muže. Přísahala, že jí někdo řekl, že je Carver mrtvý. Složitý příběh. Jenže, uvědomil si, celý jejich vztah s Alix byl jeden složitý, bolestný a neuvěřitelně krvavý příběh.

Madeleine seděla u baru a celý jeho rozhovor s Alix i její následný odchod pozorovala. Sám a poražený Carver nebyl ani schopný ve své sebelítosti zaregistrovat jinou ženu. Došel si k baru pro dvojitou whisky a až tam zaslechl, jak na něho promluvila. „Nepovedlo se, co?“

Otočil se a uviděl dokonalou brunetu, jejíž rudé šaty zdůrazňovaly křivky ňader, úzký pas a štíhlé opálené nohy. Těchto věcí si všiml při prvním pohledu. Teprve později si uvědomil, že na něho hledí chytré kočičí oči a zkoumá ho kritický mozek za nimi.

Protože je oba jejich partneři zklamali, rozhodli se zkusit, jak by jim to mohlo jít spolu. Odpověď zněla, že docela dobře, ale zůstalo jen u té jediné noci. Od té doby uběhlo hodně času. Dost na to, aby se s Alix dali opět dohromady, pokusili se vztah zachránit a selhali. Občas si s Maddy vyměnil textovou zprávu nebo e-mail. Vše v přátelské rovině, nikdy nic víc, a nikdy se nesešli. Možná přišel čas to změnit. Vytočil číslo.

„Haló,“ hlas měla ospalý. Sakra! Copak ji vzbudil?

„Ahoj, tady Sam… Samuel Carver… Před časem jsi mi psala. Odpovědět jsem ti mohl až teď.“

„Sam? Aha, tenhle Sam? Výborně, ráda tě slyším. Kde jsi?“

„Jsem na letišti v Richmondu ve Virginii a napadlo mě nasednout na letadlo do Chicaga. Mohl bych tě třeba pozvat na oběd, když už tam budu?“

„Ne, to asi nepůjde…“

Carvera zaskočilo, jak moc ho odmítnutí zabolelo. „Aha… dobrá… Podívej, promiň, že jsem tě vyrušil, já…“

„Ne, v pořádku, vůbec mě nerušíš…“ Když po odmlce pokračovala, zaslechl v jejím hlase smích: „Fajn, probudils mě, ale mně to nevadí. Jde o to, že nejsem v Chicagu.“

Unaveně se zasmál. „Bože, to je neuvěřitelné… A kde tedy jsi?“

„Na svém ranči. Několik mil od Cascade v Idahu. Odtud pocházím. Říkala jsem ti to, vzpomínáš?“

„Jo, možná, asi ano. Víš, omluv mě, ale kde je vlastně to Idaho?“

„Kde je Idaho?“ Zdálo se, že ji jeho vtipkování rozčílilo. „Už za tohle bych ti měla okamžitě zavěsit.“

„Myslím to vážně. Jak se k tobě dostanu?“

„Ty bys to udělal? Vážně?“

Teď si všiml ještě něčeho. Chtěla, aby se snažil.

„Jistě. Za posledních dvanáct hodin jsem seskočil z osmi kilometrů, uplaval tisíc metrů a ujel dvě stě kilometrů. Co je proti tomu jeden let navíc?“

Zasmála se. „Fajn, akční hrdino, kdy přiletíš na 0’Hareovo letiště?“

„Kolem jedenácté.“

„Výborně. Do Boise, což je odsud nejbližší letiště, odtamtud létají United. Odlet je kolem poledne, sem se dostaneš brzy odpoledne. Co to udělat takhle?“

„Zní to jako plán.“

„A když se ti to povede, budu tě čekat na letišti.“

Teď už si byl Carver jistý, že ho štěstí neopustilo. Spolu s první výzvou pro cestující k nástupu vytočil číslo do norského Osla. Patřilo Thoru Larssenovi, excentrickému Norovi, který byl jeho nejlepší kamarád, ale také dodavatel většiny sledovacích zařízení, počítačového hardwaru i softwaru a různých vymyšleností, které Carver pro plnění svých úkolů potřeboval.

„Ahoj, to jsem já,“ ozval se, když Thor zvedl telefon. „Hele, omlouvám se, že jsem se ti dlouho neozval. Jen jsem potřeboval tak trochu zmizet z radaru. Ale chci ti říct, že ta poslední věcička, ta s červeným inkoustem… Jo, ta. Fungovala dokonale… Ne, nemůžu ti prozradit, kde jsem ji použil, protože by nás oba zastřelili… To víš, že jsem na tvou svatbu nezapomněl. Tedy, pokud nezměnila nevěsta názor. Ani bych se jí nedivil…“

Carver se usmál, když uslyšel, co hlas na druhém konci odpověděl. „No, tak to jsou dobré zprávy. Asi bych měl začít sepisovat svou řeč… Jo, mám se báječně. Právě mířím do Boise v Idahu. Věřil bys tomu?“ Po chvíli se rozesmál. „Co chceš říct tím, že nevíš, kde to je? Kilometry od ničeho, tam to je. A ano, samozřejmě, jev tom nějaká ženská. Proč jinak bych jezdil do nějakého Boise v pitomým Idahu?“

12

Damon Tyzack byl zpátky v Londýně a právě seděl u stolku venkovní kavárny na Brompton Cross. Sledoval mladé dívky jednotného evropského střihu, které procházely kolem a breptaly do mobilních telefonů, zatímco manželky bankéřů a bohaté dědičky bloumaly luxusními obchody, jako by v životě neslyšely slovo „recese“ To byly ženy, které mu měly patřit.

Teď už měl být dobře usazený, mít rodinu někde v blízkém okolí Londýna, byt s milenkou ve městě a celkově vést přijatelný život. Místo toho se dočkal hanby, rodina ho vyobcovala a roky musel trávit podřadnou prací pro naprosté ignoranty. A za všechno mohl Samuel Carver. Jeho přízemní přístup, jeho odhodlání hrát podle pravidel, to vše jen dokazovalo, že ačkoli se snažil vypadat jinak, patří ke spodině. Tyzack však kvůli němu přišel o vše, co mu bylo drahé. Když se teď, především vlastním přičiněním, ocitl v pozici, kdy mohl přemýšlet o odplatě, měl v úmyslu toho využít co nejlépe. Před mnoha lety by nejspíš jednal čistě ze vzteku a ze zahořklosti. Ale teď měl dost času, aby si vše rozmyslel, a hodlal celou záležitost pojmout jako hru, kterou si vychutná a užije.

Servírka přišla pro jeho objednávku. Byla docela hezká, měla modré oči a milý úsměv. Odhadoval, že má sedm až deset kilo nadváhu, ale stačilo by jí stáhnout žaludek a upravit bradu, zavřít ji do bytu nedaleko Gloucester Road, a vydělávala by od dvou do tří set liber za hodinu, dvanáct stovek za noc.

Když se zeptala, jestli už má vybráno, Tyzack nasadil přátelský úsměv a podíval se na ni tak, jako by právě v téhle chvíli před sebou nechtěl vidět nikoho jiného než ji.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Dám si smažená vejce s uzeným lososem, opečený toast, velkou sklenici čerstvého pomerančového džusu a dvojité espresso, prosím,“

Zatímco si jeho výběr zapisovala, zeptal se: „Jak se jmenujete?“

Dívka se stydlivě usmála. „Agnieszka.“

„Krásné jméno. Odkud pocházíte, Agnieszko?“

„Z Lodže v Polsku.“

„Tak to je mi chlapců v Lodži moc líto.“

Zamračila se, protože si nebyla jistá, kam svými slovy míří, přesto nedokázala odolat. „Proč?“

„Protože přišli o tak krásnou dívku. Pro Londýn je to ovšem naopak velmi dobrá zpráva!“

Co říkal, znělo kýčovitě, ale na tom nezáleželo. Tyzack měl šarm, tedy dar, který hlupáci často zaměňují za vřelost, zatímco pro něho byl jen cestou, jak správně vycítit, co lidé kolem něho očekávají, a pak jim to nabídnout.

Agnieszka se, přesně jak očekával, zasmála, stydlivě se na něho podívala a s vrtěním v bocích odešla.

Celkem ujde, pomyslel si Tyzack, když pozoroval její zadek v těsné černé sukni. Určitě by uměla vydělávat, kdyby se naučila poslouchat. A to by se naučila, protože by ji přesvědčil. Zavést pořádek a stanovit, kdo je šéf, ho na celém procesu vždy bavilo nejvíc. Přemýšlel, jak dlouho by trvalo, než by z těch modrých očí vytloukl světélka. Vzhledem k dosavadním zkušenostem dovedl velmi přesně odhadnout, kolik času a násilí by to vyžadovalo. V myšlenkách se vrátil k Laře Dashianové. Když se zoufale snažila dojít co nejelegantněji k jeho stolu, okamžitě z ní vycítil smrtelnou strnulost překrytou nánosem strachu a zoufalství jako cukrovou polevou na piškotovém dortu. Protože ho považovala za menší ze dvou zel, snažila se ho ze všech sil potěšit. Byl tehdy v pokušení ji – jen pro zábavu – poslat zpátky k jejímu pasákovi. Pak však usoudil, že zábavnější bude si ji ponechat. Když došli nahoru, sledoval, jak se její strach rozplývá. V tom okamžiku svého rozhodnutí krátce zalitoval a přemýšlel, jestli by neměl udělat něco, po čem by se ho bála.

Jenže si uvědomil, že hraje roli Samuela Carvera. A ten zoufalec by nikdy nezneužil důvěru mladistvé prostitutky. Choval by se tak, jak by se podle jeho zvrácených předměstských názorů měl chovat džentlmen. A bylo tu ještě něco. Když ji položil na postel, najednou se mu zdálo, že ta zoufalá děvka opravdu chce, aby jí to udělal. O důvod víc, proč se jí ani nedotknout.

Zazvonil mu telefon. Když uviděl číslo na displeji, unaveně si povzdychl. „Ano, Fostere, o co jde?“

„O ten kontejner, šéfe. Spadl z lodi.“

Tyzack zavřel oči a pomalu se nadechl nosem, aby uvolnil napětí, které mu náhle sevřelo spánky. Vydechl a zeptal se: „Jak to myslíš, že spadl z lodi? Vysvětli mi, Fostere, jak může nějaký kontejner spadnout z lodi?“

„Co třeba v bouři? V Severním moři mají vítr o síle deset. Sfoukl do moře tucet těch pitomých kontejnerů. Jeden z nich byl náš.“

„S nákladem z Hamburku?“

„S Číňanama, jo.“

Tyzack se předklonil, zakryl rukou sluchátko, aby mu nebylo vidět na ústa, a zasyčel: „Chceš mi říct, že teď sedmdesát našich žlutejch přítelíčků sedí na dně Severního moře?“

„Tak nějak to bude, jo.“

„Ale tam moc ovoce nenasbírají, co?“

„No…“

„A jaký máš tedy plán? Až za mnou přijdou dva hodně vznětliví gangsteři a budou se zajímat, kde jsou jejich pracovní síly, co jim mám říct?“

„Zvládneme to, šéfe. Dole v Plaistow máme ty Somálce, že jo? Je jich tam něco přes dvacet. Z Bulharska tenhle týden přijedou dva kamiony, sice lidi spíš k lopatě, ale těm farmářům je můžeme poslat, protože na stavbách teď stejně moc práce není. Sesbíráme, co se nám kde válí. Bez obav.“

Servírka Agnieszka se diskrétně objevila u stolu a před Tyzacka položila objednané jídlo, džus a kávu. Usmál se na ni, aby jí poděkoval, nabral si na vidličku vejce s lososem a pokračoval v rozhovoru.

„No, to tedy doufám, Fostere. Za necelé čtyři hodiny bych měl sedět v letadle do Ameriky a nechci žádné potíže. Musím se postarat o několik důležitých věcí. Což mi připomíná ty pakoše z Bradfordu, zvládli jste jim vysvětlit, že je na náš trh nepustíme?“

„Jo, jasně, vyrazil jsem tam s pár chlapama a trochu jsme je propleskli. Šlo to jako po másle.“

„A zboží?“

„Jo, postarali jsme se. Rozstrkali jsme je na naše místa. Makat začaly hned tu noc.“

„Výborně. Jsem rád, že se to konečně vyřešilo. Teď‘ padej a najdi náhradu za sedmdesát Číňanů. Fofr, fofr!“

Tyzack zavěsil. Foster Lafferty byl násilník s oholenou hlavou z východního předměstí Londýna, ale jednat se s ním muselo víceméně stejně jako s tvrdohlavým, drzým hlavním seržantem. V podstatě si postupem času uvědomil, že vést gang kriminálníků se podobá práci v ozbrojených silách. Fakt, že teď zabíjel lidi nikoli z rozkazu Jejího Veličenstva, ale kvůli tomu, že si to přáli pašeráci drog a lidí, znamenal jen drobnou technickou obměnu. Byl úspěšný, proto si časem mohl založit dokonce cosi jako vlastní firmu podobající se četě. Ta sílila co do počtu i moci, takže se teď mohl považovat za plukovníka s vlastním plukem.

Samozřejmě stále existovali výše postavení muži, od nichž přijímal rozkazy a pro které pracoval. Určitě to nebyli lidé, které by si snad vybral dobrovolně, pokud by si byli rovni, ale měl alespoň možnost pocítit profesionální uspokojení z dobře odváděné práce. Například tím, že otrávil Deye, se zbavil konkurenta a zároveň hodil vinu na svého nepřítele. Koktejlová třešinka už byla jen příjemné rozptýlení. Když pak prohnal pasákovi zezadu kulku hlavou, považoval to za úspěšné zakončení večera.

Zatímco usrkával kávu, přemýšlel, jestli se Carver cítil podobně. Bylo to i pro něho potěšení? Kdesi hluboko uvnitř asi ano, ale člověk tak posedlý vlastní čestností by to nikdy nepřiznal. Tyzack věnoval hodně úsilí a peněz, aby se o aktivitách svého starého nepřítele dozvěděl co nejvíce. Zatahal za několik nitek, vybral si některé dluhy a našel i cestu k Percymu Wakeovi, starému namyšlenému teploušovi, který kdysi řídil Konsorcium, tajnou skupinu bohatých, mocných osob. Konsorcium zadávalo Carverovi většinu jeho práce, a tak z něj udělalo boháče. Wake teď žil na venkově a stýskalo se mu po intrikách a zlovolnostech, které by mu osvěžily život. Když ho Tyzack požádal, ať mu pomůže zlikvidovat Samuela Carvera, Wake mu s velkou ochotou vyhověl. Povyprávěl mu o dřívějších Carverových operacích a metodách práce. Dokonce za Tyzacka najal i několik lidí. Vše se vyvíjelo velmi slibně.

„Můžu vám ještě něco přinést?“ Servírka se vrátila ke stolu.

„Jste moc hodná, Agnieszko, ale už jen účet, prosím.“

Věnoval jí další úsměv a přemýšlel, jestli by stálo za to podstrčit manažerovi tři sta liber a rovnou ji odvést s sebou. Když vkládala platební kartu do přístroje, podíval se na hodinky. Ne, už skutečně bude muset vyrazit na Heathrow. Musel jednoho člověka zabít a druhého důrazně varovat. Vyťukal proto svůj kód, nechal dívce slušné spropitné a vyšel na Fulham Road.

Práce, práce, práce, pomyslel si. Zasloužím si příjemnou dovolenou.

13

První ráno na ranči se Carver vzbudil s něčím omotaným kolem pravé nohy. Sáhl dolů a v ruce ucítil saténovou pásku přišitou ke kousku hedvábí a krajky. Vzpomněl si, jak pásku a její dvojče utahoval, a na tváři se mu rozlil ospalý úsměv.

V posteli ležel sám. Natáhl se pro hodinky a překvapilo ho, že už je po desáté dopoledne. Vyčistil si zuby, oblékl džínsy a sešel dolů. Očekával, že tam najde Maddy, ale kuchyně i obývák byly prázdné. Předchozího dne ho po domě a okolních stavbách provedla. Napadlo ho, že je možná ve stájích a pečuje o své koně, proto si nalil kávu, nasadil tmavé brýle a vyšel ven.

Vzduch už byl prohřátý a rychle přecházel od relativního ranního chladu k suchému vedru poledne. Slunce pálilo tak, že ocenil nápad vzít si tmavé brýle. Zastavil se, aby se rozhlédl po zalesněných kopcích lemujících horizont. Jejich rozeklané vrcholky se tyčily k nebi bez mráčku. Carver žil v Ženevě a byl na velehory zvyklý, to však neznamenalo, že by ty zdější nemohl považovat za úchvatné.

Stáje byly také prázdné, ale když z nich vyšel ven, zaslechl z nedalekého přístřešku pro tři auta hrát country. Došel proto až k rádiu stojícímu na betonové podlaze hned vedle plastové lahve s minerálkou a kufříku s nářadím. Maddyin německý ovčák Buster spal jen o kousek dál. Její pickup Ford Bronco s metalickým lakem byl zvednutý na heveru a měl otevřenou kapotu.

Zpod pickupu trčel pár nohou v obnošených pracovních botách a tmavě modrých montérkách. Carver se napil kávy, odložil hrnek a s tázavým výrazem v obličeji se podíval pod auto.

„Ahoj?“

Ozvalo se tlumené zaklení, pak se boty patami opřely o beton a zpod vozu vytáhly na nízkém lehátku s kolečky pro automechaniky svou majitelku.

Maddy vstala. V jedné ruce držela hasák a druhou se ze všech sil snažila upravit si vlasy sepnuté vzadu sponou. Vzpurné hnědé prameny jí však dál padaly přes tváře, které neměla nalíčené, snad kromě několika šmouh od motorového oleje. Vršek montérek měla uvázaný kolem pasu. Nad pasem už měla jen bílé tričko s velmi krátkými rukávy a nápisem „[polo]sladké“ přes hrudník. Tričko bylo místy od prachu a šmíru, stejně jako pruh plochého, do karamelova opáleného břicha, který vyčuhoval pod ním.

„Sakra!“ zaklela znovu. „Doufala jsem, že to stihnu, než se probudíš. Chrápal jsi jako jezevec, tak jsem si myslela, že prospíš celý den.“

Zmlkla a podívala se na Carvera. Najednou si uvědomil, že se usmívá jako venkovský prosťáček.

„No, jasně, jen se směj,“ vyštěkla. „Vím, že vypadám jako čuně.“

„Ne, to ne, to ani náhodou,“ zavrtěl pomalu hlavou, ale úsměv nedokázal potlačit. „Vypadáš nádherně.“

„Opravdu?“

To už se také smála a změnilo se i to, jak se na něho dívala. Najednou si uvědomil, že než ji vyrazil hledat, nenamáhal se nejenom oholit, ale ani učesat nebo si obléct košili.

Maddy si z rukou stáhla rukavice a jedním prstem mu přejela po hrudníku. „No, ty taky vypadáš k světu, pane svalnatý. Rád se ukazuješ, co?“

Prstem sjížděla níž a níž.

Objal ji rukou kolem pasu a přitáhl k sobě.

„To nejde!“ zahihňala se. „Ne před Busterem!“

„Spí,“ odtušil a políbil ji na krk. „Co takhle vzadu na korbě? Vydrží to hever?“

Začal jí žužlat ucho. Zachvěla se rozkoší a zašeptala: „Buď ale jemný a nespěchej. Myslíš, že to dokážeš?“

„Můžu to zkusit,“ pokrčil rameny.

Na chvíli ji pustil, vyskočil na ložnou plochu pickupu, otočil se a podal jí ruku, aby jí pomohl nahoru.

Poslední slova, která ze sebe dostala, než jeho ústa zakryla ta její, byla: „Nezapomeň, jemně a pomalu…“

***

O něco později mířili ruku v ruce zpátky k domu. Buster pobíhal kolem nich a vrtěl ocasem tak silně, že jím opisoval kruhy. Traumatizovaně opravdu nevypadal. Osprchovali se a trvalo jim to déle, než by na běžnou očistu mělo. Carver se pak posadil na kraj postele a díval se, jak si Maddy suší a rozčesává zcuchané vlasy, které jí padaly až do půlky zad.

Přes rameno se na něho podívala. „Takže ty se bojíš holky, která si umí sama opravit auto?“

„Ne, to ani náhodou. Vážím si každé dovednosti. Mám rád lidi, kteří něco umějí.“

V tónu jeho hlasu byl sice slyšet dvojsmysl, ale jen trošku.

„Souhlasím, něco umět je důležité,“ přitakala s odtažitostí spořádané dámy.

Carver si nebyl jistý, jestli má dost síly, aby její myšlenku rozvedl, proto raději přešel k bezpečnějšímu tématu. „Teď vážně, kde ses to všechno naučila?“

„Byla jsem jedináček. Myslím, že táta neměl, komu by předal své znalosti, proto mě s sebou brával každou loveckou sezónu na jeleny, bažanty a tetřevy. Naučila jsem se střílet, jak se dobře starat o zbraně, jak opravit auto. Třeba si myslel, že by ze mě mohl být syn, kterého nikdy neměl…“

„Díkybohu na kluka moc nevypadáš.“

Maddy okamžik mlčela, rozčesávala si vlasy a myšlenkami byla někde jinde.

„Být sama ti vyhovuje,“ dodal. „Vypadáš uvolněnější, jako skutečná žena. Nějako něčí majetek.“

Maddy naposledy projela kartáčem vlasy, uhladila je rukou do správného tvaru a vstala od toaletního stolku.

„Dal by sis časný oběd?“

„Hurá!“ přitakal Carver. „Už jsem se bál, že se nezeptáš.“

14

Bill Selsey seděl za svým stolem v centrále Tajné zpravodajské služby, jinak známé jako MI6, na londýnské Vauxhall Cross. Kdyby vstal a došel k oknu s výhledem na Temži, uviděl by na jejím druhém břehu, jen několik set metrů po proudu, gotické věže a věžičky budovy britského parlamentu. Celý svůj život věnoval práci pro MI6, jejímž úkolem bylo bránit hodnoty, které tento parlament představoval. Teď se to vše chystal zradit. Pravda, neměla to být tak hrozná zrada, jakých se dopustili někteří zrádci před ním. Nepracoval pro nepřátele odhodlané jeho zemi zničit. Jen dělal určitou drobnou službu pro jednoho gangstera. Jenže svým způsobem to bylo o to horší. Nemohl si namlouvat, že pracuje pro dobro velké věci. Prostě se zaprodával.

Všechno to začalo sirem Percivalem Wakem. Selsey pomáhal zničit Wakeovo Konsorcium a odeslat ho do vynucené, ostudné výslužby daleko na venkov v hrabství Shropshire. Jenže stařík byl vždy umanutý konspirátor a láska k intrikám ho nikdy neopustila. Selsey se od něho nechal vylákat do jeho venkovského domu pod záminkou, že se dozví o nových intrikách Konsorcia. Wake mu předhodil několik pikantních a užitečných informací, aby se za svými nadřízenými nevracel s prázdnýma rukama. Vzápětí se mu podařilo Selseyho přimět splnit několik jednoduchých příkazů. Šlo to tak jednoduše, že je to oba mírně překvapilo, ale své nejspíš vykonala i odměna, která výrazně převyšovala nijak vysoký plat od vlády.

Samozřejmě, peníze vždy byly motivem pro zradu. Jak Selsey ze své práce v tajných službách dobře věděl, tvořily jeden ze čtyř prostředků, s jejichž pomocí bylo možné nabírat tajné špiony. Zbývající tři představovaly ideologie, nátlak a ego. Ideologie ani nátlak se na Selseyho uplatnit nedaly, ale ego, jak musel sám sobě přiznat, s tím něco společného mít mohlo.

Selsey dlouhé roky věrně sloužil jako „ten druhý“ pod Jackem Granthamem, mladším, zato chytřejším a odhodlanějším mužem. Sám Selsey byl přesvědčený o tom, že rád nechává tu největší tíhu rozhodování na někom jiném, a vysvětloval to tak i ostatním. Ať se stresem z vedoucí funkce a z malicherných bojů mezi jednotlivými odděleními trápí někdo jiný. Selsey dělal rád svou každodenní práci a poté se vracel domů, k poklidnému životu na jižním předměstí Londýna. Jenže podobně jako u věrné manželky, kterou příliš dlouho manžel považoval za samozřejmost, se i v Selseym začal vzmáhat pocit hořkosti a touha tento stav narušit. Když dostal možnost udělat něco za Granthamovými zády, zadržovat tajemství a poskytovat mu zavádějící falešné informace, připadalo mu to podobně dráždivé, asi jako krásná mladá žena nabízející zajímavý románek.

Po pravdě řečeno, nechtěli po něm nic velkého. V určitém okamžiku, který ještě nebyl ani stanovený, se rozběhne sled událostí, které povedou ke smrti Samuela Carvera. Selsey neměl žádný důvod Carvera bránit. Stejně tak neponese žádnou odpovědnost za to, co se Carverovi přihodí. Stane se pouze jedním kolečkem velkého stroje, jedním krokem na dlouhé cestě, a za tuto drobnou službu dostane na účet na Kajmanských ostrovech dvě stě tisíc liber. Nezdaněných a nezdanitelných.

Prvních padesát tisíc už tam leželo. Stačilo to, aby si Selsey mohl pokaždé, když Granthamova obvyklá arogance přesáhla snesitelnou mez, říct, že si vlastně už letos vydělal víc než jeho šéf. Druhá splátka měla brzy následovat. Selsey totiž právě obdržel první pokyny.

Dostal příkaz prošetřit otrávení Inda Tigera Deye, obchodníka s lidmi. Aby měl jednodušší práci, doporučili mu zadavatelé prozkoumat seznam cestujících leteckou společností Emirates z Londýna do Dubaje a příslušné záznamy bezpečnostních kamer na letištích v Dubaji a na Heathrow. Také obdržel spojení na policii v Dubaji, která mu poskytne přístup k výsledkům oficiálního vyšetřování Deyovy vraždy. Toto vyšetřování bylo svým způsobem neobvyklé, protože začalo ještě za života oběti. Nakonec dostal také číslo nedávno otevřeného bankovního účtu v curyšské bance a jméno bývalé prostitutky, která by mu měla být schopná odpovědět na některé otázky.

Současně ho Wake ujistil, že díky těmto stopám získá hodně informací. Stačilo, aby za jakoukoli cenu tyto informace použil, vyvolal zájem Jacka Granthama a přesvědčil ho, že Samuel Carver začal znovu zabíjet. Pak už události začnou žít svým vlastním životem.

Selsey na nezáživnější část práce přidělil podřízeného agenta. Jakmile obdržel seznam cestujících, rychle si všiml jména „James Conway Murray“, což byla jedna z Carverových známých falešných identit. Z terminálu 3 letiště Heathrow si obstaral záznamy bezpečnostních kamer. Záběry byly jako obvykle nezřetelné, ale objevil se na nich muž odpovídající popisu Samuela Carvera, který před objektivy ukrýval tvář tak dovedně, jak by to zvládl jen skutečný profesionál.

Selsey požádal o jakékoli záznamy o případných dalších Murrayových letech a dozvěděl se tak o letence zakoupené u British Airways na let tři dny po práci v Dubaji. Neobjevil se však žádný záznam o letu z Dubaje do Londýna, musel se proto pídit dál, a zjisti, že Murray mezitím odletěl do Spojených států, což představovalo stopu hodnou sledování.

Zatelefonoval do Dubaje a začal jednat o umožnění přístupu k policejním zprávám. Místní detektivové již došli k závěru, že Deyovým vrahem musel být Angličan, který s ním v hotelu Karama Pearl seděl u stolu. Vyslechli Deyovy osobní strážce, ale neúspěšně. Tito lidé se s policí ze zásady nebavili, ani když šlo o vraha jejich šéfa. Selseyho telefonát však u dubajských policistů vzbudil podezření, že někdo v Londýně dobře ví, o koho šlo. Nabídka tedy byla prostá: hlášení výměnou za jméno. Selsey jim řekl, že si to musí promyslet.

Pracovat musel začít také na získání informací ze švýcarské banky. S trochou štěstí by tamní úředníci mohli spolupracovat. Švýcaři byli poslední dobou vstřícnější než v minulosti. Jinak by musel použít jiný, méně oficiální postup. Zároveň se potřeboval dostat do útulku, v němž se ukrývala ta prostitutka. K tomu všemu bude potřebovat zdroje a k jejich využití Granthamův souhlas. Nastal čas zajít za nadřízeným… a začít mu lhát do očí.

***

Jack Grantham seděl opřený v křesle. Mnul si čelo a pokoušel se zahnat napětí a únavu. Pomalu vydechl, předklonil se a podíval se na Selseyho, který stál na druhé straně stolu.

„Promiň, Bille, ale prostě tomu nevěřím. Podle toho, co jsem naposledy slyšel, pracuje Carver jako bezpečnostní poradce pro významné klienty. Vysvětluje nervózním miliardářům a politikům, jak se nevystavovat nebezpečí. Dokonce podniká falešné útoky, aby otestoval jejich ochranky. Dobře ho platí. Je to bez rizika. Nemusí mít výčitky kvůli tomu, co udělal. Proč by se vracel ke špinavé práci?“

„Třeba mu peníze nestačí. Hodně lidí je na tom dneska stejně. Opravdu nevím, proč to udělal. Jen před sebou mám hromadu důkazů, že to byl on.“

„Jak jsme se vlastně k tomuhle dostali?“

„Osobní telefonát z Dubaje,“ odpověděl Selsey. Byl rád, že se konečně může chytit něčeho, co se zakládalo na pravdě. „Tamní úřady už vědí, že Deye zabil Brit. Domnívají se, že by vztahům mezi našimi národy prospělo, kdybychom jim ho pomohli identifikovat.“

„Na to zapomeň. Nebudeme za ně dělat jejich úmornou práci. Jestli zatknou nějakého podezřelého a náhodou to bude Brit, bude to záležitost ministerstva zahraničí. Ne naše.“

„Pokud opravdu nejde o Carvera,“ upozornil Selsey, když mu Grantham takto sám nabídl příležitost. „Asi bychom nechtěli, aby se dostal do rukou někomu jinému, ne? S tím, co všechno ví…“

„Ne, to bychom sakra nechtěli…“ zamumlal Grantham. S Carverem v minulosti uzavřel dohody, které by v případě zveřejnění mohly znamenat velké potíže. Pro vysokého úředníka MI6 by určitě nebylo dobré, kdyby byl odhalen jako blízký společník nájemného vraha. Zavrtěl hlavou. „Pořád nerozumím tomu, co se doopravdy děje. Co když se to někdo snaží na Carvera jen hodit a používá ho jako kamufláž pro zakrytí vlastních plánů?“

„To by mi připadalo dost složité,“ usoudil Selsey a snažil se, aby na něm nebylo vidět, že ho rychlost Granthamových myšlenkových pochodů nepříjemně překvapila.

„Možná, ale přesto si nejsem úplně jistý.“

„Ale nebude přece vadit, když se na to lépe podíváme, ne? Už jen proto, abychom si kryli záda, měli bychom zjistit, co se skutečně děje.“

„To je pravda,“ přitakal Grantham. „Dobrá, Bille, začni v tom šťourat a dej mi vědět, cos zjistil. A s nikým o tom nemluv.“

„Samozřejmé,“ souhlasil Selsey. „Na mě se můžeš spolehnout.“

15

Harrison James zavěsil telefon. Senátora za stát Florida právě pořádně rozčílil, když mu oznámil, že prezident svou plánovanou cestu do Miami ruší. Oficiálně si tam měl prohlédnout Národní středisko pro hurikány a poobědvat s významnými místními podnikateli, neoficiálně vrátit senátorovi jeho pomoc na začátku sezóny primárek. James senátorovi změnu prezidentových plánů vysvětlil jen mlhavě s tím, že se hlava státu chystá na zahraniční cestu s důležitým dopadem na národní bezpečnost, proto je zatím třeba ji držet v tajnosti.

„Je řeč o Afghánistánu, Hale?“ chtěl vědět politik, který uměl používat na svou volební kampaň i státní peníze.

„O tom nemohu mluvit, Javiere,“ odpověděl Harrison. „Ale můžu vám říct, že prezident má dynamické a dalekosáhlé plány na prosazování americké moci po celém světě. Pokud mu pomůžete tyto plány uskutečnit, na vaši oběť zajisté nezapomene,“

Ježíši, pomyslel si, když pokládal sluchátko, jaké pitomosti musím těmhle lidem vykládat, abych neurazil jejich ega. V příští vteřině se červené světélko znovu rozblikalo.

„Na lince je britský velvyslanec,“ oznámil Jamesovi jeho osobní asistent. „Chce probrat roli ministerského předsedy během prezidentovy návštěvy,“

„To se vsadím,“ zamumlal James pro sebe, ale vzápětí se donutil vnést do svého hlasu smích a vřelost. „Sire Michaele, rád vás slyším. Co pro vás můžu udělat?“

„Dobrý den, Hale, jde mi o tu záležitost s Bristolem. Ministerský předsedaje samozřejmě prezidentovým příjezdem potěšen. Už se nemůže dočkat. Přirozeně je s ohledem na historickou roli Británie při zrušení otroctví připravený poskytnout jakoukoli pomoc snaze potírat jeho současnou podobu. Jen by byl rád, aby naše snaha a podíl nezanikly.“

„Chcete říct, že by jen nerad hrál doma druhé housle?“

„Přesně tak, Hale, věděl jsem, že mě pochopíte. A pokud byste chtěl jednoho dva členy královské rodiny, aby prezidenta přivítali na letišti, případně pro něho uspořádali oběd, stačí říct.“

„Báječně, sire Michaele,“ poděkoval James a přemýšlel, jak to ti Britové dělají, že dokážou dát najevo pohrdání i v okamžiku, kdy vám lezou do zadku.

Jakmile domluvil s velvyslancem, světélko znovu zablikalo.

„Volá Bobby DiLivio z tiskového,“ uslyšel hlas svého asistenta. „Chce vědět, jestli byste měl pár minut a mohl se přijít podívat na úvodní odstavec prezidentova projevu.“

***

Lidé, kteří vydělávají desítky, nebo dokonce stovky miliard dolarů ročně na organizovaném zločinu, nevlastní výzvědné agentury s elektronickými infrastrukturami schopnými kontrolovat v podstatě každou komunikaci kdekoli na světě, jakými disponují nejbohatší státy světa. Mohou si nicméně zaplatit ty nejlepší odborníky podnikající v oblasti sledování a vyšetřování. Další jejich výhoda spočívá v tom, že nemusí ani předstírat, že je svazují zákony. Mohou proto informace získávat uplácením, vydíráním nebo donucováním. Pro dosažení svých cílů běžně používají atentátníky. A mohou, stejně jako kterékoli jiné špionážní sítě, rozmísťovat své spící agenty do legitimních struktur.

Například Bobby Kula byl vysoce ceněný počítačový kouzelník, který sehrál nezastupitelnou roli při vývoji a správě operačního programu umožňujícího ministerstvu zahraničí vykonávat svou práci. Pocházel z Albánie a byl na to patřičně hrdý. Do Spojených států přicestoval s rodiči, když mu byly čtyři roky. Stejně tak byl pyšný na doktorát z „Kurzu 6“ na katedře elektroniky a výpočetní techniky Massachusettského technologického institutu. Jeho bezpečnostní prověrka nezjistila žádné záznamy o jakékoli kriminální činnosti, žádné predispozice k abnormálnímu chování jakéhokoli druhu, prostě žádný důvod, kvůli němuž by měl pro svou adoptivní zemi představovat jakékoli nebezpečí. Bylo by nutné dokonale chápat albánskou na klanech založenou kulturu, aby si příslušní lidé uvědomili, že je Bobby Kula přes svou matku vzdáleně spřízněný s vysoce postaveným příslušníkem Visarova klanu. Tato zločinecká organizace se stala jedním z nejvýznamnějších hráčů na mezinárodním poli obchodu s narkotiky, zbraněmi, a především s lidmi. Důležitost tohoto rodinného svazku chlapci vtloukali do hlavy odmalička a hovořili při tom jak o výhodách, které s ním souvisely, tak i o povinnostech, k nimž zavazoval.

Kulovi se čistě náhodou podařilo vyslechnout rozhovor dvou pracovníků ministerstva zahraničí o připravovaném zahájení prezidentovy kampaně války s otroctvím. Seděl v kabince na pánských toaletách, zatímco oba muži stáli u pisoárů. Zareagoval promyšleně. Okamžitě si uvědomil, jak by toto nové směřování politiky mohlo ovlivnit obchody jeho širší rodiny, a nenápadně prošel počítače ministerstva. Obejít bezpečnostní systém pro něho nebyl problém, protože se sám podílel na jeho vývoji, a brzy zjistil víc.

Jakmile znal datum a místo, kde prezident pronese svůj projev, zatelefonoval známému na albánské velvyslanectví v D. C. a pozval ho i s rodinou na grilování, které s manželkou Cindy pořádali v neděli odpoledne. Pozvání by nebylo podezřelé, ani kdyby byl Kula pod dohledem, což nebyl. Albánie je spojencem USA a pro diplomaty všech národů je naprosto normální se společensky stýkat s obyvateli měst, kde působí. Vlastně je to přímo jejich práce. Že je tento konkrétní diplomat také spojený s Visarovým klanem, byl detail, o němž neměly americké bezpečnostní agentury tušení. Ale i kdyby ho měly, jen několik málo agentů dokáže hovořit albánsky, především pak severozápadním dialektem, jímž si Bobby Kula a jeho kontakt povídali nad hamburgery, zelným salátem a nealkoholickým pivem. Kontakt z velvyslanectví pak stejným dialektem zprávu předal do honosné vily v horách Nueva Andalucía s překrásným výhledem na výletní oblast Puerto Banús, kde trávil svůj víkend Arjan Visar.

Visar byl mezi gangstery považován za intelektuála. Měl mozek šachisty, dokázal myslet o několik tahů napřed, vymýšlet vlastní strategie a předpokládat kroky protivníků. Rychle si uvědomil, co informace, kterou právě obdržel, znamená a co je třeba udělat. Protože však nechtěl jednat ukvapeně, ještě hodinu s rozhodnutím počkal. Poté problém znovu zvážil a došel k názoru, že jeho první reakce byla správná. Teprve pak začal vydávat příkazy.

16

Damon Tyzack zůstával neviditelný pro každého, kdo projížděl necelých padesát metrů od místa, kde ležel na travnatém svahu. On však velmi dobře viděl všechna auta i náklaďáky na úzké místní silničce kousek od Highway 88 v severokalifornském okrese Amador. A také slyšel zvuk pneumatik na asfaltu připomínající šumění vln na oblázkové pláži.

Zvlněná krajina se pozvolna zvedala k úpatí Sierry Nevady, jejíž obrysy začínal zahalovat kouřový opar slábnoucího světla letního soumraku. Místní lidé tento kus země nazývali „Matkou zlatých žil“ v upomínku na zlatou horečku z roku 1849. Teď už zdejší doly většinou zmizely a ty, co zbyly, se změnily v atrakce pro návštěvníky – na pozemcích se rozkládaly vinice a ranče. Jako ten s plochou mnoha tisíc akrů na druhé straně silnice.

Patřil finančníkovi Nortonu Krebsovi ze San Franciska, vzdáleného skoro dvě stě kilometrů. Krebs posledních pět let spravoval investice firem ovládaných Tyzackem a jeho společníky. Investice v poslední době výrazně ztratily na hodnotě a klienti tohoto typu nesli více nelibě než průměrní investoři to, že si finančník nadále za své služby účtuje poměrně vysoké poplatky. Zkázu svého majetku vnímali ve všech ohledech jako zákeřný čin. Krebs byl proto odsouzen k smrti.

K atentátu mělo dojít v několika příštích minutách, ale ta nejsložitější práce proběhla během několika posledních dnů. Dopoledne po příletu do San Franciska odjel Tyzack vlakem Amtrak California Zephyr do Salt Lake City a odtamtud autobusem do Boise. Tam za hotové koupil ojetý pickup Toyota Tacoma a při nákupu použil falešný průkaz s Carverovým jménem. Pickupem se pak vrátil do okresu Amador a celé tři dny se seznamoval s podrobnostmi Krebsova života, s jeho obvyklými pohyby a prostředím. Dost času strávil rozhovory s lidmi ve městech Jackson, Iona, Sutter Creek a Amador v blízkosti Krebsova ranče. Získal tak důležité informace a zároveň za sebou zanechal vzpomínky na tmavovlasého Angličana se zelenýma očima.

V sobotu pozdě v noci přejel severní Kalifornií do Nevady a do garáží kasina Lake Tahoe, kde Krebs trávil víkend. Tam vyměnil ventilky u pneumatik Krebsova Cadillaku Escalade za vzhledově naprosto stejné, které však obsahovaly rádiově odpalované výbušné vlákno. Po odpálení stačily roztrhnout pneumatiky a při správném načasování musel nad vozem ztratit kontrolu i velmi dobrý řidič.

Tyto ventilky sice vymysleli kdysi dávno Rusové, ale Tyzack se je naučil používat během služby u britských zvláštních jednotek. Ve službě Jejímu Veličenstvu sice dlouho nepobyl, o to víc se však při této příležitosti naučil.

Dole pod ním se silnice prudce stáčela podle reliéfu údolí vlevo. Těsně před zatáčkou terén padal hned za krajnicí do malé rokle, hluboké přibližně deset metrů. Na hraně strže rostl mohutný dub. Soudě podle obvodu kmene a ohromné koruny silných větví mu muselo být několik set let.

Mezi silnicí a strží se táhl plot z ostnatého drátu. Norton Krebs byl puntičkář. Vždy se pyšnil tím, že požaduje jen to nejlepší. Ochraně hranic svého ranče věnoval malé jmění, takže ho nyní obklopoval drát tak pevný, že by zastavil útočícího býka. Byl natažený mezi sloupky zapuštěnými hluboko do země. Tyzack se chystal této dokonalosti využít, aby svůj cíl zabil.

Počítal s tím, že Krebs do zatáčky najede se sebejistotou a rychlostí člověka, který cestu zná natolik dobře, že by ji zvládl i poslepu. Kvůli únavě a následkům nadměrného pití i užívání kokainu nebo extáze už od pátečního večera bude nesoustředěný.

Po silnici se k Tyzackovi blížilo nějaké auto. Mělo rozsvícené xenonové světlomety, světla však bylo ještě dost, aby za nimi uviděl mohutnou masu Cadillaku Escalade v diamantově bílé barvě a na dvaadvacetipalcových kolech. Krebsovo auto poznal bez potíží.

Tyzack nespěchal. Počkal, až Krebs dojede k místu, kde musel začít ve stokilometrové rychlosti brzdit. Teprve pak stiskl tlačítko a vyslal signál do výbušných ventilků. Události vzápětí nabraly vlastní spád.

Explodovaly jen dvě nálože. Pneumatikám na straně řidiče se nic nestalo. To však ještě zhoršilo katastrofický dopad explozí, protože nezasažená kola dál hnala vůz vpřed, pryč od středu vozovky směrem k nebezpečí za krajnicí.

Krebs přesně podle předpokladu nezareagoval dostatečně rychle. Jel po suché silnici ve vlahém podvečeru a ve slabém provozu. Neměl proto sebemenší důvod čekat jakékoli potíže. Současné protržení dvou pneumatik a následná ztráta kontroly nad řízením i nad brzdami ho zaskočily nepřipraveného.

Jak se vůz smýkal po asfaltu ze strany na stranu, stačil jen vytřeštit oči a otevřít ústa. Mohutné SUV sjelo ze silnice a v plné rychlosti narazilo do drátů plotu. Skřípání ocelových disků na asfaltu vystřídal nepříjemný zvuk drátu smýkajícího se po masce chladiče a posléze po kapotě. Dráty se napnuly jako tětiva luku a nejbližší sloupky plotu se vytrhly ze země.

Když vůz dojel na okraj propasti, jako by někdo tětivu uvolnil, takže prošla prvními dvěma metry kabiny cadillaku tak lehce jako sýrem a čistým řezem přeťala Nortona Krebse těsně pod rameny. Teprve pak ostnatý drát praskl a náhlé uvolnění odporu vystřelilo auto nejprve do kmenu dubu, od kterého se odrazilo a pozpátku spadlo do strže, kde zůstalo ležet roztřískané a mrtvé, stejně jako jeho majitel.

Tyzack vydechl a lehce potřepal hlavou. Vstal a zamířil pryč od místa činu. Nevybuchlé nálože ve ventilcích pneumatik zůstaly ve vraku auta, ale ani se je nepokusil vymontovat a odnést. Po silnici došel k pickupu zaparkovanému o půl kilometru dál. Cestou se ani jednou neohlédl.

17

Carver nikdy neměl jízdu na koni v oblibě. Tuto zábavu vždy raději přenechával směšně oblečeným vojáčkům z kavalerie britského královského dvora, kteří se předváděli pro potěchu turistů svými nablýskanými hrudními štíty a parádními přilbami. Po příjezdu na ranč si však uvědomil, že chce-li Madeleine Crossovou opravdu poznat a pochopit, jaká skutečně je, bude muset svůj názor na koně změnit.

Když jedno ráno ležela s hlavou položenou na jeho hrudi a nohou obtočenou kolem jeho stehna, začala mu vyprávět o svém dětství.

„Byli jsme prostě rodina nádeníka,“ svěřila se. Cítil na kůži její dech a pod paží, kterou ji objímal, vnímal její hebkou a teplou kůži. „Táta bral jakoukoli práci. Na polích i na stavbách. Chodila jsem v oblečení odloženém v rodinách, pro které máma prala.“

„Když jste byli tak chudí, jak ses naučila jezdit na koni?“ zajímalo Carvera.

„Měla jsem koně jménem Záře. Vlastně byl našich sousedů, ale považovala jsem ho za svého. V létě jsem na něm jezdívala bez sedla. Když jsem sesedla, měl na srsti zpocené otisky mých nohou. Víš, zní to bláznivě, ale kdykoli o něm mluvím, doslova ho cítím. Tu zvláštní koňskou směs vůně kůže a potu.“

„Tak vidíš,“ přikývl. „Koně páchnou. Proto je nemůžu vystát.“

Opřela se o loket, aby se mohl pohnout. Pak se mu podívala přímo do očí.

„Ale mě vystát můžeš, ne?“ zeptala se.

„Jistě,“ přikývl s úsměvem, dlaní jí pohladil po zadku a přitáhl ji k sobě.

„A moc po mně toužíš…“

„Myslím, že je to jasné.“

Trochu se zavrtěla. „Hmm… asi ano.“

„Uděláme s tím něco?“

Zavřel oči a chtěl ji políbit. Čekal, že mu vyjde vstříc. Místo toho se od něho odtáhla, vyklouzla mu z náruče a vstála z postele. Než oči znovu otevřel, stála skoro metr od něho a její nahé tělo se lesklo ve světle pronikajícím závěsy ložnice.

„Ne!“ prohlásila. „Nebudeme nic takového dělat, dokud se aspoň nezkusíš projet na některém mém koni.“

„Žertuješ…“

„Ani náhodou,“ trvala na svém. Otevřela zásuvku se spodním prádlem a oblékla si kalhotky.

Carver vstal. Nespouštěl z ní oči a stoupl si před ni. Byl o hlavu vyšší a o dobrých patnáct kilo těžší. Ani se nepohnula, když jí rukama přejel po těle, na okamžik je zadržel v pase, až nakonec rozprostřel prsty po jejích bocích a zasunul je pod tenké proužky látky, které tam našel.

„Roztrhl bych je raz dva,“ řekl.

„Ne,“ odpověděla potichu, ale naprosto vážně.

Carverovi bušilo srdce a ztěžka dýchal. Touha po ní ho naprosto ovládala a byl si jistý, že ona ho chce stejně tak. Kdyby si ji teď vzal, neměla by mu v tom jak zabránit, ale přestala by mu věřit. Bez vzájemné důvěry by jim nic nezbylo.

Proto od ní poodstoupil, zklidnil se, a dokonce se pousmál, když ze sebe dostal: „Dobrá, tak kde ty koníčky máš?“

***

Spadl víckrát, než se jeho kostem, rozbolavělým zádům a důstojnosti líbilo, přesto ho Maddy naučila jezdit ve westernovém stylu, tedy zakloněný v sedle, s otěžemi v jedné ruce a třmeny tak nízko, že měl nohy spuštěné rovně dolů podél boků zvířete. Buster pobíhal kolem nich, když projížděli otevřenou krajinou zabírající většinu ze sto dvaceti akrů až k vršku porostlému borovicemi, kde byl vzduch chladnější. Časně ráno, kdy se pod kopyty koní ještě leskla rosa, borovice voněly stejně sladce jako piňa colada. Carverovi se zdálo, že cítí i vanilku.

„Lidé jim tu říkají cukrové borovice,“ upozornila ho Maddy.

Když projížděli lesem, Buster se najednou rozštěkal. Odběhl do podrostu, zůstal stát, a pak s výhružným vrčením začal předními packami hrabat v zemi. Carver najednou pocítil nebezpečí, které nedokázal určit, nějakou skrytou nepříjemnou hrozbu. Maddy se však na něho usmála, takže se jeho pocity rozplynuly jako mlha, když vyjde slunce.

„Jen honí králíky,“ vysvětlila mu a pobídla koně. Křikla na psa. Buster váhavě přestal hrabat a ploužil se za nimi. Carver za minutku celou epizodu pustil z hlavy a myslel hlavně na to, co se odehrává mezi ním a Maddy. Ať to bylo cokoli, brzy bude muset odjet. Cesta do Norska na svatbu Thora Larssona měla trvat skoro čtyřiadvacet hodin třemi letadly.

O pár hodin později pozoroval Maddy, jak v kuchyni chystá večeři, a vtom dostal nápad.

„Jsem pozvaný na svatbu,“ prozradil jí. „Jela bys se mnou?“

„Fajn, na svatbu půjdu ráda, ale nesmí být moje vlastní…“

„Ne, žení se můj kamarád Thor Larsson. Takový vysoký Nor s hřívou zrzavých vlasů. Vypadá jako vikinský rastafarián. Hodně jsme spolu pracovali.“

„Opravdu? Na čem?“

Carver pokrčil rameny. „To se těžko popisuje, Bezpečnostní poradenství a tak. Víš, Thor žil jako já dlouhé roky v Ženevě, ale je Nor, stejně jako Karin, kterou si bere. Svatba bude v Oslu. Pojedeš?“

„Samozřejmě, bude to báječné. Asi budu potřebovat někoho, kdo se mi zatím postará o koně, a… bože, co si vezmu na sebe?“

Při posledních slovech se rozesmála, ale Carver zachovával vážnou tvář.

„Budeme muset přestupovat v Paříži,“ pronesl zamyšleně. „Když vyrazíme dřív, můžeme tam přespat a dopoledne podniknout nějaké nákupy. Potřebuju oblek. Třeba se tam najde i něco pro tebe. Platím.“ Šťastně si povzdychla a objala ho. „Právě sis vysloužil fakt veselou noc,“ slíbila mu.

18

Damon Tyzack ležel na louce kus od domu a pozoroval milence silným dalekohledem. Stáli v kuchyni přímo u okna a netušili, že je někdo sleduje. Viděl, jak Crossová Carvera objala.

Výstřih bavlněného topu měla elastický, takže si ho mohla shrnout přes ramena. Měla je teď holá a rukávy nařasené na pažích. Představil si, jaké by to asi bylo, kdyby jí mohl dát pěstí do obličeje, ke krku přitisknout nůž a poslouchat, jak žebrá o život.

Bylo to poprvé, kdy Carvera a jeho milenku mohl pozorovat v takto intimní situaci, o jejich hnízdečku lásky však věděl všechno. Jednou odpoledne, když dvojice opět vyrazila na projížďku na koních, opustil svou skrýš mezi stromy a sešel dolů, aby si místo prohlédl.

„Bože, vypadá to jako domek na prérii,“ mumlal si pro sebe, zatímco zkoumal dům, který považoval za skromný a ničím výjimečný. Postavený byl ze dřeva a ze všech stran ho obklopovalo zastíněné zápraží, podepřené nahrubo tesanými trámy. Na nich visely koše s květinami. Všechny podlahy v přízemí pokrývala dlažba. Stěny byly ošetřené mořidlem, takže dřevo vypadalo světlejší. Vázy, drobnosti a hromady háčkovaných polštářů dávaly jasně najevo, že dům patří ženě, ale patrná tu byla i přítomnost muže.

V ložnici měla ta děvka velkou mosaznou postel. Přes jednu pelest visely pánské kalhoty. V kelímku vedle umývadla stál holicí strojek. Carver se tu slušně zabydlel.

O něco později Tyzack sešel dolů do garáže, kde Crossová parkovala svůj nevkusně nalakovaný starý pickup, a pod přední blatník magnetem upevnil sledovací zařízení. Chtěl milence sledovat i poté, co opustí své hnízdečko. Mezitím byl rozhodnutý zůstat stejně nepozorovaný jako v okamžiku, kdy v lese oba projeli na koních jen pár metrů od něho a blábolili cosi o stromech vonících po vanilce.

Nejhorší bylo, že jasně viděl, jak si Carver užívá života. Určitě si stranou ulil slušnou sumu peněz. Krásná žena na něho zamilovaně kulila oči. Měl teplé jídlo. Jasně, Samuel byl šťastný jako blecha. To Tyzacka rozčilovalo ze všeho nejvíc. Nebylo přece správné, aby ten, kdo mu úplně zničil život, byl na světě tak rád. Nemohl jen zůstat ležet a nic nedělat. Bylo nutné začít mu házet klacky pod nohy.

Sklonil dalekohled a vrátil se do lesa. Uklidil svůj úkryt, zakryl všechny stopy a šel si po svém.

19

Jake Tolland projížděl mezi nekonečnou řadou dubajských stavenišť. Každý mrakodrap byl vyšší než ten předchozí, o něco honosnější a svým budoucím nájemníkům sliboval víc a víc. Přesto mnohé zůstávaly neobsazené a na řadě staveb se práce zastavily. Konjunktura skončila a ukázalo se, že zázrak je spíš podvod. Mohutné ocelové kostry připomínaly pohřebiště dinosaurů, ground zero globální ekonomiky.

Odbočil do klidné obytné ulice ve čtvrti Jumeriah, zaparkoval a došel ke kovovým dveřím vsazeným do vysoké betonové zdi. Stiskl tlačítko interkomu a ohlásil se. „Haló? Tady Jake Tolland z lodnýnských Timesů. Mám schůzku s paní Khanovou.“

Odpověď se neozvala. Zaslechl jen zabzučení zámku. Vysoký, hubený, přibližně pětadvacetiletý a obrýlený Tolland, jemuž začínaly pomalu, ale jistě řídnout vlasy, přešel přes prašný dvorek s několika vytáhlými stromy. Hrály si na něm tři děti, které levnými pestrobarevnými plastovými hračkami vířily prach. Krátké schodiště vedlo k malé krabicovité moderní vilce.

Tolland zazvonil na zvonek vedle úzkých prosklených dveří a sledoval, jak mu dlážděnou chodbou přichází otevřít žena v jednoduchém černém kalhotovém kostýmu, hlavu zakrytou šedým šátkem ovázaným kolem krku.

Přátelsky a podlézavě se na ni usmál. „Dobrý den,“ pozdravil. „Jsem…“

„Vím, kdo jste, zlato,“ přerušila ho žena v chodbě, její přízvuk pocházel přímo ze zapadlých uliček Brooklynu. „V jednom kuse čtu vaše články on-line. Proč nejdete přímo k věci?“

Jake Tolland vždy toužil stát se zahraničním dopisovatelem. Uvědomoval si, že významná část všech špatných, tudíž také zajímavých zpráv ve světě vzniká za krvavých revolucí, válek, nepokojů a zločinů v pásu od Ruska přes Balkán až na Blízký východ, vystudoval na univerzitě v Cambridgi ruštinu. Navíc se na jazykové fakultě orientálních a afrických studií Londýnské univerzity naučil arabsky. Vyzbrojen jazykovými schopnostmi a zvídavou povahou si brzy vypracoval zajímavé portfolio článků, k tomu napsal dvě dobře přijaté knihy a díky nim získal smlouvu s novinami The Times.

Jeho práce na něho zároveň zaměřila pozornost náborářů z MI6, kteří dlouhodobě využívali novináře z Fleet Street pro špionážní účely. Poslední tři roky Tolland prováděl málo rizikové výzvědné úkoly, sbíral informace a fungoval jako spojka mezi agenty v terénu a Londýnem. Proto ho nijak nepřekvapilo, když mu zavolal Bill Selsey a dal mu tip na šťavnatou reportáž o tajemném Angličanovi, který v Dubaji kupoval a pouštěl na svobodu sexuální otrokyně.

„Zajděte na místo, kterému se říká Dům svobody,“ řekl mu Selsey. „Je to útulek vedený Američankou Sadirou Khanovou. Provdala se za Pákistánce, odtud to jméno. Domníváme se, že je tam dívka jménem Lara. Poslal ji tam nějaký Angličan, který ji podle všeho koupil na aukci otrokyň a pak ji propustil na svobodu. Jako v Červeném Bedrníkovi. Ten chlápek nás zajímá, takže buďte kamarád, zjistěte, co půjde, všechno nám sdělte a napište si svůj exkluzivní článek. Chci jen, abyste se před jeho vydáním se mnou poradil. Mrknu se, co jste napsal, abych měl jistotu, že tam nebude nic, co bychom potřebovali utajit.“

Jako všechny podobné útulky byl i Dům svobody plný vystrašených, zranitelných žen. Tollandovi trvalo hodinu přemlouvání po telefonu, než si domluvil schůzku, a další vyjednávání u jídelního stolu v jinak prázdné, růžově vymalované místnosti, než se Sadira uvolila promluvit si v jeho zastoupení s Larou Dashianovou.

„Ale nic vám neslibuju,“ varovala ho. „Jestli Lara nebude chtít mluvit, nic s tím nebudu dělat. A i kdyby se rozpovídala, tak nebudou žádná jména, žádné fotografie, prostě nic, podle čeho by ji šlo identifikovat. Netuším, kolik toho víte o mužích, kteří zotročují a pašují dívky jako Lara, ale buďte si jistý, že jsou schopní všeho. Jde jí doslova o život.“

„Chápu,“ přitakal Tolland a v duchu se kochal představou, jak budou slova Sadiry Khanové vypadat, až je vhodně obklopí vlastním dramatickým doprovodem hned na začátku článku. Dalších dvacet minut čekal sám, než se Khadira vrátila společně s vyhublou dívkou, jejíž tmavé, skoro jako uhel černé vlasy rámovaly pohledný obličej. Zpod ofiny se na něho upíral pár velkých hnědých očí. Krásných očí, které by měly zářit životem. Tolland v nich však viděl jen temnou prázdnotu nad nekonečně hlubokou bolestí. V tom okamžiku se vytratila veškerá jeho chladnokrevná profesionální objektivita a přesně chápal, proč muž, jehož Bill Selsey označil za Bedrníka, za její svobodu zaplatil spoustu peněz. Tolland by rád udělal totéž. Toužil ji vzít pod svá křídla, stát se jejím rytířem v lesklé zbroji. A protože byl ze všeho nejvíc novinářem, chtěl vypovědět její příběh.

Pomalu, jemně a s nekonečnou trpělivostí provedl Laru na cestě od nevinné školačky ke znásilňované prostitutce. Nepokoušel se zakrývat šok z toho, co slyšel, svůj vztek nad obscénnostmi, jichž byli jiní muži schopní, ani soucit nad tím, čím Lara Dashianová prošla. Jedna jeho část přesto nepřestávala jásat. Věděl, že má příběh, na němž si udělá jméno. A teď se blížili k poslednímu dějství.

Lara mu řekla o nočním klubu. Popsala své setkání s Indem Tigerem Deyem a Angličanem, který si říkal Pablo. Promluvila o okamžiku, kdy si uvědomila, že ji prodali, a o cestě nahoru do Angličanova pokoje.

„Prozradil vám ten Pablo celé svoje jméno?“ zeptal se Tolland. „Jak se jmenoval?“

Lara se kousala do rtu. Bylo jasné, že to jméno zná.

„Můžete nám ho říct, nic se vám nestane,“ ujišťoval ji Tolland tichým ale naléhavým hlasem.

„Byl na mě hodný. Nechci, aby měl problémy s policií.“

„Nejsem policista a nic jim nepovím.“

Všiml si, jak se Lara podívala po Sadiře Khanové a beze slova žadonila o její radu. Donutil se mlčet, ani se neotočil, aby viděl ženinu reakci.

„V pořádku, zlato, můžeš mu to říct,“ přitakala Khanová. Lara se ještě jednou podívala na svou ochránkyni, aby se naposledy ujistila, pak otočila oči zpátky k Tollandovi. Viděl, že je stále nervózní a že si zdaleka není jistá, že dělá dobře. „Říkal, že se jmenuje Carver.“

20

Jakmile se vrátil do auta, vyndal Jake Tolland svůj mobilní telefon BlackBerry a poslal do MI6 krátkou zprávu o rozhovoru. Selsey se mu okamžitě ozval zpátky s gratulací a jediným jednoduchým příkazem: „V članku se Carver NESMI objevit!“ O několik minut později již Selsey stál v kanceláři Jacka Granthama.

„Byl to Carver,“ oznámil mu. „Právě mi to potvrdil Tolland. Také říkala, že po ní chtěl, aby ho oslovovala Pablo.“

„Dopředu jsi mu nic neřekl?“ chytal se Grantham posledního stébla.

„Ne,“ trval Selsey na svém. „Dal jsem mu jen jména – té ženy, co útulek vede, a té dívky. O Carverovi ani Pablovi jsem se ani slovem nezmínil. Musel se o něm dozvědět od ní.“

„A jediný způsob, jak ho mohla znát…“ připustil Grantham.

„Podařilo se mi ze Švýcarů vypáčit bankovní informace,“ pokračoval Selsey a kul železo, dokud bylo žhavé. „Muž odpovídající Carverovu popisu si tam nedávno otevřel nový účet. Uvedl, že se jmenuje Dirk Vandervart, což je –“

„Další z Carverových známých falešných identit,“ přerušil ho Grantham.

„Přesně tak. Na ten účet dorazilo ve dvou platbách čtyři sta tisíc dolarů. První splátka dva týdny před otrávením Deye, druhá v den, kdy zemřel.“

Grantham přikývl. „Fajn, vyhrál jsi. Carver je zpátky ve hře. Musím říct, že mi vůbec nevadí, že si podal právě Tigera Deye. A nepředpokládám s Dubajci žádné potíže, určitě ne v krátké době. Prostě jim řekneme, že o člověku jménem James Conway Murray nemáme žádné kriminální záznamy. Ale nechci, aby Carver běhal po světě a zabíjel lidi, kdykoli na to dostane chuť. Takže ti řeknu to, co moje máma říkala tátovi, když si myslela, že páchám nějakou neplechu,“

„Co říkala?“

„Zjisti, co ten kluk dělá. A řekni mu, ať s tím přestane.“

21

Dříve či později museli ranč opustit a Maddy trvala na tom, aby si to užili. Carverovi vysvětlila, že vymyslela plán cesty. Neuměl si představit žádný důvod, proč odpovědět ne, snad jen kromě lenosti, proto vyrazil s ní. Maddy je dovedla k jezeru Cascade, kde si zaplavali ve studené čisté vodě a bok po boku leželi na břehu, než v paprscích slunce uschli. Carver musel uznat, že se plán zatím vyvíjí velmi slibně. Nechápal, proč takto netrávil více dopolední. Co celý život dělal, aby to bylo o hodně lepší?

Poté zamířili přímo do města Cascade, shluku domů, obchodů a podniků po obou stranách široké hlavní silnice. Maddy zaparkovala kousek od Stánku s hotdogy, tedy spíše karavanu s nataženou markýzou poskytující stín zeleným plastovým zahradním křesílkům a několika kempingovým stolkům. „Objednej mi jeden s chilli,“ požádala ho.

„Jistě, madam.“

Carver vystoupil z pickupu a došel ke karavanu. Za prodejním pultem našel ženu středních let v květované zástěře. Koutkem oka si všiml, že na parkoviště zajelo další auto, stříbrošedý sedan. Měl pocit, že už ho cestou zahlédl, ale nebyl si jistý. Obyčejné auto, jakých musí po světě jezdit miliony.

„Co si dáte?“ zeptala se ho žena.

„Jeden s chilli, prosím, a já bych si dal…“

Z auta vystoupil nějaký muž. Vykročil směrem k Maddy inu pickupu. Carver neviděl jeho obličej. Měl však vousy, sluneční brýle a na hlavě kšiltovku New York Rangers. Přesto ho na něm něco zaujalo, jako by si ho odněkud pamatoval. Možná to bylo způsobem mužovy chůze. Carver si nebyl jistý.

„Už jste se rozmyslel, zlato?“ připomněla se žena a na pult před něj položila hotdog s chilli.

Carver se zamračil, povzdychl si a pokoušel se propracovat ke vzpomínce na muže na parkovišti. Někde ji měl zasunutou, to věděl. Ale ne, už bylo pozdě, vzpomínka se vytratila.

„Aha… tak mi dejte totéž,“ ukázal na hotdog na pultě.

Muž se bavil s Maddy. Co se to sakra děje?

***

Tyzack využil sledovací zařízení, aby mohl milenecký pár sledovat k jezeru a do města. V okamžiku, kdy uviděl, že Carver vystupuje z auta, rozhodl se přejít k činům. Došel k pickupu.

„Brejtro,“ pozdravil. Jeho australský přízvuk sice nebyl dokonalý, ale byl si jistý, že na ošálení pouhé Američanky stačí. Obešel vůz a zůstal stát co nejblíž k ženě sedící ještě na sedadle řidiče. Mírně se předklonil, aby pronikl do jejího osobního prostoru a znervóznil ji.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Hlas měla klidný, jen mírně rozmrzelý. Panice nepodléhala snadno, to se Tyzackovi líbilo. Čím větší výzva, tím větší bude mít radost, až ji zlomí.

„Jo, jen jsem si říkal… Snažím se dostat do Meadows. Je tohle správná silnice?“

„Jistě. Pokračujte přes Donelly a McCall a dojedete tam.“

„Díky, kočko.“

Nepohnul se, jen stál a díval se na ni.

„Ještě něco?“ zeptala se. „Protože můj přítel se každou chvíli vrátí a myslím, že byste ho nechtěl naštvat.“

„Páni, takže rváč, jo? To jsem rád, že jste mě varovala, kočko. A hele, kdybyste ho někdy přestala bavit, dejte mi vědět.“

„Zmiz, otrapo.“

„Aby ses nezbláznila, dyť jdu. Nechci se hádat s tvým přiblblým přítelem. Nazdar!“

Damon Tyzack se otočil a zamířil zpátky ke svému autu. Měl co dělat, aby se vesele nešklebil.

***

„Co chtěl?“ zeptal se Carver, když Maddy podával její hotdog.

„Jen nějaký otrapa. To nic.“

Maddy se zakousla do párku v rohlíku, přišlápla pedál plynu k podlaze a s jednou rukou na volantu vystřelila z parkoviště jako bankovní lupič. Svůj vztek si hodlala vybít na silnici. Carver si nemohl nevšimnout, že i v tomto stavu měla vůz plně pod kontrolou. Možná ji to spolu s opravami také naučil její otec. Nebo to měla od někoho, kdo měl zájem na rozvoji jejích profesionálních dovedností.

Mířili z města na jih, zpátky k ranči, když Maddy do řevu motoru, svištění kol po asfaltu a větru křikla: „Myslím, že den začal klidně a hezky. Máš chuť na něco dobrodružnějšího?“

***

Na raftu sjeli severní větev řeky Payette od mostu v Cabartonu ke Smithovu přívozu. Peřeje nabízely dokonalou porci vzrušení, které jim oběma vrátilo úsměv do tváří. Lesnaté břehy kaňonu byly plné vysoké zvěře. Na obloze nad divočinou kroužili orli a orlovci. K autu se vrátili příjemně unavení těžkou, ale příjemnou fyzickou aktivitou. Carver měl nepřekonatelnou chuť na vychlazené pivo a pořádný šťavnatý cheeseburger. Zastavili u první restaurace, na kterou narazili. Nevypadala sice nijak fajnově, jen přízemní přístřešek bez oken a s parkovištěm, ale nechtělo se jim dál čekat.

Maddy odešla na toaletu a Carver zamířil k baru, objednal dvě piva, burger a salát. Poté pití odnesl ke stolku v rohu. Maddy se vrátila, přiťukli si skleničkami a chvíli jen seděli v přátelském mlčení. Nakonec promluvila jako první. „Fajn, co se děje?“

„Nic, jsem dokonale spokojený.“

„Ale nevypadáš na to.“

Carver se smutně pousmál. „Promiň, ale asi nejsem zvyklý být šťastný. Nevím, jak se v takové situaci chovat.“

„Jak to myslíš?“

Ušklíbl se, napil se piva a pokračoval. „Matka mě jako dítě odložila, nakonec mě adoptovali noví rodiče. Snažili se, ale moc se jim to nedařilo.“

Natáhla ruku a dotkla se ho. „Nevěděla jsem…“

„Ani jsi nemohla.“

Odmlčel se, protože jim servírka přinesla jídlo. Když od stolu odcházela, Carver ji vteřinu sledoval, a pak si u baru všiml mohutného svalovce v džínsech a motorkářské kožené vestě. Měl nakrátko zastřižené blond vlasy, odulý, od slunce spálený obličej a krk tak silný, až to vypadalo, že tvoří s bradou a rameny jedinou linii. Carvera napadlo, že muž má možná nižší IQ než číslo košile. Chlápek vedle něho nevypadal ani menší, ani chytřejší. Lišili se od sebe jen tím, že ten druhý neměl vestu, zato se pyšnil třídenním strništěm na bradě. Také si Carvera všimli. Oba s posměšným úsměvem zvedli směrem ke Carverovi skleničky, naráz je vypili a lascivně si prohlíželi Maddy.

„Nevšímej si jich,“ poprosila ho. „Pokračuj v tom, co jsi říkal.“

„No, skončil jsem školu a nastoupil k námořní pěchotě. Právě když mi končila smlouva, potkal jsem holku jménem Kate. Měli jsme se brát. Jenže jsme to nestihli…“

Maddy mlčela. Uvědomovala si, kolik sil Carvera stojí takto se odhalovat, a dobře věděla, jaké k ní nejspíš chová city, když se k tomu odhodlal.

Odvrátil hlavu. Chlápci u baru dopili své druhé skleničky a objednávali si další rundu s odhodlaností lidí rozhodnutých opít se pořádně a rychle.

Znovu se podíval na Maddy. „Zemřela,“ vysvětlil jí. „No, vlastně ji zabil řidič, který navíc ujel. Nikdy toho parchanta nenašli.“

„Takže jsi znovu zůstal opuštěný,“ přikývla Maddy. „A ten večer, kdy jsme se seznámili, se ti to stalo zase. Vzpomínáš, jak to dopadlo?“

Carver byl rád, že se může zasmát. „Jasně. Dali jsme se znovu dohromady. Já a Alix.“

Maddy se snažila, aby jí hlas zněl co nejpřirozeněji. „Co se stalo?“

„Nefungovalo to. Milovali jsme jeden druhého, ale nikdy jsme spolu nevedli normální život. Vždycky se kolem nás děly šílené věci. Občas to hodně bolelo, ale většinou to bylo vzrušující. Ukázalo se, že ty šílenosti potřebujeme. S každodenními starostmi jsme se vypořádat neuměli.“

„Takže se s ní ještě vídáš?“

„Ne. Co vím, vrátila se do Moskvy. Je Ruska. No, každopádně je dost úspěšná. A bohatá.“

„Aha, v tom s ní těžko budu soupeřit.“

„Nemusíš. Na tobě se mi líbí ty každodenní věci. Proto jsem tak šťastný.“

„A že jsi šťastný, je důvod, proč máš starosti?“

„Kromě jiného,“ přitakal a zamračil se. „Myslím, že máme společnost.“

22

Oba přiopilí muži se blížili jejich směrem. Zírali na Maddy a v očích měli opilost, umanutost a vyzývavost. Kdyby byli o něco chytřejší, možná by si všimli, že muž, který sedí vedle té krásné dámy, se při pohledu na ně nepolekal.

Carver vstal a udělal několik kroků jejich směrem. Ruce držel před sebou v univerzálním gestu usmíření.

Tihle však na žádné usmiřování neměli náladu.

Muž ve vestě mávl mohutnou paží, odstrčil Carvera stranou a ani se po něm neohlédl, když po úderu pozpátku klopýtal k prázdnému stolku.

Na všech stolech ležely jídelní lístky, vždy jen jeden laminovaný list. Carver jídelníček vzal a pevně ho sroloval. Pak klidným krokem došel za oba muže, kteří byli tak zaujatí Maddy, že si ho nevšímali, a levou rukou poplácal muže v kožené vestě po zádech.

Muž se otočil a stačil říct jen „Co to kur –“. Vzápětí už jen beze slov mamě lapal po dechu, když Carverova pravá ruka se srolovaným jídelníčkem vystřelila vpřed a zasáhla ho přímo do ohryzku. Muž se zlomil v pase a chytil se za krk. Carver toho využil, kolenem ho nabral do obličeje a složil ho na podlahu.

Zdálo se, že tím rozčílil jeho vousatého kamaráda. Ten vytáhl nůž, skočil po Carverovi a bodl směrem nahoru ke Carverovu břichu.

Carver se jen předklonil, stáhl svaly na břiše, aby se vyhnul noži, a pažemi se skříženýma rukama máchl před sebou, aby ránu zablokoval. Popadl muže za ruku, v níž držel nůž, a zkroutil mu ji za záda. Chodidlem ho nabral zezadu do kolene, takže útočník ztratil rovnováhu. Podařilo se mu vytrhnout nůž a zároveň v druhé ruce sevřít mužovy umaštěné světlé vlasy, takže mu mohl obličejem udeřit o stůl, až upadl do bezvědomí.

Celá bitka netrvala déle než deset vteřin. Carver se ani nezpotil.

Podíval se ke stolu, odkud na něho bez dechu zírala Maddy, zaskočená jeho chladnokrevností.

„Sakra! Ani jsem nedojedl,“ prohlásil. „Radši půjdeme.“

Odvedl Maddy mezi zírajícími a nechápajícími pijáky k pultu, z roličky odpočítal šest padesátidolarových bankovek a podal je barmanovi.

„Platím.“ Hlavou ukázal k lidem za sebou. „Dejte jim všem rundu na mě. Drobné si nechte. A prosím, nevolejte policii. Nerad bych vznášel obvinění.“

„Ale…“ vyjekl barman.

„Napadli mě. Viděl jste to.“

„Jistě, jistě,“ zadrmolil barman a sebral peníze.

„Chápeš, co jsem chtěl říct?“ oslovil Carver Maddy cestou na parkoviště. „Jak můžu zůstat šťastný, když se mi to tolik lidí snaží zkazit?“

Stále mlčky nasedla do pickupu. Když vyjížděli na silnici, všiml si Carver nenápadného šedého sedanu stojícího v rohu. Vypadal jako miliony jiných. Byl si však naprosto jistý, že je to vůz, kterým přijel neznámý muž na parkoviště u Stánku s hotdogy. Mohla to být jen náhoda, ale Carver na náhody nevěřil. Stejně jako nevěřil na nehody.

***

Když Carver a ta žena odjeli, Tyzack vystoupil z auta a šel se podívat, co se stalo. Těch dvou pitomečků si všiml, když přijeli, a z náhlého popudu se je rozhodl využít k malému pokusu. Namluvil jim, že uvnitř má jeho manželka schůzku s jiným mužem. Řekl, že by chtěl, aby mu dali pořádnou lekci, a nabídl jim za to pět set dolarů předem. Oba idioti nadšeně přikývli, aniž tušili, že z nich právě udělal laboratorní krysy. Tyzacka zajímalo, v jaké je Carver kondici. Po čtvrthodině vyšel Carver bez škrábnutí ven. Tyzcak brzy zjistil, že jeho laboratorní krysy skončily velmi špatně a velmi rychle. Vypadalo to, že Carver je v dokonalé formě.

Tyzacka to potěšilo. Nebylo by ani zdaleka tak zábavné zničit muže, který není schopný bojovat.

23

Tord Bahr seděl ve Washingtonu D. C. před monitorem a prohlížel si nábřeží v anglickém Bristolu. Broad Quay v centru města bývalo kdysi jedním z vrcholů zlatého trojúhelníku britského obchodu s otroky. Před třemi staletími odtud vyplouvaly do Afriky lodě naložené zbožím, které tam obchodníci vyměňovali za lidské bytosti. Živý náklad pak v okovech putoval přes oceán v tak nelidských podmínkách, že se ho na otrokářské trhy v Marylandu ve Virginii a v obou Karolínách dostala obvykle pouhá třetina. Za peníze získané z prodeje otroků z Afriky obchodníci nakoupili cukr, melasu, bavlnu a tabák a s tímto cenným zbožím se vrátili do Bristolu.

Bahr proto velmi dobře chápal, proč chce prezident pronést svůj projev z pódia na konci tohoto nábřeží. Vnímal symbolický význam zahájení války s moderním otrokářstvím právě odtud. To však neznamenalo, že se mu prezidentovo rozhodnutí odjet do Bristolu zamlouvalo. Jeho úkolem totiž bylo udržet Lincolna Robertse naživu. Prezidentovy zahraniční cesty vyžadovaly neuvěřitelný rozsah plánování a týkaly se bezmála dvou tisíc úředníků, mužů a žen v ozbrojených složkách, zaměstnanců prezidentova úřadu a politiků, nemluvě o bombových psech, kteří pročmuchají každý čtvereční centimetr míst, na něž prezident zavítá. Za normálních okolností by už několik měsíců předem vyrazil předsunutý tým, jehož úkolem bylo zvážit všechny možné eventuality toho, co by se mohlo během návštěvy stát. Teď měl Bahr na stejný objem práce k dispozici jen několik dnů.

Uklidňovat ho mohla snad jen skutečnost, že všichni ti, kteří by snad chtěli usilovat o život jeho šéfa, mají na přípravu stejně krátkou dobu. Atentát obvykle vyžaduje skoro stejně důkladné plánování jako obrana proti němu, vrazi však mohou být stejně spontánní jako kdokoli jiný. Bahr si prohlížel tucty trysek necelých dvacet centimetrů vysokých a uspořádaných kolem několika mělkých kamenných nádrží uprostřed nábřežního korza. Dalo se předpokládat, že celá oblast bude plná lidí. Když totiž máte prezidenta, vedle něhož rockové hvězdy a supermodelky působí jen jako bezvýznamné lokální celebrity, všechna místa, na nichž se objeví, jsou nacpaná k prasknutí. Lidé tedy budou stát nejen kolem mělkých bazénků, ale i v nich. Bahr dobře věděl, že si nemůže dovolit, aby někdo upadl, zranil se a prezidenta zažaloval, stejně jako nesměl připustit, aby na prezidenta kdokoli vystřelil.

Zhluboka a odevzdaně si povzdechl, rukou se podrbal ve vlasech a rozcuchal si pečlivě upravený účes. Pak se obrátil k jednomu ze svých podřízených. „Fajn, Craigu, promluvíš si tam s místními lidmi, protože všechny tyhle fontánky, nebo co to je, musí pryč.“

„Chcete, aby je vypnuli?“

„Ne, chci je úplně zakrýt něčím tak pevným, aby na tom mohl stát dav. A chci, aby ty kryty byly naprosto neprodyšné, takže se nic a nikdo nedostane pod ně. A myslím to smrtelně vážně.“

„Jasně, hned se do toho pustím,“

„Teď pro mě udělej ještě něco. Přejeď kamerou doleva a doprava. Chci se podívat na tu dlažbu.“

Zvláštní agent Craig Bronstein v Bristolu otočil hlavu a zkoumal zemi pod svýma nohama. Signál z miniaturní videokamery Motorola ukryté ve slunečních brýlích okamžitě odcházel na monitor před Todem Bahrem, skoro pět tisíc kilometrů vzdálený.

„Nemám rád dlažební kostky,“ zamumlal Bahr spíš pro sebe. „Dají se moc snadno vytrhat a házet. Můžeme zařídit, aby přes ně něco dali?“

„Pochybuju. Celá tahle oblast je něco jako projekt obnovy. Jsou na ni strašně hrdí. A neřekl bych, že s těmi kostkami bude nějaký problém. Jsou dobře položené. Vyndat půjdou jen sbíječkou nebo přinejmenším krumpáčem.“

„Ještě o tom popřemýšlím,“ usoudil Bahr, ale zdaleka nebyl přesvědčený.

Vzápětí upřel pozornost na jiný monitor. „Hej, Renee, tyhle čtyřproudé ulice po obou stranách nábřeží, ty bude potřeba zavřít večer před návštěvou a zůstanou zavřené, dokud prezident neodletí ze země. Kdyby se to snad někomu nelíbilo, tak mu řekni, že o tom prostě jednat nehodlám… Teď tunely… Co je pod nábřežím? Kde jsou přístupové body? No tak, lidi, mluvte. Musím to vědět…“

***

Albánské gangy představovaly v Británii po větší část posledního desetiletí dominantní zločineckou sílu a Visarův klan byl nejsilnějším z nich. Samozřejmě že ne všichni albánští přistěhovalci byli ve Velké Británii zapojení do organizovaného zločinu. Většina jich, podobně jako imigranti z mnoha jiných zemí, pracovala v podřadných a minimálně placených zaměstnáních, jaká občané jejich hostitelské země odmítali vykonávat.

Několik Albánek našlo zaměstnání jako pokojské v bristolském hotelu, v němž se coby styčná osoba pro předsunutý prezidentský tým ubytoval úředník ministerstva zahraničí Charles Portland-Smyth. Na ochraně prezidenta se měly zároveň oficiálně podílet i složky britské policie, včetně Odboru ochrany královské rodiny a diplomatického sboru, metropolitní protiteroristické jednotky, známé též jako S015, a zvláštní doprovodné skupiny. Méně oficiálně se do akce zapojila i tajná služba MI5. Vše probíhalo pod kontrolou ministerstva zahraničí jako zastřešující organizace.

Charles Portland-Smyth nebyl úplný hlupák. Na rozdíl od mnoha jiných státních úředníků, kterým se to stávalo, nezapomínal svůj laptop ve vlaku, v hospodě, ani na sedadle spolujezdce v autě, na očích všem zlodějům. Nicméně ho nechal nezaheslovaný ve svém pokoji, když si odešel dolů do hotelové posilovny zacvičit a osprchovat se. Poté si dopřál zdravou snídani z cereálií a čerstvého ovoce.

Když se vrátil na pokoj, laptop ležel přesně na tom místě, kde ho nechal. Nemohl tušit, že na první pohled poněkud přitroublá pokojská už stačila nahrát obsah paměti na flash disk a schovat ho do kapsy zástěry. Veškeré podrobnosti prezidentova programu, každý jeho plánovaný pohyb a bezpečnostní opatření se tak dostaly do rukou Visarova klanu přibližně v okamžiku, kdy Portland-Smyth kráčel halou a úlisné se usmíval na čekající agenty Tajné služby. „Jacku, Craigu, Renee, doufám, že jste se dobře vyspali. Teď už jen dopilujeme pár podrobností a můžeme se všichni v klidu vrátit domů.“

24

„Jen honí králíky,“

Carver netušil, odkud se ta slova ozvala. Možná se mu zdála. Ale v okamžiku, kdy otevřel oči, mu bylo jasné, že mu je podvědomí podsunulo z nějakého důvodu.

Buster tehdy předevčírem nehonil žádné králíky. Na tom kopci něco muselo být.

Podíval se na budík. Ukazoval 5:32. Mezerou mezi závěsy viděl první světlo dne. Maddy spala vedle něho. Vstal, oblékl si kalhoty, mikinu a tenisky a kolem postele došel ke dveřím.

Už měl ruku na klice, když se zarazil a vrátil se k její polovině postele. V zásuvce nočního stolku měla pistoli. Prozradila mu to, když se jednou zeptal na její bezpečnost. Opatrně zásuvku otevřel a vyndal z ní pistoli Springfield XD ráže 9 mm. Hlaveň měla dlouhou necelých osm centimetrů a nenabitá byla velmi lehká. Dokonalá zbraň do dámské kabelky a bylo jasné, že si ji vybrala žena, která věděla, co dělá. I jemu nejspíš bude plně postačovat.

Vyklouzl z ložnice a po schodech sešel do chodby, kde ve svém pelechu ležel stočený Buster. Carver na vlčáka tiše hvízdl. Buster se na něho ospale podíval. Už si ho sice neprohlížel podezíravě, ale zřejmě si stále nebyl jistý, jestli si má od tohoto nového člena domácnosti nechat poroučet.

„Procházka,“ oznámil mu Carver.

Tím si psa naklonil. Vyskočil z košíku, nadšeně funěl a vrtěl ocasem. Carver ho zadními dveřmi vyvedl ven a orosenou trávou zamířili k hranici lesa vzdálené dvě stě metrů.

Les rostl na západním svahu. Vycházející slunce svítilo za ním a část louky nejblíž domu se koupala v jeho nízkých paprscích. Zbytek louky i les zůstávaly ve stínu. Kdokoli by se z lesa díval, měl by na Carvera dokonalý výhled. Jeho naopak slunce oslňovalo a díval se do relativního šera.

Tleskl rukama a pološeptem přivolal psa. Pak se rozběhl přes louku. Vlčák se hnal za ním a měl zjevně radost, že si s ním někdo hraje.

Ze svahu se neozvaly žádné výstřely, žádná reakce se nedostavila.

Když doběhl blíž a dostal se do stínu, přestalo Carvera oslňovat slunce. Světla tu bylo málo, ale jeho potřebám naprosto dostačovalo. Pokračoval do kopce a snažil se najít cestu, po které jeli s Maddy na koních. Buster ho následoval s čenichem u země a připomínal si pachy této části ranče. Carver také dával pozor, prohlížel si každý kousek země, pomalu procházel mezi stromy, zastavoval se, otáčel a zkoumal stav nízkých větví i podrostu.

Nic neviděl. Žádné otisky bot, žádné polámané větvičky, žádné známky toho, že tu někdo byl. Uplynuly další minuty a nic podezřelého neobjevil.

Nakonec ho něco zaujalo. Hromádka dubového listí na zemi. Nic neobvyklého, jenže… Některé listy byly výrazně tmavší než ostatní, zetlelejší, a tudíž starší. Měly správně ležet pod vrstvou čerstvých, světlejších listů. Něco je však převrátilo.

O pár metrů dál objevil kámen, který neležel přesně v jamce, do které patřil. Nikde kolem neviděl stopy kopyt, takže to neudělal kůň. Na jiném místě opodál měl nízký stromek zlomenou větvičku ve výši ramen.

Vše to byly jen drobné známky a za běžných okolností by si jich nikdo nevšiml. I Carverovo vycvičené oko se muselo spoléhat spíše na podvědomí. Teprve teď si uvědomil, že při projížďce na koni lesem musel nejspíš stopy něčí přítomnosti zaznamenat, ale odmítl tuto informaci zpracovat.

Mezi stromy se rozlehl štěkot. Carver sledoval zvuk, až došel k místu, kde Buster hrabal v zemi. Bylo to totéž místo, na kterém se podobně zachoval posledně. Vedle zvířete Carver uviděl jamku se třemi nebo čtyřmi plastovými obaly od vojenských potravinových dávek. Těch si však Buster nevšímal. Našel totiž něco zajímavějšího a Carverovi došlo, o co asi jde. Udělal pět rychlých kroků, chytil psa za obojek a odtáhl ho od jámy.

Buster se po něm ohnal, protože ho rozčílilo, že se ho pokouší připravit o zaslouženou kořist. Na dně jámy byl vidět vršek dalšího plastového sáčku. Carver ho ani nemusel vyndavat, aby věděl, že je plný lidských exkrementů. Sám podobných jam za svou kariéru vykopal dost a dost.

Někdo tu byl a ten někdo měl armádní výcvik, byl zvyklý zakrývat své stopy a pohybovat se na nepřátelském území. Podíval se na sáčky od potravinových dávek. Uvnitř byly ještě čerstvé drobky. Někdo je musel sníst během několika posledních dnů, uvědomil si. Z toho by vyplývalo, že sledovaným cílem byl on, ne Maddy. Odpadky mu napověděly ještě něco. Člověk, který je odsud pozoroval, chtěl, aby se to Carver dozvěděl. Jinak by sáčky odnesl s sebou.

Ale kdo by měl potřebu vybudovat si tu pozorovatelnu, jen aby mohl sledovat, jak dovádí s novou přítelkyní? A jak vůbec někdo mohl zjistit, že tu Carver je? Neměl přece v plánu odletět do Boise, rozhodl se až na poslední chvíli.

Namáhal si mozek a přemýšlel o letištích, na nichž pobýval cestou do Severní Karolíny. Doufal, že z paměti vydoluje nějaké abnormální obrazy. Lidi, kteří tam nepatřili nebo ho sledovali, případně se tvářili až příliš nezaujatě, když se podíval jejich směrem. Nic si však nevybavoval.

To už kráčel dolů z kopce a Buster ho váhavě a sklíčeně následoval. Carverovi se sevřel žaludek, když si uvědomil, že pokud někdo skutečně sledoval jeho, pak zbývalo jediné vysvětlení. Toho člověka tam poslala sama Maddy.

V duchu se vrátil k jejich prvnímu náhodnému setkání v baru Hotelu du Cap. Klidně to mohla být past. Totéž se dalo říct o textové zprávě před několika týdny. Opravdu to byla jen náhoda, jak se na první pohled zdálo? A když Buster na vyjížďce zachytil pach toho, kdo Carvera sledoval, nepřišla snad až příliš rychle s vysvětlením, že jen honí králíky, a nesnažila se okamžitě změnit téma?

Muž, který k ní přišel u Stánku s hotdogy, stál tak blízko a mluvil s ní tak důvěrně. Objevil se navíc přesně v okamžiku, kdy se Carver otočil k Maddyinu autu zády. Jasně, mohl to být jen nějaký otrapa. Stejně tak však mohlo jít o toho, kdo jí dává rozkazy. Jak byla po rozhovoru s ním naštvaná, by pro to svědčilo. Carver se sám s lidmi, kteří mu rozkazovali, hádal mockrát.

A nakonec scéna u večeře. Maddy odešla na toaletu. Po pěti minutách se najednou objevili ti dva pitomci a vyvolali ničím nevyprovokovanou bitku. Na parkovišti stálo totéž šedé auto. O co tu tedy jde?

Když se pořádně zamyslel, uvědomil si, že o ní kromě toho, co mu sama řekla, nic neví. S tajemným panem Crossem se nikdy nesetkal. Po dobu, co pobýval na ranči, ho neseznámila s nikým z rodiny, která údajně žila nedaleko. A jednoduchost, s níž se do něho zamilovala… Carver netrpěl zbytečnými komplexy, ale dobře věděl, že není žádný Casanova. Krásné ženy si nestoupaly do fronty, aby se jim věnoval. Tahle se tak však chovala.

Nebo možná jen začíná trpět stihomamem.

Došel k domu a ujišťoval sám sebe, že svou podezíravostí nesmí všechno zničit. Vždyť si přece užíval. Tak v tom bude pokračovat.

Maddy byla v kuchyni a připravovala si snídani. „Říkala jsem si, kde vy dva jste,“ prohlásila, když se jí kolem nohou začal motat Buster.

„Jen jsme vyrazili na časnou procházku do lesa,“ odpověděl Carver, „trochu jsme se porozhlédli kolem. Takové chlapské záležitosti,“

Pozorně sledoval její oči. Hledal jakékoli náznaky neklidu poté, co se zmínil o prohlídce lesa. Žádných si však nevšiml a viděl jen úsměv ženy, která je ráda, že vidí svého muže.

„Výborně,“ přikývla. „Chceš vejce?“

25

Arjan Visar se rozhlédl po mužích, kteří s ním seděli kolem stolu. Do jednoho je mohl považovat za své konkurenty. Každý by s radostí ostatní pozabíjel, kdyby mu jejich smrt něco vynesla. Teď je však stmelil společný mocný nepřítel.

Visar byl zvyklý se svými nepřáteli uzavírat dohody. Byl albánský muslim. Přesto obchodoval s gangy řízenými katolickými Chorvaty, pravoslavnými Srby a také s muslimy v Bosně i v Kosovu. Všechny tyto skupiny se navzájem nenáviděly, ale jejich vůdci si zároveň uvědomovali, že hladké dodávky drog i zbraní jsou důležitější než veškeré politické či náboženské spory. Když se tedy doslechl o hrozbě vyvolané protiotrokářským tažením prezidenta Robertse, Visar okamžitě pochopil, že jakékoli neshody mezi ním a jeho konkurenty jsou maličkost proti dlouhodobé hrozbě v případě, že by Roberts náhodou uspěl.

Místo, které pro schůzku vybral, bylo shodou okolností prezidentské apartmá v sedmihvězdičkovém hotelu v Dubaji, jen několik kilometrů od zatuchlého sklepního baru, kde Laru Dashianovou prodali a koupili a kde Tiger Dey polkl o jednu koktejlovou třešni víc, než měl. Město bylo svou geografickou polohou pro lidi, které Visar pozval, velmi příhodné a představovalo jakousi neutrální zónu mezinárodního zločinu. Asiaté, bývalí komunisté a evropští podnikatelé, jejichž bohatství pocházelo z ne právě křišťálově čistých aktivit, sem nalévali hromady peněz a do značné míry tu zapomínali na násilí, které v jiných částech světa představovalo jejich způsob podnikání.

Visarovými hosty usazenými kolem pozlaceného vyřezávaného stolu v apartmá za dvacet pět tisíc dolarů za noc byli dva Rusové, Číňan a Ind. Jeden z Rusů vlastnil fotbalový klub Premier League, další závodní tým formule 1. Ind měl kriketovou jedenáctku v multimiliardové lize své rodné země. Číňan se pyšnil dostihovými koňmi, kteří dominovali závodním drahám od Royal Ascot po Hongkong. Všichni vlastnili jachty, soukromé tryskáče, staré mistry a mladé milenky té největší krásy a ceny, které v pravidelných intervalech obměňovali.

Teď však musely jít milenky stranou. Nastal čas k práci.

Na setkání se hovořilo anglicky, protože to byl jediný jazyk, který všichni kolem stolu znali.

„Všichni dobře víme, jak dělat obchod,“ začal Visar. „Mluvíme spolu, a protože jsme muži cti, naše slovo platí. Jenže někdy se obchod uzavřít nepodaří. Občas si spolu nepromluvíme. Někdy je třeba udeřit rychle jako had, který člověka uštkne, než mu stačí stoupnout na hlavu. Proto jsme tady. Musíme uštknout jako ten had.“

„A koho má ten had uštknout?“ Hluboký hrdelní hlas patřil Naumu Titovovi, šéfovi ruského zločineckého gangu Podolskaja.

„Amerického prezidenta Lincolna Robertse,“ odpověděl Visar. Chladná věcnost jeho hlasu zapůsobila na ostatní silněji než jakékoli melodramatické prohlášení.

„Copak jste se, chlape, zbláznil?“ vykřikl Titov. „Zabít prezidenta? Zapomeňte na to. To nejde.“

„Mohl bych se zajímat, proč to považujete za naprosto nezbytné?“ dotázal se Kumar Kam, vůdce nejmocnějšího bombajského syndikátu svým obvyklým staromilským jazykem Inda s drahým vzděláním.

„Protože Roberts je ten, kdo nám chce šlápnout na hlavu,“ vysvětlil Visar. „Jestli ho nezabijeme, zničí on nás, nebo nám přinejmenším zabrání podnikat. Roberts se chystá pronést zásadní prohlášení. Věřte mi, vím to. Přikáže Armádě Spojených států včetně námořnictva, letectva a výzvědných služeb, aby bojovaly proti nepopsatelnému zlu globálního obchodu s lidmi. Dá se říct, že vyhlásí válku pašování lidí. Nemusím vám asi vysvětlovat, jaký dopad by to mohlo mít na naše obchody. Právě proto musí prezident zemřít. Není jiná cesta.“

„Američtí prezidenti už vyhlásili mnoho válek,“ ozval se Wu Siao-Lung, nejvyšší vůdce celosvětové triády Wo Shing Wo. „Války proti drogám a terorismu selhaly. Proč by to tentokrát mělo být jiné?“

„Možná proto, že se proti tomu nebude dnem i nocí stavět celá Amerika,“ usoudil Kam.

Vstal a došel k oknu vyplňujícímu celou stěnu, odkud se naskýtal výhled na světla Dubaje. Oslnivě zářila, jako by chtěla popřít všechny řeči o ekonomických potížích. Kam se však nechtěl kochat výhledem. Místo toho se otočil k oknu zády a podíval se na muže kolem stolu.

„Všichni američtí prezidenti dobře vědí, že mnozí intelektuálové, celebrity a mladí lidé v jejich zemi chovají hlubokou nedůvěru ke všem zahraničním konfliktům. Těmto lidem připadá, že mají povinnost být ze zásady proti. I tamní média zveličují neúspěchy, ale ignorují vítězství. Obviňují vlastní vojáky ze zločinů proti lidskosti, ale současně přivírají oči nad tím, čeho se dopouštějí nepřátelé. Kdykoli a kdekoli proto Amerika vstoupí do války, bude její boj neustále narušován negativitou a nenávistí uvnitř země.

Domnívám se však, že pan Roberts postupoval při volbě svého nepřítele velmi moudře. Protože kdo by právě ve Spojených státech mohl vystupovat na obranu otroctví? Tato válka by se opírala o jejich vlastní bezedné pocity viny. Totéž by nejspíš platilo i pro západní Evropu. A právě ti, kteří obvykle vystupují proti politice Spojených států s největší záští, by tomuto novému dobrodružství tleskali. Domnívám se, že je to nejprohnanější a nejchytřejší válka, jakou by mohl vyhlásit.“

„Já na tom nic chytrého nevidím,“ zavrčel Titov a přemýšlel o řetězci nevěstinců, které mu patřily ve dvaceti největších amerických městech.

„Přesně tak,“ přitakal Visar, který v této oblasti působil jako Titovův partner a dodavatel více než poloviny žen.

„Pak je to ovšem velmi vážné,“ souhlasil Wu a dolil si skleničku. „Moji podřízení nebudou právě nadšení. Už teď jim dělá problémy Pobřežní stráž, přicházejí o dost lidí a snižují se jim zisky. Tohle by všechno jen zhoršilo. Dobrá, pane Visare, souhlasím s tím, že musíme zakročit. Ale jak? Kdy a kde?“

„Za necelé dva týdny,“ vysvětloval Visar, „má prezident v plánu přednést řeč na konferenci o otroctví v anglickém Bristolu. Svůj záměr ještě oficiálně neoznámil, ale Tajná služba už je v Bristolu a chystá jeho návštěvu,“

„Pak jsou určitě lépe připravení než my,“ upozornil Kam. „To hovoří v náš neprospěch.“

„Možná,“ pokrčil Visar rameny. „Ale prezident to svým lidem nijak neulehčuje. Své prohlášení nepronese na konferenci jako takové, před pouhými několika sty delegáty. Místo toho se chystá promluvit k tisícovému davu venku. Lincoln Roberts chce ze svého boje s otroctvím udělat záležitost mas, takže se jeho oponenti budou muset vypořádat s váhou veřejného mínění.“

„Jistě, a hněv veřejnosti by jen zesílil v případě, že by na něho dopadl náš hněv,“ usoudil Kam. „Roberts je oblíbený, vskutku ho milují. Ocitnout se ve spojení s jeho smrtí by mohlo být velmi kontraproduktivní.“

„Nikdo nás s tím spojovat nebude,“ uklidňoval ho Visar. „Kterýkoli prezident Spojených států má nepřátel dost a dost. Nechrne Američany, ať se hádají, který z nich to má na svědomí. Třeba se někdo rozhodne přihlásit se k odpovědnosti. Existuje jeden muž, který se ukrývá v horách Vaziristánu. Určitě by ho potěšilo, kdyby se lidé domnívali, že je schopný zabít amerického prezidenta. Nebo třeba najdeme někoho jiného a vinu shodíme na něj.“

Naum Titov souhlasně zabručel. „Tak si to pojďme užít.“

26

Damona Tyzacka na letišti Heathrow přivítal uniformovaný řidič, který mu oznámil, že s ním chce Arjan Visar mluvit. Okamžitě.

Odvezl ho rovnou na letiště ve Famborough, odkud ho soukromý tryskáč dopravil do Malagy na španělském Costa del sol. Dál pokračoval patnáct minut vrtulníkem na soukromý heliport za Visarovou vilou.

Na Tyzacka jen tak něco dojem neudělalo, ale místo, kde Visar žil, i jeho ohromilo. Hlavní dům byl postavený kolem dvora s kolonádou a s ozdobnou kamennou fontánou uprostřed. Podlahy ve všech místnostech pokrývaly mramorové mozaiky pestrých barev i vzorů. Masivní pohovky a křesla překypovaly hedvábnými polštáři vyšívanými zlatou nití. Vulgárnost toho všeho byla ohromující. Místo připomínalo příbytek římského císaře a Nero či Caligula by sem dokonale zapadli.

Když se ukázal Arjan Visar, jako by se do tohoto domu nehodil. Malý, vychrtlý, s bledou pletí nemocného dítěte, na sobě měl jednoduchou černou košili a kalhoty. Prořídlé vlasy měl přilepené k lebce. Tyzack by ho nejspíš dokázal zlomit jako suchou větvičku. Jenže to by zvládl každý zločinec, kterému muž před ním dával rozkazy, a přesto se to dosud nestalo. Všichni uznávali jeho autoritu, kterou si začal budovat jako chlapec na albánském venkově a kterou si udržel i ve své současné dominantní pozici v obchodě probíhajícím od nejzapadlejších koutů Cíny, Afriky a bývalých komunistických států po největší města v Evropě a Severní Americe.

Visar si všiml, jak si Tyzack prohlíží vybavení domu, a omluvně se usmál. „Patřilo to tu mému bratrovi. Mému vkusu to neodpovídá, jenže manželce se tu líbí, takže…“ Bezmocně pokrčil rameny jako každý muž pod pantoflem.

Tyzack věděl, že Visar by bez váhání nechal svou manželku zabít, kdyby si myslel, že si to zaslouží nebo že je to nutné. Hovořilo se i o tom, že stál za smrtí svého bratra, aby získal kontrolu nad celým klanem. I tím tak trochu připomínal římské císaře.

Po Visarově boku se objevil sluha. „Máte za sebou dlouhou cestu,“ pokračoval Visar. „Dáte si něco k jídlu nebo k pití? V kuchyni máme všechno, co vás napadne.“

„Jen sklenici vody, prosím,“ požádal Tyzack. Byl rozhodnutý zachovat si chladnou hlavu. Pro Visarovu rodinu již pracoval, ale příkazy mu vždy dávali jeho pobočníci telefonem nebo mailem. Tentokrát se s Visarem poprvé setkal osobně. Znamenalo to buď dobré zprávy, nebo něco velmi, velmi špatného. Tyzack sám sebe přesvědčoval, že by ho Visar nejspíš nepřepravoval přes půl světa jen proto, aby mu vyčinil nebo mu prohnal hlavou kulku. Muselo jít o něco velkého.

„Chci vám pogratulovat k vaší poslední práci, pane Tyzacku. Mám pro vás další.“

Visar luskl prsty a ze stínu diskrétně vyšel další sluha. Nesl laptop, položil ho na stolek před Visarem a otevřel ho.

„Díky,“ přikývl Albánec, zatímco se sluha opět stáhl do ústraní.

Po chvíli zvedl oči od monitoru a podíval se Tyzackovi přímo do očí. „Vysvětlím vám, o co jde.“

***

Tyzack přešel od vody k ledově vychlazenému pivu San Miguel. Hltavě snědl také sendvič. A celou dobu zkoumal informace, které od Visara dostal. Visara sice nikdo nikdy nepovažoval za vědce, ale v rozporu s názory některých svých učitelů nepostrádal ani inteligenci, ani pracovitost. Jen ho musela příslušná věc skutečně zajímat. A to, jak postupovat při zabíjení, ho opravdu hodně zajímalo.

„Ano,“ přitakal Tyzack. „Myslím, že to zvládnu. Samozřejmě to nebude lehké. Je to přeci jen prezident Spojených států. Má k dispozici spoustu chytrých a dobře vycvičených lidí, kteří se ze všech sil snaží ho chránit. Takže nejdřív vyloučíme postupy, které nemůžeme použít. Nemá smysl útočit na Air Force One. Na téhle planetě není letadlo s lepší obranou proti jakýmkoli raketám.

Ani přistání nemůžeme využít. Přistane na základně RAF ve Fairfordu. Vlastně je to základna US Air Force, kde provozují neviditelné bombardéry B2, už teď je naprosto neprodyšně uzavřená jako komáří zadek, jestli mi prominete to přirovnání. Kromě sebevražedné mise nemá nikdo šanci se tam dostat. A sebevraždu spáchat nehodlám,“

„Ani bych to od vás nečekal,“ přitakal Visar.

„Z Fairfordu odletí vrtulníkem Marině One do Bristolu. Let bude trvat přibližně dvacet minut,“ pokračoval Tyzack. „Přesnou trasu určí až v ten samý den, takže je v podstatě nemožné zařídit útok ručně odpálenou raketou. Přistane na College Green naproti bristolské katedrále, a klidně se vsaďte, že se ještě nezastaví rotor a už bude mít přistavený Cadillac One. Nejspíš během tří vteřin přestoupí z jednoho stroje do druhého, a jestli tam snad bude nějaká možnost, odkud by se dalo vystřelit, tak o ní agenti Tajné služby budou vědět. Zase nic.

Prezident je v podstatě nenapadnutelný. Jeho autu možná říkají Cadillac One, ale jediné, co má s cadillakem společné, je znak na kapotě. Jinak je ta věc v podstatě tank. Dokonce i okna jsou jen průhledné pancíře. Nerozstřílíte ho, nemůžete prostřelit ani pneumatiky, nedostanete dovnitř plyn, prostě nic. Před ním a za ním navíc pojede nějakých dvacet aut plných ozbrojených mužů. Na pódium na Broad Quay je to od místa přistání jen pár set metrů, takže kolona bude skoro stejně dlouhá jako cesta.“

„Chápu, pane Tyzacku. Nemyslíte si, že je možné na prezidenta zaútočit po cestě.“

„Přesně tak. Jediné místo, kde bude zranitelný, je pódium. Takže… Můžu?“

Ukázal na laptop. Visar přikývl a otočil počítač monitorem k Tyzackovi, který několik vteřin zadával instrukce, a nakonec laptop znovu otočil tak, aby na něj viděli oba.

„Google Earth,“ vysvětloval, „největší vynález v dějinách zločinu. Každý má teď k dispozici vlastní špionážní satelit. Zkusíme například najít přesné souřadnice místa, kde bude stát Robertsovo pódium. Tady jsou: 51°27’8,57 severně a 2°35’51,47 západně.“

„To si umím přečíst sám, pane Tyzacku. Ale je to nutné?“

Tyzack se vesele usmál. „Ale jistě, pane Visare, je to naprosto nutné. Právě takovéto souřadnice způsobí prezidentovu smrt. A já už vím, jak na to.“

27

„Deset milionů dolarů,“ oznámil Visar, když mu Tyzack vysvětlil svůj plán. „Je to velmi velkorysá částka a nehodlám o ní smlouvat. Polovinu vám vyplatím v hotovosti. Na druhou vám poskytnu věcné plnění: ženy, území, práva na některé operace. Postupem času zjistíte, že je to výrazně cennější než peníze. Než však uzavřeme dohodu, chci mít jistotu, že je váš plán technicky proveditelný. Jste si tím naprosto jistý?“

„Nevidím důvod, proč by neměl být,“ odpověděl Tyzack. „Znám člověka, který může zpracovat základní návrh. Možná však nedokáže tu věc postavit, takže s tím budu potřebovat pomoc. A někdo by měl sehnat jednotlivé prvky. Koupit je nebo ukrást. Příštích několik dnů budu ještě potřebovat na dokončení jedné práce, ale jestli se vaši lidé budou držet harmonogramu a udělají, o co je požádám, všechno zvládneme.“

Visar přikývl. „Dobrá. Ale jednu věc si uvědomte, pane Tyzacku. Nesmíte se nechat rozptylovat tou svou druhou prací. Potřebuju vás v Bristolu a musíte splnit úkol. Selhání nehodlám tolerovat.“

„Ale pomoc, kterou potřebuju, mi zajistíte, že?“

„Samozřejmě. Cokoli.“

„Pak jsme dohodnuti.“

***

Cestou z vrtulníku k soukromému tryskáči na letišti v Malaze si Tyzack zatelefonoval. Předal přesné pokyny a chvíli netrpělivě poslouchal. Odpověď člověka na druhém konci linky ho dost rozčílila.

„Už jsi skončil?“ zeptal se nakonec. „Fajn, takže se vyjádřím naprosto jasně. Je mi úplně fuk, kolik máš práce nebo jestli musíš o něčem přemýšlet. Teď budeš přemýšlet o tomhle. Ty plány potřebuju, takže si vzpomeň na fotky, které jsem ti poslal. Přemýšlej o nich. Mysli na lidi, které máš rád. Teď jdi a udělej, co po tobě chci.“

Tyzack se stále ještě vztekal, když vybíhal po schůdcích, prošel kolem pohledné, usměvavé letušky a zamračený se usadil na nejbližší sedadlo.

Letuška se ohlédla k druhému pilotovi, který vše pozoroval otevřenými dveřmi kokpitu. Pozvedla obočí, v předstírané hrůze vytřeštila oči, povzdychla si a ústy naznačila „Co to do něj vjelo?“

***

Visar ze své vily zavolal na albánské velvyslanectví ve Washingtonu. „Vyřiďte vzkaz Kulovi,“ požádal. „Potřebuju, aby vytvořil aplikaci pro iPhone. Naváděcí systém. Přesnou specifikaci vám pošlu co nejdřív. Řekněte mu, že se mu za tuhle práci bohatě odměním.“

„Jako by se stalo.“ odpověděl diplomat na druhém konci linky.

28

První odpoledne v Paříži koupili Carverovi oblek na svatbu. Druhý den dopoledne vyrazila Maddy na nákupy sama. Tvrdila, že mu chce dát na dopoledne volno. Hlas v Carverově hlavě mu napovídal, že se ho chce zbavit, aby se mohla sejít se svým kontaktem nebo si promluvit s tím, kdo ji řídí, ale byl rozhodnutý nedovolit svému stihomamu, aby jim zkazil výlet. Když se dokázal přimět žít právě daným okamžikem a nemyslet na nic jiného, ubíhaly celé hodiny, kdy neměl strach, že mu žena vedle něj lže ve všem, co říká a dělá.

Laptop si s sebou nevzal, ale dole v hotelové hale byl k dispozici počítač. Rozhodl se podívat na několik zpravodajských serverů a vypít si kávu. Třeba při tom vymyslí, jak strávit dopoledne.

Na titulní stránce The Times našel obvyklou směs hospodářských potíží a politických blábolů. Jediná zpráva, která upoutala jeho pozornost, se týkala plánu prezidenta Lincolna Robertse navštívit Bristol, kde hodlal promluvit na konferenci o otroctví. Na konci zprávy byl umístěný odkaz na související článek. Jeho titulek zněl: „Pablo Bedrník, sexuální otrokyně a…“

Carver se ušklíbl. Pablo. To jméno už dlouho neslyšel.

Klikl na odkaz a článek se mu na monitoru otevřel s celým titulkem. Poslední slova byla: „… a tajemná smrt v Dubaji“.

Chápal, proč takové věci mohou lidi zajímat. Sex, zločin, smrt, exotické místo a chlápek se směšným jménem. Co víc si přát?

Carver začal článek Jakea Tollanda číst. Popisoval v něm Lařino zotročení, znásilnění a prodej do Dubaje. Sledoval její osud do vykřičeného nočního klubu, kde se setkala s Angličanem, který si chtěl koupit vlastní dívku. Tolland ho popsal Lařinýma očima. Byl štíhlý, ne pohledný v obvyklém slova smyslu, ale atraktivní. Měl tmavé vlasy a zelené oči. Zvláštní zelené oči, tvrdila Lara, ačkoli nedokázala přesně popsat, co na nich bylo zvláštního nebo neobvyklého.

To už Carver nečetl jen ze zvědavosti. Jak očima přejížděl po dalších odstavcích, nepříjemný pocit kolem žaludku, který cítil, když poprvé začal podezírat Maddy, se vrátil a byl ještě silnější. Sevřelo se mu hrdlo. Najednou si uvědomil bolest v ústech a došlo mu, že svírá čelisti jako svěrák.

Tolland popisoval, jak Pablo propustil Laru Dashianovou na svobodu, dal jí peníze a řekl jí o útulku pro ženy. Pak jako by zmizel z povrchu země. Jenže Lařina pasáka krátce poté našli zastřeleného na parkovišti u hotelu a Tiger Dey, jeden z nejvýznamnějších pašeráků lidí v Zálivu, skončil po pár hodinách v nemocnici s příznaky smrtelné otravy ricinem.

„Víte, jak mu ten jed podali?“ vyptával se Tolland vysoce postaveného dubajského policisty.

„Ne, nejsme si jistí,“ přiznal detektiv. „Ale domníváme se, že vrah ukryl malou peletku s jedem v koktejlové třešni. Pan Dey je měl velmi rád a ten večer v klubu jich snědl hodně. Máme i svědky, včetně slečny Dashianové, kteří potvrzují, že muž, který si říkal Pablo, jednu panu Deyovi dal. Možná to udělal právě tak.“

„Ale jistotu nemáte.“

„Ne.“

„Znamená to, že proti Pablovi nemůžete vznést obvinění?“

„Ne, v téhle chvíli ne,“ přiznal policista. Tolland na dalších řádcích popsal, jak policista típnul cigaretu, podíval se na něho a řekl: „Jedno vám ale povím, pane Tollande. Vím jistě, že ten člověk je chladnokrevný vrah, skoro jistě profesionální atentátník. Podle mého názoru i podle názoru mých nadřízených to představuje významnou hrozbu pro bezpečnost Dubaje a místních obyvatel. Moje práce je lidi v Dubaji chránit. Za každou cenu a všemi prostředky.“

29

Carver se opřel na židli a jen zíral do stropu. Přemýšlel o jménu Pablo a o lidech, kteří věděli, co znamená. Znovu si přečetl všechny věty popisující rysy muže, který mu musel být velmi podobný. Zkontroloval datum, kdy se měly události v hotelu Karama Pearl odehrát. Bylo to jen několik dní předtím, než provedl cvičný útok na Lusterleaf, tedy akci, o které nemohl s nikým hovořit a kterou by všichni prezidentovi lidé popřeli. Vlastně ani nezáleželo na tom, co by Bahr, nebo dokonce Lincoln Roberts mohli nebo nemohli říct. V době, kdy tajemný Pablo pobýval v Dubaji, se Carver skrýval a nezanechával po sobě sebemenší stopy Alibi tedy neměl.

Možná to všechno byla čistě náhoda. Carver si to však nemyslel a určitě si to nebudou myslet ani lidé, kteří si ho s Pablem okamžitě spojí. Hodili na něj vraždy spáchané někým jiným. Napadlo ho, že na známém aforismu asi něco skutečně bude. Že je člověk paranoidní ještě neznamená, že po něm nikdo nejde.

Potřeboval si s někým promluvit. Zavolal Thoru Larssonovi do Osla a popsal mu, co se děje. „Myslíš, že začínám bláznit? Celá ta věc s Pablem, no nevím, třeba je to jen shoda náhod…“

Larsson projevil svůj obvyklý klid seveřana. „Určitě. Jaká je pravděpodobnost? Kolik lidí ti tímhle jménem říká nebo o něm vůbec ví? A kolik Pablů může na světě být? Picasso, Escobar… a spousta dalších, o kterých jsme v životě neslyšeli. Mohl to být kterýkoli z nich.“

„Ale co když mě někdo skutečně napodobuje? To není dobré.“

„Jak to říkáte u vás v Anglii?“ zeptal se Larsson. „Napodobování je nejčistší forma obdivu? Ber to jako poklonu. Děláš svou práci tak dobře, že lidé touží po jejích levných kopiích. To máš jako s rolexkami nebo kabelkami od Louise Vuittona.“

„Díky, tos mě tedy uklidnil,“ odfrkl si Carver nevesele. „Jsem v pasti. Ten polda z Dubaje jasně řekl, že se mě chystá zabít.“

Larssona jako by úklady o přítelův život neznepokojovaly. „Do Dubaje se přece nechystáš. Jedeš do Osla. Užijeme si to a necháme to vyšumět. Podívej se na to z té lepší stránky. Brzy se už všech těch hloupostí zbavíš. Chystám se oženit. Jednou provždy.“

„Aha! Něco ti povím. Kdybych si měl vybrat mezi doživotím s Karin nebo jediným setkáním s tím poldou ze Středního východu, určitě bych zvolil tu ohromnou norskou blondýnu. Věř mi, Thore, že jedině to, že jsme kamarádi, mi zabránilo ti ji přebrat.“

„Neměl bys šanci,“ prohlásil Larsson sebevědomě. „Nikdy bys jí nemohl šeptat do ouška norské sprosťárny, tak jako to dělám já. A vůbec, proč bys měl někomu přebírat holku? Myslel jsem, že máš vlastní.“

„To je pravda, mám. Vlastně jsem se tě chtěl zeptat, jestli nevadí, že ji na tvou svatbu beru s sebou.“

Larssonovo nadšení jako by náhle vyprchalo. „Hmm… jo, jasně. Nevím, proč by to nešlo.“

„Neříkáš to, jako by to byl dobrý nápad,“ odtušil Carver.

„Ne, já jen… Asi jsi mě překvapil. Nevěděl jsem, že to s ní bereš tak vážně. Ale jo, je to fajn, potřebuješ někoho nového. A víš co, ani jsi mi neřekl, jak se jmenuje.“

„Maddy. Maddy Crossová.“

„Předpokládám, že vypadá jako nějaká modelka nebo filmová hvězda, co?“

Carver se tentokrát upřímně rozesmál. „Myslím, že je fakt kočka, jo.“

„Tak ji přivez do Osla a já ti povím, jestli máš pravdu.“

30

Bill Selsey si začínal uvědomovat, že se pustil do něčeho, co hodně připomínalo první dýmku s crackem. Člověk si myslí, že to bude mít pod kontrolou, ale brzy zjistí, že crack ovládl jeho.

Měl strach. Fyzicky se bál, potil se v podpaží a svíral se mu žaludek, kdykoli mu jeho nový pán zavolal. Znovu k tomu došlo dnes.

„Takže už máte Carvera na útěku?“ zeptal se ho onen muž.

„Jak to myslíte?“ odpověděl Selsey otázkou a pokoušel se získat čas.

„Chci vědět, jestli ho už Firma vymazala ze seznamu těch, komu posílá přání k Vánocům. Už je z něj persona non grata? Už jste ho dali na seznam cílů?“

„Ne tak docela…“

„Jak to myslíte?“

„Jde o to, že Carver má mocné přátele. Na každý pád nejméně jednoho. Ještě není přesvědčený…“

„Dal jste mu už všechny informace z Kalifornie? Krebsův případ?“

„Ještě ne. Chystal jsem se k tomu dnes dopoledne.“

„Je načase. A snažte se to udělat správně. Když budete muset, jděte s tím výš, klidně přes hlavu toho Carverova přítele. Úkol ale musíte splnit.“

***

„Ten tvůj Tolland si začíná dělat jméno,“ prohlásil Jack Grantham zpoza výtisku novin The Times. Slova „Exkluzivně: otroctví, sex a vražda v Dubaji, str. 23“ se skvěla bílým písmem v modrém rámečku přímo nahoře na titulní stránce. „Doufám, že se s námi podělí, až se mu ozvou lidi od filmu.“

Grantham složil noviny a odložil je na stůl. Pak se podíval na Billa Selseyho stojícího na druhé straně. „Dobrá, Bille, co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se.

Selsey se nervózně ušklíbl. Grantham okamžitě poznal, že mu přinesl nějaké špatné zprávy.

„Jde o Carvera. Nebudeš tomu věřit, Jacku, ale zdá se, že odvedl další práci. Tentokrát v Americe.“

„Myslím, že jsem ti naprosto jasně řekl, abys zjistil, co dělá, a vyřídil mu, ať toho nechá.“

„Chceš tedy vědět, co jsem zjistil?“

Grantham si nebyl jistý, jestli se mu to jen zdálo, nebo jestli v otázce opravdu byla výzva.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Mluv.“

„Dobrá. Minulý týden měl v severní Kalifornii autonehodu finančník jménem Norton Krebs. Explodovaly mu pneumatiky, sjel ze silnice a nějaký drát z ohradníku mu odřízl hlavu. Podle toho, co víme, skutečně dobrá práce.“

„Aha,“ podíval se na něho Grantham. „A proč nás ten Krebs zajímá?“

„Především proto, že pral peníze pro spoustu dost ostrých chlápků. Některé z nich podezíráme, že jsou napojení na gangy v téhle zemi. A zadruhé proto, že místní policii v okrese Amador zaskočilo, když zjistila, že ventilky u zbylých pneumatik vypadaly trochu nezvykle. Poslali je proto k analýze…“

„Víc neříkej. V těch ventilcích našli výbušné vlákno. A všichni víme, kdo takové používá, protože když to udělal naposledy, museli jsme po něm na M25 uklízet pěkný nepořádek.“

„Přesně tak,“ přitakal Selsey.

„Ale Carver není jediný, kdo tuhle techniku zná.“

„Přesně tak. Jen proto bych s tím za tebou nechodil. Jenže Carver dorazil do Boise v Idahu –“

„Což zjevně není v Kalifornii.“

„Ne,“ souhlasil Selsey s náznakem netrpělivosti, „není. Ale je to o hodně blíž severní Kalifornii než třeba Carverův byt v Ženevě. A Carver tam určitě přiletěl předminulou sobotu. Naši američtí bratránci nám poslali záznamy bezpečnostních kamer z letiště. Mám tu pro tebe pár fotek. Jak vidíš, čekala tam na něho nějaká žena.“

„Má docela vkus, nemyslíš?“

„To ano,“ souhlasil Selsey. „Tahle Carvera odvezla v autě registrovaném na jméno Madeleine Crossová. Prověřil jsem její záznamy a zdá se, že je naprosto čistá.“

„Nebo něco skrývá,“ podotkl Grantham. „Co ještě máš?“

„Pár dní po Carverově příjezdu do Idaha prodali v bazaru v Boise auto člověku, který udal jméno Carver a odpovídá jeho popisu. Totéž auto a jeho řidiče viděli několik dnů před nehodou nedaleko místa, kde k ní došlo. Svědci tvrdí, že řidič měl anglický přízvuk. Dokonce si vzpomínají, že se zmínil o Nortonu Krebsovi.“

„A Carver?“

„Vypadá to, že se vrátil k té nové ženské. Pak oba společně odletěli ze země. Právě teď jsou v Paříži a mají koupené letenky do Osla.“

„To dává smysl. Ten Carverův zvláštní kamarád s divnými vlasy, Larsson, je přece Nor. Ale pořád si myslím, že je to zvláštní. Nemůžu uvěřit, že by se Carver vrátil k tomu, co umí nejlépe. Ale o to právě jde. Je v tom neuvěřitelně dobrý. Nenechává za sebou stopy.“

„Kdysi to tak bývalo,“ souhlasil Selsey. „Ale možná je jiná doba. Ztratil praxi, trochu otupěl. Jde o to, že důkazy jasně ukazují na něho. Proč by měly důkazy lhát?“

Grantham pokrčil rameny a přemýšlel o síle Selseyho argumentů. „Myslím, že je čas, abychom se sešli se Samuelem Carverem a trochu si promluvili. Zkus něco zařídit, ale hodně diskrétně. Nic se nesmí dostat ven, dokud nebudeme přesně vědět, co se děje.“

„Bojím se, že to nepůjde, pane.“

„Jak to?“ podivil se Grantham. Se Selseym spolupracovali roky, vždy si tykali a jen málokdy se dostali do sporu. Teď ho jeho zástupce v jediném okamžiku začal oslovovat „pane“ a odmítal splnit přímý rozkaz.

„Nejsem si jistý,“ pokračoval Selsey, „jestli je dostatečné vzhledem k Carverovým aktivitám –“

„Domnělým, neprokázaným aktivitám,“ přerušil ho Grantham.

„Nemyslím si, jestli je vzhledem ke Carverovým domnělým aktivitám dostatečné,“ zopakoval Selsey, „považovat to za soukromou věc. Pokud britský občan zabíjí lidi ve spřátelených zemích, mohlo by to mít velmi vážné následky. Zvlášť tehdy, je-li tu určitá souvislost s Firmou.“

„Chápu,“ pokrčil Grantham rameny. „Jak bys tedy chtěl postupovat?“

„Formálně,“ začal Selsey. „Očekávám úplné hlášení o posledních Carverových pohybech, financích, společnících a domnělých aktivitách. Mělo by být hotové do zítřejšího odpoledne. Nemusím asi zdůrazňovat, že ho dostaneš jako první. Ale chci oficiálně říct, že důrazně doporučuju předat záležitost výš, takže rozhodnutí o dalším postupu padne na nejvyšší úrovni.“

„Beru na vědomí,“ prohlásil Jack Grantham hlasem bez náznaku emocí. „Na to tvé hlášení jsem skutečně zvědavý. Jestli je to všechno, určitě už se chceš pustit do práce.“

Když Selsey odešel, Grantham se v duchu ptal sám sebe, co vlastně vedlo k tomuto vyhlášení války. Oba věděli, že si Grantham nemůže dovolit, aby někdo podrobněji zkoumal jeho vztahy se Samuelem Carverem. Selsey teď právě něčím takovým vyhrožoval. Za normálních okolností by to byla jen běžná součást normálních kancelářských žabomyších sporů, při nichž se neomalení podřízení pokoušejí podkopat pozici svého nadřízeného. Jenže Selsey po Granthamově místě nikdy netoužil, a i kdyby ano, nikdy by ho nedostal. Byl příliš starý a příliš dlouho zastydlý na úrovni středního vedení.

Jeho nečekané nepřátelství muselo mít nějaký důvod. A čím více o tom Jack Grantham přemýšlel, tím více chtěl ten důvod zjistit.

***

Selsey se vydal na procházku podél Temže. Potřeboval se uklidnit a také najít nějaké místo v ústraní, odkud by mohl zatelefonovat.

„Myslím, že to jde dobře,“ oznámil. „Mluvil jsem s… s Carverovým přítelem. Řekl jsem mu, že cítím povinnost předložit důkazy o těch dvou vraždách vyšším místům. Jsem si jistý, že Carvera přestane chránit, protože jinak by se vystavil riziku formálního šetření našich vztahů s ním. A do toho nepůjde.“

„Formální šetření?“ vyštěkl jeho kontakt vztekle. „Nic lepšího neumíš? Připadá mi, že nechápeš, jak moc to spěchá. Chystám se na Carvera zaútočit. A až k tomu dojde, musí vědět, že zůstal sám, že mu nikdo nepřijde na pomoc. Nesmí spoléhat na přátele na vysokých postech. Nechci, aby tam měl jediného přítele. Ani jednoho.“

31

Larson je přivítal na letišti v Oslu. Podíval se na Maddy a Carverovi nenápadně zdviženým palcem naznačil souhlas.

Tak jako všichni muži ani Carver nepovažoval za nutné na tuto pochvalu odpovědět nějakou jinou. „Sakra, chlape, co sis to udělal s vlasy?“ vykřikl při pohledu na krátký, upravený sestřih, který měl jeho přítel na hlavě místo svých obvyklých rozcuchaných dredů.

Larson se na ně podíval z výšky jako vlídná žirafa a na tváři měl smutný úsměv. „To Karin. Říkala, že v dredech vypadám jako stárnoucí hippík. Teď’jsem nejspíš pohlednější.“

Z jeho slov nebylo cítit, že je o tom přesvědčený.

„No, já myslím, že vypadáte fakt dobře,“ dobírala si ho Maddy s náznakem úsměvu. „A taky jste udělal, co vám řekla, což je samo o sobě správné.“

„Thore, seznam se s Maddy,“ vložil se jim do hovoru Carver. „Máš před sebou velkou fanynku řetězce velení.“

„Přesně tak,“ přitakala.

„Je to moje chyba, samozřejmě,“ pokračoval Carver. „Kdybych tohohle chlápka neodtáhl omrzlého a napůl mrtvého z hor skoro v Arktidě do nemocnice v Narviku, nikdy by se nesetkal s krásnou sestřičkou, která mu ukradla srdce. A asi i koule.“

Larson se zasmál, ale bylo v tom cosi nuceného, jako by neměl na vtipkování náladu. Carvera napadlo, že možná není nejlepší nápad dobírat si i tak dobrého přítele kvůli ženě, se kterou se má za dva dny oženit.

„A jak se Karin vlastně má?“ změnil raději téma. „Přidá se k nám na večeři?“

Larsson zavrtěl hlavou. „Ne. Má tu rodinu z Narviku a musí se o ně postarat. Taky je potřeba ještě na poslední chvíli zařídit hromadu věcí. Ale setkáte se s ní zítra na generálce.“

„Už se nemůžu dočkat,“ těšila se Maddy.

Carver zvedl hlavu k cedulím se šipkami ke stanovištím taxi, půjčovnám aut, vlakům a parkovištím. „Kde parkuješ?“ zeptal se Larssona.

„Nikde. Pojedeme vlakem. Tohle je země, kde veřejná doprava skutečně funguje. Oběma vám koupím celodenní jízdenky na autobus, tramvaj a metro. Jsou skoro zadarmo a můžete je používat, jak je libo.“

Necelých pět minut jim trvalo, než prošli příletovou halou, koupili jízdenky a usadili se na sedadlech. O minutu později už jeli. Celé to bylo tak rychlé a jednoduché, že si Carver skoro nevšiml muže u informační přepážky letiště. Na hlavě měl kšiltovku a na očích tmavé brýle. Jeho obličej, propadlé tváře a mírně pohrdavě sevřené rty Carverovi někoho připomínaly, ale vzpomínka zůstávala zasutá kdesi hluboko v paměti. Nedalo se však pochybovat o tom, že když procházeli kolem, muž se na ně podíval a pohledem je chvíli sledoval.

Samozřejmě, pomyslel si Carver. Maddy takhle působila na většinu mužů.

Ve vlaku se snažil na to nemyslet a soustředit se na přednášku o Oslu, kterou držel Larsson. Měl turistickou mapu města ze stojanu na nádraží. „Fajn, tady je stanice,“ prohlásil a ukázal na několik křížících se železničních tras v pravé polovině mapy. „A tady,“ zabodl prst do jejího středu, „je královský palác. Vidíš tu ulici, která se táhne skoro přímo uprostřed? To je Karl Johans Gate. Hlavní třída města s nejfajnovějšími obchody. Tam se odehrávají všechny velké přehlídky a podobné věci. Večeřet budeme v hotelu King Haakon, což je zhruba uprostřed. Je tak trochu starosvětský, ale – prostě ho musíte vidět.“

„A tebe by dovnitř nepustili, kdybys vypadal jako hippík,“ zasmál se Carver.

Tentokrát mu Larsson úsměv oplatil. „No, a to je vlastně důvod, proč jsem to udělal.“

Vrátil se zpátky k mapě, přejížděl po ní prstem sem a tam od královského paláce k vodám fjordu, u něhož Oslo leželo. „Tohle všechno během posledních pár let přestavěli a vypadá to dobře, hodně moderně, skoro futuristicky. Část u vody se jmenuje Aker Brygge a je to taková promenáda. Jsou tam trendy bary a restaurace, moderní byty, kotví tam spousta jachet. Prostě tam žijí ti, co jsou cool.“

„Proto nás tam nevezmeš, viď?“ zajímal se Carver.

„Ne!“ Larsson se rozesmál nahlas a jeho obvyklá dobrá nálada se mu vrátila. „Napadlo mě, že si po večeři zajdeme na pár drinků.“

„To zní dobře,“ usoudila Maddy.

„Taky že ano,“ souhlasil Larsson. „A další místo, které musíte bezpodmínečně vidět, je budova opery. Tady, hned u nádraží. Je úplně nová a nejspíš ta nejbláznivěji vyhlížející stavba v Oslu. Dá se tam dokonce chodit po střeše.“

„A to je to nejšílenější, co tu máte?“ dobíral si ho Carver. „Budovu opery?“

Larsson se ušklíbl. „Co vám mám povídat? Oslo je velké město. Čisté, mírumilovné a jen pár minut jízdy vlakem leží překrásný venkov. Ale musím přiznat, že moc vzrušující opravdu není.“

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ho Carver. „Já už vzrušení zažil dost a dost.“

32

Jana Kreutzmannová byla poslední cestující, který nastoupil na let z Berlína. Utíkala přes terminál k bráně, křičela na zaměstnance aerolinií a prosila je, aby bránu ještě nezavírali. Se zadýchanými díky a omluvami jim předložila svou palubní vstupenku. Všude chodila pozdě, vždy byla v poklusu, neustále se pokoušela vměstnat pětadvacet hodin práce do čtyřiadvacetihodinového dne.

Před deseti lety ji přítel vzal na prohlídku silnice E55 z Drážďan v bývalém Východním Německu do Prahy v České republice. Úsek silnice v blízkosti města Teplice, kousek za hranicemi, nechvalně proslul stovkami prostitutek z východní Evropy Shromažďovaly se v neony osvětlených vchodech a v nesčetných barech podél trasy. Bojovaly spolu o zákazníky, lepily se na muže, kteří vystoupili z kamionů nebo osobních aut. Muži je osahávali a hodnotili, jako by nakupovali ovoce na tržišti.

Ceny začínaly na třiceti eurech za půlhodinu sexu a končily na dvou stech padesáti za celou noc potěšení buď v nevkusném dívčině pokoji se špinavými okny, nebo v některém z okolních hotelů, které nabízely prostitutkám a jejich zákazníkům své služby. Vše zpovzdáli neustále sledovali pasáci. Poháněli svá stáda k vyšším výkonům a dávali pozor, aby žádný muž neodešel bez placení. Celou oblast měly pod naprostou kontrolou zločinecké gangy. Místní policii měli podplacenou a natolik zkorumpovanou, že jim nedělala potíže.

Jana i její přítel Dieter v té době pracovali pro organizaci Amnesty International. Dieter asi tak trochu doufal, že díky svému oprávněnému rozhořčení nad odpudivým zneužíváním nevinných mladých děvčat neřestnými muži dokáže Janu dostat do postele zadarmo. Když kvůli ničemu jinému, tak z politické solidarity. S Janinou reakcí však nepočítal.

Její rozhořčení totiž nebylo ani v nejmenším předstírané. Když se vrátili do hotelu, vzdáleného asi dvacet kilometrů, otevřela svůj laptop a připojila se k internetu. Trvalo jí jen několik minut, než objevila průvodce s radami pro muže, jak v okolí Teplic hledat ta nejlepší místa k provozování sexu a co mohou očekávat, až tam dorazí.

„Tohle si poslechni!“ křikla na něho, zatímco ležel v posteli a přemýšlel, kdy už se k němu sakra přidá.

Jana místo toho začala předčítat z monitoru: „Většina dívek naneštěstí v posteli neprojevuje přílišné nadšení. Alespoň ty nejhezčí většinou jen pasivně leží, ale když jim ukážete, co chcete, obvykle vás ve všem poslechnou. Často také bývají vděčné za tuzéry, protože skoro všechno, co jim zaplatíte, jim seberou bary a pasáci. Tím by se nejspíš dal vysvětlit i jejich nedostatek nadšení.“

„Věřil bys tomu? Tihle lidé vědí, že prostitutky jsou v podstatě otrokyně, které nedostanou zaplaceno ani za to, že muži zneužívají jejich těla, ale stejně si stěžují na nedostatek nadšení. Prasata! Zatracený prasata!“

„Nedělej si s nimi hlavu,“ poradil jí Dieter. „Pojď ke mně.“

„Co? A milovat se? S tebou? Abys mohl kamarádům vykládat, že jsem neprojevovala moc nadšení, ale když jsi mi řekl, co mám dělat, tak jsem tě samozřejmě poslechla? Zbláznil ses?“

Jana už Dieterovi nedovolila, aby se k ní přiblížil. Místo toho se plně obětovala věci všech žen a dětí po celém světě, které se staly oběťmi sexuálního zotročení. Žila z občasných darů a příspěvků za projevy a články, hovořila se zneužívanými ženami, konfrontovala zločince, kteří s nimi tak krůtě zacházeli, a lobbovala u politiků. Prokazovala bláznivé odhodlání i neuvěřitelnou odvahu a pomalu, jak plynuly roky, začínalo její úsilí přinášet ovoce. Média, která ji kdysi považovala za posedlou, šílenou feministku, v ní teď viděla hrdinku 21. století. Zločinci, v jejichž očích ještě před nedávnem byla jen nevýznamná potížistka, v ní začínali vidět nebezpečnou hrozbu pro své obchody.

Dočkala se i oficiálního uznání. Evropští zákonodárci z Bruselu se na ni pravidelně obraceli a platili jí za poradenské služby. Teď ji Nobelův institut z Osla, organizace rozdělující Nobelovy ceny, pozval na sympozium, na němž se měli sejít vědci, aktivisté a mediální experti se specializací na novodobé formy otroctví. Společně měli vypracovat prohlášení pro konferenci proti otroctví. V posledních dnech se k Janě donesly zvěsti o tom, že na konferenci promluví sám prezident Lincoln Roberts. Jeho podpora, i kdyby měla být pouze symbolická, by pro hnutí znamenala velké povzbuzení.

Když se zhroutila na sedadlo a stroj odstartoval do Osla, Jana Kreutzmannová měla poprvé pocit, že se ocitla na straně vítězů.

33

Autor prezidentových projevů Bobby DiLivio okusoval konec čerstvě ořezané tužky. „Fajn,“ prohlásil, když ji vyndal z úst a začal jí poťukávat o blok, „co takhle? Pašování lidí je hanbou pro celý svět, skvrnou na svědomí civilizované společnosti. Co myslíte, lidi, není to moc patetické?“

„Mně to přijde jako hromada pitomých klišé,“ vyštěkl jeho kolega Josh Grunweld a se smíchem sledoval, jak ho míjí kulička zmačkaného papíru, kterou po něm DiLivio mrštil.

Na druhém konci kanceláře autorů projevů v Bílém domě přecházel po koberci Thornton Black, třetí člen týmu pověřeného přípravou prezidentovy řeči v Bristolu, a v ruce mačkal protistresový balónek.

„S klišé si nedělejte starosti, lidi. V tom je Roberts doslova geniální. Dokáže i z takových sraček udělat ryzí zlato.“

„Moje práce jsou podle tebe sračky?“ zeptal se DiLivio a nafoukl se.

„Člověče, tohle je politika, takže jen a jen sračky,“ odsekl Black. „Hele, četli jste ten příběh v Huffington Post? Ten o sexuální otrokyni, co ji zachránili někde v Dubaji? Nebo to bylo v Abú Dhabi? Prostě tam někde, Střední východ. Nejdřív to otiskly londýnské Timesy.“

„Hmm, hmm,“ zamumlal DiLivio a začal znovu okusovat tužku.

Grunweld se zamračil. „Nebylo to o tom, jak ten chlápek zabil nějakého Inda? Jo, asi si vzpomínám…“

„Fajn, a nešlo by tu holku přivézt na prezidentovu řeč do Anglie?“ pokračoval Black. „Podle toho, co ten chlápek napsal, byla docela hezká. Černý prezident a bílá otrokyně, to by bylo něco! Bože, fotka by se dostala na všechny titulní stránky po celém světě.“

„Není to málo?“ zeptal se Grunweld. „Ještě můžeme sehnat nějakého indiána a starého Číňana a budeme mít celou duhu národů.“

„Ale, no tak, lidi, myslím to vážně,“ protestoval Black.

„Hele, třeba by se na tom dalo i vydělat,“ rozvíjel myšlenku DiLivio. „Když seženeme dost dětiček z mnoha různých zemí, můžeme je po projevu vydražit hollywoodským celebritám. Kdyby proti sobě přihazovaly Madonna a Angelina, kdo ví, jak by to dopadlo? Zaplatilo by to celou cestu.“

„Jsem rád, že hanbu pro celý svět bereš tak vážně, DiLivio. Vždycky je nejlepší, když je řeč napsaná od srdce.“

„No tak, Thorne, víš, že jen žertuju.“

„Jo, jasně, ale já nežertoval. Fakt si myslím, že by tomu ta holka hodně pomohla. Dát problému tvář, chápete? Dejte lidem něco, co pochopí, nejen hromadu fajnových slovíček a velkých čísel. Tý holce bylo osmnáct, když ji prodala vlastní teta. Bože! Přepravili ji tisíce kilometrů daleko a donutili k prostituci… Lidi se na ni podívají a napadne je, že by to klidně mohla být jejich dcera. Takhle jsem to myslel. Představovala by něco hmatatelného,“

„Vlastně máš asi pravdu, Thorne. Když vezmu v úvahu, že jsi s tím přišel ty, tak to není úplně šílený nápad,“ usoudil Grunweld. „Měl by ses nad tím zamyslet, Bobe.“

„Fajn, řeknu o tom Hálovi a uvidíme, co na to poví,“ přikývl DiLivio, zatímco Thornton Black vykřikl „Jo!“ a pustil se do oslavného tance. „Teď k tomu projevu… Co kdybych tam napsal: ‚Pašování lidí je prokletím našeho světa.“

„Co kdybychom začali znovu od začátku?“ navrhl Grunweld.

„Jo,“ souhlasil Black. „Protože to, s čím jsi až doteď přišel, Bobe, jsou prostě sračky.“

34

Chodba pátého patra hotelu King Haakon byla vyhrazená výhradně ženám. Mužům se dalo jen těžko zakázat procházet kolem pokojů, ale určitě jim to nikdo neulehčoval.

Damon Tyzack si s porušením tohoto pravidla nelámal hlavu. Když kráčel po koberci k posledním dveřím vpravo, byl celý v černém – vojenskými botami počínaje přes maskáčové kalhoty až po košili, bundu a neprůstřelnou vestu. Černou měl i čepici, která mu zakrývala zrzavé vlasy. Na očích měl brýle s tenkými zlatými obroučkami, mohutný knír pod nosem a na tváři velké růžové mateřské znaménko. Takové, na jaké lidé prostě nedokážou nezírat, takže si v podstatě nevšimnou ničeho jiného.

U nohy mu klusal zlatý labrador. Neuvěřitelně vyvinutý čich psů této rasy a neukojitelná mlsnost z nich dělaly dokonalé pomocníky pro pyrotechniky. Zlatí labradoři jsou také odzbrojující. Jsou tak nádherní a milí, že odlesk jejich zlaté aury dopadá i na jejich majitele. Když se Tyzack objevil u recepčního pultu a tvrdil, že má zkontrolovat pokoj slečny Krautzmannové kvůli výbušninám, mávl mladé recepční před nosem falešným průkazem neexistující bezpečnostní společnosti. Zároveň jí nadiktoval telefonní číslo, na kterém si mohla vše ověřit. To však patřilo jednomu z jeho lidí usazených v dodávce zaparkované padesát metrů od hotelu. Recepční mu okamžitě uvěřila.

Dalo by se říct, že úplně nelhal. Skutečně měl v úmyslu zkontrolovat výbušniny, které se chystal nastražit u postele, v sedacím koutu i koupelně pokoje, v němž se Jana Kreutzmannová měla brzy ubytovat. Chtěl mít naprostou jistotu, že dívka nebude mít šanci výbuch přežít. Fráulein Kreutzmannová dělala Tyzackovi velké potíže svým nekonečným čmucháním v záležitostech jiných lidí. Některé články, které poslední dobou napsala, se dostávaly nepříjemně blízko ke skutečným pašeráckým trasám a sítím, na nichž měl osobní zájem. Existovala reálná hrozba, že nechá-li ji v tom pokračovat, mohla by na něho nasměrovat zájem veřejnosti, což mu připadalo velmi znepokojivé. Nesměl to dopustit.

V recepci dostal univerzální klíč. S jeho pomocí se dostal do velmi ženského prostředí, které mu trochu připomínalo ranč Crossové v Idahu. Nebylo to zvláštním stylem nábytku nebo dekorací, jen měl pocit, že se tu někdo hodně snažil, aby vše vypadalo hezky. Na krémové pohovce ležely malinově růžové polštáře a na skleněném stolku před pohovkou byla v míse naaranžovaná zelená jablka. Závěsy v trošku světlejším odstínu růžové zakrývaly okno, přes postel ležel rudý přehoz vyšívaný zlatou nití. Tyzack se v pokoji necítil dobře. Vše tu působilo příliš dokonale, jako by ženy, které tu pobývaly, byly nějakým způsobem lepší a snad i šťastnější než on. Skutečnost, že se pokoj chystá vyhodit do povětří, ho uklidňovala.

Používal tvarované nálože cyclotolu, tedy směsi TNT a RDX v poměru sedmdesát ku třiceti, které zajišťovaly silný a dobře směrovatelný výbuch. Největší nálož umístil do nádržky toalety a dvě záložní za klimatizaci a pod pohovku. Klíčem k celému systému byl telefon na nočním stolku. Tyzack ho rozmontoval a vložil do něj malý vysílač. Až telefon zazvoní, vysílač vyšle signál do rozbušek ve všech třech náložích. Zároveň vše jistil bezpečnostní okruh, takže se nic nemohlo stát, dokud nálože dálkově neaktivuje.

Tyzack si chtěl být jistý, že cíl útoku je na místě, než nálože explodují. Rozšrouboval vypínač u dveří koupelny, kterým se rozsvěcovalo světlo uvnitř, a vložil do něj další vysílač. Až se světlo rozsvítí, bude o tom vědět. Bylo by samozřejmě jednodušší propojit vysílač přímo s bombami, ale Tyzack měl jiný nápad.

***

Vysílač ve vypínači fungoval dokonale a poslal Tyzackovi signál, jakmile sepnul. Tyzack se podíval malým dalekohledem, aby si ověřil, že vše je na svém místě. Pak si pro sebe zamumlal jediné slovo: „Překvapení!“

35

Thor Larsson rezervoval stůl u okna umístěný tak, že od něho bylo možné pozorovat chodce venku na Karl Johans Gate i lidi uvnitř kavárny. Carver si svlékl sako, pod kterým měl jednoduchou černou košili, džínsy a na nohou kožené mokasíny, a přehodil ho přes opěradlo židle. Výběr restaurace pochopil, když si všiml, jak se Maddy rozhlíží a zkoumá dřevěné obložení, polonahé sochy na stěnách mezi okny, nádherná aranžmá bílých květin, jejichž okvětní lístky se leskly ve světle křišťálových lustrů, a nástěnné obrazy viktoriánských džentlmenů a jejich žen. Jestli v Oslu existovalo místo, které mohlo prvoplánově oslovovat americké návštěvníky, pak to bylo právě tady.

Snědli předkrmy a dopili první láhev vína, když Carverovi zabzučel telefon a oznámil mu příchod textové zprávy. Zpráva zněla: „Jdi do hotelove haly. Interní telefon. Vytoč pokoj 570. Urgentní. Grantham,“

Jméno a číslo odesílatele zůstaly skryté. Carver se podíval na Thora a Maddy. „Omluvte mě na vteřinu,“ požádal je.

Vyťukal dvě slova jako odpověď: „Prosim overeni.“

Po necelé minutě dorazila další zpráva: „M25 McCabe snidane pani Z. Udelej to. Rychle.“

Carver zvedl oči a všiml si Maddyina výrazu obav. Naštvaně si povzdechl. „Jen ozvěna minulosti.“ Aby Maddy zabránil dojít k nesprávným závěrům, vzápětí rychle dodal: „Ne, není to ona. Jen práce.“

Kombinace klíčových slov mohla přijít jen od Granthama. Odvolávala se na sérii událostí. Na automobilovou nehodu zinscenovanou právě Carverem. Na fundamentalistického šílence, kterému Carver zabránil odpálit jadernou bombu nad nejposvátnějšími místy Jeruzaléma, a na snídani s Granthamem a zástupkyní ředitele ruské FSB Olgou Žukovskou krátce předtím, než McCabea odstranil. Tón zprávy také hovořil pro Granthama. Jízlivost, s níž Žukovskou překřtil na „paní Z“, a arogantní nádech jeho rozkazů, to vše bylo pro něho typické. Stejně tak i nepříjemný zvyk objevovat se bez ohlášení a nevítaný v Carverově životě.

„Musím to vzít,“ pokrčil rameny. „Hned jsem zpátky.“

Vstal a odešel od stolu. Sako nechal přehozené přes opěradlo. Minul bar, vyšel z kavárny a točitou chodbou se dostal do hotelové haly. Automaticky ji pohledem zkontroloval. Viděl postarší pár vcházející dovnitř z ulice, podnikatele stěžujícího si u recepčního pultu a blonďatou recepční, která ho uklidňovala. Jakási rodinka prohlížela stojan s brožurkami pro turisty u stolku dveřníka.

Dveřník ho nasměroval k internímu telefonu umístěnému na kopii starožitného stolku u zadní stěny. Cestou přes halu měl Carver opět neodbytný pocit, že ho někdo nebo něco pozoruje odkudsi těsně za hranicí jeho zorného pole. Když sáhl po telefonu a začal vytáčet číslo pokoje, vyhnal ten pocit z hlavy.

Slyšel, jak telefon jednou zazvonil.

A vzápětí jako by se vzduch kolem roztrhal na drobné kousky, když starým hotelem otřásla tlaková vlna mohutného výbuchu. Po několika vteřinách se rozezněly požární hlásiče, křik mužů a jekot žen. Halu, v níž ještě před vteřinou panovala pohoda, najednou ovládl chaos, když se do ní začali sbíhat hosté z nejbližších pokojů, barů a restaurace. Nejprve jich byla jen hrstka, ta se však brzy změnila v dav. Po schodišti dolů spěchali další a další hosté. Postarší dáma zakopla na šestém schodě a spadla až dolů k patě schodiště. Snažila se vstát, ale nikdo se nezastavil, aby jí pomohl.

Uprostřed paniky a zoufalství stál Carver bez hnutí, rozhlížel se, plně se soustředil. Výbuch rozbil velké zrcadlo a naplnil vzduch prachem z omítky, přesto viděl, že oblast, v níž stojí, neutrpěla vážné strukturální poškození. Pro většinu hotelových hostů teď největší nebezpečí představovalo, že je ostatní při úprku ven ušlapou.

Byla to past. Byl si jistý, že telefonátem odpálil bombu. Nemohl to nijak dokázat, ale vsadil by všechno, co měl, na to, že pokoj 570 byl zničený do mrtě, pravděpodobně i se svým dočasným obyvatelem. A on byl ten hlupák, který vytočil číslo.

Prohlížel si halu a hledal bezpečnostní kamery. Žádné neviděl. Musel však pracovat s předpokladem, že ho některá zachytila, a to včetně data a času, jak stojí se sluchátkem interního telefonu v ruce. Musel zmizet. Okamžitě.

Ale co Maddy? O její bezpečí v tomto okamžiku neměl obavy. K výbuchu došlo na opačné straně hotelu, dostatečně daleko od kavárny, která měla vlastní vchod, takže se její hosté vyhnou panice v hale. Měla by uniknout bez zranění, ale zároveň o něho bude mít velký strach. Nejraději by ji býval našel a řekl jí, že je v pořádku, ale na to nebyl čas. V každém případě bude pro Maddy a Thora lepší, když nebudou vědět, co se s ním stalo. Nehrozilo by pak nebezpečí, že něco prozradí, až je najde policie, a snad je s ním nebude nikdo spojovat. Později najde způsob, jak se jim ozvat. Teď‘ záleželo jen na útěku.

Rozhlédl se a hledal nejsnazší cestu davem. V tom okamžiku u opuštěného stolku dveřníka přímo před sebou uviděl vyzývavý úsměv, světle modré oči a zrzavé vlasy muže, který držel v ruce telefon tak, aby ho Carver nemohl přehlédnout. Vzápětí muž telefon otočil, aby byl jasně vidět objektiv fotoaparátu, jehož automatický blesk právě pomohl pořídit fotografii.

Teprve tehdy si Carver uvědomil, že něco drží v ruce. Podíval se dolů a zjistil, že v dlani svírá sluchátko. Od výbuchu uběhlo necelých deset vteřin a jeho ani nenapadlo vrátit ho do vidlice.

Telefon zahodil a byl sám na sebe rozzlobený. Když opět zvedl oči, muž byl pryč.

Carver vyrazil ke dveřím a nechal se unášet proudem lidí až na ulici.

Vřava venku byla snad ještě horší než uvnitř. Výbuch zasypal oblast před hotelem úlomky zdivá, sklem, dřevem a ocelí. Na vozovce ležely zakrvácené a pod slitinami napůl pohřbené oběti. Mezi nimi se v pozdně odpoledním slunci blýskaly jako břitva ostré úlomky skla a odrazy světla od nich působily uprostřed obrazu zkázy přímo obscénně.

Nahoře zel ve fasádě hotelu tmavý otvor. Shora a zdola ho ohraničovaly trosky stropu a podlahy. Uvolněná prkna a nosníky trčely ven jako rozježené vlasy. Stejně jako pohled na hrůzy kolem působila nereálným dojmem i nedotčená fasáda po obou stranách. Jako by zbytek budovy prostě ignoroval neštěstí, ke kterému došlo.

Carver Uslyšel v dálce sirény. Na místo činu se blížily první policejní vozy a auta záchranářů. Prohlédl si skupinu otřesených lidí před hotelem, která se už skládala nejenom z těch, kdo hotel opustili, ale i ze zvědavců z okolních ulic a náměstí. Vzápětí však na všechno ostatní zapomněl, protože v zádech ucítil hrot nože, kolem krku něčí paži a horký dech na levém uchu.

Uslyšel mužský hlas, něco mezi šepotem a zasyčením. „Nazdar, kámo… pamatuješ si mě?“

Carverovi se najednou všechno vybavilo. Hlas, tvář, vzpomínky.

„Tyzack,“ zachroptěl. „Už je to dávno.“

„Tak dávno zase ne. Cítíš to?“ Tyzack trochu přitlačil na nůž, jen natolik, aby se dostal pod kůži. „Víš, že kdybych chtěl, můžu tě hned zabít. Tak nedělej hlouposti,“

Carver neodpověděl. Tyzack znovu přitlačil a donutil ho sebou trhnout.

„Na něco jsem se ptal. Odpověz,“

„Vím, že mě můžeš zabít, ano,“ zamumlal Carver.

„Fajn,“ přikývl Tyzack. „Ale neudělám to. Zatím. Chci si to nejdřív trochu užít, stejně jako ty sis to užil se mnou. Řekl bych, že si vzpomínáš. Myslel sis, že jsi o tolik lepší než já. Dobrá, tak to dokaž. Namočil jsem tě do toho a uvidíme, jestli se z toho dostaneš. Víš, policie už se dozvěděla, že za to můžeš ty. Půjdou po tobě. A já taky. A až s tebou skoncuju, udělám něco, co ty bys nikdy nezvládl, co je úplně mimo tvé možnosti,“

Tyzack se odmlčel. Carverovi bylo jasné, že opravdu touží, aby se ho zeptal, co se chystá udělat. Proto mlčel. Nechtěl Tyzackovi dopřát to uspokojení. Navíc ho to vůbec nezajímalo. Tyzacka si nikdy nevážil a bylo mu jedno, nakolik zoufale se snaží s ním soutěžit.

„Nejsi zvědavý, co se chystám udělat?“ podivil se Tyzack. V hlase měl stopu zoufalství nad tím, že jeho úspěchy nechce nikdo uznat. „Dobrá, nesmíme ztrácet čas. Jednou ses mě ptal, na co ještě čekám? No, tak se do toho pusť!“

Ostří přejelo Carverovi vodorovně po zádech a rozřízlo košili i kůži těsně nad oblastí ledvin. Carver sebou cukl, mimoděk o krok poodstoupil, ale druhá rána nepřišla. Otočil se, aby se Tyzackovi postavil tváří v tvář, ten však už znovu zmizel v davu. Když Carver zahlédl zrzavou kštici, patřila Thoru Larssonovi, který se rozhlížel asi o třicet metrů dál kolem sebe.

Larsson otočil hlavu a Carvera zahlédl. „Carvere!“ křikl, ale to už Carver přerušil oční kontakt a rychle se proplétal mezi lidmi pryč od Larssona. Rozbité sklo a krev pod nohama nevnímal. Věděl, že Tyzack měl pravdu. Musí se dostat pryč. Hned.

36

Damon Tyzack z Carvera nespouštěl oči. Chystal se užít si každou vteřinu jeho neštěstí a zmatku. Měl ho na háčku a dobře to věděl. Vše správně nastražil, takže se mu ho podařilo zachytit jako naprostého idiota ještě s telefonem v ruce. Už v hotelové hale se ujistil, že si Carver všimne jeho úsměvu, aby mu bylo naprosto jasné, kdo připravil past, do které tak bezstarostně vkráčel. Pak mu vrazil nůž do zad a řekl, co chtěl říct, ačkoli jeho slova zatím podobně jako nůž pronikla jen mělce.

Dobré bylo, když si všiml jeho pohledu na Larssona. Tyzack dokázal v Carverovi číst jako v otevřené knize, a tak věděl, že i jeho ubohý mozeček chápe, že se nemá ke své americké děvce a tomu hipíkovskému kámošovi vracet. Tyzack se v duchu usmál. O těch dvou věděl spoustu věcí, o nichž Carver neměl tušení. Ještě ho čekala mnohá nepříjemná překvapení, po kterých mu snad konečně navždy zmizí z tváře ten namyšlený výraz nadřazenosti.

Stiskl tlačítko rychlé volby na telefonu. „Je v pohybu,“ řekl. „Sleduj ho. Dej mi vědět, kam jde. Nespouštěj ho z očí.“

Pak navolil číslo 2266 90 50 na policejní okrsek v Oslu. Když se mu ozval operátor, oznámil mu: „Mám důležitou informaci o bombovém útoku v hotelu King Haakon. Uvědomte, prosím, vyšetřujícího detektiva, že už znáte identitu útočníka. Na vaši standardní kontaktní emailovou adresu jsem odeslal jeho fotografii, jak stojí u telefonu, kterým nálož odpálil, spolu s údaji o jeho společnících. Já už se vám neozvu.“

Zavěsil, aniž se zeptal, jestli mu operátor call centra, s nímž hovořil, rozuměl. Prostě předpokládal, že umí anglicky. V Norsku umějí anglicky všichni.

Když skončil, vyndal z telefonu SIM kartu a paměťovou kartu, přístroj otřel, ujistil se, že se nikdo nedívá, a hodil ho na zem do hromady sutin po explozi.

Cestou z místa činu vyndal z kapsy bundy jiný telefon. „Dobrá, kde je? Co dělá? No tak, nemám na to celou noc…“

Šel postranní uličkou Akersgata. Parkoval v ní černý mercedes třídy E s řidičem za volantem. Tyzack nastoupil. Když se posadil, zazvonil mu telefon. Několik vteřin poslouchal, souhlasně zamručel nad tím, co slyšel, a nakonec se předklonil k řidiči. „Dobrá, pojedeme. Bude zábava.“

37

Carverovi se k tělu lepila košile promáčená krví z rány po noži. Na zádech bývají zranění jen zbabělci, pomyslel si s hořkostí. Utíkal. Utíkal pryč od hotelu King Haakon a hrůz, které se tam odehrály. Utíkal před Tyzackovou pomstou, před Thorem Larssonem, který se ho stále ještě pokoušel dohnat, i před Maddy Crossovou, ztracenou kdesi vzadu v chaosu a davu. Snažil se setřást člověka, který ho napadl, a dostat se co nejdál od těch, které měl rád. Doufal, že pochopí, že to dělá kvůli nim, aby na ně nepadla jeho vina.

Musel přidat.

Za hotelem třída Karl Johans Gate stoupala do kopce a změnila se v pěší zónu. Auta ani motocykly nikde neviděl. Jenže Oslo je město jízdních kol a někteří jeho obyvatelé, které přemohla pouhá zvědavost nebo jen skutečná touha pomáhat, nechali své bicykly na místě. Carver jeden popadl a šlápl do pedálů.

Stál v sedle a usilovně šlapal, aby se dostal na vrcholek kopce. Nad ním blikal ozdobný nápis „Freia“, zatímco červené, modré a bílé neony neustále měnily pozadí a odrážely blikající světla policejních aut, sanitek a hasičských vozů zastavujících u hotelu.

Lidé, které cestou na kole míjel, se těšili na příjemný večer. Teď jako by ztratili řeč, oněměli z toho, co se stalo, a nebyli si jistí, jak mají zareagovat. Někteří dál mířili k hotelu, jiní jen stáli na ulici a nedokázali se rozhodnout. Byli i tací, kteří jen pokrčili rameny, uvědomili si, že nemohou nic dělat, a vraceli se ke svým drinkům.

Překonal vrcholek kopce a terén před ním začal opět klesat. Širokou promenádu po obou stranách lemovaly bary, obchody se suvenýry a s tričky i zlevněnými džínsy. Carver si byl poměrně jistý, že někde dole pod kopcem je hlavní nádraží. Doufal, že se mu podaří nasednout do nočního vlaku a přes hranici se Švédském se dostat ze země. Vždy byl velkým fanouškem evropských železnic. Jízdenky se daly kupovat za hotové a po celém rozlehlém kontinentu od nejsevernějšího cípu Norska po nejvzdálenější řecký ostrov na jihu neexistovaly žádné celní nebo pasové kontroly. Vlaky byly nejlepším přítelem uprchlíka.

Na ulici před hotelem King Haakon položil Thor Larsson Maddy ruku na rameno, aby ji uklidnil. „Sam je určitě v pořádku,“ řekl. „Vrátí se, nemějte strach.“

„Jenže odešel, a pak se to stalo…“ Zírala nahoru na poškozený hotel, kolem něhož policisté rychle vytvářeli uzávěru, zatímco hasiči a záchranáři prohledávali sutiny a hledali oběti a zraněné. Maddy se s prosbou o informace o Carverovi obracela na každého, kdo kolem ní prošel, odpovědí se však nedočkala.

Podívala se na Larssona. Oči už neměla klidné a sebevědomé, ale plné nejistoty a obav. „Nechápu to. Nevrátil se. Myslím, že tam někde je. Musíme ho najít.“

Když se pokusila rozběhnout k sutinám, Larsson ji chytil pevněji. „Je v pořádku,“ prohlásil a ze všech sil se snažil skrýt zlost, která v něm narůstala. Nechtěl Maddy říct, že Carvera viděl utíkat pryč od hotelu, že je oba opustil. Nechtěl svého přítele nazvat zbabělcem. Ne po všem, čím spolu prošli. Ne před jeho přítelkyní. Ještě ne.

„Věřte mi,“ pokračoval. „Sam už se dostal do mnohem horších situací. Vždycky je zvládl.“

„Tak proč tu není?“ zeptala se s prostou logikou. „Proč se pro mě nevrátil?“

Nebude trvat dlouho, uvědomil si Larsson, a také její zmatek a obavy ustoupí zlosti. Teď se o Carvera bála. Brzy začne přemýšlet, jestli ji neopustil ve chvíli, kdy ho nejvíc potřebovala.

„Pojďte,“ požádal ji. „Tady stejně nemůžeme nic dělat. Musíme se vrátit někam, kde nás Sam bude moct najít. Vrátíme se do hotelu. To bude asi nejlepší.“

***

Damon Tyzack se na sedadle spolujezdce nahlas rozesmál, když dostal mobilem poslední hlášení. „Jede na kole? Víš to jistě? To je tedy něco! Copak si myslí, že je nějaký E. T.? Fajn, tak dej pozor, ať nám neuletí.“

Zaklapl telefon, podíval se okénkem ven a potřásl hlavou. „Velký Samuel Carver musí utíkat div ne na kostitřasu,“ zamumlal spíš sám pro sebe. „Tedy, to jsou mi pády.“

38

Na pěší zóně třídy Karl Johans Gate ho nikdo nesledoval, tím si byl Carver jistý. Cestu mu však občas křížily ulice otevřené pro běžný provoz. Před sebou viděl dva černé mercedesy pomalu projíždějící následující křižovatkou. Za křižovatkou zastavily tak, aby mu zablokovaly cestu. Dveře aut se otevřely a ven vystoupilo šest mužů. Postavili se před vozy, vždy dva kroky od sebe, takže vytvořili živou zábranu přes Karl Johans Gate, a čekali, až k nim dojede. Všichni byli ozbrojení.

Svah tu měl menší sklon, ale poté znovu pokračoval prudce dolů. Carver nabíral rychlost a řítil se z kopce. K mužům mu chybělo jen několik vteřin. Ohlédl se přes rameno. Na křižovatce, kterou právě projel, zastavil třetí mercedes, takže mu znemožnil vrátit se zpátky. Po obou stranách tvořily bary a obchody neprostupnou stěnu z neonů a skla. Byl v pasti jako krysa v rouře.

Vzdálenost mezi ním a čekajícími muži se zkrátila na polovinu. Stáli a čekali na něho. Měli široká ramena, mohutné krky a netečné obličeje. Carverovi zbývaly nanejvýš dvě tři vteřiny. A pak uviděl, kudy by mohl uniknout.

Budova v levém rohu křižovatky procházela renovací. Podél celé zdi se táhlo lešení a na chodníku stál kontejner na odpad. Dělníci si ke kontejneru přistavili prkno, aby po něm mohli jezdit s kolečky se sutí. A aby měli práci jednodušší, prkno přistavili po směru klesání.

Carver uhnul vlevo, znovu se nad řídítky narovnal, začal ze všech sil šlapat, aby nabral rychlost, přední kolo namířil směrem k prknu a začal se modlit.

Na prkno najel plnou rychlostí a šlapal do pedálů jako šílený, aby si udržel setrvačnost. Pak trhl za řídítka a vyletěl do vzduchu.

Přeletěl kontejner. Viděl, jak se nejbližší z mužů čekajících v řadě vrhá stranou. Na okamžik mu připadalo, že narazí do boku jednoho z mercedesů, ale přistál na kapotě, dopad jím na okamžik otřásl, vzápětí se od plechu odrazil a byl zpátky na asfaltu. Propletl se mezi dvěma přijíždějícími auty, znovu trhl za řídítka, aby se bez potíží dostal na protější chodník. Dál už mohl pokračovat dolů z kopce po dalším úseku Karl Johans Gate.

Za sebou slyšel křik, bouchání zavíraných dveří aut, vytáčené motory, hvízdot pneumatik a vzteklé houkání klaksonů. Jediný pohled dozadu mu potvrdil, že slyšel dobře. Mercedesy vjely na pěší zónu a rychle se blížily dolů z kopce přímo za ním. Muži a ženy uskakovali stranou. Bylo jasné, že touto rychlostí ho během chvilky doženou.

Zatím však na něho nevystřelili, což Carverovi napovědělo, že ho chtějí dostat živého. Znamenalo to, že zbraně nepoužijí, dokud nevyčerpají všechny prostředky, aby ho zastavili. Nabízela se jim spousta dalších možností.

Mercedes vpředu se hnal za Carverem a předním nárazníkem se skoro dotýkal zadního kola jeho bicyklu. Carver prudce uhnul vpravo, proplétal se mezi lidmi prchajícími před auty, a snažil se získat jakoukoli dočasnou výhodu díky lepším manévrovacím schopnostem jízdního kola.

Hnal se po Karl Johans Gate a držel se co nejblíže budov. Řada barů a obchodů měla na chodníku vystavené poutače. V pravidelných intervalech tu stály kovové odpadkové koše, rámy měly pevně ukotvené do betonových základů, stejně jako značky upozorňující na pěší zónu. Stály pevně jako kůly, proto byl Carver mezi nimi a domy alespoň v relativním bezpečí, zatímco oba mercedesy jely a vrčely vedle něho jako tygři v zoo, když si přes mříže klece prohlížejí obzvlášť chutné dítě.

Pak těsně před sebou uviděl pár ukrytý v místě, které v prvním okamžiku považoval za vchod. Při bližším pohledu se však ukázalo, že jde o úzkou uličku mezi dvěma obchody, širokou jen tak, že by se mohl rozpaženýma rukama dotknout obou stěn.

„Pryč!“ křikl.

Mladík se ohlédl přes rameno, uviděl Carvera, uskočil mu z cesty a dívku strhl s sebou.

Carver zahnul do uličky, vlastně se ani nepokusil otočit o devadesát stupňů, jen trhl předním kolem a nechal ho sklouznout po zdi. Ulička byla temnější než hlavní třída, protože ji osvětlovala jen jediná žárovka nad zadním vchodem obchodu s oděvy. U něj byly naskládané kartonové krabice a vedle nich stojan na kolo. Carver se na vteřinu zastavil, sklonil se a stojan postavil doprostřed uličky. Kopl do krabic, až se rozletěly a vytvořily co nejširší bariéru. Pak znovu šlápl do pedálů.

Ulička mírně klesala a najednou se v ní objevilo dvanáct schodů. Carver si stoupl do pedálů a nechal pokrčené nohy tlumit nárazy. Dostal se pod schodiště a z uličky vyjel na uzavřený dvůr obklopený ze všech stran na první pohled neprostupnými domy. Na dvoře nicméně parkovala tři auta, takže odtud musela existovat cesta ven. Pak ji uviděl. Brána v protilehlém rohu, diagonálně přes dvůr.

Za sebou z uličky slyšel křik a dupot běžících nohou. Znovu se opřel do pedálů a zmizel v bráně. Dostal se na jednu z bočních ulic k hlavní třídě. Doprava tu plynula zprava doleva, směrem do kopce, zpátky ke křižovatce s Karl Johans Gate a dvěma mercedesům. Pro člověka na bicyklu by bylo nepřirozenější zahnout vpravo, do protisměru, aby ho žádné auto nemohlo jednoduše sledovat.

Carver proto zamířil vlevo.

Prostředkem ulice kodrcala tramvaj. Jela stejně rychle jako auta. Byla moderní, hladká, nalakovaná dvěma odstíny modré. Soupravu tvořily tři vozy s harmonikovými spoji. Carver tramvaj rychle objel, pak zamířil do kopce a vmáčkl se do úzké mezery mezi tramvají a chodníkem. Měl jednoduchý plán. Potřeboval se dostat mezi jednotlivé vozy, chytit se skládané harmoniky a svézt se.

Jen nepočítal s tím, že tramvaj pojede rychleji než on. Ujížděla mu, takže už se za ní nemohl schovávat. Každou vteřinou se blížil ke dvěma mercedesům. Musel mít tramvaj mezi sebou a jimi. Přiměl rozbolavělá stehna k vyššímu výkonu a ze všech sil šlapal. Hrudník se mu nadýmal, kůže ho pálila a byl celý zpocený.

Už jel vedle posledního vozu. Uvnitř viděl dvě dívky. Chichotaly se a sledovaly, jak se snaží udržet rychlost. Usmály se na něho a zamávaly mu. Jedna zvedla fotoaparát a přes sklo pořídila fotografii. Blesk ho na okamžik oslnil.

Najednou byly pryč a Carver se dostal skoro ke spoji mezi vozy. Pustil řídítka, naklonil se k tramvaji a cítil, jak se bicykl pod ním začíná smýkat. Pak už se chytil pogumované tkaniny a držel se jí jako o život.

Zůstal tak, zatímco tramvaj pokračovala přes křižovatku s Karl Johans Gate a kolem obou mercedesů. Oknem zahlédl, že jsou zaparkované na chodníku a vedle jednoho stojí muž s mobilem u ucha. Souprava mířila přes horní stranu náměstí, v jehož středu stál kostel obklopený stromy, a začala zpomalovat. Vpředu Carver uviděl řadu lidí na zastávce těsně před další křižovatkou. Lidé sbírali svá zavazadla a rovnali se na kraji chodníku. Tramvaj zastavila. Carver se pustil a poodjel kousek stranou. Sesedl z kola, nenápadně ho opřel o přístřešek na zastávce a spolu s ostatními nastoupil do vozu.

Tramvaj se rozjela a na křižovatce zahnula vpravo. Pokračovala dolů z kopce ulicí vedoucí rovnoběžně s Karl Johans Gate, tedy stejným směrem, kterým mířil Carver předtím, než uhnul do uličky. Vpředu uviděl rozlehlé moderní náměstí a na jeho protějším konci neonový nápis na prosklené čelní fasádě, který ohlašoval „Oslo Sentralstasjon“. To slovo mu nejprve nedávalo smysl, když si ho však v duchu přehrál, najednou smysl dostalo. Centrální stanice, tedy nejspíš hlavní nádraží.

Když tramvaj znovu zastavila, Carver vystoupil a utíkal přes náměstí, až se dostal na nádraží. Před sebou měl eskalátor. Nad jeho horním koncem další nápis oznamoval bílým písmem v norštině a žlutým v angličtině, že se po eskalátoru dostane do hlavní haly. Na jezdících schodech zůstal stát. Byl rád, že může nechat nohy odpočinout. Zároveň si kontroloval, zda za sebou nemá své pronásledovatele.

Žádného nezahlédl. Dokázal to.

Alespoň prozatím.

39

Carver stál v hlavní hale nádraží v Oslu a jeho plány na útěk se hroutily. Do Stockholmu ani jinam do zahraničí žádné noční vlaky neodjížděly. První měl podle jízdního řádu vyrazit až v sedm hodin ráno. Vlastně na tom nezáleželo. Neměl totiž peníze. Až když stál před automatem na jízdenky, uvědomil si, že má peněženku stále v saku přehozeném přes opěradlo židle v kavárně hotelu King Haakon. Poplácal se po kalhotách tím zoufalým způsobem, jaký muži používají, ačkoli dobře věděl, že mu žádný zázrak to, co nemá, nepřinese. Ani ho proto nepřekvapilo, že nic nenašel.

Ušklíbl se, zasyčel nadávku a proklel se za to, že si nedával lepší pozor. Kdysi, když žil s tím, že se může kdykoli ocitnout na útěku, by nikdy nikam nevyšel bez opasku s penězi kolem pasu, v němž měl uloženou hotovost, kreditní karty na nejméně dvě různá jména a k nim příslušné cestovní pasy i nepoužitou předplacenou SIM kartu. Teď na opatrnost zapomněl a připadal si stejně bezmocný jako každý jiný zapomětlivý člověk.

Co mu tedy zbylo?

Za nejdůležitější považoval telefon. Baterie v něm sice byla skoro vybitá, takže ho bude muset používat opatrně, ale měl v něm uložené textové zprávy od údajného Jacka Granthama. Představovaly jediný důkaz pro případnou obranu, jediný způsob, jak dokázat, že číslo pokoje vytočil na něčí přání.

Kromě telefonu našel po kapsách svou permanentní jízdenku městské hromadné dopravy po Oslu, dvě dvoueurové mince z Paříže a šedesát osm norských korun v drobných. Mohl by se za tyhle peníze někam dostat? Podíval se na mapu. Nejbližší stanicí u švédské hranice byl Halden jižně od Osla. Vlak tam odjížděl za osm minut, ale nejlevnější jízdenka stála bezmála dvě stě norských korun. Musel by prostě nasednout a doufat, že se mu podaří vyhýbat se průvodčímu.

Rozhlédl se, jak to od příchodu na nádraží udělal už několikrát, a zkontroloval, zda v hale nejsou nějací jeho nepřátelé. Tentokrát jednoho zahlédl. Muže, který si kupoval u Stánku láhev vody. Stál ke Carverovi zády, ale oholená hlava a černá nylonová bunda napínající se kolem rozložitých ramen mu byly povědomé. Pamatoval si ho jako třetího zleva v řadě těch, kteří mu u mercedesů zahradili cestu.

Naprosto klidně, beze známek spěchu zamířil pryč od automatu na jízdenky.

Muž odložil láhev vody zpět do chladicího boxu a vyrazil za ním. Držel se několik metrů vpravo.

Uviděl i druhý povědomý obličej, jehož majitele náhle přestala zajímat tabule s odjezdy vlaků.

Stále kráčel poměrně pomalu, stejně jako muži, kteří ho sledovali. Připomínali soupeře na cyklistickém oválu, kteří obezřetně krouží a čekají na první známky nervozity ostatních, aby poznali, kdo se první pokusí nabrat rychlost.

Carver prošel pod cedulí směřující cestující k rychlíku na letiště, k úschovně zavazadel a jižnímu východu. Vpředu uviděl další eskalátory. Lidé před nimi zpomalovali a manévrovali zavazadly. Jakási matka zvedala malé dítě.

Carver se rozběhl.

Doběhl k začátku eskalátoru a odstrčil jednoho muže stranou. Pak popadl držadlo velkého kufru na kolečkách, vytrhl ho jeho majiteli z ruky a stále v pohybu ho táhl za sebou. Když nastoupil na eskalátor, kufr otočil, ten se převrhl a zablokoval cestu. Znovu vyrazil, pohyblivé schody bral po třech, zatímco dole pod schody se za kufrem utvořil hlučící dav.

Seskočil z eskalátoru a utíkal k východu. Nedovolil si zpomalit. Nemusel se ohlížet, aby věděl, že své pronásledovatele zdržel jen na okamžik.

40

Tyzack měl jasnou představu o tom, jak by vše mělo probíhat. Nechá Carvera podusit ve vlastní šťávě. Byl dokonce odhodlaný dopřát mu pocit, že dokáže zmizet. Ale ta iluze neměla trvat dlouho. Tyzack byl i v minulosti vždy v lepší formě, rychlejší a silnější. I proto považoval za tak nespravedlivý způsob, jakým ho Carver zradil. Tentokrát byl rozhodnutý zvítězit. Bude Carvera nahánět, až ho dostane do kouta a vypořádá se s ním. Místo měl připravené. Dům na farmě uprostřed pustiny. A tam, až bude Carver unavený a hladový, až zmizí jeho domýšlivost a bude vědět, že ho nikdo nepřijde zachránit, Tyzack si s ním sedne a promluví si s ním. Budou si povídat o starých časech a některé věci si vyjasní, než Tyzack přistoupí k činu.

Zatím vše probíhalo velmi dobře. Carver na Karl Johans Gate jeho lidem unikl, ale i to byla součást hry. Byl by zklamaný, kdyby ho chytili tak snadno. A chvilková iluze úspěchu dělala Carverovu chybu na nádraží ještě sladší. Bavil se, když ho sledoval, jak hledá peněženku. Stačilo pár minut a už byl zlomený. Svou jedinou košili měl zakrvácenou, a jakmile přestane utíkat, dojde mu, že večerní chlad mu nedělá dobře.

Ale Carver se ještě nějakou dobu zastavit neměl. Tyzack se hodlal postarat, aby se na útěku dostal do stavu podobného běhům při výcviku. Za bod, kdy člověk chce zastavit, přes bod, kdy se mu chce zvracet, až do bodu, kdy touží po jediném. Zemřít.

Už ho nebavilo nechávat všechnu práci na svých lidech. Když Carver vyběhl z nádraží, Tyzack vyšel z fast-foodu, z něhož měl výhled do hlavní haly, a rovnoměrným klusem utíkal za ním. Cítil se v dokonalé formě a byl si jistý, že tento závod vyhraje.

41

Kolem nádraží vedla dálnice, která se kousek za ním nořila do podjezdu, aby provoz nerušil život ve městě. Carver se nezastavil. Spoléhal se, že ho naživu udrží ohleduplnost norských řidičů. Přeběhl poslední dva pruhy, ztěžka dýchal a podběhl rampu, po níž auta vyjížděla na vyvýšenou křižovatku. Potřeboval zpomalit, zorientovat se a nabrat síly. Když se rozhlédl, uvědomil si, že celou dobu utíkal směrem k moři. Muži za ním připomínali lovecké psy při štvanici na jelena. Zaháněli ho do kouta, odkud nebude mít šanci utéct.

Vlevo před sebou uviděl úzký pás vody, kdysi zřejmě námořní dok. O kus dál vpravo, za řadou budov, zahlédl parkoviště a za ním podstatně rozlehlejší vodní plochu. Ukrást auto se mu nechtělo. Neměl rád drobné zlodějíčky, kteří obírají nevinné civilisty, ani neměl v úmyslu zbytečně na sebe upoutat pozornost policie. Jenže teď na podobné myšlenky nebyl čas. Jestli se má dostat pryč, auto bude potřebovat. Uhnul vpravo, znovu nabral rychlost a vyrazil k parkovišti.

Běžel podél nově postavených domů o rozloze celého městského bloku mezi parkovištěm a úzkým dokem. Na první pohled vypadaly docela obyčejně. Moderní, s plochými střechami, měly možná šest pater. Prostory v přízemí byly prosklené a odhalovaly nějaké dílny. Jak běžel dál, uvědomil si, že je to jen zadní trakt podstatně rozlehlejší stavby. A čím více toho viděl, tím podivnější mu připadala.

Celá budova byla cvičením v asymetrii a pokřivené geometrii, neměla skoro žádné vodorovné nebo svislé linie. Vše bylo prohnuté nebo mimo osy. Svými tvary Carverovi připomínala gigantický neviditelný bombardér, jako by všechny prolamované plochy ze skla a oceli architekt navrhl tak, aby neodrážely radarové paprsky. O chvíli později si všiml lidí, kteří chodili po širokých rampách stoupajících podél boků budovy až na střechu. Někteří stáli na úplném vrcholu a mávali na své známé dole. Výjev mu připomínal postavy na grafikách Maurice Eschera se schodišti stáčejícími se v nekonečné spirále.

Musela to být slavná budova opery, o které se zmínil Thor Larsson.

Blížil se k parkovišti. Mezi parkovištěm a budovou opery se jako příkop táhl úzký pás vody překlenutý jediným kamenným můstkem. Rozhlédl se a snažil se najít vhodné auto v levé části parkoviště, kde by si ho nikdo nevšiml.

Situace nebyla jednoduchá. Na nejbližší části střechy budovy opery stála přímo naproti němu skupinka lidí. Pozornost zatím věnovali sloupům dýmu stoupajícím nad hotelem King Haakon, ale kdyby sklonili zrak, viděli by na celé parkoviště. Kolem Carvera se navíc pohybovali i ti, kteří vystupovali ze svých aut nebo do nich nastupovali.

U hráze postávala skupinka turistů a kochala se pohledem na operu a moře. Jeden ukazoval na opačnou stranu přístavu, odkud pomalu odplouval ohromný trajekt. Nabíral rychlost, z komínů mu stoupal kouř a mířil na otevřené moře. Jakmile turisty trajekt přestane zajímat a otočí se, uvidí přímo na Carvera. Zároveň se blížili i jeho pronásledovatelé. Sehnul se mezi dvěma řadami aut a zvažoval svou situaci.

Na cestu pryč neměl peníze. Neměl zbraň, kterou by se mohl bránit a bojovat. Jedinou jeho šancí bylo unést nějaké auto při příjezdu na parkoviště. Pak se dostane z města, vůz někde nechá a promyslí své další kroky.

Skrýval se za rozložitým Audi Q7. To bylo rychlé, kvalitní, s pohonem na všechna čtyři kola. Dokonalé auto pro útěk, ale holýma rukama neměl šanci se do něj dostat. Zaslechl, jak na parkoviště vjíždí jiné auto. Štěrk mu křupal pod koly. Zvedl hlavu a skrz okénka audi uviděl postarší Volkswagen Golf. Bude mu muset stačit.

V okamžiku, kdy motor zhasl, Carver vyrazil. Vstal a rozběhl se k němu.

Dveře se otevřely a z golfu vystoupila postarší prošedivělá dáma. Carver zaváhal. Ježíši, opravdu je na tom tak zle, že musí krást klíče od auta stařenkám?

Když se zastavil, zaslechl křik. Slovům nerozuměl, ale ani nemusel. Otočil hlavu a uviděl, jak se k němu ze vzdálenosti šedesáti sedmdesáti metrů blíží trojice mužů. Byli rozdělení, každý šel jednou uličkou mezi auty a pohybovali se s naprostým klidem a sebevědomím, protože Carverovi odřízli únikovou cestu a věděli, že ho mají.

Prostřední z nich byl Damon Tyzack. Carver viděl, že se usmívá stejně jako v hotelu King Haakon. Jenže v jeho úsměvu byl nepříjemný úsměšek hyeny, která cítí krev a už se těší, jak svými zuby začne rvát maso od kostí.

Žena zareagovala na křik, zvedla hlavu a uviděla Carvera stát necelých deset metrů od sebe. Z jejího pohledu vyčetl úlek. Zamkla vůz a klíče rychle schovala do kabelky. Tu si přitiskla k hrudi a mlčky mu tak dala najevo, že se jí nehodlá vzdát. Zahlédla jeho pronásledovatele a vytušila, že jdou po něm. Uvědomila si, že má šanci.

Carver by stále ještě mohl utéct. Stačily by mu tři kroky, jedna rána, necelých pět vteřin na prohledání kabelky. Pak by nasedl do auta a odjel.

Nemohl to udělat.

Otočil se k moři a rozběhl se směrem k lávce vedoucí do budovy opery. Za sebou slyšel dupot, jak Tyzack a jeho lidé vyrazili za ním.

Dostal se k rampě postavené ze stejného bílého kamene jako budova opery a dlážděná podesta před ní. Proti němu se z prohlídky vracel párek turistů, s největší pravděpodobností Britů nebo Američanů. Nebylo těžké to odhadnout. Žádný Nor by totiž nikdy nemohl mít takovou nadváhu. Carver se mezi nimi protlačil a na druhé straně vystřelil jako zátka z lahve šampaňského. Otočil se a krátkým kopem muži podrazil nohy. Ten padl jako věž poražená u paty. Žena zaječela. Společně zablokovali celou lávku. Výborně.

Carver slyšel jekot ženy a bolestivé výkřiky muže i Tyzackův řev, jak se je snažil přimět, aby mu uvolnili cestu. Na chvíli se skoro bavil, ale pak uviděl něco, co v něm uhasilo poslední jiskřičky optimismu.

Před ním se od opačné strany budovy opery blížili další tři muži. Běželi těsně vedle sebe. Když uviděli Carvera, nezrychlili, ale zpomalili. Jeden zvedl ruku k ústům. Carver na dálku nepoznal, jestli už drží v ruce telefon nebo používá jen mikrofon, ale na tom nezáleželo. Síť se stahovala. Z jejich pohledu byla jen otázka času, kdy a kde ho dostanou. Teď už jim neuteče.

42

Stál u paty mramorové rampy táhnoucí se po boku budovy opery na střechu. Na této straně budovy se rampa cestou nahoru rozšiřovala směrem od proskleného jádra. Na horním konci světla v úrovni nohou osvětlovala schodiště vyrobené z nízkých a hrubých stupnic. Hlavní rampu pokrýval hladký mramor, ale i po něm se dalo chodit, jak dokazovaly některé postavy. Tudy vedla nejkratší cesta nahoru. Carver se pomalu rozběhl.

Urazil asi čtvrtinu cesty na střechu, když se ohlédl přes rameno. Tyzack stál u paty rampy a mluvil do mobilu. Jeho dvě gorily už vyrazily na rampu. Carver se nezastavil. Když se podruhé ohlédl, běžel za ním i Tyzack. Z místa, kde se právě nacházel, Carver neviděl na opačnou stranu budovy, ale klidně by se vsadil, že po protilehlé rampě běží druhá trojice pronásledovatelů. Vlastně na to spoléhal.

Zblízka poznal, že zdánlivě jednolitou rampu ve skutečnosti tvoří série různě nakloněných ploch. Nebyla ani čistě bílá, jak vypadala zdálky, ale měla velmi světlý odstín šedé. Pozdně večerní obloha nad jeho hlavou se zatáhla, takže teď tvořila cosi jako zrcadlový obraz mramoru pod nohama. Připadal si skoro dezorientovaný. Běžel po povrchu, který mu ubíhal pod nohama a přibližoval ho ke skoro neviditelnému horizontu, na němž se kámen a obloha spojily. Jednobarevný svět, chladný a nepřátelský jako ledy Arktidy.

Minul tři puberťačky, které se cestou dolů chichotaly, jak se snažily udržet na nohách. Teď slyšel, jak se tón jejich hlasu změnil, jedna z nich vykřikla a z jejích slov rozuměl jedinému: „Pistole!“

Zastavil se a ohlédl. Tyzack a jeho muži vytáhli zbraně a namířené dolů je drželi u těla. Věděli, že není ozbrojený. Nemuseli proto svou výhodu zdůrazňovat, děvčata to udělala za ně. Lidé se otáčeli, a když si uvědomili, že vidí zbraně, snažili se dostat co nejdál. Ozvaly se další vyděšené výkřiky a návštěvníci se pokoušeli dostat ze střechy i rampy dolů do relativního bezpečí.

Trojice mužů jim nevěnovala pozornost. Nezajímalo je nic a nikdo kromě Carvera.

Ten už dorazil skoro na vrchol. Před sebou měl dvě věže. První byla vysoká necelé čtyři metry a obložená světle šedými kovovými dlaždicemi s výstupky připomínajícími Braillovo písmo. Vyšší věž, stejně jako zbytek budovy pokrýval mramor. Zvedala se vpravo od Carvera nad stěnami budovy opery. Druhá trojice pronásledovatelů musela být někde za ní a blížila se z opačné strany.

Obě věže byly uspořádané diagonálně. Dokud Carver stál zajednou nebo druhou z nich, nemohl ho z obou ramp nikdo vidět. Doběhl do úkrytu u nižší věže. Pro všechny se v tom okamžiku stal neviditelným. Mezi věžemi však zela mezera asi tři kroky široká. V okamžiku, kdy se ji pokusí překonat, si ho muži za ním okamžitě všimnou.

A tu mezeru překonat musel. Záviselo na tom jeho přežití.

Nakonec měl přece jen štěstí. Za nižší věží povrch na protějším konci střechy klesal asi o čtyřicet centimetrů k cestičce, která vedla pod parapetem podél budovy.

Carver rychle uběhl posledních několik kroků a zalehl na cestičku. Když koleny a lokty dopadl na mramor, zabolelo to. Bolesti si nevšímal a po břiše se plazil tak daleko, až si byl jistý, že se dostal za druhou věž. Tam znovu vstal a doběhl k ní.

Cestou se podíval přes střechu. Viděl Tyczaka přikrčeného u nižší věže. Pistoli držel oběma rukama u pravého ramene a byl připravený zamířit. Blížil se k jednomu rohu věže. Zbývající dva pronásledovatelé museli být na její opačné straně a čekali, že v jejím stínu Carvera dopadnou. Žádný se nepodíval směrem, kde se Carver právě pohyboval. Hledat ho začnou, až poznají, že zmizel.

Dostal se k boku větší věže a přitiskl se k ní. Díval se teď směrem ke vzdálenějšímu konci budovy a vyhlížel druhou trojici. Zatím se neobjevila. Muži museli být ještě na rampě. Znamenalo to, že budou pod ním někde u protější stěny budovy. Nevěděl sice, jak jsou daleko, ale už se museli dostávat k vrcholu. Zapomněl na bušící srdce, rozbolavělé plíce i odřené klouby a rozběhl se k hraně střechy.

Na jejím konci mu v cestě stál parapet sahající do výšky jeho pasu. Zastavil se, položil na něj ruce a vyšvihl se nahoru.

Odtud trojici pod sebou viděl. Muži už byli skoro na konci rampy a zády k němu. Dva měli pistole, třetí držel v ruce automat, podle futuristického vzhledu nejspíš belgický P90.

Ještě si ho nevšimli. Ale Tyzack a jeho muži u nižší věže zahlédli proti perlově šedé obloze jeho siluetu. Ozvaly se další výkřiky a několik výstřelů. Carverovi se v první chvíli ulevilo. Když při takové vzdálenosti žijete dost dlouho na to, abyste zaslechli výstřely, znamená to, že kulky minuly.

Pak si uvědomil, že vlastně nestříleli na něho, ale chtěli varovat muže na protější straně rampy.

Ti se rozhlédli a zjišťovali, co se děje. Jeden si k uchu přitiskl prst a v okolním hluku poslouchal zprávu. Další se otočil, podíval se nahoru a uviděl Carvera. Zvedl zbraň ke střelbě.

Carver však už na parapetu nebyl. Letěl vzduchem.

Srazili se dřív, než muž dole stihl vystřelit. Carverův cíl měl dlouhé vlasy sčesané kolem plešky na hlavě do ohonu. Když upadli na mramor, Carver pravou rukou sáhl právě po jeho vlasech, obtočil si je do pěsti a použil je k tomu, aby muži udeřil hlavou o kámen. Dva tvrdé údery muže skoro připravily o vědomí.

Levou rukou Carver svíral mužovo zápěstí, palcem mu tlačil do měkké tkáně a snažil se povolit sevření zbraně. Nohou vykopl směrem ke zbývající dvojicí. Mířil jim na holeně a do jedné se trefil.

Aniž pustil muže, na kterého skočil, vrhl se Carver dolů po rampě, pryč od zbylých dvou. Jeho nepřítel však ještě zdaleka neměl dost. Když se přestali kutálet, rozmáchl se volnou rukou a udeřil Carvera do čela. Způsobil mu tím ostrý nával bolesti.

Carver mrknutím zahnal mrákoty a změní před očima, pevněji sevřel mužovy vlasy a vší silou znovu trhl směrem dolů.

Zvuk tříštěné kosti a náhlý výtrysk rudé krve na sněhobílý mramor mu napověděly, že další rána nebude nutná. Z nehybných prstů vytrhl pistoli a odkutálel se od těla. Ruce měl natažené za hlavou a v pohybu střílel. Slyšel, jak kulky dopadají i kolem něho.

Zastavil se až u zelené prosklené stěny budovy opery táhnoucí se podél jedné strany rampy. Dvojice mužů byla stále těsně za ním. I oni se chystali zaútočit. Teď záleželo jen na tom, jak rychle dokáže zareagovat.

Podíval se nahoru. Jak předpokládal, muži se rozdělili a obsadili obě strany rampy, která byla na této straně budovy o hodně užší. Po její vnější hraně se táhl kamenný parapet podobně jako na střeše. Jeden z mužů se krčil u něj a zvedal pistoli ke střelbě. Druhý se dostal přímo nad Carvera a tiskl se ke sklu. Pistoli si však přimáčkl mezi sebe a stěnu, takže se s výstřelem o necelou vteřinu zdržel. To stačilo.

Carver nezaváhal. Musel vyřešit nejakutnější hrozbu – muže u parapetu. Dvakrát ho střelil do hrudníku, pak se pootočil a druhého muže zasáhl do hlavy. Tomu se podařilo zbraň zvednout přesně v okamžiku, kdy ho Carver zasáhl. Byli tak blízko u sebe, že Carver zahlédl překvapený výraz v jeho očích.

Uplynulo pět vteřin od chvíle, kdy seskočil ze střechy na rampu. Za tento krátký okamžik snížil počet nepřátel na polovinu, a zdvojnásobil tak své šance. Zbývající však stále zůstávali v přesile: tři proti jednomu. Potřeboval, aby mu štěstí nepřestalo přát.

43

Carver vstal, pistoli si zastrčil za opasek a utíkal po rampě, dokud se nedostal skoro k jejímu spodnímu konci. Tam přeskočil parapet a přistál o pět metrů níž na úzké cestě vedoucí podél budovy opery. Vydal se vlevo směrem k zadnímu traktu a dálnici za ním. Držel se co nejblíže budovy opery, takže by se každý, kdo by se shora díval přes parapet, musel naklánět vpravo.

Nad sebou slyšel křik a dusot nohou, ale ještě si ho nevšimli. Zdálky se blížil další, nový zvuk. Přilétal vrtulník.

Otevřely se postranní dveře a ven vyšel mladík, možná dvacetiletý, skoro ještě dítě. Na sobě měl červeno-béžovou běžeckou soupravu Fila a v ruce držel motocyklistickou přilbu. Došel k mopedu opřenému o zeď. Takový dopravní prostředek by si Carver sám o sobě nevybral. Pro úniky po městě volil vždy rychlé a pohyblivé terénní stroje s obsahem nejméně čtyři sta kubíků. Chlapcova motorka měla výkon nanejvýš jako obstarožní pračka. Jenže Carver si nemohl dovolit být vybíravý.

Chlapec se předklonil a sundával z mopedu řetěz. Přilbu si odložil na sedlo. Carver zpomalil, co nejtišeji došel za něj a hlaveň pistole mu opřel o krk těsně pod lebkou.

„Ani se nehni. Mlč. Jen poslouchej. Rozumíš?“

Chlapec zoufale přikyvoval.

„Odemkni řetěz a polož ho na zem vedle sebe.“

Mladík poslechl. Carver řetěz nohou posunul mimo jeho dosah.

„Teď pomalu vstaň, úplně klidně, žádné prudké pohyby.“

Čekal, až bude jeho příkaz splněný.

„Otoč se ke mně… Klíčky, prosím. A znova, pomalu a klidně.“

S pistolí v pravé ruce Carver levou sebral klíčky a dal si je do kapsy kalhot. Chlapec se třásl a oči plné paniky nespouštěl z pistole, která mu mířila přesně doprostřed čela. Carver si všiml, že si nechává narůst vousy, zatím však měl na tvářích ještě pokrytých puberťáckým akné jen několik delších hnědých chloupků.

„Prosím, nezabíjejte mě,“ žadonil chlapec a hlas se mu chvěl. „Nemám to v plánu,“ uklidnil ho Carver a rychle se ohlédl na cestičku za sebou. Nikdo na ní nebyl. Ještě ho nenašli. „Ale musíš udělat, co ti řeknu.“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval chlapec. „Cokoli.“

„Dobrá. Svlékni si bundu a polož ji vedle přilby. Dám teď pistoli pryč.“

Chlapec se od něho napůl otočil a bundu nechal na mopedu. Carver si všiml, že když si uvědomil, že už na něho zbraň nemíří, povolil úlevou dosud strnulá ramena. Právě v tomto okamžiku Carver hubeného mladíka chytil, otočil ho a přes úzkou cestičku ho shodil do vody. Hladina dosahovala skoro k okraji kamenné hráze, ale kvůli mokrému kluzkému mramoru se dalo jen stěží vylézt na břeh. Chlapec bude muset doplavat až před budovu opery, což Carverovi dá čas, který potřebuje.

Podíval se na mladíka, který šlapal vodu a sledoval ho očima, v nichž strach vystřídala zášť.

„Půjčím si tvůj moped,“ vysvětlil mu Carver. „Ale nepojedu daleko. Dostaň se na Aker Brygge. Tam ho najdeš. Mě ne.“

Vrátil se k mopedu, oblékl si bundu, nasadil přilbu, nastartoval a odjel. Myslel na trajekt, který před chvílí viděl odplouvat. Představoval pro něho cestu z Osla. Už dokonce věděl, jak se na něj dostane.

44

„Co máš?“ Policejní superintendant Ole Ravnsborg, nejvyšší důstojník ve službě na policejní centrále v Oslu vzdálené jen kousek od místa výbuchu, se díval na mladého policistu, který držel dva listy papíru.

„Právě jsme dostali udání, pane. Ohledně té bomby v hotelu.“

Ravnsborg byl mohutný a zarostlý jako bernardýn se soudkem rumu pod krkem. Zabručel, zoufale si povzdychl a vypadalo to, že se ještě hlouběji zabořil do křesla.

„Dej to na tamtu hromadu,“ požádal, „ke všem ostatním šílencům.“

Mladík se jen tak nevzdával. „Myslím, že tohle je něco jiného, pane,“ naléhal. „Jsou tu konkrétní jména atentátníka a jeho dvou společníků. Dokonce i fotografie pořízená v hotelu přesně v okamžiku výbuchu.“

Ravnsborg luskl prsty, jako by přivolával číšníka. „Dej to sem,“ vzal si papíry. Přeplněná místnost, v níž pracoval vyšetřovací tým narychlo sestavený z policistů ve službě v době výbuchu a detektivů z centrály, které se podařilo sehnat, ztichla a čekala, jak jejich velitel s novými informacemi naloží.

Ravnsborg si přečetl e-mail, podíval se na fotografie a drbal se v hustých špinavě blond vlasech. Jeho tělo, které již začínalo nabírat kila jako zápasník po skončení kariéry, se sice nehýbalo, zato mozek mu přeskakoval z jedné myšlenky ke druhé s hbitostí špičkového gymnasty.

Bomba je dokonale zaskočila. O žádných hrozbách ze strany teroristických skupin nevěděli, výzvědná služba ani protiteroristická jednotka je před ničím nevarovaly. Městská policie, hasiči a záchranáři pracovali ze všech sil, aby se vypořádali s následky hrůz v okolí hotelu. Neměl nikoho, koho by mohl poslat pátrat po člověku, který mohl být jen nevinný přihlížející, ale také zkušený zabiják s útěkem naplánovaným stejně pečlivě jako samotný útok. Zatím neměl čas ani dost lidí, aby vyslechl personál hotelu. Neexistovaly ani žádné důkazy spojující výbuch s interní hotelovou telefonní sítí.

Ravnsborg navíc udání, které držel v ruce, příliš nevěřil. Bylo anonymní, ale kdo by něco takového dělal a s jakým cílem? Domníval se, že útočníka mohli zradit jeho vlastní lidé. Možná si nějaká konkurenční skupina chtěla vyřídit účty, ale mohl to být i zahraniční vyzvědač rozhodnutý zůstat neodhalený. Žádné z těchto vysvětlení se Ravnsborgovi nelíbilo. Přesto si nemohl dovolit je ignorovat.

Rozhlédl se a uvědomil si, že se na něho všichni v místnosti dívají.

„Bergu, Dalene,“ vyštěkl. „Zajděte do hotelu Gabelshus. To je v Skillebekku. Vyzvednete tam jednu Američanku, jmenuje se Madeleine Crossová. A taky jednoho našince, Thora Larssona. Přiveďte je sem. Řekněte jim, že je potřebujeme vyslechnout v souvislosti s dnešním bombovým útokem. V tomhle okamžiku to jsou svědci, ne podezřelí, ale mohlo by se to změnit. V žádném případě jí nedovolte volat na americké velvyslanectví. Prostě je sem co nejdřív dostaňte. Běžte.“

Když oba detektivové odešli, Ravnsborg začal rychle vydávat další rozkazy. Všechny policejní a bezpečnostní složky měly hledat pětatřicetiletého až čtyřicetiletého muže vysokého metr osmdesát, s tmavými vlasy, Brita, který vystupuje pod jménem Carver.

„Známe barvu očí?“ zeptal se jeden z detektivů.

Ravnsborg se zadumaně podíval na fotografii Carvera oslněného bleskem. „Červené,“ prohlásil, ale hned dodal. „To byl vtip.“

Tu a tam se ozval přiškrcený smích. Další příkaz zněl předat fotografii televizním stanicím spolu s informací, že pana Carvera policie potřebuje vyslechnout, aby ho mohla vyřadit ze seznamu hledaných.

Po celou dobu v místnosti zvonily telefony s novými zprávami z místa činu, otázkami novinářů i pokusy politiků získat pro sebe body Ravnsborg právě ukončil rozčilující hovor s policejním ředitelem, který mu současně popřál hodně štěstí a ujistil ho, že v případě neúspěchu bude přeložen do nejchladnějšího koutu země co nejvíce na severu, když se u jeho stolu znovu objevil mladý policista.

„Zase ty?“ povzdychl si Ravnsborg. „Co chceš?“

„Tomu neuvěříte, pane. Ale u budovy opery se rozpoutalo peklo.“

45

Carver jel pomalu na mopedu po široké promenádě na nábřeží, kterou lemovala řada podniků s jídlem a pitím. Na své si tu mohl přijít každý. Steakhousy, pizzerie, francouzská kuchyně a speciality z plodů moře. Všechny restaurace nabízely teplé deky, takže jejich hosté mohli sedět venku a nenastydnout. Žádné párečky se tu však o deky a skrývané polibky nedělily. Kam až Carver dohlédl, všude se lidé hrbili nad rozhlasovými přijímači nebo displeji mobilů a sledovali poslední zprávy o bombovém útoku. V některých restauracích běžely televize a zdálo se, že nic jiného dnes lidi nezajímá.

Nikdo si ho také nevšímal, když projížděl kolem. Připadal si jako žralok nepozorovaně proplouvající mezi lidmi na dovolené, jako nenáviděný zabiják, kterého by při odhalení určitě chytili a zabili. Připadal si poskvrněný vinou. Damona Tyzacka by nejraději zabil, ale než se k tomu dostane, bude se muset stáhnout, sebrat síly a zvolit si lepší bitevní pole.

***

Na policejním velitelství tisková mluvčí dokončila prohlášení, které bude spolu s fotografií podezřelého – či „klíčového svědka“, jak se ho rozhodl nazývat Ravnsborg – rozesláno mailem všem médiím. Právě se chystala stisknout „Odeslat“, když se s prstem nad klávesnicí zarazila.

Možná bude lepší, když se na prohlášení nejprve podívá její šéf. Tak bude mít krytá záda.

Místo „Odeslat“ stiskla „Vytisknout“ a počkala, až tiskárna vyplivne papír.

***

Carverovi by se jedna z přikrývek určitě hodila. Chlapcova bunda byla tenká a v chladném večerním vzduchu ho brzy začal studit pot. Ve vodě bude ještě chladněji, ale s tím se nedalo nic dělat. Byl odhodlaný dostat se od Osla co nejdál. A navíc chtěl být, co nejdál to půjde od Maddy.

Stále ještě nevěděl, jestli v nastražené pasti sehrála nějakou roli, ale vlastně na tom nezáleželo. Buď pracovala pro Tyzacka, což by znamenalo, že s ní už nechce mít nic společného, nebo byla nevinná a v takovém případě na ni nesměl upozornit. Kdyby je policie zahlédla spolu, automaticky by z ní udělala spolupachatelku. Už tak bylo hodně špatné, že je v tom namočený on, a nebylo nutněji stahovat s sebou.

Rád by jí zavolal a vysvětlil, proč zmizel. Musel však předpokládat, že Tyzack nebo policie, možná dokonce obojí už její telefon odposlouchávají. Mohl jen doufat, že Larssonovi dojde, co dělá, a Maddy to vysvětlí. Jestli pochopí, proč utekl, možná mu odpustí.

Nemohl s tím nic dělat, proto se soustředil na to, co ho čekalo. Potřeboval člun, nějaký rychlý, ale u mola kotvily jen malé plachetnice. O kus vpředu se nad vodou zvedal most, patřil k jednomu z opuštěných doků zařezávajících se hluboko do nábřeží Osla. Když k němu dojel, rozhlédl se a pod přilbou se usmál. Po celé délce doku byly uvázané samé rychle čluny a každý z nich vyhovoval jeho potřebám.

***

Tisková mluvčí se tvářila netečně, v duchu si však oddechla úlevou. Štěstí, že text předložila Ravnsborgovi ke schválení. Dostal totiž nové informace. Bombový atentátník nejspíš zešílel a začal střílet lidi u budovy opery.

„Naprosto jasně tam napište, že se ho veřejnost nemá pokoušet zadržet,“ přikázal jí. „Ten člověk je ozbrojený a extrémně nebezpečný. Když ho někdo uvidí, musí okamžitě zavolat na policii. Ale nikdo nesmí nic podnikat sám. Nechci žádné další mrtvoly. Jasné? Tak jděte. Ať to odvysílají co nejdřív… Jděte!“

46

Carverovi trvalo jen pár vteřin, než našel to, co hledal. Pětadvacetistopý nafukovací Scorpion RIB s pevným kýlem a motorem Honda o výkonu 90 koňských sil, upevněným na zádi. Podobné čluny používalo Královské námořnictvo i SBS a Carver na nich při cestách na mise a během výcviku strávil více času, než mu bylo milé. Když sesedl z mopedu, sundal si helmu a nastoupil do člunu, připadalo mu, jako by se vrátil domů.

Neměl klíčky od zapalování, ale ani je nepotřeboval. K nastartování mu stačila spona od opasku.

Našel baterii uloženou pod sedadlem řidiče. Nahoře měla červený plastový odpojovač. Posunul ho do polohy „Zapnuto“. Do motoru začala proudit elektřina.

Vedle baterie byla uložena sada nářadí, objevil v ní i nůž. Použil ho k odříznutí deseti centimetrů tkaniček ze svých bot. Boty si znovu zavázal, dřív než vytáhl nouzový vypínač motoru, jehož účelem bylo člun zastavit v případě, že jeho pilot spadne přes palubu. Dokud zůstával vytažený, motor se nenastartoval. Na místě ho držela plastová svorka spojená lankem s pilotovou záchrannou vestou. Když se lanko příliš napnulo, zatáhlo za smyčku, vypínač zapadl a motor zhasl. Carver přivázal uříznutý kus tkaničky kolem kolébky nouzového vypínače a ujistil se, že dobře drží. Výborně.

Přešel k zádi člunu a motor sklonil tak, aby se vrtule ponořila pod vodu. Pak z něj sundal kryt a našel startér. Ovládal ho solenoid, jehož úkolem bylo přenášet proud z baterie. Carver položil kovovou sponu svého opasku přes kontakty solenoidu. Propojil tak kontakt k baterii s kontaktem ke startéru a vytvořil okruh. Motor zabafal a naskočil.

Právě se mu podařilo ukrást rychlý člun.

Člun obešel a odvázal lana, která ho poutala k molu. Postavil se k řízení, zařadil zpětný chod a vycouval z doku. Nakonec člun otočil přídí k mostu.

Za mostem ležel fjord a dále za ním otevřené moře. Někde na něm plul trajekt. Carver člun rozjel a přidal rychlost. Jakmile projel pod mostem a dostal se za pontony s ukotvenými jachtami, přitlačil na páku plynu a cítil, jak člun zrychluje na třicet uzlů a míří směrem, kde zapadalo slunce.

***

V hotelu Gabelshus dva Ravnsborgovi muži odváděli Maddy Crossovou a Thora Larssona po schodech dolů k policejnímu vozu čekajícímu u vchodu.

***

Na policejním velitelství v Oslu tisková mluvčí naposledy prošla připravené prohlášení. Ano, došla k závěru, přesně takhle to její šéf chtěl. Odeslala ho. Během pár minut se jméno a fotografie bombového útočníka Carvera objeví na všech televizních stanicích, zpravodajských serverech a Stáncích s novinami v Norsku. Nebude se mít kde ukrýt.

47

Damon Tyzack by oba muže, kteří s ním honili Carvera na budově opery, nejraději zastřelil. Přivolaný vrtulník, který ho měl s Carverem naložit, nemohl na střeše přistát kvůli typickému neduhu moderní architektury, byly totiž bez rovných ploch, takže je nakonec do kabiny museli po jednom vytáhnout na laně. Trvalo to dlouho a na náladě mu to nepřidalo.

Rozčílilo ho už to, že Carver zlikvidoval druhou trojici a zmizel. Než se Tyzack dostal na vzdálenější rampu, byl pryč. Zaslechl zvuk motoru, podíval se přes parapet a uviděl nějakého muže, nejspíš Carvera, odjíždět na mrňavém mopedu. Na to, aby se svými zbývajícími lidmi doběhli k autům, už bylo pozdě. Usoudil, že bude lepší sledovat ho ze vzduchu. Nepovažoval nicméně za příliš chytré nechat se do vrtulníku vytáhnout jako nějaký námořník z potápějící se lodi, a pak muset čekat, až se do kabiny dostanou i oba muži z doprovodu. Určitě ne v době, kdy se na místě mohla každým okamžikem objevit místní policie. Vážně uvažoval o tom, že by se z kabiny vyklonil a dvěma výstřely se těch, kteří ho zdržovali, zbavil. Jenže Carver byl dál volný a zbývalo ještě odvést kus práce. Zatím si nemohl dovolit přijít o další lidi. Jedním z dvojice dole navíc byl Foster Lafferty, sice úplný hňup, ale mohl se ještě hodit.

Co tedy dál?

Tyzack si nasadil náhlavní sadu a pilotovi přikázal letět na jih, přes vodu a pryč z města. Potřeboval opustit horkou půdu a mít chvíli na přemýšlení. Kdyby teď udělal chybný krok, celá akce by mohla přijít vniveč. A to si nemohl dovolit. Ne, když se chystal zabít prezidenta.

48

Ole Ravnsborg nerad lidem vysvětloval, že si nos zlomil, když jako dítě upadl na kole. Mohl by je tím zklamat. Všichni si totiž raději mysleli, že tak urostlý muž s tak ošlehaným obličejem musí být velký tvrďák. Pomáhalo to, když musel jednat se zločinci, z nichž většina zastávala v podstatě darwinistické názory na život. Vyvolávalo to u nich respekt před jeho fyzickou stránkou a přestávali počítat s tím, že by jejich protivník mohl být chytřejší než oni.

U žen to samozřejmě chodilo jinak. Ravnsborgovi připadalo, že před nimi může projevovat přemýšlivou a autentičtější stránku své osobnosti. I tak však dokázal vytvářet zvláštní kouřovou clonu.

Maddy Crossovou vyslýchal za přítomnosti ženy z detektivního oddělení. Když přišel, dával si načas, v klidu se posadil a vše si připravil. Chtěl si ji prohlédnout. Ne však jako ženu, ačkoli si velmi dobře všiml její krásy, ale prostě proto, aby ji pochopil jako vyslýchanou osobu a možného protivníka.

Byla zmatená a nejistá, což se dalo očekávat. Šlo buď o přirozenou reakci na to, že se ocitla na policejní stanici v cizí zemi, nebo jen o pózu zkušené podvodnice hrající si na nevinnou ženu. Nejzajímavější byly její oči. Neměla v nich agresivitu člověka zvyklého porušovat zákony, ale určitý chlad. Z téhle ženy vyzařovala síla a sebevědomí. Jen čas ukáže, zdaje něčím víc než náhodným svědkem.

Začal tím, že před ní posunul Carverovu zrnitou fotografii z e-mailu. „Znáte tohoto muže, paní Crossová?“

Podívala se na ni a zamračila se. „Ano, ale… nechápu. Proč jsem tady? Nic jsem neudělala. Potřebuju právníka?“

Hlas jí při řeči přeskakoval a s každou větou byly patrnější její obavy. Ravnsborg odpověděl záměrně co nejklidněji.

„Nevím. Myslíte? V téhle chvíli jste tu jako svědek. Nebyla proti vám vznesena žádná obvinění. Čeho se obáváte? Prostě mi po pravdě odpovídejte a všechno bude v pořádku. Tak… jak se jmenuje?“

„Samuel Carver… ale, o co jde? Má nějaké potíže?“

„Možná. Víte, kde teď je?“

Zavrtěla hlavou. „Ne… ne, nevím. Prostě… zmizel…“

Ravnsborg přikývl, poklepával prsty o stůl a přemýšlel o Carverově zmizení. Nedělal si z výslechu žádné poznámky, jen policistka si občas něco zapsala do bloku.

„Kde jste byla, když k tomu zmizení došlo?“ zeptal se.

„V kavárně v tom hotelu…“

„V hotelu King Haakon?“

„Asi, no v tom, víte, co tam došlo k výbuchu… O to tu jde? Protože o tom nic nevím.“

„Uvidíme… Dobrá, paní Crossová, jak byste popsala svůj vztah k Samuelu Carverovi? Vy spolu, jak bych to řekl… patříte k sobě?“

Maddy si rukou projela vlasy a odhrnula je z obličeje. „Asi ano. Tedy, chci říct, něco mezi námi bylo…“

„Z jakého důvodu jste přijeli do Osla?“

„Na svatbu. Na svatbu jeho kamaráda Thora.“

„Pana Larssona?“

„Ano.“

„Znají se tedy dlouho.“

„Jistě. Sam měl mít na té svatbě proslov.“

„Ta svatba byl jediný důvod vaší cesty?“

„No, pár dní jsme pobývali v Paříži. Nakupovali jsme. Pak jsme přijeli sem. Víte, prostě dovolená. Aspoň mi to říkal.“

„Dobrá,“ přitakal Ravnsborg. Všiml si u ní prvních náznaků pochybností a počátku snahy se od Carvera distancovat. „Do Osla jste dorazili kdy?“

„Kolem čtvrté odpoledne, možná o něco později. Letěli jsme s SAS, můžete si to ověřit.“

„Udělám to. A pak?“

„Do města jsme odjeli vlakem a taxíkem pokračovali do našeho hotelu. Thor nás doprovodil a pak odešel zařizovat něco kvůli svatbě. Oba jsme byli trochu unavení, asi ještě kvůli časovému posunu, chápete? Zůstali jsme v hotelu a odpočívali, až přišel čas vyrazit na večeři.“

„Kdy jste z hotelu odešli?“

„Nevím, snad kolem osmé.“

„Do té doby jste tedy byli na pokoji a… odpočívali?“

„Přesně tak.“

„Takže nemáte žádné svědky, kteří by vás tam viděli.“

„Doufám, že ne.“

Jestli nelže, přemýšlel Ravnsborg, tak Carver neměl čas umístit bombu do hotelu King Haakon. Samozřejmě mohl mít komplice, který to udělal za něj. Nebo mu lhala. V duchu si poznamenal, že musí co nejdříve nechat prověřit její alibi. Jestli ale říkala pravdu, pak to alespoň prozatím oslabovalo důkazy proti Carverovi.

Vrátil se zpět k výslechu. „Kdo přišel s nápadem povečeřet v té kavárně?“

„Thor. Říkal, že je to svým způsobem zajímavost a že se nám to bude líbit.“

„Takže to nebyl nápad pana Carvera?“

„Ne. Myslím, že o tom místě nikdy předtím neslyšel.“

„A líbilo se vám tam?“

„Řekla bych, že ano.“

„Nic neobvyklého, nic nezvyklého?“

„Ne. Povídali jsme si, měli jsme láhev vína, bylo to… příjemné. Všechno se zdálo v pořádku.“

„Byl pan Carver nervózní nebo napjatý? Choval se u té večeře nezvykle? Nebo někdy během posledních dnů?“

Maddy s odpovědí na okamžik zaváhala, a když promluvila, jako by se snažila přesvědčit sama sebe. „Ne, vůbec ne. Byl klidný.“

„Jste si tím naprosto jistá, paní Crossová?“

„No, možná byl trochu zamyšlený, víte? Jenže to byla naše první společná cesta. Myslela jsem, že prostě je ten typ, který potřebuje čas, aby si na vztah zvykl. Jestli něco skrýval, pak jsem měla dojem, že se to spíš týká mě nebo nás.“

„Chápu. Vraťme se tedy k té večeři. Odešel od stolu. Proč?“

„Samuel dostal textovou zprávu na mobil.“

„Jak na ni reagoval?“

‚Abych pravdu řekla, jako by ho rozčílila. Okamžitě odpověděl a čekal, až dostane odpověď. Říkal, že je to nějaký hlas z minulosti a že si potřebuje zavolat. Vstal a odešel z místnosti. To… to bylo naposledy, co jsem ho viděla. „Je v pořádku, že? Řekněte, že není zraněný.“

Ravnsborgovým uším zněly její obavy upřímně. Pořád jí na něm záleží, uvědomil si. „Prozatím nevíme nic jistě. Pan Carver nebyl formálně identifikován, živý ani mrtvý. Nicméně vám mohu prozradit, že člověka, který odpovídá jeho popisu, viděli asi deset minut po výbuchu na Operaen, tedy budově opery.“

I překvapení v Maddyině hlase vypadalo upřímně. „O čem to mluvíte? Chcete říct, že je naživu? Ale co… nechápu… co dělal na budově opery?“

„Jestli to byl on, paní Crossová, pak tam zabil tři lidi.“

Slova ji zasáhla jako úder do tváře. „Ne! Prosím…“

Ravnsborg se rozhodl, že na ni zatlačí. Ne agresivním způsobem, ale aby jí podal jasný, neosobní výčet faktů.

„Moji lidé vyslechli svědky. Muže odpovídajícího popisu pana Carvera někdo honil až do oblasti budovy opery. Nejprve ho sledovali tři muži, později se k nim přidala další trojice. Všech šest jich bylo ozbrojených. Žádný ze svědků nepotvrdil, že by pan Carver měl nějakou zbraň. Přesto tam zůstali tři z těch šesti mrtví a on unikl.“

„Takže to byla sebeobrana?“

„Vypadá to tak.“

Ravnsborg se na vyslýchanou podíval. Zdálo se, že se jí ulevilo. Nicméně nezpochybnila nic z toho, co jí řekl.

„Víte, paní Crossová, připadá mi, že vás tato informace příliš nepřekvapila. Jak to? Co o panu Carverovi víte?“

„Moc ne… Vím, že sloužil v armádě. Řekl mi, že teď pracuje jako bezpečnostní poradce,“

„To ale může znamenat cokoli, že?“

„Nejspíš ano.“

„Popsala byste ho jako násilníka?“

Na okamžik se odmlčela, jako by o odpovědi přemýšlela. „Ke mně se tak nikdy nechoval,“ odpověděla nakonec. „Byl velmi starostlivý a laskavý.“

Ravnsborg se předklonil. „Přesto vás podle vaší výpovědi zanechal v té kavárně. Prostě vstal a odešel. Pokusil se s vámi od té chvíle nějak spojit?“

„Ne.“ Znělo to jako přiznání.

„Nevíte, jestli se pokusil spojit s panem Larssonem?“

„Myslím, že ne.“

„Skutečně?“ Ravensburg to řekl překvapeným tónem, z něhož však byla přesto patrná ironie. „To mi nepřipadá moc starostlivé. Kdybych vás já vzal na večeři, neopustil bych vás bez vysvětlení. Kdybych však z nějakého důvodu přesto musel odejít, třeba kdyby mě odvolali k případu, pokusil bych se vám zavolat a vysvětlit to. Zřejmě byste něco takového očekávala, nebo ne?“

Souhlasně přikývla.

„Tak vám o panu Carverovi povím ještě něco. Krátce poté, co vás zanechal v kavárně, uskutečnil hovor. Máme to na fotografii…“ Posunul k ní kopii celé fotografie. „Všimněte si času v dolním rohu. Přesně v té chvíli vybuchla v hotelu bomba, která zabila sedm lidí a dalších třicet jich zranila. Tři ze zraněných zřejmě nepřežijí noc.“

„Ale to… To mohla být jen náhoda.“

„Mohla, ano. V tom okamžiku nejspíš telefonovalo hodně lidí. Ale jen jednoho z nich teď hledáme kvůli zabití tří dalších mužů. Můžu se vás, paní Crossová, znovu zeptat, nakolik dobře pana Carvera znáte?

Jak hodně mu můžete důvěřovat? Protože mně připadá, že vás jen využil. Objevil se ve vašem životě, získal si vaši náklonnost, přemluvil vás k cestě do Osla…“

„Na tu svatbu!“

„Ano, ta svatba. Jak příhodné. Načasování, místo… Přiznám se, paní Crossová, že mě to znepokojuje. Mám obavy, že je tu příliš mnoho náhod najednou. Ale jedním jsem si jistý…“

„Ano?“

„Vím, že na vašem místě bych byl velmi podezíravý a velmi rozčílený. Přemýšlel bych o tom, jak mě využil masový vrah. Ptal bych se sám sebe, proč tu jsem a proč mě vyslýchá policie, když on uprchl? Povězte, napadly vás takovéto otázky?“

Její mlčení bylo samo o sobě odpovědí.

„Ne, máte pravdu, není nutné na ně odpovídat,“ pokračoval Ravnsborg. „Ačkoli je tu jedna možnost… Vycházíme z předpokladu, že vás a pana Larssona pan Carver jen využil. Co když je však nevinný a někdo zneužil jeho?“

„Kdo by to dělal?“

„Vy, paní Crossová, nebo pan Larsson, případně vy oba. Nebylo to vlastně tak?“

„Ne! Přísahám…“

Ravnsborg se znou předklonil a podíval se na ni stejně, jako když poprvé vstoupil do místnosti. Jednoduchost, s jakou mu do klína spadla Carverova identita i důkazy o jeho vině, mu připadala podezřelá. Ze zkušenosti věděl, že se podobné věci nestávají.

„Dobrá, jsem si jistý, že se pravdu dozvíme,“ prohlásil stejně tak pro sebe jako k Maddy Crossové. „Prozatím, prosím, vše popište tady mé kolegyni. Pak své prohlášení podepíšete. Poté vás propustíme, abyste se mohla vrátit do svého hotelu. A doufám, že se vám svatba bude líbit.“

49

Při honbě za trajektem Carver poslal jedinou textovou zprávu. Odešla na číslo, které nepoužil už roky. Bylo možné, že už nikomu nepatří, a pokud ano, uživatel si mohl vymazat jeho jméno.

Zároveň přemýšlel o událostech posledních několika týdnů a snažil se postupovat jako Sherlock Holmes. Postupně eliminovat nemožné, až to, co zbude, jakkoli by se to jevilo nepravděpodobné, nakonec musí být pravda. Závěr, k němuž došel, byl skutečně neuvěřitelný. Málem mu zlomil srdce. Jenže věděl, že má pravdu, a také mu bylo jasné, že se předtím šeredně zmýlil. Mohl jen doufat, že se mu podaří dát všechno do pořádku a napravit škody, k nimž došlo. Ale ze všeho nejdřív musí utéct.

Na vzdálenost půl míle už viděl světla trajektu, když se mu do hlavy vetřela další myšlenka. Ta, kterou během svého bezhlavého útěku z města potlačoval. Vzpomínka na Tyzacka, jak mluví o vraždě, která ho dostane do úplně jiné ligy a bude větší, než o co se Carver kdy pokusil. Tehdy ho z povýšenosti a pýchy ignoroval, ale teď si uvědomil, že ho vlastní arogantnost zaslepila. Jednal neomluvitelně, jako hlupák. Kdyby vyhověl Tyzackově touze se vychloubat, už by věděl, co má v plánu. Takhle na to bude muset přijít sám.

Existovaly dva způsoby, jimiž by ho Tyzack – teoreticky – mohl překonat. Počtem zabitých lidí nebo významem jediné oběti. Jenže Tyzack nebyl terorista, jehož by motivovalo náboženství či ideologie. Zabíjel, protože mu platili za vraždy jednotlivých cílů. Jakékoli další mrtvoly byly jen vedlejší oběti. V hotelu King Haakon zemřelo hodně lidí, Carver by však vsadil cokoli na to, že existoval jen jediný skutečný cíl. A nebyl to ani on sám.

Zbývala tedy významnost cíle. Tyzack se chystal zaútočit na někoho tak významného nebo slavného, že to, přinejmenším v jeho mysli, překoná všechny, které zatím dostal Carver. Teoreticky mohlo jít o různé politiky, náboženské vůdce, celebrity nebo monarchy. V praxi nicméně existoval jen jediný člověk, jehož zavražděním by si atentátník vydobyl tu perverzní nesmrtelnost, po jaké Tyzack toužil. Prezident Spojených států amerických.

Carver si s hrůzou uvědomil, že poté, co na Lincolna Robertse provedl předstíraný útok, teď ho možná vystavil skutečnému atentátu. Muž, jehož obdivoval, se možná ocitl v ohrožení života. Co s tím však mohl udělat? Byl na útěku a kromě odvahy mu nezbylo vůbec nic. Žádné jeho varování nebude nikdo brát vážně. Přesto musí najít způsob, jak ho vyslat.

Doplul už k zádi trajektu. Jeho jméno – Queen of Jutland – se skvělo velkými písmeny po celé šířce zádi nad nájezdovou rampou pro auta a osvětlovaly ho výbojky šesti reflektorů těsně nad nápisem.

Carver zpomalil a srovnal s trajektem rychlost. Podíval se nahoru na masivní trup tyčící se proti večerní obloze nad jeho člunem jako slon nad myší přímo do výšky desetipatrového domu. Trajekt mu úplně zakrýval výhled. Hluk jeho motorů, hukot rozrážené vody a větru ho ohlušovaly. Musel vše ignorovat a soustředit se na hledání cesty na palubu.

Po obou stranách vjezdu pro auta a náklaďáky trčely dozadu dva masivní pilíře, jeden po každé straně. Oba pilíře se pozvolným obloukem přimykaly k trupu jako mírný svah k ostrému srázu. Nad jejich vrcholem, v místě, kde se spojovaly s trupem, zely dva otvory, z nichž se při zastávkách v přístavech odvíjela úvazová lana.

Přímo nad nimi byl do trupu vyřezaný obdélníkový nezasklený otvor. Po boku trajektu se táhly ještě další tři takové otvory. Dohromady tvořily cosi jako promenádu, na kterou mohli cestující zajít nadýchat se vzduchu nebo si zapálit cigaretu. Carver doufal, že v tuto denní dobu, ve vlhkém a chladném červnovém večeru budou všichni vysedávat v barech a restauracích a opíjet se.

Cestou z Osla Carver odřízl krátký kus lana z úvazu člunu a položil ho vedle řízení. Poté vyndal z krabice kotevní řetěz, uvolnil pojistku, která ho držela u trupu, a donesl ho doprostřed člunu, takže teď ležel stočený mezi oběma sedadly.

Manévroval člunem za trajekt, až se dostal k pilířům a co nejblíže k otvoru v trupu. Jeden konec lana přivázal k volantu a ten natočil tak, aby člun držel stejný kurz jako trajekt, ale mířil mírně k trupu většího plavidla. Nakonec druhý konec lana přivázal k litinovému rámu čelního skla a volant zajistil v nastavené poloze.

Člun se trajektu dotýkal, ale v této pozici mohl vydržet jen několik vteřin, Carver proto musel spěchat. Chytil kotevní řetěz a vylezl na sedadla tak, že stál každou nohou na jednom. Zaklonil se, aby se mohl lýtky zapřít o opěradla a udržovat rovnováhu, zatímco se člun zmítal ve zpěněné vodě za zádí trajektu.

Řetěz chytil těsně pod kotvou do pravé ruky a k levé ruce ho nechal mírně prověsit. Nejprve pomalu, ale s narůstající rychlostí začal kmitat pravou paží a řetěz pomalu popouštěl, až se mu nad hlavou roztočil jako laso. Cítil, jak se mu znovu otevřela rána v zádech, ale nevšímal si toho. Naposledy se mohutně rozmáchl a hodil kotvu do otvoru.

50

Oslo chrání pás ostrovů táhnoucí se od fjordu směrem k jihu. Tyzackův pilot hledal úkryt za nejbližším z nich. Letěl nízko, až se dostal na opačnou stranu ostrova, kam nebylo z pevniny vidět. Zpomalil a skrýval se mezi výběžky pevniny, dokud se neocitl nad hlavní trasou trajektů. V té chvíli zahlédl vpravo od stroje mohutný trup Queen of Jutland mířící na sever.

Světla ubývalo a začalo pršet, viditelnost se výrazně zhoršila. Pilotovi proto trvalo několik vteřin, než si za zádí trajektu všiml rychlého člunu, a ještě pár dalších, než si uvědomil, že se ten, kdo člun řídí, nehodlá trajektu vyhnout. Vlastně… na chvíli to vypadalo, že se pokusí na trajekt nalodit.

„Podívejte dolů, šéfe,“ upozornil Tyzacka a ukázal na oceán. „Na tom člunu je nějaký šílenec. Musel se zbláznit.“

Tyzack nejprve odmítavě zvedl oči nahoru jako rodič nad dítětem, které se snaží vynutit si pozornost, ale nakonec pilotovi vyhověl.

Podíval se dolů k trajektu.

Vzápětí se nahlas rozesmál.

51

Kotva sklouzla po trupu trajektu těsně pod otvorem, sklouzla, odrazila se od podpěry a skončila ve vodě.

Zatímco ji vytahoval, uvědomil si Carver, že špatně nastavil rychlost člunu, který plul o něco pomaleji než trajekt. Pomalu se od velké lodi vzdaloval a klouzal podél nosníku. Brzy by s trajektem ztratil kontakt úplně. Mohl sice nastavit rychlost i směr jinak, ale to by znamenalo rozvázat a znovu zavázat lano kolem kormidla, a čím déle se bude zdržovat v blízkosti trajektu, tím spíš si ho někdo všimne.

Ne, musel člun nechat pohybovat se tak, jak ho nastavil původně, znovu zkusit kotvu a doufat, že se na palubu dostane včas.

Opět ve vzduchu roztočil kotvu, tentokrát jí dal ještě vyšší rychlost a do hodu vložil více síly. Proletěla vzduchem, zasáhla vrchol otvoru a zmizela uvnitř trupu.

Člun stále klouzal podél trupu. Na volnou vodu se nejprve dostala jeho záď s motorem. Pak se od trajektu odpoutal celý člun. Každým okamžikem se mohl rozhoupat a roztočit ve zpěněných vlnách za zádí trajektu.

Carver zatahal za řetěz a cítil, jak se kotva v otvoru pevně zachytila. Sedadla pod jeho nohama se houpala nahoru i dolů, ze strany na stranu a člun začínal postupně ztrácet stabilitu.

Docházel mu čas.

Naposledy zatáhl za řetěz a přes bok člunu skočil k trajektu. Do trupu narazil silou, která mu vyrazila dech. Na okamžik povolil sevření řetězu a sklouzl po něm, až se ocitl po pás ve vodě. Slaná voda v otevřené ráně na zádech pálila a každá vlna ho odtáhla od trupu trajektu, ale při dalším pohybu do něj opět narazil.

A moře navíc bylo opravdu studené! Už se nedivil, proč mladíka s mopedem tak rozčílilo, když ho u budovy opery hodil do vody. Sám během několika vteřin prochladl na kost.

Za sebou viděl ve tmě mizet člun stejně rychle, jako když ulomenou větev odnáší rozvodněný potok. Neměl na vybranou. Musel se po řetězu dostat až nahoru, nebo se nechat spláchnout do moře a utopit se.

Jednu ruku na řetězu přesunul nad druhou a připravil se na další náraz o trup.

Když ho voda znovu odtáhla od trajektu, přehmátl spodní rukou o něco výš. Pokračoval v únavném pohybu po kluzkém řetězu, co chvíli sklouzl o kus dolů, protože se mokrými a prokřehlými prsty nedokázal udržet, do těla mu stále hlouběji pronikal chlad a celou dobu bolestivě narážel do trupu. Nakonec se však dostal z vody, konečně se mohl o řetěz opřít, nohama se zapřít o pilíř a vytahovat se nahoru, kousek po kousku, dokud mu k otvoru nezůstal jen malý kousek.

Zaťal zuby, aby zahnal neodbytný třas, vytřel si vodu z očí a vzpomněl si na výcvik u SBS, kdy nepovažoval za problém vyšplhat po nosníku mohutné vrtné plošiny v Severním moři nebo po trupu Queen Elizabeth II. Teď už mu zbývalo překonat jen poslední kousek pitomé oceli.

Vtom zaslechl nový zvuk, rotor vrtulníku. Na řetězu se otočil tak, aby viděl směrem od trajektu na volné moře, a proti posledním zbytkům světla na severním horizontu okamžitě rozpoznal trup helikoptéry. Držela se kus stranou a její posádka ho pozorovala s trpělivostí a krutostí kočky u myší díry. Carver se znovu nohama opřel o trup trajektu a začal se přitahovat k otvoru tak, aby co nejvíce síly rozdělil mezi paže a nohy.

Predátor vyrazil. Vrtulník se přesunul blíž k lodi. Tmu a déšť rozťal paprsek pátracího reflektoru, jeho světlo se odráželo od zářivě bílé zádi a Carver musel pevně zavřít oči. Přímo nad sebou, doslova na dosah ruky, zaslechl ostré rachocení, jako by o plech narážely drobné kamínky. Někdo na něho střílel. Carver sebou trhl, protože se bál odražených kulek. Střelec ve vrtulníku znovu vystřelil, tentokrát ještě blíž. Zvuk výstřelů neslyšel a neviděl ani záblesky od hlavně, opět se ozvalo jen ostré praskání kulek o ocelový trup. Nemusel být génius, aby pochopil, že má jedinou šanci. Než střelec vypálil třetí salvu, pustil se Carver řetězu a padal k hladině. Tentokrát kulky zasáhly trup přesně v místě, kde ještě před zlomkem vteřiny visel.

Trajekt rychle odplouval. Vrtulník se snesl přímo nad Carvera a spustil lano. Šlapal vodu, rukou si zaclonil oči, aby je ochránil před rozvířenou vodní tříští, a ve dveřích stroje uviděl Tyzacka. Zatímco se před ním ve vodě houpal konec lana, Carver pochopil, co Tyzacka tak pobavilo. Od začátku se mýlil a všechno, co za poslední dny a týdny udělal, vycházelo z neomluvitelné hlouposti. Byl na sebe tak naštvaný, že málem po lanu nesáhl. Musel si přiznat porážku. Lepší řešení však neznal. Navíc si uvědomoval, že čím blíž se dostane k Tyzackovi, tím snazší bude vymazat mu z tváře jeho přitroublý úsměšek.

Když ho však nakonec vytáhli nahoru do kabiny, neměl sebemenší šanci cokoli podniknout. Popadly ho dva páry silných paží a hodily ho na sedadlo. Kdosi mu ke spánku přiložil hlaveň pistole. A poslední, co si uvědomoval, byl Damon Tyzack, který se nad ním skláněl s injekční stříkačkou v ruce, a jeho slova: „Je mi to moc líto, ale tohle opravdu nebude bolet…“

52

Ole Ravnsborg shlížel z výšky na promáčenou, schoulenou postavu zabalenou v hrubé vlněné přikrývce. Mladík seděl na kovové židli v jeho kanceláři a nešťastně se třásl. Rukama sice objímal hrnek horké kávy, ale nezdálo se, že by mu to zlepšilo náladu. Ravnsborg se proto rozhodl, že začne alespoň nějakou dobrou zprávou.

„Našli jsme váš moped, pane 01sene,“ oznámil. „Byl opuštěný na Aker Brygge na konci Stranden, přesně jak vám slíbil. Nechal tam dokonce i vaši přilbu.“

Per Olsen zvedl hlavu a poprvé po dost dlouhé době se cítil o něco lépe. Dokonce se i pousmál. „Výborně,“ přikývl. „Můžu si ho odvézt?“

„Obávám se, že ne,“ zavrtěl Ravnsborg hlavou. „Musí ho zkontrolovat naši technici a je možné, že ho zadržíme jako důkaz pro případný soud.“

Olsen opět ztratil náladu. „Ale to může trvat měsíce!“

„Mohlo by, ano, je mi to líto. Ale nakonec ho dostanete zpátky…“ Na okamžik se zamyslel. „Jestli se nikdo neodvolá.“

„Mockrát děkuju.“ Olsen se nořil zpátky do hlubin sebelítosti vyhrazených jen pro mladé lidi jeho věku.

Ravnsborg si přitáhl židli a posadil se naproti němu. „Teď mi přesně a do detailů popište, co se vám stalo.“

„Proč?“ mračil se Olsen.

„Vzpamatujte se,“ vyzval ho Ravnsborg. „Nejsem váš otec a nehodlám se s vámi hloupě hádat. Jsem policejní důstojník a snažím se pochopit dva násilné trestné činy, při nichž zahynulo nejméně deset lidí. Žádné vaše dětinské hry mě nezajímají. Buď mi řeknete?, co chci, nebo vás nechám za maření vyšetřování přes noc zavřít do cely. A ne, suché oblečení nedostanete.“

„Dobrá, dobrá… chápu.“

Ravnsborgovi trvalo dlouho, než si udělal jasný obrázek o tom, co mladíka potkalo, a několikrát se dostal do bodu, kdy i on, tak hrdý na svou nenásilnou povahu, byl v pokušení chytit Olsena pod krkem a pořádně jím zatřást.

„Zbývá jediný bod, ve kterém potřebuju mít naprostou jistotu,“ pronesl nakonec. „Muž, který vám ukradl moped, byl ozbrojený. Přitiskl vám konec hlavně zezadu ke krku…“

„Byla horká,“ dodal Olsen. „Právě jsem si na to vzpomněl.“

„Takže tu zbraň už použil. Vlastně by vás mohlo zajímat, že chvíli předtím jí dva muže zastřelil a třetího zabil holýma rukama.“

„Bože…“ Olsen si přitáhl přikrývku ještě těsněji k tělu, jako by ho mohla ochránit.

„Přesto vás nezastřelil. Vlastně vám nic neudělal, jen vás shodil do vody.“

„To ale nebylo jen tak!“

„Ale ano, myslím, že to byla drobnost. Dokonce vám prozradil, kde svůj moped najdete, až bude po všem.“

„Neměl jsem to vašim lidem říkat. Měl jsem počkat a dojít si tam sám.“

„Jenže tím byste se dopustil trestného činu, takže je dobře, že jste to neudělal. Vlastně jste mi hodně pomohl, pane Olsene. Díky. Nechám vás odvézt domů, takže vám moped skoro nebude chybět.“

Když Olsena odvedli, Ravnsborg chvíli tiše seděl a v duchu probíral jednotlivé navzájem si odporující prvky večerních událostí. Olsenovo přežití k nim také patřilo. Pokud by Carver byl skutečně nelítostný atentátník, proč by mladíka nezabil, když mu potřeboval sebrat ten pitomý moped? Zbavil by se tak svědka. Ravnsborg litoval, že nemůže přesně zjistit, co se stalo kolem hotelu a na střeše budovy opery. Oslo nebylo prošpikované bezpečnostními kamerami po každých pár metrech, protože norská vláda – na rozdíl od mnoha jiných vlád – dál věřila, že její občané žijí tak, aby je nikdo nemusel sledovat.

Ravnsborg o této skutečnosti ještě chvíli přemýšlel, když ho najednou něco napadlo. Vláda možná má takovýto názor, ale lidé, především ti mladí, se chovají úplně stejně po celém světě. Fotografují nebo natáčejí na video každý okamžik svého života. A výsledek zveřejňují na internetu.

Mohutný policista se vydal do vedlejší místnosti. Rozhlédl se a uvažoval o schopnostech jednotlivých detektivů, až objevil dva, kteří byli dostatečně mladí a podle jeho měřítek také nevhodně oblečení. Doufal, že právě oni nejlépe pochopí, co po nich chce.

„Ty, ty… pojďte sem!“ vyštěkl. „Prohlédněte internet. Google, YouTube, Facebook, Twitter, prostě všechna taková místa. Najděte všechno, co by se mohlo vztahovat k té bombě v hotelu King Haakon a střelbě u Operaen. A taky cokoli, co kdokoli pořídil mezi těmi dvěma incidenty. Vlastně najděte všechno, co lidi dnes večer v Oslu nafotili nebo nafilmovali. Dejte to dohromady a přineste mi to.“

***

Ravnsborg dumal nad tím, jak úžasnou proměnou prošel způsob, jímž svět vnímá sebe sama, a že k tomu došlo takřka ze dne na den. Navíc k tomu nebyly nutné žádné masivní reklamní kampaně ani vůle vlád, stačilo spontánní globální rozhodnutí nechat se vidět vždy a všude.

Už teď se na internetu objevilo šest položek zobrazujících přímo okamžik výbuchu a nejméně dvakrát tolik těch, které se zabývaly jeho následky. První skupina záběrů pokaždé začínala něčím obyčejným v popředí. Dívkou pózující svému příteli, dvěma puberťáky pošklebujícími se bohatým návštěvníkům hotelu, postarším párem zavěšeným do sebe a usmívajícím se na vnuka, který je natáčel na mobilní telefon. Pokračování však bylo vždy stejné. Ostrý záblesk světla a plamenů, zachvění, když natáčejícího zasáhla tlaková vlna, hromový zvuk výbuchu následovaný výkřiky. Na YouTube tyto záběry běžely neustále.

Po 11. září celý svět chápal význam živých záběrů neštěstí. Existovalo však ještě jedno video, které detektivové nalezli přímo na místě neštěstí. Okamžitě po výbuchu se záběr zastavil na jediném pohledu na noční oblohu snímanou skrz zakrvavený střep, který zabil mladou ženu za objektivem.

Ravnsborg už mohl dát dohromady svým způsobem fotomontáž znázorňující výbuch a jeho následky z několika různých úhlů. Už věděl, že Madeleine Crossová nelhala, když hovořila o tom, co se dělo v kavárně. Viděl ji za šklebícími se puberťáky. Byl tam s ní i Larsson. A ano, byla tam i třetí osoba, která právě vstávala, když chlapci začali natáčet. Muselo jít o Carvera.

Teprve po dvou hodinách opakovaného sledování týchž několika minut záběrů si všiml čtvrtého člověka. Měl zrzavé vlasy. Stál před kavárnou a do mobilu vyťukával textovou zprávu. Tatáž postava se objevila i na dalším videu, jak necelou vteřinu před výbuchem vchází do hotelu. Po patnácti vteřinách muž opět vyšel ven. Zároveň vyšel ven i muž ve stejné černé košili, jakou měl člověk v kavárně, jehož Ravnsborg identifikoval jako Carvera. Na okamžik zůstal stát před hotelem, jediný nehybný bod ve zmatku všude kolem. Pak se za ním objevil muž se zrzavými vlasy.

Ravnsborg si záběr přiblížil a na první pohled poznal, že muž se zrzavými vlasy Carvera zaskočil nepřipraveného.

Druhý muž stál za ním a něco mu šeptal do ucha. Nemohly to být pokyny? Nebo mu snad vyhrožoval? Carver sebou dvakrát cukl, jako by pocítil bolest. Ravnsborg litoval, že nemá žádný záběr z boku nebo zezadu, aby mohl zjistit, co se děje za Carverovými zády Domníval se, že by mohlo jít o nůž, protože Carver v jedné chvíli poodstoupil dopředu, prohnul záda a jako by si rukama chránil ledviny.

Nakonec uviděl něco, co Carver neměl šanci spatřit. Zrzavý muž se stáhl zpátky do davu a zmizel ulicí pryč. Carver se jen rozhlížel. Někoho zahlédl a utekl. Ravnsborg již z Larssonovy výpovědi věděl, že Carver viděl právě jeho.

Ale proč? Byla to přirozená reakce člověka prchajícího z místa činu? Nebo Carver utíkal před něčím jiným?

Ravnsborg si byl jistý, že odpověď na tuto otázku leží na střeše budovy opery. Nalil si další hrnek kávy a znovu se posadil. Používal počítač vybavený širokoúhlým monitorem velikosti slušné domácí televize. Mohl tak před sebou mít otevřených několik záběrů současně.

Jeho mladí podřízení všechen materiál, který shromáždili, roztřídili do složek podle času, místa a událostí. Upil kávu a klikl na složku označenou „Operaen“. Našel v ní devět videí a sto čtrnáct fotografií. Promnul si pálící oči. Plácl se po tváři, aby se probral. Pak se dal do práce.

53

Karin Madsenová ležela ve tři hodiny ráno v posteli a sledovala muže, kterého si měla vzít, jak vychází z koupelny a jde k ní. V místnosti byla skoro naprostá tma, ale i tak z jeho svěšených ramen a nešťastného dýchání poznala, že Thora Larssona něco trápí. Něco horšího než napětí posledních šesti hodin.

Nadzvedla se na lokti a zeptala se: „Co se děje?“

„Co by se mělo díť?“ zamumlal, skoro jako by se snažil, aby to znělo co nejvíc unaveně.

„Myslíš, že nepoznám, že je něco špatně? No tak, Thore.“

„Jsem jen zničený, jasné? Byl to dlouhý den a příšerná noc.“

„Vím, zlato, muselo to být příšerné. Chápu. Ale to jsem nemyslela. Znám tě moc dobře, Thore Larssone. Měnila jsem ti mísu a utírala ti zadek. Mě neoblafneš. Něco se stalo.“

Sedl si na postel. „Ano, Karin, něco se stalo,“ přiznal naštvaně. „Můj nejstarší přítel zmizel. Policie tvrdí, že má na svědomí teroristický útok. Jeho dívka neví, jestli je živý nebo mrtvý, nevinný nebo vinný. Byl jsem u výslechu a řekli mi, že se mnou zřejmě ještě budou chtít mluvit. A na své svatbě budu mít nejspíš hromadu policajtů coby nezvaných hostů. Takže ano, opravdu se něco stalo.“

Ano, jako vysvětlení to stačilo, nicméně Karin bylo jasné, že zatím nevyslechla celou pravdu. Thora užíralo ještě něco jiného. Ať to však bylo cokoli, neměl v úmyslu jí to teď říct. Kdyby na něho tlačila, vedlo by to jen k hádce, a to nechtěla, určitě ne dvě noci před svatbou.

„Promiň,“ omluvila se a pohladila ho po zádech. „Pojď si lehnout. Budu tě držet, dokud neusneš.“

Ale nakonec Karin usnula dřív. Thor Larsson ležel ve tmě se sevřeným žaludkem a dlouhé hodiny jen zíral do stropu, dokud ho nezdolala únava.

54

Aijan Visar obdržel technickou specifikaci zbraně, která měla být použita k zavraždění Lincolna Robertse, do dvaasedmdesáti hodin po Tyzackově odchodu z vily. Udělala na něho dojem. Tyzack sám byl možná zvíře, ale vymyšlení tohoto způsobu provedení útoku a získání všeho potřebného vyžadovalo hodně chytrosti a představivosti.

Hotové zařízení nicméně vyžadovalo určitou již existující technologickou část, kterou nebylo možné koupit, aniž by to vyvolalo nežádoucí pozornost. Proto došlo k tomu, že nenápadné komerční středisko zastrčené mezi domky v obytné čtvrti v britském Midlands shořelo v důsledku elektrického zkratu do základů. Uprostřed škod napáchaných požárem a snahou hasičů ho uhasit dřív, než se rozšíří na okolní domy, si nikdo nevšiml nepřítomnosti dvou drobných položek. Během několika hodin po krádeži se příslušné součásti dostaly do malé strojírenské dílny u viaduktu v Manchesteru a byly zahájeny práce na jejich přeměně z původně naprosto mírumilovného určení ke smrtonosným účelům, jak to potřeboval Damon Tyzack.

***

Zatímco se technici pustili do práce na ukradeném zařízení, Jack Grantham se na letišti Heathrow pokoušel sehnat místo v ranním letu do Osla. Nebylo to jednoduché. Zpráva, že norská policie pátrá po nějakém Angličanovi, nečekaně přidala úplně nový rozměr tomu, co by jinak bylo možné považovat za sice šokující, přesto jen drobnou tragédii. Norové neuvedli, že hledaný Angličan je podezřelý, ale k jiným závěrům se dalo dojít jen stěží. Když pak časně ráno Univerzitní nemocnice v Oslu oznámila, že dva těžce zranění při výbuchu v hotelu King Haakon zemřeli, a že šlo o pár britských penzistů, všechny to ještě více rozrušilo. Granthamovi se nakonec po důvěrném telefonátu vysoce postavenému manažerovi British Airways přece jen podařilo sehnat sedadlo v letu v 7.20, zatímco novinář ze světově proslulého deníku musel vztekle čekat až na polední let.

V letadle se Grantham vrátil k tomu, co ho sžíralo už několik hodin. Minulý večer strávil v kině. Ano, i vysoce postavení pracovníci zpravodajských služeb mají manželky a čas od času vedou společenský život. Když z kina odešel, zapomněl si znovu zapnout telefon. Vzpomněl si až doma a našel v něm textovou zprávu od Carvera. Sestávala ze tří dílčích zpráv zakončených dvěma otázkami a tvrzením: „Byl jste to vy? Jestli ne, tak kdo? Hodili to na mne.“

Na první otázku dokázal odpovědět snadno. Ne, ty zprávy Carverovi v žádném případě neposlal. Kdo to tedy mohl udělat? Dobrá, například „paní Z“, tedy Olga Žukovská, nadále působila jako zástupkyně ředitele FSB a důvěryhodné zprávy tvrdily, že se brzy stane ředitelkou. Granthama přesto nenapadal jediný důvod, proč by měla zorganizovat bombový útok v Oslu. Polovinu noci procházel seznam obětí a mamě se snažil takový důvod najít. Navíc nechápal, proč by se měla snažit shodit vinu právě na Carvera, který jí velmi pomohl z nepříjemné situace v případu Waylona McCabea. Neměla by proto proti němu chovat žádnou zášť. Samozřejmě to neznamenalo, že by ho nezneužila, pokud by jí to mělo přinést nějakou výhodu. Ať se však Grantham snažil, jak se snažil, žádná taková výhoda ho nenapadala.

Na opačné straně Atlantiku existovali vysoce postavení zaměstnanci CIA, kteří Carverovu roli při likvidaci McCabea znali. I ti mohli přijít na roli Žukovské, ačkoli s nimi o tom Grantham nikdy nehovořil, ale ani tak nedokázal vymyslet, co by jim události v Oslu mohly přinést. Navíc jednou z obětí a podle některých zpráv snad hlavním cílem byla aktivistka v boji proti novodobému otroctví, a prezident Roberts se přece chystal proti otroctví ostře vystoupit.

Grantham byl profesionál v tvorbě konspiračních teorií. Ze zkušenosti věděl, že neexistují dostatečně bizarní vysvětlení, která by nemohla být pravdivá. Byl proto ochotný připustit, že nějakého šílence v Langley napadlo, že by smrt pohledné aktivistky mohla pro prezidentovu kampaň znamenat příhodnou publicitu. Stejně tak nemohl vyloučit, že se jedná jen o zastírací manévr. Jedním z nejhorších aspektů obchodu s novodobými otroky bylo zapojení vysokých úředníků OSN, armád a významných podnikatelů do pašování žen přes území států jako Černá Hora, Kosovo nebo Bosna. Mnoho vážených mužů, kteří chtěli zůstat v anonymitě, si takto zajišťovalo ženy pro sebe. Bylo proto klidně možné, že jejich podporovatelé v CIA chtěli něco zakrýt. Ale zneužít k tomu člověka známého svým spojením na SIS, tedy nejbližšího spojence CIA? To by v žádném případě nesvědčilo o dobrém vychování.

Pak tu byla ještě třetí možnost. Jeden člověk znal všechny podrobnosti Carverových aktivit, protože věděl skoro o všem, co dělá Grantham. Bill Selsey. Grantham doufal, že to se Selseym nemá nic společného. Možná se poslední dobou trochu lišili v názorech a nečekaný zájem jeho podřízeného o politické hrátky v úřadu představoval nepříjemné překvapení, ale mezi profesní rivalitou a aktivním podílem na chladnokrevné vraždě byl velký rozdíl. Určitě by Selsey tuto hranici nikdy nepřekročil?

Někdo hranici zaručeně překročil a Grantham chtěl zjistit, kdo to byl. Do Osla letěl v utajení jako pracovník ministerstva zahraničí pověřený prošetřením účasti poddaných Jejího Veličenstva na této politováníhodné události. Na letišti ho očekávala první tajemnice britského velvyslanectví, shodou okolností zároveň agentka britské tajné služby, a odvedla ho k čekajícímu jaguaru.

„Je všechno připravené?“ zeptal se Grantham, zatímco vůz odjížděl od terminálu.

„Ach, jistě,“ přikývla. Pod lemem sukně jí byl vidět znepokojivě velký kus nahého stehna. „Vše je připravené. Hlavní vyšetřovatel se jmenuje Ravnsborg. Poměrně zajímavý člověk, vlastně docela mazaný. Tedy na policistu. Každopádně se zdá, že nám rád pomůže. Mám dokonce dojem, že se na setkání s vámi docela těší.“

„Výborně,“ ušklíbl se Grantham. „Nadšený policajt. Už se nemůžu dočkat.“

55

Carver se probral s mozkem otupělým jako zub po injekci novokainu. V ústech měl sucho a nepříjemnou pachuť a močový měchýř plný k prasknutí. Seděl na jednoduché kuchyňské židli. Nohy ani ruce neměl spoutané. Tyzack stál necelé tři metry od něho, skláněl se nad malým kovovým stolkem a něco na něm přerovnával. Carver nevěřil svému štěstí. Vyskočil ze židle, udělal dva rychlé kroky k Tyzackovi…

… a náhle ho zpátky stáhl obojek kolem krku, a to takovou silou, že ztratil půdu pod nohama a chvíli se zmítal jako odsouzenec na oprátce. Nakonec se mu podařilo vstát a s kašláním a sípáním se vrátil na židli.

Když se k němu Tyzack otočil, smál se, až se za břicho popadal. „Promiň, ale nedalo se odolat,“ snažil se popadnout dech. „Úžasná věc! Lano na bungee jumping, kdybys to snad nevěděl, a je tak pevné, že nemáš naději ho přetrhnout. To, co máš kolem krku, znají vyznavači sadomasochismu jako otrocký obojek. Prý je velmi pohodlný, příjemně podšitý. Nejspíš proto sis ho hned nevšiml. Vzadu je na něm visací zámek a ten jsem zalil lepidlem, takže ho ničím neotevřeš. Jo a oko na konci lana, které ho drží u obojku, je svařené, takže ani s tím nic nenaděláš.“

Carver se rozhlédl. Seděl uprostřed malé dřevěné stodoly velké‘ nanejvýš 6x12 metrů a osvětlené oknem vysoko ve stěně.

Stolek, u kterého Tyzack stál, měl Carver přímo proti sobě. Vedle něho byly postavené dvě velké plazmové televize obrazovkami otočené ke Carverovi. Další televizory kolem něho tvořily kruh.

Na stolku stál patnáctilitrový zásobník s minerální vodou, jaký se používá do kancelářských automatů. Vedle něj Tyzack postavil jednoduchý plastový kelímek a k němu malou kartonovou krabici se slovem

„Japp“ vyvedeným červeným písmem se zlatým okrajem. Poslední věc, položená vpravo na stole, byla vyrobená z bílého plastu a asi třicet centimetrů vysoká.

„To máš místo záchodu,“ vysvětlil Tyzack, když si všiml, kam se Carver dívá. „Chceš si ulevit? Vsadil bych se, že ano. Byl jsi mimo skoro dvanáct hodin. Musí to už bolet. Tak do toho, mě si nevšímej,“

Carver se ani nepohnul. Tyzack nebyl v místnosti jediný, kdo měl svůj cíl. Carver byl odhodlaný donutit ho, aby se zmínil o Lincolnu Robertsovi jako o svém cíli. Znamenalo to, že si bude muset pohrát s jeho myšlenkami, nechat ho mluvit, dostat se mu pod kůži ať to stojí, co to stojí, ať to bude jakkoli bolestivé. Na bolest byl zvyklý. Navíc žádná bolest nemohla překonat pomyšlení, že všechno zpackal.

Tyzack jen pokrčil rameny. „Jak myslíš. Ale něco bys měl vědět. Nějakou dobu tu zůstaneš a brzy budeš úplně sám. Já nebudu ani v téhle nudné zemičce a na míle daleko tu nestojí jediné stavení. Až odsud odejdu, aktivuju systém pasti. Instaloval ho jeden tvůj přítel, vynikající práce. Jakmile otočím vypínačem, každý, kdo by se sem pokusil proniknout, skončí hodně špatně. Takže jestli chceš přežít, budeš se muset dostat k té vodě a doufat, že se možná jednou vrátím.“

Tyzack ukázal směrem ke krabici. „Jsem slušný člověk, proto ti tu nechám taky tyhle čokoládové tyčinky, kdyby tě náhodou popadla mlsná. Jmenují se Japp, ale vlastně jsou to tyčinky Mars pro Nory a ještě jsem nepotkal vojáka, který by je neměl rád. Pomáhají jim pracovat, odpočívat i hrát si. Ale jak se teď na to dívám, asi jsem udělal chybu. Ten stůl máš moc daleko. No, asi ano, protože jinak už bys mě býval dostal. Podívej, třeba bych ho i posunul blíž, aby ses mohl najíst a napít. Otázka je, o kolik blíž. U těchhle věcí je nutná přesnost a budu potřebovat, abys mi s tím pomohl. Takže teď vstaneš a podíváme se, jak daleko se dostaneš, než tě lano stáhne zpátky nebo tě uškrtí obojek. Tak vstávat!“

Carver se nepohnul. Tyzack ho pozoroval. Pak ho obešel, udělal tři rychlé kroky jeho směrem a podkopl mu židli. Carver upadl na podlahu, cítil, jak se lano napnulo, a musel vstát, aby ho povolil. Lano bylo vyměřené tak, že si nemohl sednout na zem, natož si lehnout.

„Tys to nepochopil, co?“ zařval Tyzack a vrátil se mimo Carverův dosah. Maska sofistikovaného civilizovaného džentlmena byla pryč a jako hnis ze zanícené rány z něho proudila roky potlačovaná zloba a nenávist. „Teď tu velím já. Ne ty. Já. Takže koukej dělat, co ti řeknu…, nebo tě tu nechám pořádně dlouho, bez ničeho, až budeš vyhladovělý, dehydrovaný a tak vyčerpaný, že radši zdechneš. Chápeš?“

„Zabij mě,“ požádal ho Carver věcně. „Hned mě zabij.“ Tyzack se zasmál. „Vzdáváš se tak brzo? Fakt? Copak, hledáš nejjednodušší cestu?“

„Ne, jen myslím na tvoje dobro. Měl bys mě radši co nejdřív zabít, protože jestli to neuděláš, půjdu po tobě a utrhám ti ruce i nohy, ty… podělanej, psychopatickej hajzle.“

Tyzack nad jeho slovy zapřemýšlel, pak se znovu rozesmál. „Výborně, hrdý až do konce! Ale jak mě chceš dostat, když seš pevně uvázenej na konci gumový šňůry? Jak to chceš udělat? Měl bys popřemýšlet…“ Tyzack během řeči obešel kovový stolek a posunul ho o kousek ke Carverovi. „Zkus, jestli teď dosáhneš,“

Carver neměl na vybranou. Jediná cesta, jak se udržet naživu tak dlouho, aby našel způsob, jak Tyzacka porazit, znamenala udělat to, co po něm chtěl. Proto vstal a opatrně udělal několik krůčků směrem ke stolku, dokud necítil tlak na krku. Pak zůstal stát s jednou nohou vpředu, mírně pokrčenou v koleni, aby ho udržela, zhluboka se nadechl a s předpaženýma rukama se naklonil dopředu.

Hlavu a ramena tlačil dopředu, dokud tlak na krku nezesílil natolik, až mu připadalo, že mu obojek rozdrtí hrtan. Paže natáhl tak daleko, že si je skoro vykloubil v ramenou. Zadržoval dech, dokud ho nezačalo pálit na hrudníku a před očima se mu neroztančily hvězdičky. Konečky prstů však na kanystr s vodou ani zdaleka nedosáhl.

Udělal krok zpátky, zlomil se v pase a s rukama na kolenou zoufale lapal po dechu.

„Neřekl bych, že se dostatečně snažíš,“ prohlásil Tyzack s přehnaným nádechem zklamání. „Asi potřebuješ trochu povzbudit. Nějaký pádný důvod, řekl bych.“

Přešel ke stěně stodoly. Carver zvedl oči a uviděl ještě něco. Na podlaze ležela tenká, pružná bambusová hůlka dlouhá metr a půl. Tyzack ji zvedl, Carvera obešel a klidně čekal, až se k němu otočí obličejem. Pak udělal tak dlouhý krok levou nohou, až pravou klesl skoro na koleno, zvedl pravou ruku a mohutně švihl.

Hůlka zasáhla Carvera těsně pod kolenem. Vykřikl bolestí a upadl. Výkřik se okamžitě změnil na přiškrcené sténání, protože musel bojovat s napnutým lanem a obojkem, který mu znovu sevřel krk.

Tyzack si stoupl a takřka tanečním krokem – jako boxer v ringu – Carvera obešel. Druhá rána holí dopadla na záda a bolest od naražených ledvin ještě zhoršila rána po noži, která se znovu otevřela.

Carver opět vykřikl… a znovu, když ho hůl potřetí zasáhla do ramen.

„Zkus to ještě jednou,“ vyzval ho Tyzack klidným, skoro povzbudivým hlasem. „Zkus, jestli dosáhneš na vodu.“

Carver se o to pokusil.

Táhl a napínal všechny svaly, zatímco mu Tyzack mával hůlkou za zády. Jednou, dvakrát, tucetkrát.

Přesto na nádobu nedosáhl.

Tyzack nakonec hůl sklonil.

Oba muži už ztěžka dýchali, po tvářích jim stékal pot a propocené měli i oblečení.

„Myslím, že jsme zjistili, že je stůl pořád daleko. Tak ti to trochu usnadním,“ zadýchával se Tyzack.

Posunul stůl o dalších několik centimetrů. Pak zprudka vydechl, jako by ho právě něco napadlo. „Nejsem já pitomec?“ zakroutil hlavou. „Málem jsem zapomněl. Na té lahvi přece nemůže zůstat uzávěr, že? Pak by ti stačilo si ji přitáhnout a nechat si ji u nohou. A tyčinky taky nemůžou zůstat v krabici.“

Odšrouboval uzávěr a zahodil ho pryč. Z kanystru sundal i ucho na přenášení. Nakonec na stůl vysypal čokoládové tyčinky.

„Jestli ten kanystr shodíš, budeš mít velký problém,“ usoudil a zvedl hůl. „Zkusíme to ještě jednou.“

***

Trvalo to necelých deset minut, ale Carverovi připadaly jako nekonečné kvůli bolesti, jakou dosud v životě nepoznal. Lapal po dechu, pohyboval se na hranici bezvědomí, na zádech se mu krev z ran po holi mísila se štípavým potem. V jednom okamžiku se pomočil, ale nevěděl, kdy se to stalo. Nakonec však Tyzack stůl posunul tak, aby na něj dosáhl. Celé tělo mu sice říkalo, že to brzy vzdá, dostal se na nový vrchol agónie, ale vodu, tyčinky i víko chemického záchodu měl nakonec na dosah.

„Budeš se moct vymočit,“ usoudil Tyzack, kterého fyzická námaha podivným způsobem uklidňovala, a na okamžik se uvolnil. „Sednout si na ten záchod nemůžeš, smůla, ale co se dá dělat. Stejně jsem rád, že jsme to vyřešili. Proč si na chvíli nesedneš?“

Tyzack se zachvěl, když zaznamenal Carverovu reakci na dotek zraněné kůže s opěradlem židle. „Teda, to musí bolet,“ usoudil lítostivě. „Co se ale dá dělat, že? Tak… pojďme si promluvit.“

Uder Tyzackovy dlaně na tváři Carvera probral a rozehnal mlhu, která se mu dělala před očima.

„Vstávat,“ vyzval ho Tyzack. „Pokecáme o starých časech. Ironie, co říkáš?“

„Jaká ironie?“ zamumlal Carver.

„Že jsem tě vytáhl z vody. Tedy, chci říct, ten vrtulník, ta loď, je v tom určitá symetrie. Rozdíl je jen v tom, že teď mám navrch já.“

Carver se donutil narovnat zbičovaná a krvácející záda a podívat se Tyzackovi přímo do očí. „Nechtěl jsem tě s sebou. Věděl jsem, že na to nemáš. Trench se mnou nesouhlasil. Popírá to, ale pravda je, že mu na tobě záleželo kvůli tvému otci…“

„Myslím, že o něm se bavit nemusíme.“

„Možná, ale byl stokrát lepší voják než ty.“

Když Tyzack tentokrát Carvera uhodil, nebyl to jen políček.

Carver vyplivl krev z úst. „Posluž si,“ odsekl. „Ale fakt je, že já tě tam nechtěl. Trench ano. Později samozřejmě uznal, že jsem měl pravdu.“

„Jo, opravdu? Fajn, jak myslíš. Klidně si ten příběh vypověz po svém. Pak se podíváme na důkazy a porovnáme je s mou verzí. Uvidíme, kdo má pravdu…“

56

Tehdy ho ještě neznali jako Carvera. Jmenoval se Paul Jackson, jak chtěli jeho adoptivní rodiče. Přátelé a ostatní příslušníci Zvláštních námořních oddílů, součásti britských speciálních jednotek, ho oslovovali přezdívkou Pablo. I Quentin Trench, Carverův velící důstojník.

„Pablo, chci, abys na práci na Maid of Dumfries vzal také svého zástupce Damona Tyzacka,“ řekl mu jednou na velitelství SBS v Poole, zatímco v důstojnické jídelně pili večerní kávu.

„Víte jistě, že je to dobrý nápad?“ odpověděl Carver. „Nic takového nikdy nedělal.“

„No, jednou bude muset začít. Měla by to být poměrně jednoduchá operace a Tyzack pro ni má úplný výcvik. Navíc tam budeš ty, abys nedovolil, že on nebo někdo jiný udělá nějakou hloupost.“

Carver se však nedal jen tak odbýt. „Víte, co si o něm myslím. Je to otázka povahy. Nevěřím, že pod tlakem dokáže zareagovat správně. A ostatní o tom nejspíš taky nejsou přesvědčení. Moc v lásce ho nemají.“

„Ještě štěstí, že tu jsme v armádě, a ne na nějaké soutěži v oblíbenosti.“ odsekl Trench. „Tvé pochybnosti ohledně povahy podporučíka Tyzacka jsem při výběru vzal na vědomí. Ale musím brát v potaz i jeho další výsledky, které byly vynikající. Má úžasnou výdrž. Je prvotřídní plavec a veslař, dokonale střílí a zvládl veškeré technické, taktické a teoretické aspekty kurzu. Vlastně skoro překonal tvé skóre při první zkoušce.“

Bylo to laciné a Trench to dobře věděl. „Podívej,“ pokračoval a snažil se o přátelský tón, „vím, že jsou tu nějaké potíže. Sloužil jsem pod Tyzackovým otcem, nejlepším velitelem, jakého jsem kdy poznal.“

„Doufám, že si nemyslíš, že bych někoho upřednostňoval jen proto, že jsem znal jeho tátu.“

„Ne, pane.“

„Výborně. Vezmi Tyzacka. Přiděl mu úkoly a uvidíme, jak si povede.“

O tři dny později Carver a Tyzack spolu s dalšími čtyřmi muži seděli v kabině vrtulníku Westland Sea King a letěli nízko nad temnými vodami Biskajského zálivu. Vítr foukal rychlostí čtrnáct patnáct uzlů, tedy jen tak, aby mírně zčeřil hladinu. Vytrvale pršelo a mraky zakrývaly ubývající měsíc. Někde před nimi plul rybářský trauler Maid of Dumfries na lovu tuňáků. Podle informací, které SBS obdržela z MI6, odkud také vyšel nápad zorganizovat tuto akci, však v trupu žádné ryby neměl. Místo toho trauler převážel o hodně cennější náklad. Odhadem tři tuny kokainu, který by se dal na ulici rozprodat za přibližně čtyřicet milionů liber.

„ETA dvě minuty,“ oznámil pilot a člen posádky u posuvných dveří na zádi stroje je otevřel. Dovnitř pronikl studený a vlhký vzduch. Carver dostal pokyn, aby se připravil. Ze stropu kabiny viselo pět centimetrů tlusté lano, stočené na podlaze. Carver se lana chytil, vyklonil se ven a podíval se do temnoty dole.

Zahlédl světla na zádi Maid of Dumfries.

Trauler plul na severovýchod rychlostí přibližně deset uzlů. Loď takovéto velikosti dokázala zvládnout tříčlenná posádka a nezdálo se, že by někdo z jejích členů zaznamenal přítomnost vrtulníku. Hluk rotoru určitě přehlušil zvuk lodních motorů, nebo ho odnášel vítr pryč. To se mělo změnit.

Trauler měl nástavbu a můstek uprostřed paluby a před nimi i za nimi sloupy a kladky na zvedání sítí na palubu, takže tam zbývalo jen několik málo volných míst, na které se Carver a jeho lidé mohli nalodit. Sloupy však byly poměrně nízké, necelých šest metrů, a vítr stále příznivý. Vrtulník se vznášel dvanáct metrů nad zádí a udržoval stejnou rychlost jako loď. Nade dveřmi se rozsvítilo zelené světlo.

Carver vyhodil lano ven, sledoval, jak dopadlo na palubu, a vykročil do prázdna.

Sestupoval standardním způsobem používaným u SBS. Co nejrychleji a brzdil jen rukama v tlustých kožených rukavicích. Jakmile se nohama dotkl paluby, uskočil od lana, protože věděl, že Tyzack po něm sklouzne jen pár vteřin po něm.

Ještě na laně si Carver všiml, že se dole na lodi otvírají dveře vzadu na můstku nad kovovými schůdky vedoucími na palubu. Okamžitě k můstku vyrazil.

Než se k němu dostal, objevil se nad schůdky muž s puškou. Podíval se na Carvera a na muže, kteří jako černá smršť klouzali po laně z helikoptéry vznášející se zhruba nad prostředkem lodi.

Carver se pokusil překřičet hluk motorů, rotoru a větru. „Odlož zbraň! Hned!“ Jenže než stačil slova vyslovit, muž odvážně – v zoufalství nebo v záchvatu paniky – začal střílet. Kulky létaly náhodně, protože se zároveň snažil vyrovnat kymácení lodi.

Carver nezaváhal. Jakmile pustil lano, strhl rukavice a sáhl po samopalu Heckler a Koch MP5 zavěšeném na hrudi. K hlavni měl upevněnou svítilnu. Carver zvedl zbraň k rameni, paprskem vyhledal cíl a vystřelil salvu tří kulek. Pašeráka drog zasáhl přímo do hrudníku. Síla výstřelů muže nejprve odhodila dozadu, vzápětí se však trauler znovu naklonil a pašerák spadl na schůdky.

Mrtvý zůstal ležet těsně nad palubou, protože se těžkou botou zachytil za jednu schodnici. S každým pohybem lodi narážel čelem do spodního schodu. Tento vytrvale se opakující pohyb Carverovi z nějakého důvodu připadal horší než tři otvory, které kulky způsobily mrtvole v zádech.

Raději se rychle soustředil na další postup.

Vlevo, na protější straně paluby, viděl, jak Tyzack zvedá MP5 a střílí. Tyzack mu zdviženým palcem a ukazovákem rychle naznačil, že je vše v pořádku. Vyřídil druhého pašeráka.

Carver souhlasně přikývl a gestem Tyzacka popohnal k pohybu.

Pak se otočil k mužům za sebou a začal jim signalizovat další rozkazy. Mával u toho rukama jako sázkař na dostizích.

Šestice se rozdělila na tři dvojice. Carver s jedním ze svých lidí vyrazil zajistit můstek a převzít kontrolu nad plavidlem. Tyzack a jeho záloha měli za úkol proniknout do nástavby a vyčistit kajutu a strojovnu. Poslední dvojice měla držet dobyté území a hledat drogy, které byly hlavním důvodem celé operace.

Když Carver a muž za ním doběhli na můstek, našli ho opuštěný. Řízení bylo přepnuté na autopilota. Kde tedy je třetí člen posádky?

Otázka se Carverovi skoro ani nestačila zformovat v hlavě, když na ni odpověděly výstřely z kajuty. Vzápětí utichly. Po chvíli se ozvala další dávka následovaná opět tichem.

„Zůstaň tady,“ přikázal Carver svému parťákovi. „Dávej pozor, ať do ničeho nenajedeme.“

Seběhl z můstku, překročil mrtvého pašeráka, který už ležel pod schůdky, a zamířil směrem, odkud zazněla střelba.

57

„Zajímavé,“ prohlásil Tyzack. Stál několik kroků od Carvera a díval se na něho z výšky. Choval se jako státní návladní vyslýchající svědka. Carvera napadlo, jak dlouho o tomhle okamžiku snil, jak dlouho přemýšlel, jak ho dosáhnout, a jaké otázky má položit.

„Takže přiznáváš, že Trench věděl, že mám lepší vojenské schopnosti než ty?“ pokračoval Tyzack.

„Ano, myslel si to. Ve výcvikových podmínkách jsi byl dobrý. Vždycky jsem ale věděl, že v boji to bude jiné.“

„Přesto jsme po nalodění pokračovali společně a oba jsme vyřadili určené cíle.“

„Ano.“

„A odehrálo se to za bojových podmínek.“

Carver přikývl. „Ano, v tom okamžiku jsi odvedl dobrou práci.“

„Bylo to mé první zabití, víš? Vzpomínáš si na své?“

„Ano.“

„Líbilo se ti to?“

„Moc ne.“

„Opravdu?“ podivil se Tyzack. „Podle mě to byla úžasná chvíle. Už jsem o tom předtím něco slyšel, samozřejmě. Vyrůstal jsem v rodině vojáka, takže jsem se tomu nemohl vyhnout. Aleje to tak trochu jako sex, nemyslíš? Dokud to skutečně neuděláš, vlastně nevíš…“

„Jak myslíš.“

Tyzack ho ignoroval. „Pořád ještě přesně vidím, jak kulky zasáhly cíl. Bylo tam víc krve, než jsem čekal. Počítal jsem se vstřely, ale už ne s tím, co kulky nadělají při výstupu z těla. Ten chudák, co jsem ho zastřelil, se po zásahu celý rozvlnil. Byl to úžasný pohled a naplnilo mě to naprostým, úplným uspokojením. Ale ty tvrdíš, že u tebe to bylo jinak?“

„Ne.“ Carver se o kousek opřel a otevřené rány na jeho zádech se dotkly rámu židle. Sykl bolestí.

„Promiň,“ omlouval se s přehnanou zdvořilostí Tyzack. „Bolí, co? No, zkus se soustředit na to, o čem mluvíme. Mysli na něco jiného. Něco ti povím, dám ti trochu napít, abys neměl tak sucho v krku. Nic lepšího mě nenapadá,“

Došel ke stolku a do papírového kelímku nalil několik kapek vody. Podal ho Carverovi, který vodu vypil najeden lok.

„Vidíš,“ přikývl Tyzack, „takhle to bude fungovat. Budeš mluvit, dostaneš napít. Na něco mi odpověz. Když tolik nesnášíš zabíjení, proč to děláš?“

Carver se unaveně usmál. Tyzacka tím právě nepotěšil.

„Řekl jsem snad něco směšného? Nevím o tom, že bych tě chtěl pobavit,“

„Ne,“ zavrtěl Carver hlavou. „Ale tahle slova už jsem někde slyšel.“

Vzpomínal na kliniku na břehu Ženevského jezera a sezení, která tam měl. Tehdy psychicky strádal po nesnesitelném traumatu. Dát se dohromady mu pomáhal psychiatr jménem Karlheinze Geisel. I on se divil Carverově profesi. Tyzackovi proto odpověděl podobně.

„Dělám to, protože to dělat umím. Vidím v tom prokletí a lituju, že nic jiného neumím. A jestli chceš vědět, jak si to vysvětluju, klidně ti to povím. Lidé, které zabíjím, si za to mohou sami. Svět se bez nich stává lepším místem.“

„Ale neplatí to pokaždé,“ opravil ho Tyzack s vyzývavým úsměvem v koutcích úst. „Starý Percy Wake mi řekl, jak jsi v Paříži zabil jednu velmi známou mladou dámu. Tím jsi lidstvu stěží prokázal službu. A všichni ti lidi včera večer v hotelu? I ti si za to mohli sami?“

„Ne, nemohli. Ale v obou těchhle případech to na mě nastražili a ty to dobře víš.“

„Chápu. Takže to byla neúmyslná zabití?“

„Ano.“

„A co všichni ti lidé, co zemřeli jen proto, že se ocitli na špatném místě? Jak sis ospravedlnil, když jsi v Kanadě připravil nehodu letadla s někým, kdo si podle tebe zasluhoval zemřít? Tenkrát zahynul i pilot, chlápek vedle něj, chudák holka s vozíkem s občerstvením a pár cestujících, ne? Mluvím tu o skutečném případu…“

„Vím“

„Snažil ses zlikvidovat člověka jménem Waylon McCabe.“

„Správně.“

„Jenže ten jako jediný přežil. To mě podrž, taková chyba.“

„Ano… Byla to chyba.“

Tyzack postoupil dopředu, až se ústy skoro dotýkal Carverova ucha. „Takže proč, když jsem já udělal chybu, jen jedinou chybu, která ublížila míň lidem, proč jsi mi musel zničit celý život?“

58

Carver polkl druhý doušek vody a vrátil se k příběhu na Maid of Dumfries.

„I když jsem byl na můstku, věděl jsem, že jsem slyšel automatickou střelbu z MP5, jedné z našich. Proto jsem seběhl do podpalubí, vešel do dveří kajuty a tam stál tvůj parťák McWhirter a říkal něco jako Ježíši, cos to kurva udělal?“ Tenhle tvrďák z Glasgowa už toho viděl a udělal hodně, přesto ho to, čeho se právě stal svědkem, natolik šokovalo, že měl málem v očích slzy. Pak sis mě všiml a řekl jsi, vlastně ne, skoro jsi kňoural: „Měl zbraň.“

Tyzack poodstoupil od Carverovy židle a začal přecházet sem a tam po stodole. Vypadal rozrušeně, nervózně, jako by se měl každou chvíli přestat ovládat.

„Chceš, abych přestal?“ zeptal se Carver. Jako oběť teď ubližoval víc než jeho mučitel.

„Ne,“ zasyčel Tyzack. „Pokračuj. Řekni mi všechny ty lži, které jsi navykládal Trenchovi a ostatním.“

„Jak myslíš. Takže jsem hledal toho ozbrojeného chlápka. A byl jsem zmatený, protože jsem ho nikde neviděl. Pak jsem si něčeho všiml. Podél stěny kabiny se táhla polstrovaná lavice. A na ní něco leželo. Nejdřív jsem myslel, že je to hromádka špinavých hadrů, ale najednou mi došlo, že ta špína je krev a ty hadry jsou malé dítě. Bůh ví, kolik kulek jsi do něj vystřílel, protože jsi toho ubožáka málem rozstřílel vedví.“

I v Carverovi se začala zvedat zlost a tentokrát mu hlas nepřiškrtil obojek, ale právě tento cit. „Vedle dítěte ležela ta zbraň, jenže to nebyla zbraň, viď, Tyzacku? Jen hračka, pistolka. A před dítětem na podlaze ležela žena, jeho matka. Snažila se své dítě chránit, ale i ji jsi zastřelil. Když jsem to uviděl, potřeboval jsem snad vědět víc?“

„Mohl ses mě zeptat, co se stalo,“ odsekl Tyzack a dál přecházel po stodole. „Mohls mi dovolit to vysvětlit.“

„Fajn, tak vysvětluj. Pověz mi, proč jsi nerozeznal ozbrojeného dospělého chlapa od dítěte s hračkou.“

„Protože tam dole byla tma. Všichni jsme měli brýle na noční vidění, vzpomínáš? Žádné světlo, jen plamen na sporáku v koutě. Na něm stál hrnec, takže mi došlo, že tam někdo musí být. Navíc nám řekli, že můžeme čekat tříčlennou posádku a dva už jsme dostali, oba ozbrojené. Žádné dítě jsem neviděl. Jen jak se něco v kajutě hnulo, viděl jsem hlaveň pistole a zaslechl jsem zvuky střelby –“

„Něco pro mě udělej,“ přerušil ho Carver. „Slyšel jsi zvuk té dětské hračky. Kluk si nejspíš myslel, že je to nějaká hra. A jestli si myslíš, že dětská pistolka zní stejně jako skutečná, pak by sis měl nechat vyšetřit uši a nejspíš i hlavu. Co třeba záblesk z hlavně? Ten jsi taky viděl? Všiml sis nějakých děr po kulkách, odrazů kulek? Byl jsi v maličké kajutě. Kdyby střílel ze skutečné zbraně, už bys to věděl.“

„Copak jsem na to měl čas?“ protestoval Tyzack. „Nevím, třeba mě napadlo, že má tlumič. Navíc v té kajutě byla nejmíň jedna dospělá osoba. Taky mohla být ozbrojená. Nemohl jsem si dovolit to riskovat.“

„Kecy,“ odtušil Carver poměrně klidně. „Řeknu ti, jak se to stalo. Byl jsi na své první misi. Před chvílí jsi poprvé zabil a málem ses z toho vzrušením udělal. Chtěl sis to zopakovat. Takže když jsi v kajutě uviděl dva lidi, pustil ses do nich. Zapomněl jsi na všechno, co tě naučili během výcviku. Kolik hodin jsi strávil na cvičné střelnici nácvikem právě takových situací? Proto jsme to dělali, abychom nezabíjeli nevinné. A jestli chceš něco vědět, nejvíc mě rozčílilo ne to, že jsi pitomý psychopat, ale že ses zachoval jako naprostý amatér. Prostě jsi jen bídný voják.“

Ať si Tyzack v duchu tuto scénu v minulosti přehrával jakkoli, tohle ve scénáři nebylo. Zarazil se, podíval se na Carvera, a když se začal bránit, měl v hlase vztek. „To není pravda! Sám jsi přiznal, že jsem měl lepší hodnocení než ty. Byl jsem jen nezkušený. Kdybych býval dostal šanci, takovéhle chyby bych už víckrát neudělal. Jenže tys mi tu šanci nedal. Zesměšnil jsi mě před ostatními a nechal jsi mě vyhodit.“

Carver nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tak o tohle celou dobu jde? Sedím tu, protože jsem ten, kdo zařídil, aby chudáka nepochopeného Damona Tyzacka beze cti propustili? Pitomce. Kdyby nebylo mě, ještě bys hnil v base. Život jsem ti nezničil. Zachránil jsem ti tvůj pitomej krk!“

59

Když Carver uviděl mrtvoly, neřekl ani slovo. Udělal krok k vypínači, rozsvítil, a jakmile se kajuta naplnila ostrým světlem nezakryté žárovky, sundal si přístroj pro noční vidění. Pak si chvíli mnul čelo. Prsty střídavě vyhlazoval a prohluboval hluboké vrásky nad očima i otisk přístroje na noční vidění. Když ruku sundal a otevřel oči, byly chladné a zelené jako led v trhlině ledovce.

„Máš velké štěstí,“ prohlásil a podíval se přímo na Tyzacka. „Tohle je tajná operace a nechceme ji prozradit vyšetřováním vraždy nebo únikem do médií. Proto musíme zničit důkazy. Chci, abys uložil nálože na nádrže s naftou a vodou. Jestli nám nějaké zbudou, upevni je zevnitř trupu pod čáru ponoru. Detonátory nastav na deset minut. Až to budeš mít hotové, otevři kýlové záklopky. To bude stačit. Nálože vyženou tlak z nádrží a kluci ve vrtulníku uvidí plameny.“

Za Carverovými zády se ozval dupot bot a ve dveřích se objevil další příslušník SBS, seržant Hirst.

„Šéfe, našli jsme tu půlku Kolumbie,“ křikl. „Tuny těch sraček. Nevěřil bys…“

Hirst zmlkl a rozhlédl se po kajutě.

„Určitě tu někde bude nafukovací záchranný člun,“ oslovil ho Carver. „Najdi ho a spusť na vodu. Sežeň chlapy. Tuhle loď potopíme.“

„Ale, šéfe, ten kokain… je ho tu za miliony…“

„Na tom nezáleží. Stejně by ho celníci spálili.“

Hirst jen pokrčil rameny a odešel z kajuty. Cestou na palubu křičel rozkazy. Carver se vysílačkou spojil s posádkou vrtulníku.

„Našli jsme ten kokain. Dva členové posádky, oba mrtví. Špatné je, že na lodi mají dost C4, aby to potopilo třeba Titanic. Nevím, jestli se jim nepodařilo nastavit rozbušky a nebudu tu čekat, abych to zjistil.

Vy taky ne. Odleťte mimo dosah. Loď opustíme v záchranném člunu. Dáme lodi standardních třicet minut. Jestli vyletí do povětří, přileťte nás vyzvednout. Jestli ne, vrátíme se na palubu. Rozumíte? Končím.“

„Dokonale. Příjemnou plavbu. Končím.“

Nikdo by nemohl jeho verzi zpochybnit. Pašeráci drog běžně potápějí své lodě, když se domnívají, že by je mohli dopadnout. Zničí tak důkazy, a když je zachrání z člunu, námořní zákon je považuje za zachráněné námořníky, ne za podezřelé ze zločinu, takže proti nim nelze vznést obvinění.

„Na co čekáš?“ vyštěkl na Tyzacka. „Myslím, že jsem ti řekl, abys loď potopil, nebo ne?“

„Ano, pane.“

„Tak se do toho pusť. Čím dřív to zvládneš, tím kratší vzdálenost budeš muset uplavat k záchrannému člunu.“

„Vy na mě nepočkáte?“

„Slyšels, co jsem těm lidem řekl. Tahle loď může kdykoli vyletět do povětří. Nemůžu riskovat životy svých lidí, nemyslíš? A ty, poručíku, nemůžeš riskovat, že se nepotopí. Nebo ano?“

Carver odešel z kajuty a na odpověď nečekal. Tyzackovi trvala příprava nádrží a otevření záklopek několik minut. Když skočil z paluby do studených zvlněných vod Biskajského zálivu, Carver a ostatní muži v záchranném člunu byli v dálce stěží vidět. Ještě plaval, když Maid of Dumfries vybuchla a potopila se na mořské dno.

60

„Aha, chápu, takže tys mi vlastně prokázal službu, co?“ odmítavě zasupěl Tyzack. „A já jsem jen amatér, ne? Ale i já vím, že skuteční bojovníci nenechávají své přátele v boji padnout. Proto jsem to chtěl nechat být. Fajn, znemožnil jsi mě před ostatními a riskoval můj život, když jsem musel nastavit nálože a doplavat ke člunu. Ale dobrá, říkal jsem si, co jsme si, to jsme si. Jenže ne, tys cítil povinnost podat Trenchovi úplnou zprávu, takže mu nezbývalo než věc předat vojenskému soudu. Nechtěl, ale nedal jsi mu na vybranou. Trench mi o tom napsal v dopise. Ještě ho mám. Dokonce tvrdil, že za mě ztratil slovo u mého otce…“

„Skutečně?“ Carver se unaveně, smutně pousmál. „To by mu bylo podobné. Doufám, žes mu nevěřil.“

„Stejně na tom nezáleželo. Můj hodný tatínek udělal to, co dělal pokaždé. Popadl bičík a zbil mě… Vlastně tak, jako jsem před chvílí zbil já tebe. Vždycky jsem si říkal, že ti to jednou oplatím, takže to se mi splnilo. A moje matka tam samozřejmě jen stála, nebránila mě a pohrávala si s perlovým náhrdelníkem, zatímco mě otec bil do bezvědomí. Dokázal bych ho tenkrát zabít, jistě, a vlastně ani nevím, proč jsem to neudělal, protože jsem byl silnější, ale…,“ Tyzack si povzdychl, „z nějakého důvodu jsem se nemohl bránit. Proč to tak bylo, co myslíš? Jen jsem stál a přijal trest jako chlap. Přesně, jak to táta vždycky říkal: Ber to jako chlap. Jo, jasně, za pár let jsem se s ním vypořádal. Přemýšlel jsem o svých drahých rodičích a přijal jsem rozhodnutí.“

„Zabil jsi je?“ chtěl vědět Carver.

„Ne, poslal jsem je na prázdniny na Barbados. Bože, mám ti to hláskovat?“

„Jen jsem se chtěl ujistit. A mimochodem, kdyby tě zajímalo, co se nakonec stalo s Trenchem, tak se mě pokusil zlikvidovat, ale já ho předběhl.“

„Opravdu?“ zeptal se Tyzack s upřímným zájmem. „Cos mu udělal?“

„Vystřelil jsem mu do obličeje signální raketu a udělal z něho lidskou pochodeň.“

Tyzackovi po tváři přeběhl úsměv. „A líbilo se ti to, co? Je to na tobě vidět.“

„Ano, přiznávám, že v tomhle případě jsem cítil uspokojení. A ano, někdy se stalo, že jsem to přehnal a zemřeli nevinní lidé. Ale jestli si myslíš, že jsem ti kvůli tomu v něčem podobný, tak se mýlíš. Možná jsem překročil hranici, ale tys nikdy ani nezjistil, kde ta hranice leží.“

Tyzack se rozesmál. „Uvědomuješ si vůbec, jak absurdní je to, co říkáš? Že mě tu takhle poučuješ?“

Carver se chraplavě zasmál. Od Tyzacka se potřeboval něco dozvědět. Tohle by mohla být šance.

„Tak ty to považuješ za absurdní? Roky jsi strávil posedlostí z toho, co jsem ti údajně udělal. A víš co se dělo celou tu dobu? Nevzpomněl jsem si na tebe. Ani jednou. Byl jsi mi ukradený. Proč by mě měl zajímat ztroskotanec jako ty?“

Tyzack pevně zaťal čelisti a zrychleně dýchal. Jak se pokoušel zahnat nával zuřivosti, jeho maska začala praskat.

Carverovi se konečně po všem, co musel protrpět, podařilo dohnat Tyzacka na okraj propasti. No tak, pomyslel si, dostaň to ze sebe. Pěkně mi pověz, jak ohromný jsi.

„Takovéhle věci bys fakt neměl říkat,“ zavrčel Tyzack. „Měl bys vědět, čeho jsem schopný. Podívej se na sebe. Jsi podezřelý z vraždy ve třech zemích. Tvoji přátelé s tebou nechtějí mít nic společného. Visíš za krk na gumovém laně jako loutka v křeči… Můžu s tebou dělat, co budu chtít. A zatímco budeš umírat, já…“

Ano, ano, křičel hlas v Carverově hlavě. Co budeš dělat ty?

„No, to se ti povedlo,“ prohlásil Tyzack, jako by křik v Carverově hlavě slyšel. „Málem jsi mě dostal. Skoro jsem ti to vykecal… o té velké akci. Dobrá, změnil jsem názor. Myslím, že bude zábavnější nechat tě v nejistotě.“

Tyzack se podíval na lano, na kterém Carver visel. „Bez urážky,“ pokračoval. „Ale nedělej si starosti, o mém úspěchu se dozvíš. I o tom, jak jsi selhal. Sleduj!“

Z kapsy kalhot vyndal dálkový ovladač a namířil jím na nejbližší televizor, který se zapnul spolu s ostatními rozestavenými do kruhu kolem Carvera. Všechny byly naladěné na zpravodajský kanál BBC.

„Výborně, říkal jsem si, že takhle to bude nejlepší, ne? Matka vlast a tak. Ale myslím, že by to mělo být trochu hlasitější. Nechci, abys o něco přišel.“

Stiskl tlačítko ovládání hlasitosti a na Carvera najednou ze všech stran zaútočil hlas lákající na chystaný rozhovor s izraelským politikem. Ať se otočil kamkoli, nedokázal před pečlivě rozmístěnými obrazovkami utéct.

„Báječně,“ prohlásil Tyzack tak hlasitě, aby ho v hluku bylo slyšet. „Ale myslím, že ti před odchodem musím dát ještě jednu lekci. Měl jsem velkou snahu, ale mám dojem, žes nepochopil, co jsem se tě snažil naučit. Abych pravdu řekl, podle mě nejsi právě nejchytřejší. Nechápeš, jak se změnil náš vzájemný vztah. Tak ti to vysvětlím. Ztloukl jsem tě jednou…“ Tyzack zvedl hůl a došel ke Carverově židli.

Carver se neubránil a reflexivně sebou trhl. Víc povzbuzení Tyzack nepotřeboval.

„… a můžu…“ rozmáchl se holí a zasáhl paže, jimiž se Carver reflexivně chránil,

„… to…“ Carver se předklonil a nechal tak odkrytá poraněná záda, právě na ně Tyzack zaměřil další ránu,

„… udělat…“ Když Carver zasténal bolestí, Tyzack mu znovu odkopl židli a dál ho mlátil, spokojeně se smál jeho zoufalým pokusům uniknout, jimiž zajatec jen napínal lano, dusil se a musel se vrátit do Tyzackova dosahu, znova!

Poslední rána Carvera zasáhla těsně pod bránici a prohnula ho v pase. Lano se napnulo, opět se stáhlo a nebožák se na něm zmítal skutečně jako loutka v rukách šíleného loutkáře.

Tyzack poodstoupil a prohlížel si své dílo. Carverovo odmítání přijmout jeho verzi událostí ho rozčílilo, ale teď se dočkal satisfakce. Brzy bude muset odejít. Visar chtěl, aby se pustil do práce na úkolu v Bristolu, a on si nemohl dovolit Albánce neuposlechnout.

Ještě jednou se podíval na Carvera, který se zmítal na laně a snažil se dosáhnout na převrácenou židli ležící necelý metr od něho. Obešel stodolu, až se dostal k židli. Pozorně sledoval, jak Carver, který si už jeho přítomnost snad ani neuvědomoval, bojuje se silou gumového lana.

Ano, pomyslel si Tyzack. Bude to těžké a bude to hodně bolet, ale Carver nakonec na židli dosáhne. A když bude mít židli, nějak přežije, alespoň několik dnů. Skoro zešílí z bolesti v zádech, z pocitu, že ho obojek udusí, a z neustávajícího blikání televizorů. Dokonalé. Damon Tyzack si vůbec nedokázal vzpomenout, kdy se cítil lépe. Vyšel ze stodoly, Carvera nechal zoufale bojovat o život a dveře za sebou zajistil visacím zámkem.

61

Hans a Gudrun Listovi byli vášniví turisté, kteří si i po šedesátce udržovali štíhlé postavy a opálené končetiny. Pocházeli z rakouského Salzburku a od dětství se toulali po nádherných alpských stráních v okolí svého domova. Teď se rozhodli projít přes jižní Skandinávii ze Stockholmu do Osla a užívat si dokonalé počasí na počátku léta i venkovskou scenerii. Právě procházeli podél severního břehu jezera Tvillingtjenn, několik hodin chůze od švédských hranic. Nejvíce ze všeho obdivovali klid a mír, ale i chládek, který je těšil, když se proplétali mezi stromy na kraji vodní plochy.

V tom okamžiku ticho prořízlo strašidelné bolestné zasténání, natolik neartikulované, že mohlo pocházet i od zvířete. „Co to bylo?“ zeptal se Hans. Otázka však byla zbytečná. Oběma bylo ihned jasné, že tak může sténat jen člověk ve smrtelné agónii.

„Znělo to odtamtud,“ ukázala Gudrun k blízkému lesu.

Opatrně udělali několik kroků mezi stromy. Svářila se v nich potřeba pomoci jinému člověku a obavy z toho, co ho donutilo vydávat takovéto zvuky. Náhle se ozval druhý výkřik, tentokrát hrubší, jako by hlasivky onoho nebožáka už nedokázaly vyjádřit jeho utrpení.

„Podívej,“ ukázal Hans dopředu. „Tamhle.“

Už to viděla i Gudrun. Nízká dřevěná stavba, nejspíš stodola nebo garáž. Vypadala opuštěně a nudně, až na nezvykle jasně zelené dveře, jejichž odstín se opakoval na štítech střechy. To, že stodolu viděli, v Listových vyvolalo obavy a raději se stáhli zpátky do lesa. Třetí zasténání bylo slabší a připadalo jim, že je zoufale žádá o pomoc.

„Musíme něco udělat,“ naléhala Gudrun a mávla na manžela, aby ji následoval. Sešla ze stezky a cestou se kryla za jednotlivými stromy. Oba nakonec zůstali schovaní za mohutným smrkem a sledovali, co se děje vpředu. Zmateně se na sebe podívali, když zaslechli zvuky, jako by někdo pustil velmi nahlas televizi. O minutu dvě později sebou trhli, když se otevřely zelené dveře a objevil se muž s hřívou zářivě zrzavých vlasů. Otočil se, aby dveře zamkl, a zamířil pryč od stodoly. Zatímco ho sledovali, všimli si Listoví další, tentokrát větší budovy, snad farmářského domu. Z ní vyšli další muži a přidali se k zrzkovi. Na okamžik se rozhostilo ticho, které narušil hluk startovaného silného motoru. Motor nabíral obrátky a uslyšeli také hluk rotoru. Vzápětí se nad stromy zvedl vrtulník a zamířil přes les směrem na východ.

Když se zvuk stroje vytratil v dálce, Listoví se podívali jeden na druhého.

„Pořád tam je, musíme něco udělat,“ trvala na svém Gudrun.

„Ale jestli tam je, tak určitě někdo zůstal také v tom větším domě. Nenechali by ho tu jen tak.“

„Pokud není mrtvý. Musíme sejít podívat, ať máme jistotu.“

„Proč? Co bychom s tím udělali? Drahá, tohle je věc policie.“

„Ale ten chudák…“

„Právě. Pomysli, co mu udělali. Mohli by to udělat i nám. Pojď, musíme rychle pryč… Pojď!“

V místě, kde se nacházeli, neměl mobil ani jednoho z nich signál. Zabralo jim další půlhodinu rychlé chůze, než se mohli dovolat na norské pohotovostní číslo 112 a ohlásit, co viděli a slyšeli.

Případ dostala na starost nejbližší policejní stanice v deset kilometrů vzdáleném Bjorkelangenu. Policista ve službě se už chystal poslat hlídkový vůz, aby vše prověřil, když si vzpomněl na zprávu z Osla, odeslanou několik hodin po tom hrozném bombovém útoku. Něco o vrtulníku, který byl spatřen nad budovou opery. Co když je to tentýž stroj? Sice tomu příliš nevěřil, ale usoudil, že opatrnosti není nikdy dost. A kdyby ho náhodou našel, třeba by mu to pomohlo k místu někde ve městě.

Okamžitě zavolal do Osla.

62

Vrtulník Damona Tyzacka přeletěl hranici se Švédskem tři minuty po startu. Mířil na jih a držel se nízko nad Värmlandem, kopcovitou krajinou s jezery. Tato oblast poskytuje jedny z nejkrásnějších pohledů ve Švédsku, Tyzack však neměl v úmyslu se jimi kochat. Neustále se díval na hodinky a popoháněl pilota, aby vymačkal ze stroje, co jen půjde.

Když přemýšlel o úkolu, na který se chystal, napadlo ho, že se do Norska nejspíš v dohledné době nevrátí. Nebude proto mít příležitost se s Carverem ještě naposledy vypořádat. Škoda. Na druhou stranu ho uklidňovalo, že Carver zemře strašnou smrtí, sám a po dnech plných bolesti, během nichž bude moci přemýšlet jen o tom, jak všechno pokazil. Touhle dobou už nejspíš bude vědět, kdo ho podrazil. Bude ho ničit ztráta nejlepšího kamaráda a milované ženy, bude trpět bolestí ze zbičovaných zad, které se nejspíš zanítí, bolest se bude postupně zhoršovat a prožije si malé peklo, aby se dostal k jedinému doušku vody.

Tyzack se při pomyšlení na tak uspokojivou pomstu zasmál. Považoval to za dobré znamení. Věci se daly do pohybu. Teď už mu stačí jen zasáhnout nejvyšší cíl každého atentátníka – prezidenta Spojených států amerických. Jestli se mu to podaří, pak Carvera nejenom zničí, ale i zastíní.

Od Visarových lidí obdržel textovou zprávu. Zboží je zajištěné a upravuje se, stálo v ní. Výborně.

Ve vrtulníku s ním letěl také Foster Lafferty. „Mám pro tebe práci,“ oznámil mu Tyzack. „Vrátíš se do Bradfordu a znovu si popovídáš s těmi Pákistánci“

„Máme si je zase pořádně podat?“ chtěl vědět Lafferty.

„Naopak. Chci, aby se z vás stali nejlepší přátelé. Řekni jim, že si klidně můžou přivést ty děvky zpátky. Ale na oplátku po nich něco chci…“

Vrtulník přistál o půlhodinu později na poli severně od Gothenburgu. Na Tyzacka tam čekalo auto, které ho odvezlo šest set padesát kilometrů přes švédské Malmö, Dánsko, Öresundský most a tunel dále na západ, na soukromé letiště nedaleko pobřeží Severního moře. Odtud se svými muži přeletěl na podobné letiště v severní Anglii. Trasa letu se pečlivě vyhýbala leteckému prostoru kontrolovanému dispečery.

Neměl obavy, že by se do země nedostal nepozorovaně. Pohraniční a imigrační kontroly v Británii jsou chabé a on sem dokázal pašovat ilegální přistěhovalce v podstatě každý den. Pokud šlo o něho samotného, nebylo to složitější.

63

Jack Grantham přemýšlel, jak se má k Ravnsborgovi chovat a kolik mu toho může o Carverovi prozradit. Má mu například ukázat textové zprávy? Představovaly zásadní důkaz a jasně z nich vyplývalo, že se na Carvera někdo pokouší svalit vinu. Na druhou stranu by po jejich přečtení každý detektiv musel položit jasnou otázku: „Proč je poslal právě vám?“

„Řekněme, že se prostě známe,“ odpověděl Grantham, když se ho Ravnsborg přesně takhle zeptal.

„Pracuje pro vás na… ministerstvu zahraničí?“

Na Ravnsborgově unavené tváři se objevil potutelný úsměv. Grantham nabyl dojmu, že si tento mohutný, ospale působící Nor dokonce užívá krátkou přestávku v neustávajícím tlaku na vyřešení nedávné katastrofy. Dokonce si byl jistý, že by si s ním klidně zašel na drink nebo bojoval po jeho boku a nemusel by se bát, jestli mu bude krýt záda. Prostě se mu dalo věřit. A důvěřovat lidem nebylo pro Granthama tak úplně snadné.

„Ne, Carver není zaměstnancem vlády Jejího Veličenstva,“ odpověděl. „Ale zdarma provedl několik… řekněme laskavostí. Velkých laskavostí.“

„A podle vašeho názoru, pane Granthame, byl by schopný provést bombový útok v hotelu King Haakon?“

„Zaručeně by se u toho nenechal chytit.“

Ravnsborg se pousmál. „Jasně… Musíme ale konstatovat, že prozatím jsme názoru, že právě Carver včera odpoledne tu bombu do hotelu uložil. Pokud to nebyl on, pak to klidně může znamenat, že se na útoku nepodílel jen jeden člověk. Jistý jsem si jen dvěma věcmi. Zaprvé tím, že Carverův telefonát bombu odpálil. To máme potvrzené.

A zadruhé tím, že je určitě schopný zabíjet, protože včera večer napadl a zabil tři muže.“

„Ano, to by mohl být on,“ souhlasil Grantham.

„Na druhou stranu,“ pokračoval Ravnsborg, „tyhle textové zprávy odpovídají tomu, co víme od dalších svědků. Chápu to tak, že vy jste mu předtím sám žádné neposlal?“

„Byl bych tu, kdybych to udělal?“

„Možná, nevím, ale právě teď jsem moc unavený na to, abych hledal vysvětlení. Řekněte, znáte tohoto muže?“

Grantham vstal a stoupl si vedle Ravensborga. Na monitoru policistova počítače se objevilo několik fotografií Damona Tyzacka.

„Nic mi neříká,“ prohlásil Grantham. „Pošlete mi je přes bluetooth do mého telefonu a předám je do Londýna. Uvidíme, jestli k té tváři někdo dokáže přiřadit jméno.“

„Na ministerstvu zahraničí?“

„Vlastně jsem měl na mysli spíš ministerstvo vnitra.“

Za normálních okolností by fotografie poslal přímo Billu Selseymu, ale teď to nepovažoval za rozumné. Jestli navíc nemohl věřit ani jemu, pak mohl být celý odbor zkompromitovaný. Grantham je proto raději poslal úplně jiné agentuře.

„Počkejte,“ zamumlal a stiskl tlačítko rychlého vytáčení.

„Agatho,“ ohlásil se, když dostal spojení, „tady Jack Grantham. Napadlo mě, jestli byste mi nemohla prokázat laskavost…“

Agatha Bewleyová byla nedávno jmenována ředitelkou britské tajné služby MI5 a na kariérním žebříčku se nacházela o několik příček nad Granthamem. V minulosti však již opakovaně spolupracovali. Měli společná tajemství, především pokud šlo o Samuela Carvera. Když jí Grantham popsal situaci, odpověděla tak, jak odpověděla, nejenom z kolegiality, ale i proto, aby měla šanci ochránit sama sebe. „Samozřejmě, chápu. Nemějte obavy. Hned dám věci do pohybu.“

Ravnsborg v Oslu trpělivě čekal, až Grantham dotelefonuje.

„Takže… vy si myslíte, že to na Carvera někdo hodil?“ zeptal se nakonec.

Grantham přikývl.

„Já taky. Znamená to problém, protože je skutečně příhodný viník a všichni včetně premiéra na mě tlačí, abych ho zatkl, takže ho budou moci co nejrychleji odsoudit a veřejnost se bude opět cítit v bezpečí. Jenže já bych řekl, že bezpečnější bude, když do vězení dostaneme toho pravého. Promiňte…“

Zazvonil mu telefon a Ravnsborg ho zvedl. Nejprve jen několikrát zamručel, pak z něho vylétlo několik rychlých otázek v norštině. Něco si zapsal do bloku před sebou. S propiskou ve vzduchu se znovu na něco ptal, jako by si chtěl ověřit, že si vše poznačil správně. Když zavěsil, podíval se na Granthama.

„Před tím telefonátem jsem se vám chystal říct, že jsme ztratili stopu pana Carvera. Včera v noci se nám podařilo zjistit, že se pokoušel dostat na palubu trajektu plujícího do Dánska. Jeden cestující, který si vyšel ven zakouřit, viděl, jak ho z moře vyzvedl vrtulník. Myslím, že už víme, kam ho ten vrtulník dopravil. A jestli se poslední zprávy nemýlí, ještě na tom místě je. Rovněž tam zahlédli muže se zrzavými vlasy. To jsou dobré zprávy.“

„A ty špatné?“

Ravnsborg si projel prsty ve vlasech. Povzdychl si jako člověk, který je na pokraji svých sil. „Špatná zpráva je,“ odpověděl, „že je váš pan Carver možná mrtvý.“

64

Jakmile Bill Selsey dorazil do práce a zjistil, že Jack Grantham narychlo odjel do Osla, věděl, že nastal správný čas. Ředitel SIS, sir Mostyn Green, se do své funkce propracoval spíše schopností říkat ministerskému předsedovi, co chce slyšet, než znalostí chodu tajných služeb. Selsey patřil k těm, jimž se nelíbilo, jak se Green dostal na Vauxhall Cross do funkce přes hlavy mnohem kvalifikovanějších mužů a žen. Teď mu však vyhovovalo, že je jeho nejvyšší nadřízený spíše politik, který se ze všeho nejvíc bojí veřejného mínění.

Selseymu se podařilo dostat přes poslední překážku, mladého asistenta podobných vlastností, jaké měl Green.

„Dobrýtro, Jasone, můžeš mě na pár minut protlačit k siru Mostynovi? Dost to spěchá, něco se děje.“

„Obávám se, že dopolední program má plný. Na jedenáctou má schůzku s ministrem zahraničí a pak oba odcházejí na poradu bezpečnostních sborů. Spěchá to?“

„No, je to interní záležitost. Vlastně poměrně delikátní,“ odpověděl Selsey tajnůstkářským tónem člověka, který se právě chystá pustit do oběhu obzvlášť pikantní drb. Vždy si uvědomoval, že znalosti znamenají moc. Teď se o tom mohl přesvědčit na vlastní kůži.

„Jde o Granthama,“ pokračoval. „Ráno odletěl do Osla. Má se tam sejít s chlápkem jménem Samuel Carver.“

Vteřinu trvalo, než se asistentovi rozsvítilo.

„Cože? S tím, co ho obvinili z pumového útoku?“

„Přesně tak.“

„Ale proč by Grantham…? Bože, nechcete snad říct, že by naší službě hrozily nějaké nepříjemnosti,“

„Přesně to mi dělá starosti. Nemůžu prozrazovat detaily, ale Jack a Carver se dost dlouho znají. Mají určitou dohodu. Právě proto potřebuju mluvit se sirem Mostynem.“

„V takovém případě se to pokusím zařídit.“

„Díky, Jasone. Věděl jsem, že mě pochopíš.“

65

Madeleine Crossová položila ruku na umývadlo a předklonila se k zrcadlu v koupelně. Bože, vypadala zničeně.

Nezamhouřila oči. Celou noc ji užíraly neustále stejné myšlenky a nedocházela k žádným závěrům. Dokola tytéž otázky, ale žádné odpovědi. Přála si, aby věděla, kde Carver je a jestli je živý, nebo mrtvý. Litovala, že vlastně neví, kdo Carver je. Jestli muž, o kterém se domnívala, že by ho mohla milovat, nebo nelítostný vrah, jak o něm hovořili na CNN. Neustále se vracela k okamžiku na ranči, kdy cítila, jak ji objímá a snaží se překonat svou touhu. Nikdy pro ni nebyl přitažlivější než právě ve chvíli, kdy ji pustil. Jenže si zároveň pamatovala, s jakou brutální výkonností se zbavil dvou otrapů v motorestu jižně od Cascade. Muž, který dokázal tohle, by stejně dobře mohl odpálit bombu v hotelu a jít klidně spát. Přesto v hlavě stále slyšela hlas Ole Ravnsborga, který se jí ptal: „Co když je i on nevinný a někdo zneužil jeho?“

Když přišlo ráno, stoupla si do vany pod vroucí sprchu, dokud jí z krku a ramen nevyprchalo napětí a únava. Pak pootočila kohoutkem a donutila se zůstat stát pod náporem studené. Po chvíli si stoupla před zrcadlo a snažila se očními stíny zakrýt kruhy pod očima, v hlavě se jí pomalu vyjasňovalo a odpovědi, které hledala, jako by náhle začaly zapadat do sebe jako západky zámku.

Bude stačit, když sežene dostatek důkazů, a Ravnsborga pak určitě přesvědčí, že ve svých odpovědích nelhala. A první, co pro to musela udělat, bylo popovídat si s budoucí paní Larssonovou.

***

Hotel obklíčili novináři a televizní štáby. Maddy musela přemluvit personál, aby ji propašoval ven zadním vchodem jako nějakou skandály zmítanou celebritu. Doběhla k čekajícímu taxíku a nechala se mezi kopci posetými pěknými předměstskými domky odvézt ke kapli v Holmenkollenu, zajímavé stavbě ze zčernalého dřeva završené mohutnými dřevěnými kříži.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se jí Thor Larrson, který na ni čekal u vchodu.

„O tomhle místě?“ odpověděla otázkou a zvedla hlavu k siluetě kaple rýsující se proti světle modré obloze. „Myslím, že to vypadá jako kříženec kostela a strašidelného domu. Nebo vás zajímá, co si myslím o tom, že jsem tady, na téhle generálce? Protože, po pravdě řečeno, vůbec nechápu, jak můžete po včerejšku pokračovat v přípravách na svatbu.“

„Myslíte, že bychom obřad měli zrušit?“ chtěl vědět.

„Ano. Vy snad ne? Včera večer zemřelo deset lidí. Byli jsme u toho. A z toho zločinu obvinili vašeho svědka.“

„Jen na silnicích v téhle zemi během příštích dvou tří dnů zemře deset lidí. Když je dobrý den, zemře v Iráku jen deset lidí. Máme snad kvůli nim taky všechno rušit?“

„Ale my jsme tam byli.“

„Ano, večeřeli jsme v té kavárně. Ale ty bomby jsme neodpálili. A co Karin? Mám ji snad říct: Promiň, drahá, pošli svou rodinu a přátele tisíc kilometrů zpátky do Narviku, protože někdo odpálil bombu? To nechápu.“

V Larssonově hlase se ozývalo napětí, skoro zoufalství, které ani v nejmenším nesouhlasilo s tím, co jí o jeho povaze řekl Sam, ani s tím, co sama viděla na letišti a během večeře. Napadlo ji, jestli se snad Thor nesnaží ze všeho nejvíc přesvědčit sám sebe.

„Co Carver?“ zeptala se, když vcházeli do kaple.

„Myslíte, že je odpovědný za to, co se včera stalo?“ odpověděl Larsson.

„Ne… ne, nemyslím. Nevím.“

„Dobrá, ale kdybychom svatbu zrušili, vypadalo by to jako doznání, že jsme spojeni s člověkem, který něco spáchal. To mu nemůžeme udělat.“

„Co když je mrtvý?“

„To si nemyslím. Znám ho hodně dlouho a pokaždé ze všeho vyvázl. Takže se pustíme do té generálky, ano?“

Před nimi stála čelem k oltáři Karin, ponořená v myšlenkách.

„Počkejte chvilku,“ obrátila se Maddy na Larssona. „Jen se pozdravím s Karin.“

„Představím vás.“

„Ne nemusíte. Zvládnu to sama.“

Maddy došla ke Karin a přemýšlela, co jí má říct. Na každé jiné generálce by nevěstě vykládala, jak báječně vypadá, a nejspíš by se spolu zasmály napětí posledních chvil. Ale teď? Maddy usoudila, že nejlepší bude jednat na rovinu.

„Zvláštní, nemyslíte?“ oslovila ji. „Tedy jako tohle všechno po… včerejší noci.“

„Bože, jsem tak ráda, že jste to řekla nahlas,“ propukla Karin v pláč. Zdála se znepokojená, ale zároveň jako by se jí ulevilo, jako by jí z ramen spadla tíha lží a předstírání.

Maddy ji objala. „Klid… Pojďte, posadíme se.“

Odvedla Karin ke schodům k oltáři. Ujistila ji, že všechno dobře dopadne, ačkoli věděla, že ani jedna z nich tomu nevěří. Existovala však jen jediná věc, o které s ní chtěla mluvit.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

Karin přikývla a otřela si slzy.

„Jak dlouho jste vlastně byli zasnoubení?“ zajímala se Maddy. „Určitě už tohle plánujete pořádně dlouho.“

„Vlastně ne,“ vysvětlovala Karin. Po tváři jí přeběhl unavený úsměv. „Víte, svatba tu není tak důležitá záležitost jako třeba v Americe. Vlastně je považovaná za něco staromódního. Ale Thor mě před měsícem z ničeho nic požádal o ruku.“

„Nevěděla jsem, že je takový romantik,“

Karin se rozesmála. „Bože, omlouvám se!“ vyjekla, když si uvědomila své zarudlé oči a opuchlý nos.

„Nic se nestalo,“ uklidňovala ji Maddy a lehčeji pohladila po paži. „Moje chyba, když mě napadlo, že by váš nastávající byl romantik,“

Karin se znovu usmála, tentokrát se však už neomlouvala. „No, skutečně si nemyslím, že by Thor byl nějak romanticky založený,“ přiznala. „Ale řekla bych, že se snaží. Dal si s tím hodně práce. Dokonce si ověřil, kdy tu mají volné termíny,“

„Takže vybral i datum? Páni!“ snažila se Maddy ze všech sil, aby to znělo vesele. „No, na to se asi dalo opravdu říct jen ano.“

„Nejdřív jsem vůbec nevěděla, co říct, bylo to strašně náhlé. Ale dokázal mě přesvědčit.“

Maddy chápavě přikývla. „Jistě,“ přitakala. „Jsem moc ráda, že jsme si mohly popovídat,“

Naklonila se ke Karin, políbila ji na tvář, vstala, došla k Larssonovi a zeptala se ho: „Chcete jí to říct sám, nebo to mám udělat já?“

„Co jí mám říct?“

„Že ta svatba je jen krytí. Že jste ji zorganizoval, abyste sem Carvera dostal na přesné datum, stejně jako jste nás včera zavedl do té restaurace, aby tam byl, až vybuchne ta bomba. Takže na něj mohla padnout vina. Na vašeho nejlepšího přítele. Jak jste mu to mohl udělat? A proč?“

Maddy byla připravená, že Larsson odpoví násilím. Ale neudělal to, dokonce se ani nepřel. Místo toho jako by se před ní celý scvrkl. Jeho obličej, ramena, dokonce i nohy měl snad najednou kratší.

„Pojďte se mnou,“ požádal ji. „Nechci, aby to Karin slyšela.“

Maddy s ním prošla uličkou ven.

„Přísahám, že jsem nevěděl, co se stane,“ začal Larsson. Hlas měl zničený, ale zároveň v něm byla úleva z toho, že se konečně může vypovídat. „Řekli mi jen, ať najdu způsob, jak Carvera ten večer dostat do hotelu. Nic víc. A ještě chtěli pár věcí, no, víte, různé konstrukce, jaké jsem dělával pro něj.“

„Ale proč jste s tím souhlasil?“

„Poslali mi fotky Karin… Doma, v práci, na procházce ve městě, všude. Kdyby vyhrožovali mně… Podívejte, nejsem tak dobrý jako Carver, ale umím se o sebe postarat. Ale nemůžu chránit Karin každou minutu dne… A ještě něco…“ Naklonil se k Maddy a přešel do šepotu. „Karin je těhotná. Naše dítě… nemohl jsem si dovolit riskovat. Musel jsem udělat, co po mně chtěli.“

„Kdo to po vás chtěl?“

„Nevím. Nikdy mi neřekl své jméno. Ale, Madeleine, musíte mi věřit. Ta bomba, záměr hodit vinu na Carvera… Nic jsem o tom nevěděl.“

„Ale no tak, musel jste to tušit!“

„Možná jsem si to odmítal přiznat. Ale i když už jsem měl jistotu, včera večer, říkal jsem si, že se mu povede utéct. Nakonec zvítězí. Jako pokaždé.“

„Víte, kde teď je?“

„Ne…“ Larsson zavřel oči a vypadal zkroušeně. Maddy viděla, jak uvnitř bojuje sám se sebou, jako by se jedna jeho část bránila doznání.

„No tak, Thore, něco víte. Vidím to…“

„Dobrá. Za předpokladu, že je živý a volný, vrátí se do Zenevy. Ale tam mu neustále mamě volám. Nikdo to nebere. Jestli není volný… jestli ho ten člověk dostal, pak možná vím, kde je. Ale doufám, že se pletu.“

„Musíme se spojit s policií a všechno jim říct.“

„Ale co Karin? Co svatba?“

„Myslíte, že jí na tom bude záležet, až zjistí, co jste udělal? Máte jedinou šanci, Thore. U ní, u mě, u Carvera… Musíte Ravnsborgovi všechno říct. Hned.“ Podala mu svůj mobilní telefon.

Larsson zavrtěl hlavou. „To není nutné. Taky mám jeho číslo.“

Vyndal svůj telefon a vytočil číslo do velitelské místnosti na policejním ředitelství v Oslu. Maddy se dívala, jak mluví, nerozuměla jedinému slovu, ale rozpoznávala změnu tónu od úvodu přes vysvětlení, k podrážděnosti a vzteku.

„Problém,“ prohlásil, když zavěsil. „Ravnsborg tam není. Odjel z velitelství asi před pěti minutami s nějakým Angličanem, ale neřekli mi, o koho šlo. Má sice mobil, ale nechtějí mi prozradit číslo. Chtěli jen, abych mu nechal vzkaz, že mu ho co nejdřív předají.“

„Co jste jim tedy řekl?“

„Aby Ravnsborgovi vyřídili, že je v ohrožení života a Carver také. Nevypadalo to, že by mi uvěřili.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Pojedeme jako blázni k jezeru Tvillingtjenn. Musíme tam dorazit před Ravnsborgem. Závisí na tom životy lidí.“

„No, jestli tam máme být opravdu rychle, asi bych měla řídit já,“ prohlásila Maddy.

„Proboha!“ vyštěkl Larsson. „Zbláznila jste se? Neznáte cestu. Neznáte tuhle zemi. Je to moje auto. Určitě byste nebyla rychlejší než já.“

„Věřte mi, že byla. Dejte mi klíčky.“

66

Když Carver stál přímo pod stopním trámem, lano netáhlo obojek, a ten mu nezraňoval krk a nebránil v dýchání. Když se posadil dokonale vzpřímený na židli a snažil se nevšímat si bolesti z otevřených rán rozdírajících se o dřevěné opěradlo, nebylo to o moc horší než mít na sobě těsnou přehlídkovou uniformu. Jakmile se pokusil o cokoli jiného, nastávaly potíže.

Stačilo, aby povolil ramena nebo například sehnul hlavu, a tlak na ohryzek ho nutil lapat po dechu. Na spánek ani na sebekratší odpočinek nemohl ani pomyslet.

Jedna jeho část skoro Tyzacka obdivovala za způsob, jakým tuto noční můru vymyslel až po neustávající brebentění z televizí, které ho obklopovaly kolem dokola a jako by se mu posmívaly. Už měl možnost vidět i reportáž z Bristolu, kde měl prezident za necelých osmačtyřicet hodin pronést svůj projev. Reportér sliboval pravidelné aktualizace, nevyhnutelné odpočítávání do okamžiku, kdy Tyzack udeří.

Carvera napadlo, v jakém stavu asi v té chvíli bude on sám. Bolest a vyčerpání se budou hodinu po hodině zhoršovat a ubírat mu vůli žít. Ale stejně těžké bude se zabít. Elastické lano a měkčený obojek mu nedovolí se rychle oběsit. Možná by se mohl udusit, ale to by trvalo dlouho, nejméně několik minut, a vyžadovalo by to naprosto jasné odhodlání zemřít. Toho nejspíš nebude schopný. Neměl na vybranou a bylo mu jasné, že bude muset v tomto stavu trpět, dokud se Tyzack nevrátí. Pokud se někdy vrátí. Klidně ho tu mohl nechat shnít, případně by ho mohli zatknout nebo zabít při jeho misi.

Bušilo mu srdce a mělce dýchal. Nechal se překonat černými myšlenkami a najednou se ocitl na pokraji paniky.

„No tak, srabe, vzpamatuj se!“

Hlas měl ochraptělý a přes rozbolavělé hlasivky jen chrčel. Roztřeseně vstal, narovnal záda a nevšímal si ostré bolesti, zvedl ramena a bolestí a zoufalstvím křičel, dokud měl v plicích dech. Když se znovu nadechl, panika ustoupila a tep měl rovnoměrný.

V krku ho nicméně pálilo, jako by mu ho někdo odřel drátěnkou. Potřeboval se napít. Vyhlídka na to, že bude znovu muset bojovat s lanem a dostat se ke stolu s patnácti litry chladné čerstvé vody ho opět naplnila hrůzou. Jenže místo aby ho ta hrůza ničila, dodala mu sílu. Má-li přežít, musí ze zoufalého boje o vodu udělat rutinu. Bude muset najít způsob, jak si na to, čím prochází, zvyknout. Ještě lepší by bylo, kdyby se pokusil přisunout vodu blíž k sobě, o hodně blíž, aby se k ní lépe dostal. Nebo alespoň tak dobře, jak to jen bylo v téhle Tyzackově mučírně možné.

Rozhodl se začít od základů: napít se.

Třikrát se zhluboka nadechl a naplnil si plíce kyslíkem. Čtvrtý nádech zadržel a udělal krok ke stolu. Plně se soustředil na zásobník s vodou. Cítil tlak kolem krku a donutil se nevšímat si nevolnosti a pocitu, že se udusí. Celou dobu se ho lano pokoušelo stáhnout zpátky.

Dostal se ani ne do poloviny vzdálenosti mezi židlí a stolem.

Předklonil se k dalšímu kroku. Krev mu bušila v uších a začínal vidět rozmazaně. Na okamžik litoval, že ho nepohání bambusová hůl, jejíž dopady ho před tím nutily pohnout se, ať chtěl nebo nechtěl. Přimět se k tomu sám bylo snad ještě těžší.

Další krok. Dostal levé chodidlo co nejdál před sebe, až se špičkou boty skoro dotýkal stolu. Pak se naposledy předklonil.

Skoro cítil, jak mu pod tlakem obojku povoluje ohryzek. Zoufale, jako člověk, který se topí, toužil po kyslíku.

Natáhl paže před sebe, co nejdál to šlo, prsty držel roztažené a levou rukou se mu podařilo obejmout hrdlo zásobníku, zatímco pravou šátral po plastovém kelímku.

Když zvedl kalíšek k hrdlu zásobníku, byl už na pokraji bezvědomí.

Naklonil zásobník k sobě. Voda v něm se rozvlnila, ale nevytekla. Musel zásobník naklonit ještě víc.

Zásobník se naklonil o pár dalších stupňů. Carverovi připadalo, že vede válku na dvou frontách. Váha zásobníku ho táhla dopředu a lano ho zároveň zvedalo a strhávalo zpátky.

Už se dusil. Kdyby však zásobník pustil, nemusel by na něj už víckrát dosáhnout.

Potřeboval dostat vodu do kelímku, ale ta stále nevytékala.

Naklonil zásobník ještě o kousek. Tlak ještě zesílil, protože posunul své těžiště.

Pak něco povolilo.

Nevěděl co. Ale noha, kterou držel vzadu, najednou sklouzla a nedokázal se opřít o podlahu. Zásobník klouzal po stole.

Tlak na krku ještě zesílil. Prsty držel celou váhu zásobníku. Jak ho lano stahovalo zpátky, sevření prstů povolovalo a hrdlo mu začalo mezi prsty prokluzovat. Jen o kousek, ale stačilo to.

Zásobník mu vyklouzl, chvíli se kymácel, převrátil se, koulel se po stole a z hrdla vyšplouchla voda. Mohl se jen dívat, jak zásobník spadl ze stolu, praskl a jeho cenný obsah se rozlil.

Na podlaze se udělala louže, ale příliš daleko, aby se jí mohl dotknout, natož nabrat vodu do dlaní.

Voda dál vytékala ze zásobníku, rozlévala se a každá kapka byla ztracená.

Dokázal jen zoufale sledovat, jak mizí ve škvírách mezi prkny a neuvěřitelně pomalu se vsakuje do měkkého světlého dřeva.

Jen stál a mamě se snažil dosáhnout na převrácený zásobník, v němž zůstal poslední litr či dva. Namáhal se tak dlouho, dokud si málem nevykloubil paže v ramenou. Bojoval s nedostatkem kyslíku a mdlobami, ale mamě. Zásobník ležel mimo jeho dosah a jako by se mu vysmíval.

Věděl, že je po všem. Tyzack vyhrál. Zaútočí na prezidenta. Carver sám během několika příštích dnů zemře. Teď už to byla jen otázka času a způsobu.

67

Silniční mapa severních předměstí Osla připomínala kreslené bludiště v časopise pro děti. Silnice se proplétaly mezi horami, klikatily se v serpentinách. Některé vedlejší se napojovaly zpátky na hlavní, jiné končily jako slepé a dál nepokračovaly. Kdyby ji Thor ze sedadla spolujezdce nenavigoval, Maddy by se beznadějně ztratila. Takto jí netečným hlasem podobným tomu, jaký se ozývá z elektronické navigace, dával pokyny a Maddy svůj vztek a zoufalství přetavovala ve snahu dostat se ke Carverovi tak rychle, jak to jen bylo v lidských silách.

Larson vlastnil mohutné Volvo XC90 s náhonem na všechna čtyři kola. Motor řval jako vzteklý medvěd, když se Maddy proplétala zatáčkami, vyhýbala se vozům v protisměru a hledala nejlepší stopu. Brzdila jako závodník. Krátce a rozhodně, aby vzápětí opět přidala a proletěla zatáčkou. Spoléhala na náhon na všechna čtyři kola, že ji udrží na pruhu asfaltu. Porušila snad všechna pravidla, předjížděla v místech, kde neměla dostatečný rozhled, cpala se do sebemenších skulinek mezi ostatními auty a kličkovala mezi náklaďáky a autobusy. V obličeji měla soustředěný výraz a její nervozita se projevovala jen občasným tikem pod levým okem a zaťatými čelistmi, když pracovala s volantem a pedály.

Krajina se postupně narovnávala a jednotlivá stavení kolem silnice na okraji města, kde každé mělo vlastní rozlehlou zahradu, nahradila hustší zástavba. Larsson si všiml řady obchodů asi sto metrů před nimi.

„Zastavte tam,“ požádal.

„Zbláznil jste se?“ vyštěkla Maddy nabitá adrenalinem.

„Poslechněte,“ trval Larsson na svém. „Chcete snad, aby Carver přežil, ne?“

Naštvaně zastavila na jednom z volných parkovacích míst.

„Hned jsem zpátky,“ prohlásil Larsson, vyskočil z auta a utíkal do jednoho obchodu. Maddy nerozuměla nápisu na štítu, ale podle toho, co viděla ve výloze, usoudila, že jde o půjčovnu nářadí.

Larsson se objevil ani ne za minutu a nesl něco, co vypadalo jako veliké, super silné kuchyňské nůžky s řetězovou pilou v místě, kde by jinak bylo ostří.

„Zahradnická pila,“ snažil se jí vysvětlit.

„Jo, vím, co to je,“ odsekla. Už když se vracel k autu, nastartovala, a rychle vyjela zpátky na silnici.

Za několik minut se dostali na severní obchvat města. Dál jeli rychle, ale klidněji. Larsson už jí nemusel říkat kudy. Pokusil se začít rozhovor.

„Kde jste se naučila takhle řídit?“

„Doma, jako holka. Pocházím z venkova. Copak vám to Carver neřekl? Aha, asi ne, protože neměl čas. Podívejte, nemluvte na mě, ano? Nevykládejte mi, že to byl neuvěřitelný omyl. Nepokoušejte se ospravedlnit. Jen mi říkejte, kudy mám jet.“

Larsson si na okamžik podepřel hlavu pravou rukou. Pak se zhluboka nadechl, sebral se a narovnal.

„Jo, chápu,“ přikývl. „Kde tedy jsme?“ Podíval se z okénka. „Fajn, na příštím sjezdu doleva. Na E6. Držte se ukazatelů na L0renskog a Lillestrom. Jasné?“

„Hmm.“

„Výborně, už mlčím.“

68

Policejní Saab 9-5 jezdil na biopalivo přívětivé k životnímu prostředí, ale nezdálo se, že by ho to jakkoli zpomalovalo, když ho Ravnsborg hnal po venkovských silničkách cestou k jezeru Tvillingtjenn. Předklonil se a podíval se na oblohu, kde letěl vrtulník natřený zelenou vojenskou barvou.

„Kluci z protiteroristického!“ křikl do řevu motoru. „Doufejme, že nic nepodniknou, dokud nedorazíme. Už tam brzy budeme,“

Za nimi se hnalo další auto plné Ravnsborgových lidí. Místní policie z Bjѳrkelangenu už kolem statku, kde Listovi slyšeli divné zvuky a viděli odlétat vrtulník, vytvořila perimetr. Grantham telefonoval. Více poslouchal, než mluvil.

„Díky.“ přikývl nakonec. „Moc si toho vážím. Omlouvám se, jestli jsem vás nepotěšil. Ještě se ozvu. Zatím.“

Odložil telefon a podíval se na řidiče.

„Ten člověk se jmenuje Damon Tyzack.“ začal vysvětlovat. „Je to pořádný parchant. Údajně je napojený na různé zločinecké gangy a činnosti, včetně pašování lidí a drog. Prý se povídá, že si občas přivydělává jako nájemný vrah, ale nikdy proti němu nenašli dost důkazů, aby ho mohli obvinit. Jedna věc je ale hodně zajímavá. Působil u námořní pěchoty, nějakou dobu sloužil u SBS, ale vykopli ho. Zřejmě něco pokazil, ale u SBS se k tomu nikdy nevyjádřili. Tihle chlápci si své záležitosti drží pod pokličkou. Ale podle toho, jak rychle se ho zbavili, musel být Damon Tyzack pěkné kvítko. A je tu ještě něco zajímavého. Jeho propuštění navrhl velící důstojník té mise. Hádejte, kdo to byl…“

„Neříkal jste, že pan Carver není ve službách Jejího Veličenstva?“

„To je pravda, není.“

„Ale kdysi býval? U SBS?“

„Přesně tak.“

„A Tyzack mu nikdy nezapomněl, že mu zničil kariéru v armádě?“

„No,“ pokrčil Grantham rameny „je to dost dobře možné.“

„Nejspíš se to brzy dozvíme. Tak jako tak,“ usoudil Ravnsborg, dupl na brzdu a zastavil těsně před policejním zátarasem. Před nimi se vlevo od silnice táhla vodní hladina a na břehu rostly stromy, které poznenáhlu ustupovaly rozeklaným kamenitým kopcům. U silnice parkovaly vozy požárníků a ambulance. Jejich posádky postávaly kolem, bavily se mezi sebou nebo se slunily na louce.

Ravnsborg stáhl okénko a ukázal svůj odznak. Jeden z policistů u zátarasu se sklonil, ukazoval přes vodu k lesu a cosi vysvětloval. Ravnsborg odbočil ze silnice na prašnou cestu a podstatně opatrněji pokračoval v jízdě kolem špice jezera k protějšímu břehu.

Cesta je zavedla na louku za statkem, na které mezitím přistál vrtulník protiteroristické jednotky. Dál pokračovala kolem domu dozadu ke stodole, kterou bylo vidět za stromy. Útočný oddíl v černých uniformách a přilbách a místní policie se shromáždily za řadou hlídkových vozů naproti domu. Několik mužů mířilo na dům, ale většina jich jen postávala kolem, čekala na rozkazy a přemýšlela, co se bude dít.

Když Ravnsborg zastavil a vystoupil z auta, jeden z mužů v černých uniformách k němu zamířil rázným krokem odpovídajícím jeho výhružnému vzhledu. Následoval ho břichatý policista, který měl co dělat, aby mu stačil. Ravnsborg byl vynikající detektiv, ale v tomto případě nepotřeboval své schopnosti, aby poznal, že jde o místního detektiva.

„Morten,“ vyštěkl důstojník protiteroristické jednotky a podal Ravnsborgovi ruku. Ten jeho stisk opětoval.

„Inspektor Petersen,“ představil se policista a nabídl k pozdravu zpocenou dlaň. Pokračoval několika větami norský, z nichž Grantham nerozuměl jedinému slovu, ale vlastně ani nemusel. Nervózní tón a snaha zalíbit se výše postavenému policistovi nepotřebovaly překlad.

„Tohle je pan Grantham… z Londýna,“ představil ho Ravnsborg anglicky a mávl rukou jeho směrem. „Možná by nám s tím člověkem ve stodole mohl pomoct.“ Unaveně se usmál. „Jestli je to ten, kdo myslíme… a jestli tam vůbec je.“

Morten cosi zabručel, jako by chtěl dát najevo nesouhlas s Ravnsborgovým přístupem i nedůvěru v Granthamův možný přínos. To vše, aniž pronesl jediné slovo.

„Doufám, že tu k něčemu budu,“ pokrčil rameny Grantham. Když podával ruku k pozdravu, všiml si Mortenova váhání, zda si s ním má potřást.

„Takže když jste tady, můžeme pokračovat.“ prohlásil Morten, rovněž anglicky. „Dům jsme důkladně zkontrolovali. Termovize neodhalila žádné známky přítomnosti lidí, nezaslechli jsme ani žádné zvuky. S vaším svolením budovu zajistíme a přejdeme ke stodole.“

Ravnsborg pokrčil rameny. „Přijde mi to dokonale rozumné. Co, pane Granthame?“

„Nejsem proti.“ usoudil Grantham s úsměvem, který měl vypočítaný tak, aby Mortena ještě více rozčílil.

V duchu si vynadal za to, že se toho chudáka snaží vytočit. Všichni před sebou měli důležitou práci, ale tohle ho bavilo. A Grantham si svou práci rád užíval.

Morten se otočil na podpatku a zamířil ke svým mužům. Cestou rázně udílel rozkazy. Grantham mu musel přiznat, že pracuje velmi výkonně. Své muže už rozmístil na všech stranách domu a zajistil všechny možné východy. Lidé postávající za policejními vozy se mávnutím proutku proměnili v rychle se pohybující bojovníky. Tři muži přeběhli přes otevřené prostranství k předním dveřím, zatímco ostatní se rozestavěli za vozy se zbraněmi namířenými na dům a připravení při nejmenším náznaku potíží spustit palbu.

První výstřel nicméně vyšel z brokovnice namířené na zámek dveří. Následoval ho úder ručním beranidlem.

„Zavřete oči a zacpěte si uši,“ poradil Ravnsborg Granthamovi vteřinu předtím, než v chodbě domu explodoval omračující granát.

Tři muži u vchodu vrazili dovnitř dřív, než utichla ozvěna výbuchu od okolních kopců. Další tři je následovali od policejních aut. Za necelou minutu dostal Morten zprávu do sluchátek.

Ravnsborg stál vedle něho.

„Budova je čistá,“ oznámil Morten. „Nikdo tam není.“

„Fajn,“ přikývl Ravnsborg. „Teď ta stodola. A rychle. Mohl by tam ještě být někdo naživu. Nemáme moc času.“

69

Silnice z Bj0rkelangenu k jezeru Tvillingtjenn kopírovala dvě strany nahrubo načrtnutého trojúhelníku, jehož třetí stranu tvořila hustě zalesněná krajina. Právě tou se Maddy s Larssonem vydali a doufali, že zkratkou naženou čas. Trasa ve svých lepších částech sestávala z děravých prašných cest a tam, kde nebyly ani ty, musela Maddy kličkovat mezi mohutnými kmeny stromů a hnát volvo nízkým podrostem.

Jestli její technika řízení na asfaltu vzbuzovala obdiv a vyvolávala tak trochu strach, pak způsob, jakým řídila mimo zpevněné cesty, byl snad ještě obdivuhodnější. Po cestách jen o málo širších než auto se řítila dálniční rychlostí a zatáčky vybírala jako zkušený jezdec rallye kontrolovaným smykem. Nevšímala si zoufalého hrabání pneumatik, když vyjížděla do prudkých horských svahů nebo z nich sjížděla dolů. Na ruční brzdu se proplétala úzkými zákruty a dokázala tak vůz udržet v požadovaném směru lépe než volantem.

„Víte jistě, že opravdu nepocházíte ze Skandinávie?“ křikl Larsson do řevu motoru a neustálého bušení kamínků, kamenů a kořenů do spodku auta. „Myslel jsem, že jsme jediní blázni, co umí takhle jezdit.“

Maddy neodpověděla. Hnala se lesem a řítila se přímo na mohutný kmen starého stromu. Larsson si najednou uvědomil, že se v životě tolik nebál. Byl si jistý, že každou chvíli musí zemřít. Nedalo se o tom pochybovat. Chystala se mu pomstít za zradu Carvera tím, že je zabije oba.

Strom se rychle blížil, až se zdálo, že vyplňuje celý prostor před čelním oknem. V posledním zlomku vteřiny před nárazem Maddy ostře trhla volantem vlevo a vzápětí stejně prudce vpravo. Rychlé změny směru dokázaly rozhoupat i jinak velmi stabilní volvo. Vůz na okamžik ztratil veškerou trakci, karoserie se natočila ke kmeni bokem. Vypadalo to, že náraz je nevyhnutelný. Vtom Maddy prudce přišlápla pedál plynu, kola se zakousla do země a vůz se prosmýkl kolem kmenu. Dál jel bokem, dokud opět prudce neškubla volantem vlevo a neotočila přední část auta, takže mohli pokračovat mezi stromy, dokud nenajeli na další lesní cestu.

„Už tam skoro jsme,“ upozornil ji Larsson roztřeseným hlasem. Podíval se na Maddy a všiml si bílých kloubů na volantu. Její obličej připomínal ze všeho nejvíc masku. Ze všech sil se snažila udržet své emoce pod kontrolou. Larssona napadlo, že nervy drásající napětí rychlé jízdy v takto složitých podmínkách pro ni znamenalo odpoutání od ještě horších obav o Carvera.

Jak to mohlo dojít až sem? Larsson přemýšlel o stupňujících se výhružkách a požadavcích, jimž byl vystaven. Nejprve šlo jen o to dostat Carvera v uvedený den do Osla. Pak přišel požadavek na bomby a jejich rozbušky. Nejen ty do hotelu, ale i na zápalné. Jednotlivé objednávky spolu na první pohled nesouvisely. Larsson měl samozřejmě strach, že se na Carvera chystá bombový útok, ale protože to nevěděl jistě, namlouval si, že to není pravda.

Nakonec ho dovedli do stodoly a donutili ho tam nastražit past. Larsson poznal, že stodola má posloužit jako mučicí komora, ale stále neměl jistotu, že na laně bude připoutaný právě Carver. Jedinou jistotu měl v tom, že Karin a jejich nenarozené dítě budou trpět, jestli vyděrači nevyhoví. To pro něj bylo nejdůležitější. Jenže pak to zašlo ještě dál, ke konstrukčnímu úkolu, který dostal nedávno. Zadání vůbec neodpovídalo ničemu z minulosti. Byl si jistý, že požadované zařízení má úplně jiný účel. Věděl, že to bude něco stejně hrozného jako bomby v hotelu King Haakon. Kdyby měl jistotu, snad by se dokázal s tím, co udělal, vypořádat.

Cesta vyjela z lesa a napojila se na jinou, která vedla přes louku s vrtulníkem uprostřed. Věděl, kde jsou, poznal dům za řadou policejních aut.

„Tamhle!“ křikl a ukázal vpravo před sebe. „Je v té stodole!“ Maddy neznatelně přikývla, prosmýkla se s autem kolem domu. Uniformovaných policistů, kteří na ni křičeli a mávali, si nevšímala, ani mužů v černém, kteří zvedli automatické zbraně.

Teprve když jeden z nich vystřelil varovnou dávku těsně před chladič, Maddy konečně šlápla na brzdu.

Larsson si mužů a jejich zbraní snad ani nevšiml. Měl plné ruce práce s mohutnými nůžkami. Rozkopl dveře a utíkal ke stodole. Viděl, jak se postavy v černém krčí u dvojitých vrat vpředu. Jakmile si uvědomil, co chtějí udělat, vytřeštil oči hrůzou. Chystal se co nejhlasitěji vykřiknout: „Ne!“

Jenže zvuk jeho hlasu zanikl ve výstřelu brokovnice, a jakmile se dveře otevřely, pak i v hromovém výbuchu a náhlém praskání dřeva, když celou stodolu pohltil žlutooranžový oblak plamenů.

70

Samuel Carver nevěřil v lítost, stejně jako nevěřil ve vinu. Nemělo smysl litovat něčeho, co se nedá změnit, a ještě méně se trápit věcmi, které se ještě daly napravit. Přestaň kňučet a něco dělej, byla by nejspíš jeho přirozená reakce. A jestli něčeho lituješ, tak si to nech pro sebe a mlč.

Stejně jako vina je i lítost jen způsob, jak omlouvat sám sebe. Lidé si připadají lepší, když litují všech ošklivých věcí, které spáchali, své povahy, svého bohatství nebo plných břich, zatímco ostatní kolem hladoví. Často na sebe kvůli té lítosti dokonce bývají pyšní, takže skutečně nevidí důvod, proč by se měli změnit.

Když však teď stál tváří v tvář smrti, musel čelit žízni, bolesti a neustávajícímu hluku, Carver litoval tří věcí, které neudělal a na něž už bylo příliš pozdě. Jednou z nich byl fakt, že nestačil nikoho varovat před Tyzackovým atentátem na Lincolna Robertse. Z hlediska závažnosti byla zřejmě největší, ale lidé, které měl rád, pro Carvera znamenali ještě víc.

Litoval, že si už nebude moct sednout s Thorem Larssonem, nalít mu pivo a položit mu jedinou prostou otázku: Proč? Musel existovat pádný důvod, proč ho Thor zradil. Pro peníze by to určitě neudělal. A jestli si nečekaně nevypracoval návyk na kokain nebo nebezpečnou zálibu v kasinech, peníze mu určitě nechyběly. Navíc by mu Carver dal určitě vydělat víc živý než mrtvý.

Možná šlo o něco osobního. Svého času mívali s Larssonem spory, ale žádný z nich jejich vztah trvale nepoznamenal, přinejmenším si to neuvědomoval. A ačkoli Larsson neměl vznětlivou povahu, pokud ho něco žralo, neměl problém dát to najevo, i když to třeba znamenalo, že musel Carvera chytit pod krkem a postavit ho do latě. Carver se pousmál při vzpomínce najeden večer v Ženevě, kdy právě tohle Larsson udělal. Hodinu předtím Carvera propustili z kliniky a mírně řečeno, neměl to v hlavě srovnané. Tehdy poznal, že má v Thorovi skutečného přítele, který má odvahu a otevřeně mu dokáže říct, že se chová jako pitomec.

Někdo mu tedy musel vyhrožovat. Vyděsit ho tak, že se uchýlil ke zradě. A protože Carver dobře věděl, že Larsson není žádný zbabělec, muselo to nějak souviset s někým, koho skutečně miloval, tedy s Karin. Ježíši, proč se mu neozval? Společně by se určitě dokázali vypořádat s každým. Jenže v tomhle případě to přece nešlo. Larsson mu o své plánované svatbě řekl jen několik dní předtím, než se Carver pustil do práce na akci v Lusterleafu. Byl do ní plně ponořený. Když ho jeho nejlepší přítel nejvíc potřeboval, nebyl k zastižení.

Totéž se týkalo Maddy. Kdyby byl aspoň trochu normální chlap, udělal by cokoli, aby se k ní po výbuchu bomby vrátil. Místo toho však hledal všemožné způsoby, jak ospravedlnit svůj útěk, a každý z jeho důvodů byl jen snůška hloupostí. Pravda byla taková, že se prostě neuměl vypořádat s možností, že by ho mohla skutečně milovat.

Teď však toužil jen po tom, aby mohl Maddy naposledy obejmout. Chtěl ji držet v náručí, cítit její vůni, slyšet, jak si ho šeptem dobírá, smát se s ní. Chtěl se jí omluvit za to, jaký byl hlupák, když ji nechal tolik trpět, když přece toužila jen po tom, aby byli spolu. Zavřel oči a soustředěně si ji pokoušel všemi smysly vybavit. Doufal, že mu to pomůže zapomenout na bolest, vyčerpání a strach, který mu ovládal mysl i tělo, a že tak získá několik prchavých okamžiků klidu.

Proto mu trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že slyší přistávat vrtulník. Hluk byl tak hlasitý, že ho vnímal i přes zvuky z televizorů. Krátce nato poznal, že je to jiný, větší stroj než ten, kterým odletěl Tyzack. A jestli v něm neseděl Tyzack… Najednou měl naději. Někdo ho přiletěl vysvobodit!

„Pomoc! Tady! Tady jsem!“ vykřikl, ale teprve když tatáž slova křičel stále dokola, uvědomil si, že ho nejspíš nikdo neuslyší. Dokázal jen chrčet a chraptět. Každý, kdo by stál třeba jen několik metrů od něho, by mu jen stěží rozuměl. Nebyla šance, že by jeho hlas dolehl až ven.

Stejně nebude trvat dlouho, než ho najdou…

… skutečně?

Čas běžel, vteřiny se protahovaly jako obličeje v zrcadlovém bludišti a nic se nedělo. Zdálo se mu, že zaslechl přijíždět auta. A pak… nic.

Snažil se vydolovat po sluchu informace v krátkých přestávkách mezi slovy a hudbou na zpravodajském kanálu BBC. Po několika minutách dorazila další dvě auta. Dál uslyšel známé zvuky násilného vniknutí. Fajn, pomyslel si, asi tu někde blízko stojí další budova. To by dávalo smysl. Jestli byl uvězněný ve stodole, určitě někde blízko musel být celý statek. Prověřovali budovy jednu po druhé. Kdokoli byl tam venku, brzy dorazí k němu. Musel jen zachovat do jejich příchodu klid.

Napadlo ho, že ho nejspíš zatknou. Hledali bombového atentátníka, ne napůl udušenou, zbičovanou oběť psychopata. Bylo mu to jedno. Stačilo mu, že bude moci napsat Maddy, možná ji za ním pustí na návštěvu do vězení, takže bude mít možnost jí všechno vysvětlit.

Zvuk těžkých bot na cestě a udílené rozkazy mu napověděly, že už nebude muset čekat dlouho. Pak zaslechl další motor. Rychle přijíždělo nějaké auto. Najednou s naprostou jistotou věděl, že v něm sedí Maddy. Srdce mu zaplesalo… a vzápětí se málem zastavilo, když uslyšel dvě salvy výstřelů. Motor ztichl.

„Bože, ne, to ne…“ žadonil šeptem. Na vteřinu se mu zdálo, že mu zvenčí jako ozvěna odpověděl hlas, který zná. Pak zaslechl další kroky a výstřel z brokovnice proti zámku.

V příštím okamžiku mu začalo být jasné, že se osobní verze pekla stvořeného Damonem Tyzackem proměnila ve skutečné peklo plné ohně.

71

Thor Larsson se v běhu nezastavil. Zatímco muži v černých uniformách prchali od hořící stodoly, on mířil přímo k ní. Když doběhl ke dveřím, rozkopl je a nohou odhrnul hořící kusy nalakovaného dřeva, takže se mohl dostat dovnitř.

Vypadal při tom jako člověk, který napůl zešílel. V obličeji měl výraz maniaka, který skoro zastřel jeho vlastní rysy. Na nohavicích kalhot se mu objevily první plamínky a v rukou držel nějakou velkou zbraň. Carver sebou trhl jako pes, když vidí, že na něj míří čísi bota, ale vzápětí poznal, že ta zbraň není namířená proti němu. Larsson se natáhl nad něj, chytil gumové lano do čelistí nůžek a zapnul pilu. Něco křičel, dokola opakoval tatáž slova, ale řev motoru pily zařezávající se do lana byl tak silný, že mu Carver nerozuměl. Teprve z jeho rtů dokázal přečíst, že Larsson křičí „Promiň!“.

Vzduch ve stodole byl žhavý a uvnitř bylo jako v sauně kombinované s pecí na pizzu. Dým stoupal po stěnách, které se změnily na závěs zlatých a rudých plamenů, a shromažďoval se pod střechou. Carverovi vháněl slzy do očí a začínal kašlat, protože jeho plíce v pálící toxické atmosféře jen těžko dostávaly kyslík. Záda zbičovaná a rozsekaná Tyzackovou holí jako by se začínala péct a bolest vyvolaná proudy potu ze zbývající kůže přidávala jeho utrpení úplně nový rozměr.

Na konci stodoly, vedle dveří, jimiž se Larsson dostal dovnitř, se zhroutil stropní trám, dopadl na podlahu a strhl s sebou plát vlnitého plechu ze střechy. Carver se podíval nad sebe a uviděl, žč trám, ke kterému byl připoutaný, také začal hořet. Uvědomoval si, že dřevo brzy povolí a že sedí přímo pod ním.

„Rychle!“ zachrčel.

Larsson se ušklíbl. Začínaly mu hořet vlasy, ale nevšímal si toho a dál se snažil co nejrychleji přeříznout houževnaté lano vyrobené tak, aby vydrželo ohromný tah lidského těla padajícího desítky metrů vzduchem.

Po podlaze se k nim blížily plameny a kolem obou vytvořily zabijáčky kruh. Hluk ohně a praskajícího dřeva už byl stejně silný jako řev pily, Carver přesto zaslechl: „Už to bude!“

Larssonova proměna byla skoro kompletní. Stal se postavou z ohně stvořeného jeho vlastním výtvorem. Poslední prameny lana povolily. Larsson zahodil nůžky a křikl: „Pryč! Pryč!“

Carver se rozhlédl a hledal cestu ven, ale žádná neexistovala. Plameny byly všude. Jejich jediná naděje spočívala v tom, že se rozběhnou ke dveřím a budou doufat, že se dostanou ven dřív, než je oheň pohltí. Carver udělal několik prvních opatrných kroků a chystal se proběhnout skrz oheň.

Právě v tom okamžiku povolil jeden konec trámu a jako na pantu se sklopil dolů. Larssona zasáhl do levé poloviny lebky a srazil ho na zem. Thor zůstal nehybně ležet. Trám visel přes něj jedním koncem na podlaze, druhým zapřený o stěnu. Carver sebral poslední zbytky sil, které mu přinášel adrenalin v krvi, zuřivou energii představující poslední útočiště nejlepších bojovníků, a vytáhl Larssonovo dlouhé tělo zpod trámu. Klekl najedno koleno, přehodil si Thora přes rameno a donutil se vstát.

Tváří v tvář hradbě ohně se Carverovi před očima objevil obraz. Uviděl před sebou šklebícího se Tyzacka. „Trhni si,“ zasípal a rozběhl se, jak nejrychleji dokázal.

Ke dveřím měl necelých šest metrů. Pět rychlých kroků, možná osm s člověkem na zádech. Olympijský sprinter by je zvládl za půl vteřiny. Carverovi to trvalo pět. Hlavu měl skloněnou a oči zavřené. Oslepený, zničený muž s ještě více zraněným stvořením na zádech. Obklopovaly ho hluk, kouř a žár.

Najednou byl venku, klopýtal v chladném, čistém vzduchu a upadl na holou zem. Měl dost sil jen na to, aby zalehl na břicho a ochránil tak Larssona i svá zraněná záda. Jak zůstali ležet, bok po boku, uviděl, že Larsson otevřel jedno spálené oko, jen na kratičký okamžik. Pak se mu pohnuly rty a zašeptal: „Obloha. Dívej se na oblohu…“

Vzápětí u nich byli lidé v černých uniformách. Někdo ho zakryl tlustou přikrývkou. Matně si uvědomoval, že se ho pokoušejí uhasit, ale hned poté ucítil píchnutí v rameni a ponořil se do milosrdného pláště tmy. Usnul.

72

Jack Grantham slyšel v dálce zvuky sirén. Požární vozy a sanitky spěchaly k hořící stodole a jejím obětem.

Zoufale se rozhlížel kolem sebe. Uviděl Ravensborga mluvit s velitelem protiteroristické jednotky Mortenem a s křikem se rozběhl k nim. „Zastavte je! Ty záchranáře zastavte!“

Ravnsborg měl v obličeji směs zmatku a rozčílení. „Proč?“

„Nesmí vidět, co se tu stalo. Ještě ne. Jestli chcete chytit člověka, co má tohle všechno na svědomí, tak je proboha zastavte!“

Ravnsborg vyndal z kapsy telefon, stiskl tlačítko rychlé volby a rychle vydal rozkaz. V příští vteřině sirény zmlkly.

Podíval se na Granthama. „Máte minutu. Pak přijedou. Máme tu vážně zraněné muže, kteří nepočkají.“

„Jsou mrtví,“ prohlásil Grantham.

Morten zavrtěl hlavou. „Možná Larsson. Je opravdu hodně zraněný a nezvládne to. Ale ten druhý, Carver, ten přežije.“

„Ne,“ nedal se Grantham. „O to přece jde. Musí zemřít. Pro celý svět musí člověk, který odpálil bombu v hotelu King Haakon, zemřít právě tady. Spáchal sebevraždu, když ho policie obklíčila. Případ je uzavřený a všichni si mohou plácat po ramenou.“

„Ale pak ten druhý, ten Tyzack unikne,“ nechápal Ravnsborg.

„Už se stalo,“ opravil ho Grantham. „Už je stejně pryč a zpátky se nevrátí. Ale jestli si bude myslet, že vina za tu bombu padla na Carvera, naroste mu sebevědomí. Nebude tak opatrný, jako kdyby tušil, že po něm pátráme kvůli hromadné vraždě.“

Ravnsborg přikývl. „Dobrá, takže nám ho pomůžete najít, ano? Jestli se vrátí do Británie, zadržíte ho a vydáte do Osla k soudu.“

Jack Grantham si byl takřka jistý, že právě Damon Tyzack donutil Billa Selseyho, aby pro něho pracoval, a zkompromitoval i SIS. Neměl v úmyslu vystavit ho soudu, a už vůbec ne v cizí zemi, které by nezáleželo na bezpečnosti Británie. Ale teď nemělo smysl se o tom bavit.

„Přesně tak,“ přitakal a snažil se vžít do ducha mezinárodní spolupráce. „Přesně tohle jsem měl na mysli.“

„Ale co s Carverem?“ chtěl vědět Ravnsborg. „Jak můžeme tvrdit, že je mrtvý, když jasně mrtvý není?“

„Ne, není,“ přikývl Grantham. Ravnsborg se nad lítostivým tónem jeho hlasu zamračil. Grantham se vzápětí rozzářil: „Ale to není problém. Muž, který v té stodole zemřel, vůbec nebyl Samuel Carver. Samuel Carver totiž neexistuje. Je to Paul Jackson, bývalý příslušník Britského královského námořnictva a oddílů SBS. Jen další zneuznaný a zahořklý veterán speciálních jednotek, který se dopracoval k ošklivému konci. Takových je poslední dobou hodně. A Jackson určitě existuje. Dáme k dispozici všechno, co máme. Služební záznamy, fotky. Stačí slovo a je to vaše. Mimochodem,“ dodal a podíval se na hodinky, „už jsou to spíš tři minuty než ta jedna.“

„Vím,“ přitakal Ravnsborg s náznakem úsměvu. „Když počkáme další tři minuty, požár tu stodolu zničí úplně. A spolu s ní naneštěstí také důkazy.“

„Co s Larssonem?“ zeptal se Morten.

„Naložte ho do vrtulníku a odleťte s ním pryč,“ přikázal Ravnsborg. „Každopádně to bude rychlejší.“

„A Carver?“ zajímal se Grantham. „Bude potřebovat ošetření, ale nesmí se objevit v žádné nemocnici. Potřebujeme někoho diskrétního, komu se dá naprosto důvěřovat…“

Ravnsborg znovu někam zatelefonoval. Když dohovořil, podíval se na Granthama. „Zařízeno. Bude na nás čekat doktor. Člověk, který roky pracoval pro policii. Už je v důchodu, ale jen krátce, a byl vždy nejlepší. Čeká na nás u sebe doma. Ale potřebujeme odsud dostat Carvera a nevzbudit při tom pozornost.“

„Co tímhle?“ navrhl Grantham a kývl směrem k Larssonovu mohutnému volvu. „Položte ho dozadu, místa je tam dost. Ta žena, co s Larssonem přijela, patří ke Carverovi?“

„Ano, mají spolu vztah,“ potvrdil mu Ravnsborg. „Jmenuje se Madeleine Crossová. Američanka,“

„Umí si vybrat, chlapec, to mu musím přiznat,“ poznamenal Grantham. „Tak pojďte, promluvíme si se slečnou Crossovou.“

„Není třeba,“ upozornil ho Morten. „Jde k nám.“ Jack Grantham o tom, jak funguje ženský mozek, věděl stejně málo jako kterýkoli jiný muž. Ale nemusel být žádný odborník, aby poznal, že Madeleine Crossová je šokovaná, rozrušená a hodně naštvaná. Zamířila k Ravnsborgovi, kterého jako jediného z trojice znala, a pustila se do něho.

„Co to s váma je? Kde jsou sanitky? Slyšela jsem sirény, pak zmlkly. Všude jsou tu ranění. Když tu budete jen takhle zbůhdarma postávat, tak zemřou. Co se tu děje?“

Ravnsborg nechal její vztek, aby se o něj roztříštil jako vlny o skálu. Pak jí jemně položil své silné ruce na ramena. „Chápu vaše rozrušení, paní Crossová. Ale, prosím, nedělejte si starosti. Podívejte. Vidíte ty muže u pana Larssona?“

Otočila se a podívala se směrem, odkud přišla. Muži z protiteroristické jednotky Larssona nakládali na nosítka. Zpoza domu se ozval jekot motorů vrtulníku.

„Letecky ho dopraví do Osla,“ pokračoval Ravnsborg. „Je to jeho jediná šance. Pro pana Carvera jsme také zařídili ošetření. A vy, paní Crossová, nám pomůžete. Vysvětlím vám to…“

Odvedl Madeleine k volvu. Grantham se je chystal následovat, ale Morten ho chytil za paži. „Moment,“ požádal ho. Počkal, až byli Ravnsborg a Madeleine z doslechu. „Máte velmi chytrý plán, pane Granthame, ale na jednu věc jste zapomněl,“

„Opravdu?“ podivil se Grantham záměrně klidně. „Co by to mohlo být?“

„Na Larssona. Ať to přežije, nebo ať zemře, bude to nutné vysvětlit. Ozbrojení policisté obklíčili budovu, ve které se skrýval terorista, a žádnému se nic nestalo. Ale zatímco jen postávali kolem a nic nedělali, došlo k zabití civilisty. Jak se to mohlo stát?“

Grantham se blahosklonně pousmál. „Ano, to by mohl být problém… především pro velitele těch zasahujících policistů. Ale nedělejte si starosti, nejspíš zjistíte, že pan Larsson zemřel jako hrdina. Pokud si vzpomínám, je to svým způsobem odborník na zbraně. Troufám si říct, že jsme ho povolali, aby odjistil nastraženou bombu nebo tak něco. Úžasný člověk, zdrcující ztráta, hluboká lítost. Podrobnosti ještě promyslím. Nebojte se, pane Mortene, to je moje práce. A teď, jestli dovolíte, nechci, aby mi ujeli…“

Jack Grantham rychlým krokem mířil k volvu. Než k němu došel, stačili už do něj policisté naložit bezvědomého Samuela Carvera.

73

„Je mrtvý?“

Maddy přikývla. „Odpojili ho od přístrojů. Je mi to hrozně líto… Právě jsem mluvila s Karin. Aspoň ho viděla, asi to je pro ni důležité.“ Oči měla červené od pláče a na tvářích rozmazané oční stíny. Ztěžka polkla, chvíli se kousala do rtu, a nakonec dodala: „Je s ním těhotná. V desátém týdnu.“

„Bože…“

Carver zavřel oči a tvář mu padla zpátky na měkce vycpané vyšetřovací lehátko, na kterém ležel.

„Omlouvám se,“ řekl. „Že jsem tě do toho zatáhl… nevěděl jsem…“

Zjistil, že se mu těžko mluví. Během dvanácti hodin ho dvakrát uspali léky a nemohl mozek zbavit narkotického oparu. Maddy toho chtěl hodně říct. Vše jí vysvětlit, snad se i omluvit, ale nenacházel správná slova. A bylo tu ještě něco. Něco, co měl udělat, ale nedokázal si na to vzpomenout.

Ležel nahý a od pasu dolu znecitlivělý lokálními anestetiky. Šedovlasý lékař s brýlemi posazenými na špičce nosu pracoval na jeho zádech, zadku a stehnech a napravoval škody po Tyzackově holi. Carverovi ho představili jako doktora Rolfa Lyngstada. Pomáhala mu jeho manželka Greta, bývalá zdravotní sestra. Stovky stehů spolu s jizvami po ranách vytvářely na Carverově kůži brutální vzory.

Maddy se podívala na Lyngstada, který jí pohled krátce opětoval, ale vzápětí opět uhnul očima a plně se věnoval své práci. Ať se chystala říct cokoli, rozhodl se to neslyšet.

Přidřepla u lůžka, až měla hlavu těsně vedle Carverovy. Potichu, ale velmi naléhavě, ho oslovila: „Podívej se na mě. Podívej se mi do očí.“

Znovu zvedl hlavu.

Dál pokračovala jen šeptem. „Vím, že zabíjíš lidi. Řekli mi to na policii. Včera večer tři chlápky. Je to pravda, že?“

Nepopřel to.

„Ale ten úchylnej parchant, který ti tohle udělal a má na svědomí Thora, je pořád volný.“

Neznatelně přikývl.

„A plánoval to, že? Dlouho to připravoval. Ten Brit, tvůj známý, Grantham…“

Carver vytřeštil oči. „Je tady?“

„Jo. Řekl mi o Damonu Tyzackovi. Říkal, že to na tebe nejspíš hodil, ale nejenom tady, i jiné věci. Prý něco v Dubaji a v Kalifornii. Ten hajzl byl ve Státech. Tak jsem začala přemýšlet. Tehdy u stánku s hotdogy, ten chlap, co mě naštval, to byl on, nebo ne?“

„Nejsem si jistý.“

„Ale mohl to být on…“

Carver znovu přikývl.

„Ví, kde bydlím. Že? Ví, sakra, kde bydlím!“

„Ano… asi ano.“

„Byl tam? Když jsme tam byli spolu?“

Carver nemusel odpovídat. Výraz jeho tváře hovořil sám za sebe.

„Sakra! To je… Co teď mám dělat? Kam mám jít?“

„Promiň,“ omluvil se znovu Carver.

„Promiň? To je k ničemu. Omluvy to nespraví. Ne, nechci, aby ses omlouval…“ Znovu u něho poklekla. „Chci, Carvere, abys ho zabil. Rozumíš? Chci, abys ho roztrhal na kusy. Chci, aby Damon Tyzack zemřel. Chci mít jistotu, že se víckrát nevrátí, že mě nikdy nenajde, že mi už neublíží. A jestli mi tohle můžeš slíbit, tak tě možná, ale nevím to ještě úplně jistě, někdy pustím zpátky do svého života. Protože právě teď moc lituju, že jsem tě vůbec poznala.“

Carver se na ni podíval. V jejích očích hledal stopu odpuštění nebo naděje. Maddy se jednou rukou opřela o lehátko. Natáhl se, aby ji za ni mohlo vzít, ale rychle ucukla.

„Zabij ho,“ zopakovala. Pak vstala a bez ohlédnutí odešla.

***

Jack Grantham nahlížel doktoru Lyngstadovi přes rameno a křivil ústa ve výrazu znechucení. „Máš záda jako špatně zalátanou fusekli,“ prohlásil.

„Polibte si.“

„Aha, sebelítost, co?“ ušklíbl se Grantham a přešel ke Carverovi, zatímco Lyngstad, nepříliš potěšený oceněním své práce, k němu přes obroučky brýlí vyslal naštvaný pohled. „Problémy se ženskými, řekl bych. Potkal jsem na chodbě tu tvou Američanku a nevypadala dvakrát šťastně. Nevím, ale pokaždé když se setkáme, jsi kvůli nějaké ženské nešťastný.“

„Napadlo vás někdy, že by to mohla být vaše vina?“ zeptal se Carver. „Řekl jste jí, že Tyzack byl ve Státech… Je teď přesvědčená, že po ní půjde a že za to můžu já.“

„Říkáš to, jako bys byl přesvědčený, že se plete. Takže myslíš, že ti dala košem?“

„Dokud bude Tyzack běhat po světě, nemám šanci.“

Grantham se nedokázal zdržet úsměšku.

„Bože můj… Přesně tohle jste chtěl,“ zasyčel Carver. Granthamovi se jako pokaždé podařilo ho naštvat, ale tentokrát to skoro přivítal. Vztek mu čistil mozek jako kominík zanesený komín.

„Tohle není tak docela fér,“ ohradil se Grantham. „Opravdu si myslím, že by měla vědět, že jí něco hrozí. Ale ano, napadlo mě, že by to mohlo mít nějaké následky. A docela mi udělala radost, protože ze zkušenosti vím, že když máš něco udělat, potřebuješ k tomu silnou pobídku.“

„Zabít Tyzacka?“

„Koho jiného?“

„Nenapadlo vás, že mi jako pobídka stačí, že kvůli němu zemřel můj nejlepší kamarád? Nebo že bych ho chtěl zabít za to, co mi udělal?“

„Ano, ale chtěl jsem mít naprostou jistotu.“

„Chápu. Tak kde je?“

„No, vlastně…“ Grantham se jen málokdy tvářil rozpačitě, tentokrát však neměl na vybranou. „Doufal jsem, že ti třeba řekl něco o tom, kam má namířeno.“

Carver zavřel oči a v duchu se vrátil do stodoly. Vzápětí si vzpomněl na varování, které musel předat. „Ne, nevím, kde teď je, ale myslím, že vám můžu říct, kde bude ode dneška za dva dny. V Bristolu. A pokusí se o atentát na Lincolna Robertse.“

Grantham se na něho nedůvěřivě podíval. „Tohle ti řekl?“

„Přesně takhle mi to neřekl, to ne,“ přiznal Carver.

„A jak tedy?“

„Řekl, že se chystá na práci, která ho vyšvihne do úplně jiné ligy. Tvrdil, že to bude něco fakt velkého. Konkrétněji se nevyjádřil, i když mi bylo jasné, že by se mi nejradši se vším pochlubil. Snaží se dokázat, že je lepší než já. Podle něj to znamená, že musí sejmout cíl číslo jedna. A to vždycky byl a bude prezident Spojených států.“

Grantham pokrčil rameny. „Ne pokaždé. Mohlo by jít o spoustu lidí… Královna, ministerský předseda, bin Ladin, papež. Nějaká celebrita.“

„Ano, to je možné,“ souhlasil Carver, „ale Damon Tyzack nemá důvod kohokoli z nich zabíjet. Na něco se vás zeptám. Už zjistili, kdo byl cílem v hotelu King Haakon?“

„Jo, nějaká Němka. Jmenovala se Kreutzmannová. Novinářka a aktivistka. Bomba byla v jejím pokoji.“

„A o co se jako aktivistka zajímala?“

„O obchod s lidmi,“ prozradil Grantham. „Pravděpodobně byla proti.“

„Dobrá. A ty Tyzackovy vraždy v Dubaji? Cílem byl pašerák lidí a pasák. Maddy říkala, že od vás ví, že Tyzack pracoval i ve Státech. Na koho zaútočil tam?“

„Na chlápka jménem Norton Krebs. Byl něco jako finanční poradce,“

„Aha. A komu radil?“

„No, někteří jeho klienti jsou pěkná kvítka.“

„Obchodníci s lidmi?“ zeptal se Carver.

„To opravdu nevím. Aleje to možné.“

„Fajn, zapomeňte na něj. Stejně to ale znamená, že Tyzack a lidi, kteří ho platí, jsou až po uši namočení v obchodování s lidmi. Prezident Lincoln Roberts mezitím odlétá do Británie, aby pronesl řeč na konferenci proti otroctví a obchodu s lidmi. Nevím, možná je to jen shoda náhod, a jestli se pletu, tak asi trpím stihomamem. Ale jestli se pletete vy, Tyzack se pokusí prezidenta zabít.“

„Rozumím,“ přikývl Grantham. „Jenže prezident se jen chystá pronést nějaký projev. Proč by ho kvůli tomu někdo chtěl zabít?“

„Záleží na tom, co se chystá říct.“

„To ale nikdo neví,“ přemýšlel Grantham. „Na jeho proslov uvalili úplné embargo. Amíci nic neprozradili ani ministerskému předsedovi. Fakt ho tím naštvali. Dokonce po nás chtěl, ať se pokusíme zjistit, o co jde. Museli jsme jeho úřadu sdělit, že bychom mu rádi vyhověli, ale že naneštěstí v Bílém domě nemáme žádné štěnice a že je málo času na to, abychom naverbovali někoho z prezidentova štábu.“

„Vy byste to nezvládli,“ odtušil Carver, „ale třeba bych vám mohl pomoct.“

74

Když v hotelu King Haakon vybuchla nálož, bylo ve Washingtonu D. C. časné odpoledne. Diplomatům z místního velvyslanectví Spojených států trvalo pár hodin, než zjistili, že mezi hotelovými hosty bylo devět občanů Spojených států amerických. Nikomu z nich se nestalo nic horšího, než že utrpěli lehčí šok, případně utržili pár odřenin nebo modřin, a k většině z nich přišli v tlačenici, která vznikla, když se hosté pokoušeli zasaženou budovu opustit. Tato zpráva se k velké úlevě všech zúčastněných dostala na ministerstvo zahraničí i do Bílého domu. Bylo jasné, že se nedají očekávat žádné významné dopady a že ani média se incidentu nebudou dlouho věnovat. Ano, vládlo pobouření, ale nic nenasvědčovalo tomu, že jde o práci nějaké známé teroristické skupiny. Všechny důkazy ukazovaly na trestný čin, s nímž si poradí tamní policie. Nic na titulní stránky novin.

Asistentka, která Harrisonu Jamesovi předávala zprávu o bombovém útoku, proto netušila, že má v ruce něco důležitého nebo citlivého.

„Připravili jsme návrh prohlášení, přímo tady, na první stránce,“ vysvětlovala.

„Výborně.“ přitakal James, ale na prohlášení se ani nepodíval. Měl stále plné ruce práce s přípravou prezidentovy cesty do Anglie.

Asistentka už skoro došla ke dveřím, když se jí James ještě jen mimochodem zeptal: „Mají podezření, kdo to udělal?“

„Jméno žádné,“ odpověděla. „Ale policie zveřejnila fotografii člověka, kterého chce vyslechnout. Tvrdí, že je ozbrojený a nebezpečný. Vypadá to, že na útěku zabil ještě další lidi.“

„Doufám, že ho dopadnou,“ přikývl James.

Po několika minutách si naštvaně povzdychl a rozhodl se, že se na to prokleté prohlášení podívá, dřív než ho odnese prezidentovi. Připadalo mu v pořádku, ale věděl, že prezident k němu určitě dodá i něco za sebe. Informace byly poměrně strohé. S pozvednutým obočím si přečetl zprávu o přestřelce na střeše budovy opery a o útěku bombového útočníka. Pak otočil stránku a uviděl fotografii. Byla nekvalitní, jen záběr z internetu. Harrison James však nepotřeboval vysoké rozlišení, aby tvář na ní poznal.

Bombový útok si náhle získal jeho plnou pozornost.

Ze svého soukromého telefonu zavolal na soukromý telefon Torda Bahra, takže se jejich rozhovor nemohl objevit ve výpisech Bílého domu a Tajné služby.

„Máme problém,“ oznámil mu. „A chci, abys ho vyřešil.“

***

Mnozí z těch, pro které Harrison James pracoval, trvali na tom, že chtějí vědět co nejméně. Čím méně jim toho jejich podřízení řekli, tím bezpečnější se cítili. Lincoln Roberts byl opačného názoru. Když spolu poprvé hovořili o budoucí spolupráci, řekl Jamesovi: „Pro nevědomost neexistuje omluva. Jestli mám něco vědět, řekněte mi to. A když to vědět nemusím, stejně mi to řekněte.“

James proto svému šéfovi pověděl o fotografii Samuela Carvera držícího v ruce telefon, který odpálil bombu v Oslu. Roberts se nerozkřičel ani nevztekal. Nedožadoval se okamžitých opatření. Nikoho neobviňoval z toho, že riskovali jeho život spoluprací s masovým vrahem. Seděl za stolem, prsty spojil do stříšky a chvíli přemýšlel. Připomínal univerzitního profesora zvažujícího filozofický problém. První slovo, které pronesl, znělo: „Zajímavé…“ Ještě chvíli přemýšlel a dodal: „Myslím, že existují dvě možnosti. Buď mě opustila schopnost posuzovat lidi, nebo pátrají po nesprávném člověku.“

„Řekl bych, že jste ho odhadl velmi správně.“

Prezident se pousmál. „Ano, také mi to tak připadá. Ale mohu se mýlit. A jestli má někdo Carvera najít, byl bych klidnější, kdybychom to byli my.“

***

Tord Bahr se za celou noc nikam nedostal. Carver zmizel a nikdo nevěděl, kde je. Neexistovaly satelitní fotografie, žádné vysledované telefonáty, žádné úniky informací ani stopy Ve tři hodiny ráno Bahr usnul. V pět ho probudil telefonát z kanceláře a dozvěděl se, že Norové právě oznámili, že podezřelý z bombového útoku v Oslu zemřel v obklíčení policie. Bahr znovu položil hlavu na polštář a na rtech měl něco jako úsměv. Nezaskočilo ho, že oficiální zdroje o podezřelém hovořily jako o Paulu Jacksonovi. Člověk jako Carver mohl vést několik životů. Důležité bylo, že tvář muže, o němž Norové mluvili, patřila Carverovi. Jestli je po smrti, nemůže už nikomu způsobit potíže. Tmavý mrak hrozící nebezpečnou bouří se rozplynul a v malém světě Torda Bahra se opět rozzářilo slunce.

Přemýšlel, jestli si má ještě pár hodin zdřímnout, ale lenošení neměl v povaze. Raději vstal a vyrazil na pětikilometrový běh. Osprchoval se, oblékl a snědl svou obvyklou misku cereálií a ovoce. Do práce dorazil těsně před sedmou a hodinu dolaďoval detaily prezidentovy cesty, mluvil s lidmi v Londýně a Bristolu i s Brity, s nimiž spolupracovali. Většina z nich mu připadala líná, arogantní, namyšlená a nekompetentní. Navíc ten jejich přízvuk. Jako by každý druhý byl homosexuál.

Právě zavěsil sluchátko po hovoru s nějakým přitroublým policejním důstojníkem, když mu zazvonil mobil.

„Tord Bahr?“ uslyšel vzdáleně povědomý britský hlas.

„Ano, to jsem já.“

„Zdravím. Tady Samuel Carver.“

75

„Myslel jsem, že jsi mrtvý,“ prohlásil Bahr a znělo to docela zklamaně.

„To je jen teorie,“ odpověděl Carver. „Ale jsem tady.“

„Škoda, na okamžik mi připadalo, že se mi zjednodušil život. Nechceš mi vysvětlit, co se to sakra děje?“

„Určitě. Snažím se zjistit, jestli se jeden dobře vycvičený psychopat nepokusí zabít tvého šéfa. Napadlo mě, že bys mi s tím třeba mohl pomoct.“

Bahr i za normálních okolností dokázal rychle vybuchnout. A tohle určitě nebyly normální okolnosti. „To má být nějaký vtip?“ vyštěkl. „Váš proslavený britský smysl pro humor? Poslyš, mám spoustu práce. Na hovadiny mi nezbývá čas.“

Carver se zhluboka nadechl a bojoval se zlostí, která se v něm vzmáhala. S nuceným klidem odpověděl: „Nejsou to hovadiny, ale skutečná hrozba. Ten člověk se jmenuje Damon Tyzack. Krátce se mnou sloužil u SBS. Vyhodili ho a myslí si, že jsem za to mohl já. To on nastražil bombu v Oslu a pokusil se to shodit na mě. Včera jsme s Tyzackem měli malý rozhovor, a než se se mnou rozloučil, prozradil mi, že se chystá na nějakou velkou práci. Jsem si jistý, že jde o atentát na Lincolna Robertse.“

„Páni! Vydrž. Říkáš, žes toho chlápka měl a nechal jsi ho odejít? Copak ses zbláznil?“

„No, neměl jsem moc na vybranou. On zajal mě, ne naopak.“

Tord Bahr zívl. Volnou rukou si promnul oči, aby z nich vyhnal spánek.

„Počkej chvíli,“ požádal. „Vysvětli mi to od začátku. Ten Tyzack je nějaký nájemný vrah?“

„Správně,“ potvrdil Carver.

„Má stejný výcvik jako ty?“

„Ano.“

„A sloužili jste spolu v armádě?“

„Přesně tak.“

„Ale on zajal tebe, což mi napovídá, že je lepší než ty…“

„Ano, totéž tvrdí i on,“ přitakal Carver. „Osobně o tom pochybuju.“

„Takže jste si podobní? Něco jako bratři v triku?“

„Opravdu doufám, že ne. Poslyš, Bahre, Tyzacka bys měl brát hodně vážně. Po technické stránce je skutečně dobrý. Jinak je to ale sociopat. Dost nebezpečná kombinace.“

„A ty si myslíš, že je to něco neobvyklého?“ zeptal se Bahr. „Celý život se setkávám s jemu podobnými.“

„Fajn, tak není výjimečný. Ale chystáš se s prezidentem na konferenci o obchodu s lidmi a právě takovým obchodem se Damon Tyzack živí, když zrovna nezabíjí za peníze. Otázka tedy zní, udělá nebo řekne prezident v Bristolu něco, co by z něho dělalo vhodný cíl?“

„To skutečně netuším,“ přiznal Bahr. „Nejsem obeznámený s prezidentovými plány. O jeho projevu vědí jen jeho nejbližší spolupracovníci. A já nepotřebuju vědět, čeho se bude týkat. Moje práce je, aby ho dokončil živy. Takže mi řekni, jaké skutečně pádné důkazy máš pro tvrzení, že se Tyzack pokusí spáchat atentát. A jestli je máš, tak kdo je cílem, datum a místo útoku.“

„Pádné důkazy? Žádné,“ přiznal Carver. „Jen mi řekl, že se k něčemu chystá, a naznačil mi, že to bude velké.“

„A z toho sis dovodil, že jde o Lincolna Robertse?“

Carver si uvědomoval, jak chabě jeho argumenty znějí. Přesto se rozhodl pro další pokus: „Podívej, vím, že to zní šíleně, ale –“

„Ale si nech,“ přerušil ho Bahr. „Víš, kolik hrozeb vůči prezidentovi právě teď prověřujeme? A tím myslím skutečné, potvrzené hrozby s jasnými důkazy. Přes šest set měsíčně. Máme pod dohledem všechny od Árijského hnutí po al-Kájdu. Lincoln Roberts je jako magnet na pomatence a my je všechny sledujeme. Do posledního. Ten tvůj chlápek je možná nebezpečný, ale já to nevím, protože mi v podstatě nemáš co říct. Chystá se na něco velkého, a co má být? Co s tím mám podle tebe dělat? Potřebuju podložená fakta, pak se na to podívám. Ale takovéhle hovadiny, na ty zapomeň. Jsou mi k ničemu. Takže, Carvere, užívej si života, tenhle rozhovor skončil.“

***

„Okouzlující, že?“ ušklíbl se Jack Grantham, který rozhovor poslouchal na hlasitém odposlechu.

Carver stále ležel na břiše na vyšetřovacím lehátku, ačkoli doktor již svou práci dokončil. Natáhl ruku a vrátil Granthamovi telefon. „Jo, jasně, s Bahrem je v jednom kuse legrace,“ přikývl.

„Jak se z vás stali tak dobří přátelé?“

„Pomohl jsem mu s nějakými bezpečnostními záležitostmi. Nedopadlo to pro něj nejlépe. Myslel jsem, že už to strávil, ale asi ne. Co teď?“

„Co teď?“ pokrčil rameny Grantham. „Vrátíme se do Londýna a já budu chvíli hrát byrokratické hry na Whitehallu. Pokusím se někoho přesvědčit, že i když Amíci neberou Tyzackovu hrozbu vážně, my bychom měli. Uvidím, jestli se mi to podaří protlačit na společnou zpravodajskou komisi, když naznačím, že by našim transatlantickým vztahům neprospělo, kdyby britský atentátník na britské půdě zabil amerického prezidenta. Je malá šance, že to ty nahoře donutí něco podniknout. Problém je, že dokud jim nebudu schopný nabídnout něco hmatatelnějšího, asi se zachovají stejně jako Bahr. Nebyl právě taktní, ale asi ho chápu.“

„No, je tu ještě jedna možnost,“ usoudil Carver. „Jestli Tyzack donutil Thora, aby se podílel na mém zničení, třeba ho zaangažoval i do toho druhého úkolu. Takovými věcmi se Thor živí…“ Náhle zmlkl.

„Živil,“ upozornil ho Grantham poměrně laskavým tónem.

Carver se sebral. „Zkontroloval někdo jeho laptop? Měl v něm všechno. Jestli na něčem pracoval, bude to právě tam.“

„Ravnsborga to už taky napadlo. Je chytřejší, než vypadá. Jeho lidé prohledali Larssonův byt. Našli jeho počítač, ale je chráněný očním skenerem,“

Carvera stálo hodně sil, než ze sebe dostal další otázku. „Nemohli by…“ Povzdychl si a zkusil to znovu. „Nemohli by mu vyndat oko a zkusit to?“

Grantham zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Tenhle systém reaguje jen na živou tkáň. Larsson měl navíc oči dost poškozené. Asi by to stejně nefungovalo. Nějací jejich lidé se pokoušejí do počítače dostat a taky pracují na telefonech,“

„To je k ničemu,“ posmutněl Carver. „Ať seženou kohokoli, ručím vám za to, že nebude lepší než Thor. Byl to prostě génius. Velký, podivínský hippík…“

Grantham nervózně položil dlaň na nezraněný kousek Carverova pravého ramene. „Je mi to líto. Vím, že jste byli přátelé,“

„Já jen… neměli jsme čas si promluvit a dát věci do pořádku. Zemřel s pomyšlením, že ho nenávidím…“

Carverovi selhal hlas. Grantham ho znovu chtěl uklidnit dotekem, ale Carver ucukl.

„Nehledám soucit,“ prohlásil. „Pokouším se přemýšlet. Larsson něco říkal, těsně předtím, než… Něco o obloze. Už vím: Dívej se na oblohu.“

„To je všechno?“ nechápal Grantham. „Dívej se na oblohu? Víte jistě, že víc neřekl?“

„Ne, to bylo všechno.“

„Ale to může znamenat cokoli. Možná měl na mysli něco spirituálního nebo náboženského. Vždyť víte. Obloha, nebe, bůh, andělé a tak.“

„Thor Larsson na anděly a boha nevěřil,“

„Umírání může v tomhle ohledu člověka výrazně změnit.“

„Ne,“ trval Carver na svém, „o tomhle Thor určitě nemluvil. Snažil se mě varovat. Věděl, že se má něco stát. Musí to souviset s Tyzackem. Ať se pokusí o cokoli, přijde to z oblohy.“

76

Lara Dashianová si připadala jako v obležení. Začalo to pomalu, už v prvních hodinách poté, co v londýnských Timesech vyšel článek Jacka Tollanda. Místní televizní stanice po ní chtěly rozhovory a Sadira Khanová je jednu po druhé odmítala. Stejně dopadli i dubajští novináři z hlavních agentur i ze zahraničních novin. Pak však znovu přijel Jake Tolland a tvrdil, že mu nabídli sto tisíc britských liber za knihu, v níž popíše její příběh. Prohlásil, že se s ní o peníze podělí půl na půl. Laru žádná kniha nezajímala. Nechápala, proč by o ní měl v Anglii všechno vědět každý. Jakeovi však věřila, a když přišel s nabídkou peněz, její důvěra se ještě prohloubila. Všichni muži v jejím dosavadním životě ji jen zneužívali. Možnost, že by s ní chtěl některý jednat na rovinu, ji vzrušovala víc než nějaká kniha.

Tolland slíbil, že o práci na knize pomlčí. Jenže někdo ho vyfotil, jak se s Larou loučí v bráně Domu svobody. Když se fotografie dostala spolu s informací o chystané knize na internet, už se hovořilo o půl milionu liber a všichni novináři se vrátili. Jakmile se vyrojily pověsti o zájmu Hollywoodu, začali se do Dubaje slétat reportéři z Británie, Evropy i Spojených států. O roli se údajně ucházela celá řada významných mladých hereček, kterým bylo jasné, že za ztvárnění postavy znásilňované a zneužívané prostitutky zachráněné z pekla otroctví by jim do klína spadl Oscar za nejlepší ženskou roli. Když se pak agent Jacka Thollanda na jednom večírku opil a začal se vychloubat, že připravuje několik obchodů, díky nimž se z jeho klienta i Lary stanou multimilionáři, změnil se Dům svobody ve vězení, jehož obyvatelky ze všech stran blokovaly hordy novinářů, policistů i zvědavců.

Nakonec dorazila delegace z velvyslanectví Spojených států.

Dvě ženy v sukních ke kolenům do útulku protlačil oddíl mohutných mužů v černých oblecích a s nakrátko zastřiženými vlasy. Hlavy držely skloněné a tváře měly zakryté. Na dvoře musely přidat do kroku, aby se dostaly z dosahu fotografu usazených na stromech, na žebřících i na střechách okolních domů. Nakonec se musely probojovat ještě přes Sadiru Khanovou.

Stála proti nim s rukama v bok a pohrdavě sledovala, jak se oprašují, urovnávají si oblečení a upravují vlasy. „Nechcete mi říct, co vás sem přivedlo?“ zeptala se.

Jedna z žen pokročila dopředu a podala jí ruku. „Ahoj, jmenuju se Renee Sorensonová. Pracuju na velvyslanectví v Abú Dhabi. Tohle je Chantelle Clemensová. Pracuje pro Harrisona Jamese, personálního ředitele Bílého domu.“

„V pořádku, zlato, vím, kdo to je. Pořád ještě jsem registrovaná jako volička. Budu hádat. Souvisí to s Larou, že? Nebo jste mi snad přišly poblahopřát k práci pro zneužívané ženy?“

„No, to ne, paní,“ zavrtěla hlavou Chantelle Clemensová. „Přišly jsme tlumočit určitou prosbu pana prezidenta. Rády bychom si promluvily se slečnou Dashianovou.“

„Pana prezidenta říkáte?“

„Ano, paní.“

„Chystá se nás všechny z tohohle blázince zachránit?“

Clemensová se pousmála. „Všechno je možné. Ale nejprve bychom skutečně rády hovořily se slečnou Dashianovou.“

„Víte, že všechny takové žádosti od vydání toho článku zamítáme?“

„Slyšely jsme o tom, ano.“

„Snažím se to dítě chránit, rozumíte? Prošla si peklem a stále je velmi zranitelná.“

„Chápu, a ví to i pan prezident,“ přitakala Clemensová. „Můžete si být jistá, že si dobře uvědomujeme, jaké utrpení musela prožívat, a plně to respektujeme.“

Zatímco se ženy spolu bavily, obyvatelky Domu svobody se seběhly na zadním dvorku, šeptaly si mezi sebou a fascinovaně si nové hosty prohlížely.

Sadira Khanová se otočila a na dívky, které o pár kroků ustoupily, se podívala. Některé se raději vrátily do svých pokojů.

„Je to v pořádku,“ uklidnila je a dívky znovu přišly blíž.

„Laro,“ pokračovala, „pojď k nám, zlatíčko.“

Dvě dívky ustoupily stranou, aby Lara mohla projít. Chvíli nehybně stála, schovávala se za své kamarádky a svýma velkýma hnědýma očima obě Američanky pozorovala. Pak pohledem hledala ujištění u Sadiry Khanové, dočkala se ho a udělala několik kroků.

Chantelle Clemensová se dívala, jak k nim přes halu kráčí štíhlá nervózní dívka. Skutečně je to ta, kterou zotročili, prodávali a zneužívali tak, jak se psalo v článku? V tričku a levných kalhotách od běžecké soupravy vypadala na čtrnáct.

Chantelle se usmála. „Ahoj, Laro, já jsem Chantelle.“ Skoro se musela kousnout do rtu, aby nedodala: „Takže kvůli tobě je všechen ten povyk?“

77

Greta Lyngstadová postavila před Carvera plný talíř špaget s rajčatovou omáčkou a parmazánem. „Jezte. Potřebujete to.“

„Díky,“ podíval se na ni Carver a pustil se do jídla. Greta určitě nebyla nejlepší kuchařka na světě, ale nevadilo mu to. Uplynulo už osmnáct hodin, co byl hrubě vyrušený od nedojedené večeře, a od té doby do úst nedostal ani sousto. Měl hlad jako vlk.

Z lékařovy ordinace se přesunuli do jídelny. Carver byl od ramen po pás zabalený do obvazů jako egyptská mumie. Na zadnici měl další náplasti, takže mu Greta taktně položila na dřevěnou židli měkký polštář, aby se cítil pohodlněji, a další obvazy mu svíraly stehna. Grantham a Lyngstad stáli na druhém konci místnosti u okna s výhledem na malou, dobře udržovanou zahrádku.

„Takže je schopný cestovat?“ chtěl vědět Grantham a hlavou ukázal Carverovým směrem. Zdálo se, že mu ani v nejmenším nevadí, že Carver sedí jen kousek od nich a všechno slyší.

„Obávám se, že o stavu svého pacienta se mohu bavit pouze s ním,“ odpověděl Lyngstad. Bylo jasné, že Granthamovi ještě neodpustil, jak ohodnotil jeho pečlivou práci, a že se mu odpustit ani nechystá.

Grantham si naštvaně povzdychl. „Proboha. Zeptej se ho, Carvere,“

„Koho a na co?“ opáčil Carver nevinně.

„Vždyť víš.“

„Doktore Lyngstade,“ pootočil se Carver, „nejprve bych vám chtěl poděkovat za to, jakou jste si se mnou dal práci. Určitě to nebylo jednoduché. Velmi si toho vážím.“

„Rádo se stalo, pane Carvere,“ přikývl potěšený Lyngstad.

„Právě jsem přemýšlel…“

„Ano?“

„Za jak dlouho podle vás budu schopný se vrátit do práce?“

„Hmm…,“ Lyngstad se tvářil zamyšleně a užíval si netrpělivost vyzařující z Granthama jako žár z rozpálených kamen. „Záleží na tom, co děláte. Jste-li například úředník, třeba na ministerstvu, domnívám se, že by uzdravení mohlo trvat přibližně měsíc, možná o něco déle. Za plný plat, přirozeně. Na druhou stranu, pokud bychom byli ve válce a nepřítel stál před branami, pak bych se podíval na vaše zranění, jakkoli jsou závažná, a řekl bych jen: ‚Jsou dostatečně daleko od srdce.“

„Chcete říct, že by mě to nezabilo?“

„Velmi správně, pane Carvere. Nějakou dobu vás budou trápit silné bolesti a nepohodlí. Rány se mohou hojit několik týdnů, měsíců, možná i let, pak jizvy zmizí a vše bude v pořádku. Budete-li ovšem udržovat rány v čistotě a obvázané a v případě potřeby užívat léky proti bolesti, nic vám nehrozí. Jste nadále plně mobilní. Pokud bychom tedy byli ve válce a situace byla vážná, poslal bych vás okamžitě na frontu. A protože jsem si všiml, že jste nejenom v dokonalé kondici, ale že vaše tělo nese stopy mnoha předchozích zranění, domnívám se, že budete spíše voják než úředník.“

„Takže může vyrazit,“ těšil se Grantham.

Lyngstad si ho nevšímal. „Odpověděl jsem na vaši otázku, pane Carvere?“

„Ano, díky, doktore.“

„Dobrá,“ nedal se Grantham odbýt, „vyrazíme. Už jsem ti nechal vyzvednout zavazadla z hotelu. Nemusíme se zdržovat.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Carver.

„Jak to myslíš?“

„Přesně tak, jak jsem to řekl. Paní Lyngstadová mi připravila tenhle talíř vynikajících špaget. Nemůžu ho tu nechat nedojedený, bylo by to neslušné. Kromě toho mám hlad. Takže je nejdřív dojím. Pak půjdu.“

„Hezky řečeno, pane Carvere,“ přitakal Lyngstad.

Právě v tom okamžiku se ve dveřích do kuchyně objevila Greta s rendlíkem. „Jestli vám chutná, můžu vám přidat,“ nabídla.

78

Během letu do Anglie Damon Tyzack přemýšlel o všem, co je ještě třeba zajistit. Prozatím všechno probíhalo poměrně uspokojivě. Cestou do Dánska sledoval zprávy a potěšilo ho, že úřady dospěly k názoru, že případ bomby v Oslu je uzavřený. Carver i Larsson byli po smrti. Nicméně okolnosti, za nichž zemřeli, Tyzacka znepokojily. Oficiální zpráva uváděla, že Carver, zmiňovaný pod svým pravým jménem Paul Jackson, zemřel v obklíčení policie ve svém úkrytu nedaleko hranic se Švédskem. Ani použití pravého Carverova jména se Tyzackovi nelíbilo. Neustále mu vrtalo hlavou, jak policie jeho úkryt našla. Mluvčí policie z Osla tvrdila, že na něj upozornili turisté, ale Tyzackova konspirátorská povaha mu napovídala, že vše vypadá až příliš dobře. Určitě za tím muselo být něco víc.

A pokud by nakonec nebylo, pak už jen to, že si dělal starosti, něco znamenalo. Operoval teď méně utajeně než kdykoli v minulosti a nepříjemně se ocital na očích veřejnosti. Začalo to Janou Kreutzmannovou a jejím prokletým vyšetřováním obchodu s lidmi. Pak celá ta záležitost s Pablem Bedrníkem. Selseymu přikázal, ať Carvera zdiskredituje u jeho spojenců v MI6 a vyšle vzkaz, který se donese až ke Carverovi. Jenže celá ta věc se náhle vymkla jeho kontrole. Z Lary Dashianové se rychle stávala nejslavnější štětka na světě. Mluvilo se o knihách i filmech o jejím příběhu. Poslední zprávy, které mu připadaly skoro neuvěřitelné, dokonce naznačovaly, že by se v Bristolu mohla objevit na pódiu přímo s Lincolnem Robertsem. Tyzacka napadlo, že by mu tak vlastně prokázala službu, protože by je oba vyřídil současně.

Zbýval tedy Selsey. Tyzack si o dlouhodobé spolehlivosti pracovníka MI6 nedělal žádné iluze. Dokáže-li člověk zradit jednoho pána, stejně jednoduše zradí i dalšího. Selsey samozřejmě netušil, že ho platí Tyzack, ale věděl dost na to, aby jiným pomohl odhalit souvislosti, které by Tyzackovi znepříjemnily život. Koupit si jeho mlčení by se zřejmě nakonec hodně prodražilo a Tyzack nerad utrácel peníze, když existovala jiná, jednodušší řešení.

Účty se Selseym si možná bude muset vyřídit osobně. A jestli se to má stát, tak čím dříve, tím lépe. Po atentátu na prezidenta zřejmě nastanou hektické časy a bude se muset skrývat. Věděl, kde Selsey bydlí. Dnes za ním zajde na návštěvu.

***

Bill Selsey si nic nepřál víc, než aby mohl odejít domů. Litoval, že se kdy vůbec sešel s tím starým manipulátorem Percym Wakem. Litoval, že se nechal omámit vidinou jednoduše vydělaných peněz a laciného vzrušení. Litoval, že tak dětinsky záviděl Jacku Granthamovi, a ještě víc toho, že se hloupě domníval, že by nad ním mohl v souboji umu a vůle vyhrát. Nejvíc ze všeho litoval, že zamířil do kanceláře sira Mostyna Greena a uviděl ho tam sedět s výrazem rozhněvaného boha, zatímco se mu Agatha Bewleyová představila se slovy: „Sice jsme se ještě nesetkali, ale připadá mi, že toho o vás vím víc než dost.“

A teď seděl tady, připoutaný k židli ve sklepní místnosti bez oken a muž s ocelově chladnýma očima před ním si povolil kravatu, napil se vody a prohlásil: „Fajn, Bille, projdeme si to ještě jednou. Našli jsme peníze. Všechny. Dokonce jsi je ani nepřesunul z účtu, na který ti přišly. Teda promiň, Bille, ale věděl jsem, že jsi nikdy nepůsobil v terénu, ale že bys byl až takový pitomec?“

Selsey zničeně pokrčil rameny. „Možná.“

„Ne, Bille, žádné možná. Určitě. Že jsi naprostý pitomec, je úplně jasné. Ale já chci zjistit, kdo ti ty peníze na účet poslal. No? Kdo ti tu sumičku zaplatil?“

„Nevím,“ bránil se Selsey. „Přísahám, že mi neřekl, jak se jmenuje.“

„Aha, takže ty peníze se objevily jen tak, z ničeho nic? Nepřinesl ti je tam velikonoční zajíček, Santa Claus nebo třeba víla Zuběnka?“ Muž vstal, došel k Selseyho židli a tyčil se nad ním jako hora. „Tvůj přístup se mi ani trochu nelíbí,“ prohlásil. „Víš, co si myslím? Myslím, že si ze mě děláš legraci. Myslím, že to víš, jen mi to nechceš říct. Takže ještě jednou: Kdo ti poslal ty peníze?“

„Opravdu to nevím,“ zasténal Selsey. „Nevím… nevím…“

Pak se rozplakal.

79

Zástupce policejního pověřence Peter Manners, který zároveň velel protiteroristické jednotce Metropolitní policie S015, si odkašlal tak, jak to dělají lidé chystající se něco pronést a chtějí, aby si to svět zapamatoval. „Bez urážky, paní Bewleyová, ale musím říct, že zastávám tentýž názor jako Tord Bahr. Strávil jsem s ním hodně času a v tom, co dělá, je skutečně vynikající. Ujišťuji vás, že ve spolupráci s jeho lidmi jsme neponechali nic náhodě, neexistují žádná slabá místa a nikdo nemá šanci usilovat prezidentovi o život. Bereme to velmi, ale opravdu velmi vážně.“

„O tom nepochybuj i,“ odpověděla Agatha Bewleyová takřka mateřsky uklidňujícím tónem, jako by chtěla zabránit hádce mezi nezvednými sourozenci. „Nicméně mě překvapilo, že pan Bahr odmítl věnovat pozornost tomu, co mu pan Carver řekl. Určitě by nebylo na škodu přijmout příslušná opatření, ať se hrozba jeví jakkoli vágní.“

„Je to osobní,“ prohlásil Carver. „Nedávno jsme se nepohodli. Udělal jsem z něj před jeho šéfem pitomce. Nepřizná, že bych mohl mít zase pravdu.“

„Před jeho šéfem… Opravdu?“ pozvedla Agatha obočí, předklonila se nad stolem a přes obrubu brýlí na čtení si Carvera pozorně prohlížela. „Mohla bych se zeptat?“

„Bojím se, že ne,“ zavrtěl Carver hlavou. „Přísně tajné. Ale berte to tak, že jsem osobně obeznámený se způsobem zajištění prezidentovy ochrany. A chci ho udržet naživu. To je také osobní,“

„Snažím se k tomu nepřistupovat osobně,“ vložil se do rozhovoru Manners. „Na všechno se dívám okem profesionála a rád bych vám položil jednoduchou otázku. Řekněme, Carvere, že by vašim slovům Bahr uvěřil. Co by se tím změnilo? Udělal už všechno, co mohl. Nemáte-li nějakou konkrétní informaci, co by se mohlo změnit?“

„Mohl by se porozhlédnout po Damonu Tyzackovi,“

„Bez obav, to už děláme. Sledování davu i dohled je práce policie. Už jsem nechal zadat do softwaru na rozpoznávání obličejů všechny dostupné Tyzackovy fotky. Jestli se tam objeví, najdeme ho. Tváříte se pobaveně, Carvere. Proč?“

„Víte, programům na rozpoznávání obličejů moc nevěřím. Jsou nespolehlivé a existuje spousta způsobů, jak je ošálit, především když pracujete v reálném čase. V laboratoři, někdy později, to ano, tam se dá dopracovat k výsledkům. Ale přímo v terénu? Dokážu překonat všechny tyhle systémy, o kterých vím, že existují. A Tyzack to určitě zvládne taky.“

„Třeba máme systémy, o kterých nevíte.“

„Zkuste to.“

„Dost!“ přerušila jejich počínající hádku Agatha. Už jí docházela trpělivost. „Tohle ustavičné mužské přetahování mi připadá neuvěřitelně nudné. Můj názor, který navíc sdílí i ministr zahraničí, je takový, že bychom měli informace od pana Carvera brát vážně. Navíc chci dodat, že já i pan Grantham panu Carverovi po profesionální stránce důvěřujeme, ačkoli občas nesouhlasíme s jeho postupy. Prozatím tedy předpokládejme, že existuje hrozba ze strany bývalého příslušníka speciálních jednotek, který je navíc amorální, vychytralý a naprosto nemilosrdný. Předpokládejme rovněž, že by se mohl chystat k nějaké formě úderu ze vzduchu. Proto byste nás, pane zástupce, mohl laskavě seznámit s přijatými opatřeními. Podle toho budeme postupovat dál.“

„Samozřejmě,“ přikývl Manners a vstal. Na jedné stěně místnosti visel padesátipalcový monitor připojený k laptopu. Manners se sklonil nad klávesnicí a na monitoru se objevily letecké snímky jihozápadní Anglie a po nich také centra Bristolu. Podobně jako Tyzack při rozhovoru s Arjanem Visarem, popsal Manners cestu, kterou se měl Lincoln Roberts dostat letounem Air Force One na základnu RAF Fairford a dál vrtulníkem na College Green. Poté se věnoval prezidentově automobilové koloně.

„V podstatě se jedná o kombinaci britských a amerických vozidel a personálu,“ začal. „V čele máme ozbrojenou motocyklovou eskortu z Odboru ochrany královské rodiny a diplomatického sboru. Za nimi pojedou tři vozy s policisty z našeho SOI5, jeden vpředu á dva po bocích Cadillaku Two, což je jedna z prezidentských limuzín. V té pojede personální ředitel Bílého domu a poveze jaderný kufřík. V kufříku je uloženo vše, co prezident potřebuje k zahájení jaderné války, takže na něj musíme dávat dobrý pozor.“

„To doufám,“ zamumlal si pro sebe Jack Grantham, který během Mannersova sporu s Carverem mlčel a užíval si pozici pouhého diváka.

Manners se rozhodl jeho poznámku považovat za žert a nucené se zasmál. „Přesně tak! Nebylo by dobré, kdyby se ztratil. Takže… Následovat bude několik dalších doprovodných vozidel s posádkami SOI5 a americké Tajné služby. Ty budou silně ozbrojené a vycvičené pro boj zblízka. Aniž bych se chtěl pana Carvera nebo pana Tyzacka dotknout, tihle lidé dokážou odrazit jakýkoli pozemní útok, a to až do síly plné armádní jednotky. Pojedou před Cadillakem One, v němž bude sedět pan Roberts, a za ním. V koloně dále bude několik minibusů se zaměstnanci Bílého domu a novináři, kteří samozřejmě budou předem dokonale prověření.

Musím říct, že jediný útok proti této koloně, který by mohl být zpočátku úspěšný a jaký si dovedu představit, by byl nějaký typ řízené rakety, ta by však musela být velmi silná. Cadillac One je stejně bezpečný a opancéřovaný jako bitevní tank. Proto se naprosto vážně ptám, pane Carvere, má Tyzack přístup k takovéto zbrani?“

„Pochybuju,“ zavrtěl hlavou Carver. „A myslím, že by raketu nepoužil, ani kdyby nějakou měl. Ať udělá cokoli, bude chtít být u toho. Bude to pro něho stejně důležité jako samotný prezident.“ Zasmušile se pousmál. „Damon Tyzack bere všechno velmi osobně.“

Manners se tentokrát usmál upřímně. „Dobrá, v tom případě se bude snažit zaútočit během projevu,“

Na monitoru se objevila další fotografie. „Tohle je Broad Quay. Pódium bude stát směrem do vnitrozemí a zády k vodě na kraji nábřeží. Jak vidíte, po pravé ruce stojí na východní části nábřeží nové nebo zrekonstruované věžáky. Jsou v nich kanceláře, hotely nebo rezidenční byty. Vše bude před projevem znovu prohlédnuto. Všechna okna s výhledem na pódium budou zajištěná a hlídaná. Na všech střechách budou naši lidé nebo agenti americké Tajné služby. Kromě toho zde máme volnou plochu pro publikum. Na délku má několik stovek metrů, u pódia je širší, ale směrem od moře se zužuje. Na západní straně nábřeží, tedy z vašeho pohledu vlevo, jsou jen nízké budovy, a to až úplně dozadu. Ploché střechy má jen několik z nich. V podstatě tedy neexistují vhodné střelecké pozice, ani kdyby se případný atentátník do těch budov nakrásně dostal. A my zajistíme, že se tam nedostane.“

„Co podzemní přístupy?“ chtěl vědět Carver.

„Všechny jsou prověřené, zkontrolované, uzavřené a hlídané,“ ujistil ho Manners. „Každý kanál, každá vpusť. Krysy se asi diví, co se děje. Dobrá, přejděme dál… Ihned po prezidentově příjezdu převezmou veškerou blízkou ostrahu lidé od Tajné služby. My se soustředíme na dav. Plánujeme osobní prohlídky i kontroly tašek a bot podobně jako na letištích, tedy včetně průchozích skenerů, psů se specializací na výbušniny a sledování davu kamerami. A nemějte strach, pane Carvere, budeme se spoléhat na staré dobré lidské oči i na moderní techniku. Budeme hledat potížisty a známé teroristy, každého, kdo se třeba jen podezřele podrbe na zadku. A kdyby snad náhodou dostal do hlídaného prostoru zbraň a dostal se s ní blízko k pódiu, prezidentovo čtecí zařízení bude stejně z neprůstřelného skla. Jak už jsem řekl, bereme to vskutku velmi vážně.“

80

Damon Tyzack patřil k lidem, pro něž slova „vím, kde bydlíš“ nebyla pouhou frází. Už dlouho znal podrobně místo, kam se Bill Selsey každý den vracel ze zaměstnání. Teď už si byl skoro jistý, že se Selsey nějak prozradil. Další důvod, proč se ho co nejrychleji zbavit.

Ron Geary, jeden z Tyzackových lidí, sledoval Selseyho od chvíle, kdy opustil centrálu MI6 na Vauxhall Cross, na zelenou přešel několik křižovatek a dostal se na nástupiště na nádraží Vauxhall, odkud vlakem pokračoval na konečnou stanici Waterloo. Po dalších pěti minutách chůze došel na předměstskou stanici Waterloo East a deset minut si prohlížel časopisy ve Stánku. Nakonec si koupil šálek čaje a nastoupil do svého vlaku, jímž pravidelně odjížděl na jihovýchodní předměstí Londýna, do Lee.

Jako většina Tyzackových spolehlivých podřízených byl i Geary veterán speciálních jednotek. Proto si také všiml, že někdo z MI6 Selseyho sleduje, a dával si dobrý pozor, aby na sebe neupoutal pozornost. Cestou poslal fotografie lidí z MI6 telefonem Tyzackovi, který právě mířil na jih v nenápadné bílé dodávce Ford Transit.

Geary zůstal ve vlaku a sledování přenechal dalším Tyzackovým lidem, kteří Selseyho převzali u východu z nádraží v Lee, odkud pokračoval vpravo po Bumt Ash Road. Ani Selsey, ani lidé z MI6, kteří ho sledovali, si nevšimli neupravené ženy s cigaretou, tlačící dětský kočárek, která se za nimi držela na rušném chodníku v hustém večerním provozu.

Jmenovala se Raifa Ademovičová. Do Británie se dostala před pěti lety jako ilegální imigrantka. Přivezl ji sem Tyzack v době, kdy zakládal svou pašeráckou síť. Měla mastné vlasy, výrazný nos a neustále se mračila, takže se do nevěstince, kde se ocitla nejdřív, moc nehodila.

Nicméně velký počet kreditních karet, bankovek, řidičských průkazů a peněženek, které dokázala svým ubohým klientům ukrást, naznačoval, že by mohla mít i jiné použitelné schopnosti. Když jednoho, který ji chtěl laškovně poplácat, zmlátila a zkopala tak, že skončil v nemocnici, tyto náznaky se potvrdily. Tyzack ji od té doby používal k mnoha jiným účelům.

Raifa uhnula do vedlejší ulice, v níž Selsey bydlel, a sledovala, jak vchází do své části dvojdomku. S podmračeným výrazem, který byl pro ni typický, zůstala stát přímo před domem, takže na ni bylo z oken vidět. Obešla kočárek a krátce na dítě, to měla půjčené od kamarádky, uklidňujícím tónem promluvila. Dítě nehybně sedělo, protože bylo nadopované uklidňujícími léky. Zapálila si další cigaretu, otočila se k batoleti zády a na mobilním telefonu vyťukala číslo. Ve středostavovské čtvrti by ji zřejmě většina obyvatel odsoudila za tak zjevný nedostatek mateřské péče, ale nikdo by ji nepodezíral z toho, co tam ve skutečnosti dělala.

„Je v domě,“ oznámila Tyzackovi. „Vidím další tři chlápky. Jeden sledoval Selseyho a šel dovnitř za ním. Další na ně čekal ve dveřích a také zůstal v domě. Poslední sedí venku v autě. Díval se, jak Selsey prochází kolem, mávnul tomu druhýmu na pozdrav a někam zatelefonoval. Myslím, že šéfovi hlásil, že dorazili.“

„Jsou ozbrojení?“ zajímal se Tyzack.

„Ten, co Selseyho sledoval, má určitě pistoli. U těch dalších dvou jsem si ničeho nevšimla. Ale jestli ho maj chránit, proč by byli neozbrojený?“

„Jasně, proč. Díky, drahá. Fakt nevím, co bych si bez tebe počal, i když jsi tak ošklivá.“

Raifa si odplivla na zem dostatečně hlasitě, aby to Tyzack slyšel. „Hele, trhni si!“ vyštěkla a zavěsila.

Tyzack v dodávce objížděl Londýn po M25. Rozesmál se. Jen málo lidem na světě by dovoli se k němu takto chovat, ale na Raife Ademovičové bylo něco natolik odpuzujícího, že ji musel obdivovat víc než všechny ostatní ženy na světě. Neměla v sobě nic z podřízenosti a snahy potěšit, přímo tryskajících z mnoha žen, ani sebemenší náznak, že by se ho pokoušela svádět, jen neutuchající nepřátelství. Tohle, pomyslel si Tyzack, je ženská podlé mého gusta.

81

„Děkuji, pane zástupce,“ přikývla Agatha, která byla zároveň hostitelkou i předsedající porady svolané k projednání vhodné reakce na možnou hrozbu představovanou Tyzackem. „Myslím, že se shodneme na tom, že byla přijata všechna představitelná opatření. Kontraadmirále Johnstone?“

Manners odstoupil od obrazovky a jeho místo zaujal pomenší podsaditý muž v uniformě námořnictva. Jeho hodnost dokládal zlatý prýmek kolem zápěstí rukávu tmavomodrého saka, kombinovaný tenčím, vlnitým proužkem. Stál s nohama mírně rozkročenýma, jako by kancelář Agathy Bewleyové v nejvyšším patře Thames House na severním břehu Temže mohla kdykoli zasáhnout mohutná vlna a rozhoupat ji.

„Budu se zabýval společnou reakcí amerického a Britského královského námořnictva na tuto novou hrozbu,“ oznámil klidným hlasem, s mírným skotským přízvukem. „V podstatě zvýšíme úroveň ochrany, která již funguje. Stíhačky Eurofighter Typhoon z třetí, tedy tygří letky ze základny Coningsby v Lincolnshire jsou připravené kdykoli zasáhnout do tří minut, což odpovídá jejich poslání strojů rychlé reakce. Původní plán zněl nechat je na zemi čekat na rozkazy. Tři stíhačky Typhoon teď budou hlídkovat ve vzdušném prostoru nad Bristolem a kolem něj, a to před prezidentovým projevem, během něj a krátce po něm.“

Po ostře řezané tváři s výraznou bradou mu přelétl úsměv. „Ujistili jsme Američany, že naše stíhačky budou dostatečně blízko, aby pana Robertse ochránily, ale ne tak blízko, aby přehlušily jeho projev.“ Mezi posluchači to mírně zašumělo pobavením a Johnstone pokračoval: „Médiím přítomnost našich sil nad Bristolem oznámíme.

Domníváme se, že to bude docela zajímavý příběh. Také to odvede pozornost od podílu amerického námořnictva. Nevím, kolik z vás je plně obeznámeno s torpédoborci typu 45. Tohle je první z nich, HMS Daring. Velmi vzácný stroj. Původně jsme jich měli objednaných dvanáct, následně se objednávka snížila z finančních důvodů na šest. A teď, ve stávajícím klimatu, budeme rádi, když dostaneme tři. Přesto je to úžasné plavidlo.“

Na obrazovce se objevil dlouhý, nízký torpédoborec s několika trojúhelníkovými nástavbami.

„Vypadá to jako přerostlá tabulka šedivé čokolády Toblerone,“ podotkl Grantham.

„Ne, není to právě ideál krásy,“ uznal Johnstone. „Ale zato je dostatečně inteligentní. Radarem může současně sledovat více než tisíc cílů a jeho raketové systémy jsou natolik přesné a rychlé, že jsou schopné detekovat a zničit projektil velikosti kriketového míčku letící trojnásobně rychleji než zvuk.“

Carver potichu obdivně hvízdl. „Takže by odhalily i muže letícího volným pádem?“ zeptal se.

„Samozřejmě, jako nic.“

„Brr!“ otřásl se Carver a myslel na noc nad průlivem Currituck.

„Myslíte, že by se Tyzack mohl pokusit o nějaký parašutistický seskok?“ zajímalo Mannerse.

„Něco takového. Ale asi by to nebyl dobrý nápad.“

„Jo,“ přikývl Johnstone s mírným potěšením. „To by tedy nebyl. A kdyby přece jen, dočkal by se nepříjemného překvapení.“

„Takže nám zbývá pan Tyzack jako takový,“ usoudila Agatha Bewleyová. „Jacku, třeba byste nás mohl seznámit s postupem pátrání.“

Carver si všiml, jak se Manners zamračil. Grantham byl člověk z MI6 a vnitřní bezpečnost nepatřila do jeho kompetence. Tu měly na starosti MI5 a policie.

Grantham si jeho reakce všiml. „Chápu, že má účast na téhle věci je nezvyklá,“ začal. „Ale nějakou dobu už Tyzackovy pohyby sledujeme, nicméně až dosud jsme neznali jeho totožnost.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Manners, který vycítil, že se Grantham vyhýbá podrobnostem, a byl rozhodnutý ho podusit.

„Tyzack provedl několik atentátů, poslední předevčírem večer v Oslu. Pokaždé to nastražil tak, aby vina padla na Carvera. Dokázal to, protože přetáhl na svou stranu jednoho mého podřízeného a využil ho k vypouštění zavádějících informací. Ty měly soustředit pozornost nás i místních policistů na Carvera. Náš příslušný zaměstnanec byl nicméně odhalen a celý den jsme ho vyslýchali. Je ironie, že ani on nezná Tyzackovu identitu. Naverboval ho přes prostředníka, a ačkoli spolu hovořili, nikdy se nesešli.“

„Co jste tedy s tím zaměstnancem udělali?“ chtěla vědět Agatha Bewleyová. Nic v jejím hlase nenaznačovalo, že se podílela na Selseyho odhalení.

„Poslali jsme ho domů,“ odpověděl Grantham.

„Cože?“ vyjekl nevěřícně Manners. „Nechali jste hojit?“

„Ne,“ vysvětloval Grantham. „Použili jsme ho jako volavku. Je docela dobře možné, že se ho Tyzack pokusí kontaktovat. Budeme sledovat všechny jeho komunikační kanály a máme své lidi před domem i uvnitř. Jestli Tyzack zavolá, zjistíme odkud. A jestli se ukáže v blízkosti toho domu, pak máme v úmyslu ho tam dopadnout.“

Na stěně kanceláře visely hodiny. Ukazovaly něco krátce po deváté večer. Carver se na ně podíval a zeptal se Granthama: „Kdy jste toho člověka poslali domů?“

„Asi před devadesáti minutami,“ odpověděl Grantham.

„A víte jistě, že ještě žije?“

„Určitě žil, když dorazil domů.“

„No, doufám, že se to nezměnilo,“ pokrčil rameny Carver. „Ale moc bych na to nespoléhal.“

„Řekl jsem přece,“ oponoval Grantham, „že máme lidi před domem i uvnitř.“

„Promiňte, ale vy jste neslyšel, co jsem o Tyzackovi říkal?“ zeptal se Carver a vstal. Kývl hlavou ke stolu. „Paní Agatho, pánové, bylo mi ctí, ale musím už jít.“

Odmlčel se a podíval se na Granthama, stále ještě sedícího v křesle. „Nebo nechcete, aby váš zrádce přežil?“

82

Po celém jižním Londýně musely existovat tisíce aut podobných deset let starému Vauxhallu Corsa zaparkovanému kus od Selseyho domu na opačné straně ulice. Karoserii měl automobil upravenou tuningovými nástavci, které měly malému, úplně obyčejnému vozu dodat vzhled silného stroje. Corsa jako by dostala steroidovou injekci z laminátu. Okna měla zatmavená a z výfuku zmizel tlumič. Úmyslem zřejmě bylo dodat motoru nebezpečnější zvuk, který dále doplňovaly basy předimenzované hudební aparatury.

Muž, který z auta vystoupil, opřel se o kapotu a upíjel pivo z plechovky, také vypadal podobně jako tisíce jiných. Nakrátko zastřižené vlasy, značkové tílko, vybledlé džínsy, mohutný zlatý řetěz kolem krku a extravagantní tetování skutečně nebyly ničím originální.

Z okna ložnice Billa Selseyho na něho bylo dobře vidět. Dopil pivo, plechovku zahodil do kanálu a sáhl do auta po další.

„Co to tam dělá?“ zeptal se jeden z mužů, kteří ho pozorovali. „Nevím. Myslíš, že má cenu tam zajít a promluvit si s ním?“

„Ještě ne. Nepotřebujeme na sebe upozorňovat, dokud to nebude nezbytně nutné.“

„Hele, počkej, asi už to mám.“

„Sakra, to je teda hrůza.“

Po ulici kráčela Raifa Ademovičová. Kočárek byl pryč a sama se převlékla. Vlasy měla stažené do ohonu a obličej zmalovaný. Na rtech temně rudou rtěnku, falešné řasy a nevkusné velké, třpytivé náušnice. Na sobě měla těsnou černou nylonovou blůzu, skutečně miniaturní minisukni s imitací leopardí kůže a plastové boty s vysokými podpatky.

„Už se nedivím, že do sebe musel nejdřív hodit dvě piva,“ ušklíbl se agent MI6, když Raifa došla k Ronymu Gearymu, který se ani nenamáhal vstát z kapoty. Zahodila nedopalek cigarety na chodník a zašlápla ho. On se zbavil druhé prázdné plechovky. Naklonila se k němu a políbili se. Poplácal ji po zadnici. Pak oba zmizeli v autě.

„A to se říká, že romantici vymřeli.“

„Hele, nebyla to ta, co se tu prve procházela s kočárkem?“ zeptal se druhý agent.

„Asi nechala jednoho fakana doma a vyrazila si nechat udělat druhýho. Moc hezký.“

„Třeba ne. Třeba pracuje jako au pairka.“

„Ilegálně, řekl bych.“

„Nebo žije na dávkách. On nejspíš taky.“

Vůz se rozhoupal.

„Tak na tohle jdou naše daně.“

„Hele, asi budu zvracet.“

***

Raifa Ademovičová seděla na sedadle spolujezdce, nohy měla zapřené o podlahu a pohupovala se zepředu dozadu, aby vůz rozpohybovala. V jednom okamžiku se předklonila a vyplivla z úst pachuť Gearyho piva. Kdyby si v jeho autě odplivla jakákoli jiná žena, Geary by ji nejspíš zfackoval, ale byl dost chytrý na to, aby se s touhle bosenskou potvorou nepouštěl do křížku. Taky měl práci. Telefonoval Tyzackovi.

„Žádný pohyb, šéfe. Pořád jsou tam. Co máme dělat?“

„Zkus to Raife pořádně udělat, ne?“ dobíral si ho Tyzack. „Ale rychle. Už jsem na cestě.“

***

Bill Selsey večeřel se svou manželkou. Seděli u stolu v kuchyni. Jeho zoufalé pokusy navázat rozhovor se míjely účinkem. Nakonec zmlkl a ticho rušilo jen cinkání příborů o talíře, jak Carolyn Selseyová posouvala jídlo ze strany na stranu. Chuť na něj však stále neměla. Dostala do sebe několik soust a předem prohraný souboj vzdala. Pak se podívala na cizího člověka sedícího tam, kde by správně měl sedět ten, jehož považovala za svého manžela, a zeptala se: „Cos provedl?“ Po chvíli otázku zopakovala, ale tentokrát se slzami v očích. „Cos provedl?“

***

„Proboha, copak nemáte sirénu nebo něco takového?“

Z Carvera přímo čišela zoufalost. Byl rád, že je dobře připoutaný, takže se v Granthamově jaguaru nemusel neustále zmítat sem a tam. Snažili se projet jihovýchodním Londýnem, ale každých pár metrů museli prudce brzdit kvůli zácpě u dalšího semaforu, autobusům, kterým trvalo věky, než nabraly cestující, nebo kvůli mnoha dalším překážkám, které jev přeplněném městě zdržovaly.

„Ne, nemám,“ odpověděl Grantham. „Víš, my jsme něco jako tajná služba. To znamená, že nechceme, aby lidi věděli, že se pohybujeme v okolí. Takže žádné sirény, žádné majáčky. To by nám práci jen ztěžovalo, nemyslíš?“

„Ha, ha, ha. Je na cestě. Vím to jistě,“ ušklíbl se Carver. „Sakra, ta záda ale bolí.“ Zavrtěl se na sedadle a hledal pohodlnější pozici.

„Vezmi si pár prášků, třeba tě to zklidní.“

„Máte v tomhle autě nějaké pistole?“

„Jednu. Tu svou.“

„Dáte mi ji?“

„Trhni si.“

Carver se předklonil a díval se před sebe, jako by hledal cestu mezi hradbami dalších aut. „No tak,“ mumlal si pro sebe. „No tak…“

***

Damon Tyzack rychle objel Londýn po M25 a po A2 se vracel zpátky do centra. Mířil k nádraží Lee a k domu Selseyho. Zavolal Rona Gearyho. „Něco nového?“

„Ne, šéfe. Nic dovnitř ani ven.“

Tyzack se rozesmál. „Bože, snad ti Raifa neřekla ne?“

„Ne, šéfe. Mluvil jsem o tom baráku“

„Proboha, Geary, kde je tvůj smysl pro humor?“ Tyzack si povzdychl a hovor ukončil.

Jeho řidič se zaklonil, pootočil hlavu a promluvil přes rameno. „Takže Ron si nic neužil?“ Roztřásl se smíchy.

„Nevím, jestli se o sexu s Raifou Ademovičovou dá říkat, že si člověk užívá,“ opáčil Tyzack suše.

„Jo, vím, jak to myslíte. Ta baba je prostě šílená.“

„Přesně tak. A to se mi na ní líbí.“ Tyzack si nasadil kšiltovku tak, aby mu dopravní kamery neviděly do obličeje. „Zastav, jak to jen půjde,“ přikázal řidiči. „Už tam budeme. Chci si přesednout dopředu.“

Znovu se spojil s Gearym. „Zkontrolujte si zbraně a buďte připravení na můj signál vyrazit. Už to nebude dlouho trvat.“

Pak vyndal vlastní pistoli a natáhl závěr. Nábojnici měl v komoře. I on byl připravený.

***

Z okna viděli, jak se okénko spolujezdce malé corsy o kousek stáhlo. V mezeře se objevila ruka s rudými nehty a vyhodila ven nedopalek cigarety. Okénko se vzápětí znovu zavřelo.

„Tohle už je teda vrchol! Cigaretka po sexu. Hned bych si taky zapálil.“

„Nemůžeš, bylo by to proti zákonu.“

„Cože?“

„Pracujeme tady, nebo ne? Takže tenhle dům je teď naše pracoviště. Znamená to, že se tu nesmí kouřit. Ani Selsey nemůže.“

„Ať si políbí, mluvil jsem o sobě.“

„Ale zákon jasně říká, že se tu nesmí kouřit,“

„A tuhle zemi bych měl chránit s nasazením života. Neuvěřitelné.“

***

Kousek za New Cross, když dlouhý letní večer pokročil a konečně padla tma, začal provoz slábnout. Grantham jako by si uvědomil, že spěchají, a začal být za volantem agresivnější. Blikal světly na auta v protisměru, když jel špatným pruhem, předjížděl každého, kdo by ho snad mohl zdržovat. Projel na červenou. Na kruhovém objezdu udělal myšku náklaďáku a od jeho řidiče si vysloužil rozhořčené zatroubení a výmluvné gesto.

„Tohle už je lepší,“ podotkl Carver.

Po Lee High Road se Grantham řítil skoro stovkou, krátce přibrzdil, aby mohl odbočit vpravo na Bumt Ash Road, prosmýkl se mezi protijedoucími auty a znovu sešlápl plyn.

O tři bloky dál opět zahnul vpravo těsně před bílou dodávkou v protisměru, která se chystala odbočit do stejné ulice. Krátce zapnutá dálková světla dodávky ho na okamžik oslnila. Jaguar se zakvílením pneumatik zastavil u Selseyho domu a Grantham s Carverem vystoupili.

Grantham došel k zaparkovanému Fordu Mondeo a sklonil se k okénku, aby si promluvil s agentem MI6 uvnitř. Carver zůstal stát a rozhlížel se po obou stranách ulice. V té chvíli kolem projížděla bílá dodávka, s níž se málem srazili na křižovatce. Na okamžik zpomalila, ale hned nato přidala a odjížděla pryč. Carver ji pozoroval. Vzápětí mu něco jako instinkt napovědělo, že v ní sedí Tyzack.

„Granthame!“ křikl. „Klíče od auta!“

Grantham zvedl hlavu od mondea. „Proč?“

„Ta dodávka. Vím jistě, že v ní sedí Tyzack.“

Grantham se narovnal a kroutil hlavou. Podíval se na Carvera a udělal krok jeho směrem, když se rozsvítily reflektory corsy, automobil nastartoval, odjel od chodníku a ujížděl pryč.

„Přestáváš to zvládat,“ prohlásil Grantham, když došel ke Carverovi. „Honíš se za stíny.“ Když pokračoval, znělo to skoro soucitně. „Podívej, chápu tě. Prožil sis peklo a slušně tě zmlátil. Nedivím se, že z toho máš trauma, ale měl by ses uklidnit. Tyzack se se Selseym nijak nespojil a nic se nestalo, jen si tu nějaký páreček užíval v zaparkovaným autě.“

Položil Carverovi ruku na rameno a podíval se mu do očí. „Řekni mi, jsi si tím vším, co se týká prezidenta, jistý? Protože jsem kvůli tobě zašel dost daleko a nerad bych si pod sebou podřízl větev úplně.“

Carver zavřel oči. Na vteřinu ho málem přemohla únava. Grantham měl možná pravdu.

Ne… teď se nesmí vzdát. Nevymyslel si, co Tyzack říkal, a v kostech cítil, co to znamenalo.

„Nebojte se,“ odpověděl. „Jsem v pořádku. A s Tyzackem mám pravdu. Vím to jistě.“

„Dobrá, věřím ti. Ale stejně si myslím, že by nebylo dobré, aby ses po Londýně honil za svými paranoidními přeludy. Promluvím si se svými lidmi tady, zjistím, jestli je všechno v pořádku, a pak tě vezmu zpátky do města. Najdeme ti pokoj v hotelu. A pak chci, aby sis odpočinul. Prezident přistane přibližně za šestatřicet hodin a do té doby tě chci mít v bojové formě.“

Jen o pár hodin později, když ležel v posteli na rozhraní bdění a spánku, se Carverovi v hlavě objevil obraz. Obraz muže na sedadle spolujezdce v bílé dodávce projíždějící kolem Selseyho domu. Byl skloněný k přihrádce pod přístrojovou deskou, takže Carver neviděl jeho obličej. Ale všiml si jeho kšiltovky se znakem New York Yankees a poznal ji. Stejnou už viděl někde jinde. Před Stánkem s hotdogy v Cascade v Idahu. Na tom otrapovi, který si přišel popovídat s Maddy.

Carver otevřel oči, podíval se na strop a zamumlal si pro sebe dvě slova: „Damon Tyzack.“

83

Chantelle Clemensová řekla Jakeovi Thollandovi, co si myslí, a nebrala si servítky. „Chci, abyste věděl, že kdyby záleželo na mně, v tomhle letadle byste neseděl,“ prohlásila, když stáli pod schůdky přistavenými k tryskáči C-37A Gulfstream patřícího US Air Force, který je měl dopravit do Anglie. „Jste tu jen díky tomu, že slečna Dashianová osobně požádala, abyste ji doprovázel. Zdá se, že jediný člověk v celém západním světě, kterému ta dívka důvěřuje, je novinář. Myslím, že to jasně vypovídá o tom, že se ještě musí hodně naučit.“

Zle si Tollanda prohlížela a čekala, zda se ohradí. I přes své mládí měl dost rozumu, aby to neudělal. Clemensová se stále nesouhlasným výrazem se vzápětí pustila do přednášky, aby ho seznámila s pravidly. „Dohodneme se takto. Nemáte, opakuji, že nemáte žádná novinářská privilegia během tohoto letu a až do prezidentova proslovu. Všechno, co se stane, je soukromé, tedy je na to uvaleno absolutní embargo. Jestli se před projevem dostane ven jediné slovo, stáhnu z vás kůži a bude mi jedno, co na to slečinka řekne. Rozumíte?“

„Dokonale. Budu mlčet jako hrob. Ale co až to skončí? Můžu o tom pak napsat?“

Clemensová se na něho podívala, jako by si před ní právě upšoukl. „Možná,“ přikývla. „Nic neslibuju, ale snad ano. Ovšem nejdřív musíte získat výslovný souhlas úřadu personálního ředitele. Teď‘ si rychle nastupte, než si to rozmyslím.“

Tolland vyběhl po schůdcích a Clemensová ho rozvážně následovala. Když vešla na palubu, už se poutal v sedačce proti směru letu, přímo naproti Laře, která se na něho usmívala tak, až se jí celá tvář rozzářila. Najednou by v ní lidé jen stěží poznali stydlivé, podezíravé a zjevně traumatizované dítě z haly Domu svobody.

Bože, pomyslela si Chantelle Clemensová, nechápu, co na něm tohle zlatíčko může vidět. Povzdychla si, zavrtěla pobaveně hlavou nad hloupostí a optimismem mládí a došla ke svému sedadlu. Přivolala letušku. „Vyřiďte kapitánovi, že můžeme vyrazit.“

***

Laru letecky dopravili na základnu Fairford dlouho před rozbřeskem a ubytovali ji v apartmá pro hosty. Někdo jí vysvětlil, že má několik hodin na odpočinek, ale Lara byla tak plná nervozity, vzrušení i prostého zmatku z rychle se odvíjejících událostí, že jen ležela a nedokázala usnout, dokud jí nezaklepali na dveře a neodvedli ji k snídani.

Z Domu svobody ji propašovali s přikrývkou přes hlavu a ramena a do novin se tak dostalo jen několik starých rodinných fotografií. Ty médiím nabídla tatáž teta, která Laru prodala do otroctví. Přesto jako by všichni ti lidé v armádních uniformách, kteří chodili kolem nebo snídali, věděli, kdo je, a zdravili ji jako někoho důležitého, možná i vzácného.

Lara se v Dubaji setkala s mnoha Američany a nedokázala pochopit, jak mohla tatáž země vychovat hrubé, kruté křupany i dokonale upravené a střízlivé příslušníky letectva, kteří se na ni teď usmívali, potřásali jí rukama a oslovovali ji „paní“. Říkali, jaká je pro ně čest, že se o ni mohou postarat. Trvali na tom, že jí musí ukázat základnu, dokonce jí pomohli vybrat si jídlo, protože z rozmanitosti nabídky na pultech a ve vitrínách byla zmatená.

Uvědomila si, že se každou chvíli ohlíží přes rameno, jen aby se ujistila, že je jí Jake stále nablízku. Občas ji vzal za ruku, a i to stačilo, aby se na okamžik cítila jistější, než ji rozruch kolem ní opět pohltil. Mezitím jí Chantelle Clemensová popisovala, co se děje právě teď, co se bude dít zítra a jakou v tom ona sehraje roli.

„Až sem přiletí prezident, setkáš se s ním a spolu odcestujete do Bristolu,“ dozvěděla se Lara. Clemensová si musela všimnout jejího vyděšeného výrazu, protože okamžitě dodala: „Pana Robertse se bát nemusíš. Je to hodný, laskavý člověk a má děti přibližně tvého věku. Budeš se s ním cítit dobře.“

Lara přikývla, ale mlčela. Clemensová pokračovala: „Až dorazíme do Bristolu, budu tam s tebou a budu ti říkat, co máš dělat, ano? Výborně. Podívej, prezident tě během svého proslovu představí. Sepsali jsme pro tebe pár vět, jestli myslíš, že to zvládneš. Ale nic se nestane, když nepromluvíš. Podívej se na ně, ano? Mám je s sebou.“

Podala Laře list papíru. „Co si o tom myslíš?“

Lara potichu předčítala. „Jmenuji se Lara Dashianová. Odvlekli mě z mé země, z Arménie, proti mé vůli. Prodávali mě a kupovali. Nutili mě dělat hrozné věci. Když jsem své majitele neposlechla, zbili mě.“

Na chvíli se zarazila, protože nebyla schopná pokračovat.

„Nespěchej,“ uklidňovala ji Clemensová.

Lara přikývla, zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala, a pokračovala. „Měla jsem štěstí a dočkala jsem se záchrany. Jiní otroci takové štěstí nemají. Prosím, udělejte pro jejich záchranu všechno, co je ve vašich silách.“

Zmlkla a ruka s listem papíru jí klesla k boku. Hlavu měla skloněnou a kousala se do rtu.

„Promiňte,“ omluvila se. Popošla ke stěně, opřela se o ni a sklouzla do dřepu. Hlavu si držela v dlaních.

Clemensová jí dala dost času, pak došla k ní, sedla si k ní na paty a položila jí ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“ zeptala se.

Lara přikývla.

Obě několik vteřin mlčely a ani se nepohnuly. Pak se Lara na Chantelle Clemensovou podívala a oznámila jí: „Řeknu to. Musím to udělat kvůli těm dívkám, které neměly tolik štěstí.“

84

Damon Tyzack poslouchal ozvěnu výbuchu převalující se mezi kopci Costwoldu a sledoval, jak se ve vzduchu rozptyluje oblak oranžového dýmu. Potichu zaklel. Cvičná nálož explodovala na trávě nejméně deset metrů od cíle, tedy nahrubo sestavené struktury z lešenářských trubek, prken a balíků slámy. Stála na konci louky daleko od veřejných silnic, v samotném srdci zemědělské usedlosti v Gloucestershiru, kterou přes několik prostředníků vlastnil šéf ruské mafie Naum Titov. Zapůjčení louky se proto dalo považovat za Titovův příspěvek ke smrti Lincolna Robertse. Pro Damona Tyzacka však současná likvidace Lary Dashianové znamenala přinejmenším stejně důležitý cíl.

Promluvil do vysílačky. „Zkusíme to znovu. Tentokrát chci v bodě vypuštění víc výšky a delší zpoždění rozbušek. Uvidíme, jestli to pak bude lepší.“

Už několik hodin tvrdě pracoval na kalibraci zařízení a kontrole toho, zda kombinace ukradených prvků, práce v zastrčené dílně a softwaru zaslaného z opačné strany Atlantiku dokáže odvést to, co od ní očekával. Prozatím odpověď zněla ne. Ale podaří se to, i kdyby měl na tom pitomém poli stát celou noc. Jediná zbraň, kterou si zítra vezme s sebou, bude iPhone s nainstalovanou aplikací od Bobbyho Kuly. Znovu se podíval na displej, stiskl tlačítko, počkal několik vteřin… Prásk! Tentokrát se kouř objevil v místě těsně u paty pódia. Dostávali se blíž.

„A ještě jednou,“ vydal příkaz do vysílačky.

Zatímco čekal na další pokus, přemýšlel Tyzack o událostech předešlého večera. Musel si přiznat, že ho pořádně šokovalo, když se podíval předním oknem dodávky a uviděl z jaguaru zaparkovaného o kus dál v ulici vystupovat Samuela Carvera. Měl být přece mrtvý. Co tedy proboha dělal živý před domem Billa Selseyho?

Tyzack stačil sklonit hlavu právě včas a děkovat své šťastné hvězdě, že mu tvář částečně zakrývala kšiltovka. Carverova přítomnost výrazně měnila situaci a útok na Selseyho by byl nepřijatelně riskantní. Kdyby neměl jiné úkoly, Tyzack by jednoduše pokračoval a Carvera vyřídil jednou provždy. Jenže v sázce bylo příliš, takže si toto potěšení musel alespoň prozatím odepřít. Křikl na řidiče, ať jede dál, a Gearymu zavolal, ať se stáhne.

Nicméně to celé nebyla jen ztráta času. Věděl teď o hodně víc než dřív. MI6 nejenom odhalila Selseyho, ale zároveň ho použila jako volavku. Selsey nevěděl, kdo ho najal, ale Carverovi to muselo okamžitě dojít. Tyzack v duchu probíral, co Carverovi řekl o útoku na prezidenta Robertse. Nezmínil žádné jméno, ale poskytl mu několik vodítek. Chtěl, aby si Carver všechno domyslel a trpěl, až si uvědomí, že s tím nemůže nic udělat.

Musel si přiznat, že to byla chyba. Přesto se opět něco dozvěděl. Očekávají ho. To bylo dobré vědět. Hlavně teď, když ho už nemohl nikdo a nic zastavit.

***

Asi pětačtyřicet kilometrů na jihozápad plul štíhlý modrošedý a černý rychlý člun XSR48 jen zlomkem své potenciální stošedesátikilometrové rychlosti proti proudu řeky Avony. Namířeno měl do kotviště u pontonu nedaleko The Grove v Bristolu. Muž za jeho řízením netušil, proč tam má člun dopravit. Nic mu do toho nebylo. Dostal příkaz nechat člun na daném místě, doplnit palivo a připravit ho k plavbě. Pak měl taxíkem odjet na bristolské nádraží Temple Meads a nasednout do prvního vlaku na Londýn. Rozkaz splnil do puntíku.

***

Stejně tak Foster Lafferty v bangladéšské restauraci v Bradfordu netušil, jaký význam má jeho „diplomatická“ mise. Ještě nedávno po něm Tyzack chtěl, aby dal místním Pákistánům pořádnou lekci. Teď měl stejným lidem nabídnout sto tisíc za to, že Tyzackovi prokážou službu. Lafferty se v životě nesetkal s tím, že by byl jeho šéf ke svým někdejším nepřátelům tak vstřícný. Jenže se v branži pohyboval už dost dlouho a instinkt i zkušenost ho naučily, že nejlepší je přikývnout, splnit příkaz a přemýšlení nechat těm nahoře. Když nakonec dohodu uzavřel, zhluboka si oddechl a objednal si pár obalovaných cibulí, pikantní kuřecí tikka bhuna a pintu piva. Tomu konečně rozuměl.

85

Carver se po většinu dne nudil. Ten pocit znal z dob služby v armádě. Dostal se do bodu, kdy byly všechny plány zpracované a přípravy dokončené, takže nezbývalo než čekat, až přijde čas vyrazit do akce. V takových okamžicích se nuda stává největším nepřítelem vojáka.

Grantham ho ubytoval v nenápadném tříhvězdičkovém hotelu kousek od Kensington High Street. Carver si přispal, dopřál si kompletní anglickou snídani, ke které si vybral opékaný chléb místo toustů, a nakonec se rozhodl vypořádat s cholesterolem tak, že si půjde zaběhat. Trasa běhu opisovala velkou ležatou osmu přes parky ve středu Londýna, Hyde Park Comer a kolem Buckinghamského paláce. Odpoledne ho na pokoji navštívil lékař, který mu převázal záda a zkontroloval, zda jsou rány čisté.

Lékař nakonec Carverovi doporučil klid. „Bez obav, do ničeho se nepustím,“ odpověděl Carver. A přinejmenším několik dalších hodin své slovo dodržel. Díval se v televizi na kriket a zašel si do kina. Seděl ve tmě, přežvykoval popcorn a bavil se tím, jak se herci snaží napodobovat to, co on dělal ve skutečnosti. Pak si dal pár piv, povečeřel činu a šel si brzy lehnout. Grantham ho měl vyzvednout v pět ráno a odvézt ho do Bristolu, takže usnul už před desátou. Nikdy netrpěl před dnem akce úzkostí. Spal jako zabitý.

***

Letoun Air Force One odstartoval ze základny Andrews krátce před půlnocí místního času. Prezident svolal krátkou poradu štábu a po ní se odebral do své soukromé kabiny, aby většinu šestihodinového letu prospal. Na jiném místě v letadle si Tord Bahr nemohl podobný luxus dovolit. V Anglii už svítalo a jeho lidé zaujímali pozice. Ještě před odletem hovořil s velitelem britské protiteroristické jednotky Mannersem. Zdálo se, že Carverovo varování ohledně úmyslů Damona Tyzacka berou vážně. Manners ujistil Bahra, že mají situaci pod kontrolou. Také mu zopakoval, co už řekl Carverovi. Nezáleželo na tom, co má Tyzack v plánu. Jsou připravení odrazit jakýkoli představitelný útok.

Bahr si vše raději ověřil. Spojil se s ministerstvem vnitřní bezpečnosti, FBI, CIA a NSA. Žádná agentura neměla zprávy o nějakém útoku plánovaném obchodníky s lidmi a nic o Tyzackovi. Jediný náznak, že snad Tyzack něco chystá, byla nepodložená, nespolehlivá tvrzení člověka, který právě prošel extrémním fyzickým i psychickým týráním. Jenže Bahr, ačkoli by to Carverovi nikdy nepřiznal, nepovažoval Samuela za člověka, který by mluvil do větru. Na tom, co říkal, by něco mohlo být, ačkoli to nemohl doložit důkazy. Každopádně to znamenalo nejistotu a ta vrtala Bahrovi hlavou. Na hodinku usnul, probudil se těsně před přistáním, a když vystoupil z letadla na britskou půdu, připadal si úplně zmožený.

86

Pro případ, že by Damon Tyzack skutečně byl v Bristolu a pokusil se na něho vystřelit, vyfasoval Carver neprůstřelnou vestu. Dostal také dalekohled, aby mohl Tyzacka hledat v davu. Měl i sluchátko v uchu a mikrofon, kdyby případně potřeboval nahlásit, že Tyzacka objevil, a aby mohl dostávat informace od Petera Mannerse, který působil jako koordinátor britské části akce. Nicméně neměl žádnou zbraň. Úředně byl totiž považovaný za normálního civilistu. A britští civilisté nesmějí v žádném městě nosit zbraně, zvlášť ne tehdy, když se tam chystá na návštěvu prezident Spojených států amerických.

Jack Grantham dostal za úkol na Carvera dohlížet. „Přivedl jste ho, tak si ho teď hlídejte,“ prohlásil Manners.

Oba muži se celou cestu z Londýna do Bristolu po M4 dokázali nepohádat díky starému triku zkušených vojáků: schopnosti usnout, kdykoli jek tomu příležitost, a to bez ohledu na okolí. Grantham řídil, Carver dřímal. Skoro dvě stě kilometrů urazili mlčky za devadesát minut. Carver se probudil, jakmile auto před Bristolem zpomalilo. První slova, která zaslechl, bylo Granthamovo zamumlání: „Co to sakra má znamenat?“

V pomalém pruhu se vlekla kolona autobusů. Když je Grantham začal předjíždět, všimli si plakátů na zadních oknech s hesly jako „Britští muslimové proti otroctví“, „Bradford bojuje s útlakem“ a „Americký Satane, sám jsi otrokář“. Carver napočítal deset vozidel, všechna plná lidí. A vypadalo to, že cestující jsou výhradně mladíci z Asie. Vpředu před kolonou jel jako doprovod policejní vůz s blikajícími výstražnými majáčky.

„Sakra,“ ulevil si Carver a nepřestával autobusy pozorovat. „Co s nimi budou dělat?“

„Co by s nimi mohli dělat?“ odsekl Grantham. „Těžko je tam nepustí. Všichni se můžou přijít na prezidenta podívat, jen muslimové ne? To by se mohlo šeredně vymstít.“

„Ale budou je muset všechny důkladně prohledat.“

„A pak si začnou stěžovat na diskriminaci.“

„Měli by pravdu.“

„Do určité míry. Nebo jsi v poslední době slyšel něco o hinduistických teroristech?“

„Jenže tihle budou tvrdit, že nejsou žádní teroristé, ale řádní britští občané. Pěkný průšvih.“

„Vím,“ přikývl Grantham, ale neubránil se úsměvu. „Náš kamarád zástupce policejního pověřence Manners z toho bude nadšený.“ Spokojeně si povzdychl. „Věděl jsem, že dneska bude zábava.“

***

Konvoj z Bradfordu policie nasměrovala do vyhrazené části parkoviště pro autobusy, kde již čekala semknutá řada policistů odvelených od jiných úkolů. V každém autobuse přijelo nejméně padesát osob. Když se otevřely prostory pro zavazadla, ukázalo se, že každý cestující má batoh a někteří také plakáty s podobnými nápisy jako na zadních sklech vozidel, jiné s vlajkami Íránu, Iráku, Sýrie, Afghánistánu a Pákistánu. Policejní inspektor udělal velkou chybu, když jim přikázal, ať nechají své věci v autobusech a na Broad Quay pokračují s holýma rukama. V okamžiku ho obklopila šestice naštvaných zástupců komunity.

„Podívejte!“ křikl jeden a vyndal z batohu tkanou rohož. „Modlitební kobereček! Chcete říct, že se nesmím modlit? To je náboženský útlak! Je to obtěžování!“

„A co tamti?“ ukázal další s čistým yorkshireským přízvukem na řadu mladých bělochů, z nichž mnozí nesli tašky, které se nijak nelišily od těch, které měly zůstat v autobusech, i plakáty se znaky mírového hnutí a fotografiemi Lincolna Robertse. „Je nezastavujete. Tohle je rasismus. Tak.“

Kolem svých zástupců se shromáždila nejméně padesátka rozčílených mladíků. Křičeli a mávali pěstmi na vystrašeného inspektora, jehož se vlastní muži vydali osvobodit z obklíčení davu. Když bylo na parkovišti dosaženo vratkého příměří a proti sobě stál dav rozhořčených mladíků asijského původu z Yorkshiru na straně jedné a policejní kordon na straně druhé, dozvěděl se o střetu Peter Manners ve štábu a Tord Bahr, který právě dorazil z Fairfordu.

„Vyžeňte je pryč. Pryč z města!“ rozčílil se Bahr. „Tihle lidi nechali vybuchnout bomby v Londýně. Jsou to islamističtí teroristé. Nechci je tu mít.“

„Obávám se, že to nepůjde tak lehce,“ odpověděl Manners a snažil se zachovat klid. „Naše vláda především neuznává koncept islamistického terorismu. Oficiálně tomu říkáme antiislámská činnost.“

„Děláte si ze mě srandu?“

„A za druhé, jakýkoli pokus o vytlačení pěti stovek mladých mužů v dobré kondici by vyžadoval veškeré síly, které mám k dispozici, nemluvě už o ohrožení veřejnosti, kdyby se nepokoje rozšířily. Nechte nás se s tím vypořádat. Pustíme je dál, ale nejdřív se ujistíme, že jsou neškodní.“

Srovnat oddíly z Bradfordu, včetně jejich zavazadel, do řady stálo půl hodiny úsilí. Poté je silná policejní eskorta odvedla k bezpečnostní kontrole. Všichni se následně podrobili osobní prohlídce i prohlídce zavazadel, jejichž důkladnost zpomalila postup celého davu a vyvolala netrpělivost a nervozitu. Ozvaly se i rozčílené hlasy a zavládl zmatek.

***

Nejvyšší stavba na Broad Quay, nová kancelářská budova, stála také nejblíž pódia. Pro veřejnost byla uzavřená a zaměstnanci dostali den volna, ať se jim to líbilo, nebo ne. Nahoře na střeše tři muži v různých variantách černých uniforem pro boj ve městě sledovali nábřeží dalekohledy a snažili se obsáhnout chaos dole.

Dva z nich patřili k protiodstřelovačskému týmu Tajné služby. Na taškách a uniformách měli drobné nášivky s hvězdami a pruhy a přímo pod nimi zlaté prýmky. Pistole nosili v pouzdrech na pravém stehně. Jeden z těch dvou stál u odstřelovačské pušky vyrobené na zakázku, která neměla žádné konkrétní jméno, protože její výrobce i specifikace byly předmětem utajení.

„Teda lidi, tohle jste pěkně podělali,“ prohlásil.

„Já bych to tak černě neviděl,“ prohlásil třetí muž s přízvukem vyšší britské třídy. „Jsem si jistý, že než nám váš člověk přijde říct, co má v úmyslu, budeme to mít víceméně pod kontrolou.“

Jeden z Američanů zvedl oči nahoru, druhý souhlasně přikývl. Arogantní a občas nepodložená nadřazenost některých Britů se stala veřejně známou příčinou pohoršení u jejich amerických protějšků v Iráku i v Afghánistánu. Teď museli strávit celý den zavření na střeše a poslouchat chvástání tohohle pitomce se špinavě blond vlasy a opuchlým obličejem.

Damon Tyzack naproti tomu nemohl být šťastnější, ačkoli si pro tuto příležitost musel nabarvit vlasy. Počítal s tím, že slabá místa v zabezpečení pravděpodobně nejsnáze objeví na pomezí úkolů jednotlivých států a agentur, které si vzájemně nedůvěřují, nenávidí se a ve větší či menší míře spolu soupeří. Přinejmenším spolu dostatečně nekomunikují. Pokud se tedy podaří na systém vyvinout tlak, je skoro jisté, že někde povolí.

Pákistánci z Bradfordu odvedli svou práci dokonale a sto tisíc liber si vskutku zasloužili. Tyzack se tajně protáhl kolem přepracovaného strážného, jemuž jen krátce mávl před obličejem padělaným armádním průkazem. Dostal se tak za bezpečnostní kordon, a protože vypadal, že ví, co dělá, nikdo se ho na nic neptal. Propracoval se díky tomu až na snad nejlepší místo, nahoru na střechu. Všechno probíhalo přesně tak, jak si plánoval.

Svůj iPhone měl uložený v neoprenovém pouzdře, což mu dodávalo armádní vzhled. Použil ho, aby zavolal Ronovi Gearymu, který seděl s dalšími dvěma muži v bílém Fordu Transit zaparkovaném nedaleko hřišť na severovýchodě města, v tuto denní dobu opuštěných.

„Potvrď stav,“ vyzval ho.

„Připravení, šéfe. Stačí říct.“

„Počkej na rozkaz,“ vyštěkl Tyzack. „Končím.“

Všechno bylo na svém místě. Teď už čekal jen na své cíle.

87

„Ahoj, Laro, jmenuju se Lincoln Roberts. No, nejsme my správná dvojka?“

Jake Tolland se musel pousmát. Roberts by mohl sloužit jako vzor afroamerického patriarchy: fyzicky mohutný, vyzařovala z něho síla velitele, hřívu tmavých vlasů zdobily občasné šediny. Lara vedle něho vypadala drobná, mlaďoučká a velmi zranitelná. Stylisté Bílého domu se záměrně snažili, aby vypadala nevinně, jako dívka ze sousedství, a pečlivě se vyhýbali všemu, co by mohlo působit sexuálně přitažlivě. Na nohou proto měla boty bez podpatku, volné džínsy, jednoduché tričko a pletenou bavlněnou vestu, která ji měla chránit před chladem v podmračeném červnovém dnu. Vlasy měla sčesané za uši a vizážistky jí tvář upravily jen tak, aby ve světlech na pódiu vynikla její přirozená krása.

Tolland si přesto uvědomoval, že je Lara nádherná, a jako již nesčetněkrát i teď mu srdce poskočilo, jakmile ji spatřil. Lekalo ho to, protože to bylo naprosto nepatřičné. Byla pro něho příliš mladá. Muži ji ošklivě zneužívali. Měl mezi nimi být výhradně pracovní vztah. Jestli od něho něco chtěla, tak ochranu. Ale nemohl popírat, co cítí, ačkoli profesionální část jeho osobnosti velmi dobře chápala, že tahle dívka je pro Robertsovu kampaň darem z nebes. Svět se do ní musí zamilovat. A že se černošský prezident bude bít za práva bílých otrokyň, páni… Tolland si byl jistý, že tohle musel vymyslet génius.

„A vy budete Jake Tolland…“

Tolland si s překvapením uvědomil, že prezident hovoří s ním. Místo odpovědi jen vykoktal: „Hmm, ano, pane prezidente.“

Lincoln Roberts se mu podíval do očí a při pohledu do jeho výrazné, vřelé a moudré tváře si Tolland uvědomil, že ho prezidentovo charisma skoro hypnotizuje.

„Napsal jste dobrý příběh, pane Tollande. Je vidět, že jste se mu plně věnoval a věříte mu. To obdivuju. Už chápu, proč vám Lara důvěřuje. Snažte se její důvěru nezklamat,“

„Ano, pane prezidente, udělám, co se dá.“

„Výborně. Takže se teď se mnou svezete do Bristolu?“

Jaké Tolland naprázdno polkl a přikývl. Nedostal ze sebe ani slovo. Bylo mu šestadvacet, stál na samém počátku své kariéry a prezident Spojených států amerických mu nabízel, že ho sveze.

Matně si uvědomoval, že se nějaká žena za jeho zády tlumeně zasmála.

„Klid,“ oslovila ho Chantelle Clemensová, když kolem něho procházela. „Prošli jsme si tím všichni. Takhle působí na všechny,“

***

O pětačtyřicet minut později prezidentská kolona zastavila na konci Broad Quay. Roberts vystoupil a zamířil do míst vyhrazených pro fotografy a televizní štáby. Doprovázel ho ministerský předseda, který se koupal v odlesku jeho slávy. Když se Robertsova tvář objevila na velkých obrazovkách rozmístěných v pravidelných intervalech po celé délce nábřeží, dav zajásal. Na ministerského předsedu však lidé spíše bučeli.

O šedesát metrů dál na střeše kancelářské budovy sledoval záběry i Damon Tyzack. Do telefonu vydal stručný rozkaz: „Začni!“

88

Carver byl s každou uplynulou hodinou a minutou zoufalejší. S Granthamem stáli na střeše jiné budovy. Ta byla proti Tyzackově věžáku skoro poloviční a nacházela se přibližně v třetině nábřeží od pódia. Od chvíle, kdy se sem dostal, prohlížel si desítky tisíc tváří v oblasti, kam dohlédl jeho dalekohled, ale po Tyzackovi nebylo ani stopy. Napadlo ho, jestli snad ze sebe neudělal naprostého pitomce. Rozhodl se brát vše s rezervou. Jizva na sebevědomí by nic neznamenala, pokud by prezident mohl bezpečně přednést svůj proslov.

Dav dole znovu zajásal, když pódium náhle ozářily reflektory, jejichž světlo se ostře rýsovalo proti obrysům města a zamračené obloze. Z reproduktorů rozmístěných u obrazovek se ozval hlas, který by měl možná raději hlásit průběh boxerského zápasu v těžké váze. „Dámy a pánové, prezident Spojených států amerických!“

Dav se postavil na špičky. Potlesk ještě zesílil a Lincoln Roberts za zvuků prezidentské fanfáry vyšel na pódium. Zamával ohromné mase lidí, která se táhla od pódia, kam až oko dohlédlo. Jedna z obrazovek stála přímo pod místem, kde se nacházel Carver. Hluk, který z ní vycházel, spolu s jásotem davu, mu připadal ohlušující.

A pak, když hudba utichla a desítky tisíc lidí se zklidnily, aby bylo slyšet, co se jim prezident chystá říct, Carver zaslechl vrčivý zvuk nad hlavou a uviděl, jak jen několik metrů nad nimi proletělo cosi, co ze všeho nejvíc připomínalo přerostlý hmyz. Prezident zatím klidně stál, usmíval se do televizních kamer a nechával dav před svým projevem zklidnit.

„Co to sakra bylo?“ podivil se Carver.

„Co?“ nechápal Grantham.

„Ta věc, co tu proletěla. Vypadalo to jako kříženec komára a miniaturního vrtulníku.“

„Aha, tohle,“ prohlásil Grantham nonšalantně. „Nejspíš jedno ze sledovacích bezpilotních letadel. Používají je ke sledování davu. Jsou osazená kamerami. Takové šikovné věcičky. Mají elektrické motory, jsou tichá a malá, takže si jich ze země nikdo nevšimne.“

Právě ve chvíli, kdy Lincoln Roberts zahájil svůj projev, to Carverovi došlo.

„Před více než dvěma sty roky zajali u břehu jezera Čad ve střední Africe mé předky. Stalo se tak v oblasti nazývané Bomu. Po souši je odvlekli stovky kilometrů do ubikací v Lagosu a prodali bílým otrokářům, kteří je přes oceán dopravili do kolonií v obou Amerikách a v Karibiku. Přepluli s nimi Atlantik a znovu je prodali na trhu s otroky v Charlestonu v Jižní Karolíně. Lidé, kteří taková zvěrstva páchali a zisky odváželi do měst jako je toto, byli běloši. Lidé, kteří mé předky vlastnili a bičovali na plantážích, byli také běloši…“

Carver takřka cítil, jak se dav dole stydí. Vědomí spáchaných hříchů nešlo zahnat ani utišit. Přesto Robertse poslouchal jen na půl ucha. Soustředil se totiž na oblohu nad davem, dalekohledem přejížděl tam a zpátky a hledal průzkumná letadélka.

„Ale běloši nebyli v obchodě s otroky vždy jen hříšníky, ani Afričané pouze oběťmi,“ pokračoval Roberts. „V době, kdy má rodina padla do zajetí, se do blízkosti jezera Čad ještě žádný běloch neodvážil. Nejprve je totiž zotročili jiní Afričané, kteří je nejspíš prodali arabským kupcům. Tento obchod navíc proudil mnoha směry. Postupem staletí byly nájezdníky zajaty stovky tisíc bělochů z Evropy, často i Angličanů, a následně prodávány na otrokářských trzích v severní Africe. Tak to chodilo od počátku lidstva. Otroctví je původní forma nadvlády nad lidmi. A přetrvává dodnes, ve větším měřítku než kdykoli v minulosti, přímo zde, v srdci naší civilizace, přímo teď, v jedenadvacátém století.

Proto přišel čas, abychom se k němu vyjádřili…“

Zatímco se dav opět roztleskal a začal jásat, Carver křikl na Granthama: „Kolik těch letadélek tu mají?“

„Nevím. Nejspíš dvě.“

„Je čas, abychom řekli: Dost!“ prohlásil Roberts.

Jásot davu opět zesílil. Carver už musel křičet z plných plic: „Víte to jistě?“

„Ne,“ odpověděl Grantham, který stěží slyšel sám sebe. „Proč na tom záleží?“

I Roberts pozvedl hlas. „Přišel čas, abychom s otroctvím skoncovali. A právě to se já i vy chystáme dnes začít.“

Carverovi začal odcházet hlas. Krk měl stále ještě poraněný od Tyzackova mučení a připadalo mu, jako by právě vypil kyselinu a k ní přikusoval ostnatý drát. „Nechápete to?“ zachrčel. „Dívej se na oblohu. Tohle Thor myslel. Tyzack použije průzkumné letadélko.“

Grantham si přiložil dlaň k uchu a ušklíbl se, aby dal najevo, že v okolním ruchu nic neslyší. Pak dav ztichl, protože prezident mlčky stál a dával všem čas popadnout dech.

„Jsou to ta bezpilotní letadla,“ zopakoval Carver. „Takhle to Tyzack chce udělat.“

„Víš to jistě? Nejsou ozbrojená,“ usoudil Grantham skepticky. „Ale jestli myslíš, že jsi na něco přišel, oznam to.“

Lincoln Roberts na pódiu začínal další část svého projevu. „Brzy se vám všem chystám prozradit, jak podle mého názoru můžeme použít sílu našich ozbrojených složek a justice, abychom se vypořádali s pašeráky a obchodníky s lidmi. Nejprve bych vám nicméně chtěl ukázat, jak vypadá novodobé otroctví a jeho oběti. Chci vám představit velmi vzácnou a velmi odvážnou mladou ženu, s níž jsem měl tu čest se dnes setkat. Pochází z Arménie a někteří z vás jste o jejím příběhu slyšeli nebo jste ho četli. Jak ji zradila příslušnice vlastní rodiny a odevzdala ji neuvěřitelně zlým a brutálním lidem. Jak ji prodávali a kupovali – stejně jako mé předky. Jak byla proti své vůli nucena k prostituci, jak ji bili, znásilňovali a týrali. Abyste si udělali představu o odvaze této mladé dámy, musím říct, že cestou sem jsem jí ukázal svůj projev, včetně části, v níž jsem se zmínil o její hanbě. Přesto se rozhodla stát dnes po mém boku, protože to považuje za svou povinnost. Svou povinnost vůči všem ženám, které i dnes trpí tak jako ještě nedávno ona. Je mi nesmírnou ctí představit vám… slečnu Laru Dashianovou!“

Zatímco Roberts hovořil, Samuel Carver se snažil poslat vzkaz zástupci policejního pověřence Mannersovi. Důstojník, s nímž hovořil, neměl jeho jméno na oficiálním seznamu uživatelů komunikačních kanálů. V žádném případě nehodlal svého velícího důstojníka rušit během nejdůležitějšího okamžiku dne. A stejně neslyšel, natož aby pochopil, co se mu Carver snaží na pozadí kakofonie hlasitých zvuků vysvětlit. Nakonec spojení s Carverem beze slova ukončil.

***

Na HMS Daring jeden z důstojníků u radarového systému Sampson zavolal svého nadřízeného. „Děje se tam něco divného, pane. Jde o oblast přímo nad místem, kde má prezident proslov. Vidím tam tři bezpilotní průzkumné stroje.“

„Ano. V čem je ten problém?“

„Měly by tam být jen dva.“

„A který z nich tam nemá co dělat?“

„To nevím, pane. Nejsou osazené identifikačními majáky, byly by na ně moc velké. V podstatě jsou velké jen jako modýlky, pane.“

„Jakou udržují výšku?“

„Přibližně pětačtyřicet metrů, pane.“

Důstojník o problému přemýšlel. I kdyby tam byl jeden stroj navíc, což bylo samo o sobě divné, nevěděli, který to je. A i kdyby to věděli, těžko ho mohli sestřelit z oblohy. V téhle výšce by výbuch a trosky napáchaly spoustu škod.

Za daných okolností se zachoval rozumně. Aby měl krytá záda, zavolal na můstek plavidla. Informoval své nadřízené o situaci a problém předal výš.

89

Damon Tyzack si nedělal sebemenší výčitky kvůli tomu, co se chystal provést. Jestli něco skutečně nenáviděl, pak to bylo patetické, svatouškovské moralizování. A prezident Roberts představoval ten nejhorší typ kazatelského a sebestředného politika. Světu se jen uleví, když se ho zbaví. A… výborně! Tady máme naši malou slečnu Dashianovou. Vymydlená a vážená. Vzpomněl si na děvku na vysokých podpatcích, v minisukýnce a se zmalovaným obličejem, kterou nesl do své postele v hotelu.

Mě neošálíš, zlato, pomyslel si. I teď bys za pět set dirhamů šla s každým.

Podíval se na svůj iPhone. Na displeji měl mapu oblasti Broad Quay. Pohybující se blikající bod ukazoval pozici bezpilotního stroje, který Geary a jeho lidé vypustili z hřiště. Blížil se k pódiu a dvojice neustále se měnících koordinát ve spodním levém rohu displeje bez přestání označovala jeho pozici. Po včerejších cvičných letech Tyzack přesně věděl, kde má stroj být, v jaké výšce a jakou rychlostí má letět, aby bylo jisté, že jeho náklad zasáhne místo, kde stál prezident a ta děvka.

Právě začala mluvit do mikrofonu. „Jmenuji se Lara Dashianová…“

„Výborně, to bychom měli,“ zamumlal si Tyzack pro sebe a držel prst nad tlačítkem „Odpal“ v pravém spodním rohu displeje.

Letoun držel kurz a mířil přímo k pohybu. Blížil se.

Zbývalo jen několik vteřin.

***

Carver mohl jen ječet do mikrofonu: „Dostaňte ho z pódia! Dostaňte prezidenta z toho pitomýho pódia!“ Jenže lidé, na které křičel, ho buď neslyšeli, nebo ho nechtěli slyšet.

Lara Dashianová hovořila. Carver si uvědomil, že tohle je pro Tyzacka ta pravá chvíle. Nejspíš se mu zdá, že přišly předčasné Vánoce. Zbaví se primárního cíle, tedy prezidenta, i nepohodlné svědkyně svých minulých zločinů.

Existoval jediný způsob, jak tomu zabránit.

Carver si stoupl před Granthama a zařval mu do ucha: „Vaši pistoli!“

Grantham zavrtěl hlavou.

„Dejte mi tu pitomou pistoli!“

Grantham se otočil a odstrčil Carvera stranou.

Carver ustoupil mimo dosah Granthamových rukou, poopravil své těžiště a vyrazil kupředu. Při pohybu trhl pravou rukou a zasáhl Granthama ze strany do brady. Granthamovi nadskočila hlava, krční obratle do sebe zapadly a mozek mu prudce narazil do lebky. Rána zvedla Granthama do vzduchu, přeletěl po střeše a zarazil se až o výstup klimatizace.

Carver k němu došel a z podpažního pouzdra mu vytrhl pistoli. U SIS si nejspíš vzali příklad ze zvláštních jednotek, protože našel stejný SIG-Sauer P226, jaký kdysi sám používal. Zjednodušilo mu to život.

Muselo, protože to, co se chystal udělat, bylo skoro nemožné.

Přešel k okraji střechy a přes parapet se podíval na pódium vzdálené přibližně sto metrů, tedy na samotné hranici efektivního dostřelu jeho pistole. Chystal se střílet dolů a ve větru foukajícím od řeky za pódiem.

Jenže neměl na vybranou.

Carver zvedl pistoli, zamířil na prezidenta Spojených států amerických Lincolna Robertse a vystřelil.

90

„Ne!“ vykřikl Damon Tyzack, když se ozvaly čtyři výstřely a průhledná stěna, která sloužila prezidentovi zároveň jako čtecí zařízení i štít, se otřásla dopady kulek.

Na displeji před sebou viděl, že bezpilotnímu letadlu zbývá ještě pět vteřin, než dorazí do místa, odkud mělo svrhnout dva protipěchotní granáty namontované místo obvyklých kamer.

Než stačil zvuk výstřelů utichnout, první agent Tajné služby už běžel přes pódium, chytil prezidenta a táhl ho pryč. Vypadalo to, že se ho Roberts snaží zastavit. Natahoval ruku směrem k dívce, ale agent, k němuž se už přidali dva další, ho doslova zvedl ze země a odnášel ho do bezpečí.

Zbývaly dvě vteřiny a Tyzack, přetékající toxickou směsí vzteku, bezmocnosti a zmaru, přemýšlel, že na prezidenta vystřelí přímo. Jenže pistoli měl ještě v pouzdře. Trvalo by příliš dlouho ji tasit, zamířit a zmáčknout spoušť. Pokud by navíc nejdřív nezastřelil dvojici mužů z Tajné služby, kteří s ním stáli na střeše, v podstatě by si podepsal rozsudek smrti. A zlikvidovat všechny, na to mu čas zaručeně nezbýval. Znamenalo to, že už se může jen pokusit co nejvíce zmírnit škody.

Slyšel, jak Američané štěkají do mikrofonů.

„Viděl jsem záblesk od hlavně,“ tvrdil jeden.

„Mám lokaci,“ potvrdil druhý v podstatě zároveň.

Vpředu v davu, nejblíže pódia, se hodnostáři zoufale pokoušeli dostat pryč a svou panikou nakazili i lidi kolem sebe.

Lara se mezitím skoro nepohnula. Paralyzovala ji nerozhodnost a strach. Takže pro Tyzacka ještě nebylo všechno ztracené. Mohl dostat aspoň ji.

Stiskl červené tlačítko na displeji a vypustil granáty. Na zlomek vteřiny se musel podívat na iPhone. Když se znovu podíval na pódium, všiml si tam nové postavy. Vysoký hubený mladík s brýlemi běžel k Laře. Chytil ji do náruče, pevněji sevřel a seskočil s ní dolů.

V příštím zlomku vteřiny granáty zasáhly pódium přesně v místě, kde ještě před chvílí stál Lincoln Roberts. Explodovaly a z oranžového oblaku plamenů létaly žhavé úlomky oceli. Roztříštily čtecí zařízení, které odolalo kulkám, zničily závěs vzadu a na pódiu zabily několik lidí včetně agenta Tajné služby, který se tam zdržel.

Hlavní síla výbuchu, k němuž došlo přibližně ve výšce tři metry nad zemí, se přehnala nad hlavami nejbližších lidí a několik dalších jich o kus dál zabila nebo zranila, protože drobné šrapnely doletěly až na vzdálenost dvě stě metrů. Tyzack nicméně soustředil veškerou svou pozornost těsně před pódium, kde nehybně ležela Lara hned vedle mladíka, který se ji pokoušel zachránit.

Na okamžik se Tyzackovi zdálo, že v hořkosti zklamání vidí alespoň drobnou jiskřičku naděje. Ale i ta pohasla, když se Lara zpod mladíka pomalu zvedla, roztřeseně vstala, a když uviděla, že se mladík nehýbe, rozječela se v neskutečném zoufalství, které znělo jako ozvěna Tyzackova zklamání.

Možná by ji měl uchránit dalšího trápení.

Nic mu nemohlo zabránit, aby ji zastřelil. Byla by to poměrně obtížná rána, ale agenti Tajné služby už nepředstavovali hrozbu. Věděli, že prezident je v bezpečí. Vždy by mohl tvrdit, že mířil na utíkajícího podezřelého.

Vyndal pistoli z pouzdra, ale zarazil se, když zaslechl jednoho z Američanů. „Mám vizuální kontakt na střeše, odkud se střílelo. Leží tam nějaký muž, opakuji, leží tam muž. Další muž zřejmě utíká. Přibližně metr osmdesát, střední až štíhlé postavy, tmavě hnědé vlasy, v civilu. Má černé kalhoty, možná džínsy, a nějakou šedou mikinu.“

Carver, uvědomil si s hořkostí Tyzack.

Na Laru musel zapomenout. Potřeboval zmizet. Nebál se, že by ho dopadly bezpečnostní síly Britů nebo Američanů, a určitě neměl strach z Carvera. Ale zcela jistě věděl, že Arjan Visar bude natolik nespokojený, že by to mohlo mít fatální následky. Potřeboval se dostat pryč. Co nejrychleji.

Zamířil ke dveřím na schodiště dolů do budovy. Když k nim došel, otočil se a řekl: „Sbohem, chlapi.“

Dva agenti Tajné služby se k němu automaticky otočili, aby mu kývli na rozloučenou. Tyzack je dvěma dobře mířenými výstřely oba zabil. Usoudil, že teď už za sebou nesmí nechávat žádné živé svědky. Navíc ho potěšila drobnost, kterou dokáže ocenit jen profesionál. Viděl překvapený výraz v obličeji druhého muže, když si uvědomil, co se stalo jeho kolegovi, to vše zlomek vteřiny předtím, než ho potkal stejný osud. A konečně, byl skutečně naštvaný a pouhé potěšení z toho, že může zabíjet, jeho hněv otupovalo.

91

Právě když se chystal opustit střechu, zaslechl Carver dva výstřely z věžáku nejblíže k pódiu. Podíval se nahoru a spatřil mužskou postavu. Přes parapet byla vidět jen horní polovina těla. Na tuto vzdálenost Carver nedokázal rozpoznat obličej a neviděl ani zrzavé vlasy. Přesto bez sebemenších pochybností věděl, že je to Tyzack. Jeho profil, pohyby, všechno velmi dobře znal. Svým obludným způsobem se z nich stala jakási dvojčata a jeho přítomnost dokázal instinktivně vycítit. I místo dávalo smysl. Nejvyšší a nejbližší bod k pódiu, dokonalá vyhlídka pro vedení vzdušného útoku z malé výšky.

Ve sluchátku slyšel změť hlasů oznamujících pozici prezidenta a dalších důležitých osob, stav davu a příjezd záchranářů k pódiu.

Vzápětí uslyšel: „Všem jednotkám. Máme zprávu, že první výstřely pocházely od bělocha, metr osmdesát, střední postava, odpovídá popisu Samuela Carvera, civilního bezpečnostního poradce. Údajně je ozbrojený a nebezpečný. Postupujte velmi opatrně.“

To už utíkal dolů po schodech. Přepnul na vysílání a křikl: „Tady Carver!“ Uvědomoval si, jak divně musí znít jeho hlas. Hlasivky měl rozbolavělé a ztěžka dýchal. „Ano, záměrně jsem vystřelil na prezidentovo neprůstřelné čtecí zařízení. Ale jestli jste si toho vy pitomci nevšimli, zachránil jsem mu tím život. Snažil jsem se vás varovat, že na něj probíhá útok, ale neposlouchali jste mě. Co jsem teda měl dělat?“

„Carvere, tady je zástupce policejního pověřence Manners. Okamžitě se vzdejte. Je to rozkaz. Jestli říkáte pravdu, nemáte se čeho bát.“

„Ani omylem. Jdu po Tyzackovi.“

„Tyzackovi? Zklidněte se, Carvere. Není tady. Abych pravdu řekl, pochybuju, že vůbec existuje.“

„Fakt? A kdo shodil ty dva granáty na pódium, které jste měli chránit? Slyšel jsem výstřely. Viděl jsem ho. Do toho, proleťte nad oblastí s tou svou hračkou. Pak mi povězte, jestli se pletu. Ale nevydám se vám.“

Po schodech seběhl až do přízemí. Právě probíhal halou a mířil k východu, když se ve sluchátku ozval jiný hlas: „Máme vizuální potvrzení. Dva mrtví muži podle hlášení.“

„To letadlo je pořád někde v okolí?“ zeptal se Carver a otevřel dveře. „Jestli ano, vidíte někde v blízkosti té budovy muže v černé uniformě zvláštních jednotek? Snaží se utéct, bude se pohybovat dost rychle.“

Už když je vyslovil, uvědomil si Carver absurdnost svých slov. Všude kolem se tisíce lidí pokoušely dostat z Broad Quay a všichni se pohybovali tak rychle, jak dokázali. Podobalo se to scéně z hotelu King Haakon, jen asi tisíckrát zvětšené. Jestli měl Tyzack trochu rozumu, udělal nejspíš to, co Carver neudělal, a vydal se zadním vchodem někam do vedlejší uličky, jen ne na nábřeží.

„Zkontrolujte prostor východně a jižně od budovy!“ křikl. „Vidíte něco?“

Na odpověď nečekal. Prodíral se davem směrem k věžáku, na kterém Tyzacka zahlédl. Po několika vteřinách zaslechl zapraskání ve sluchátku: „Ano! Máme pozitivní identifikaci, pohybuje se na jih po King William Avenue směrem ke Queen Square.“

Carver si v duchu vybavil Mannersovu prezentaci v kanceláři Agathy Bewleyové. Queen Square leželo jižně od místa, kde se právě nacházel. Podíval se na oblohu. Bylo poledne. Ať slunce svítilo kdekoli, ležel jih právě tam.

Jenže žádné slunce nesvítilo. Obloha byla zatažená nízkými mraky. Nicméně jedna jejich oblast měla světlejší odstín, jako by se jimi snažily prodírat paprsky světla. Carver se rozběhl tím směrem. Prosmýkl se další skupinkou lidí a náhle se ocitl na skoro prázdné ulici. Před sebou měl krátkou pěší zónu s obdélníky trávníku lemovanými dlážděnými chodníky. Za ní se tyčily další kancelářské budovy. Všiml si, že mezi domy že je mezera a na jejím konci se otvírá další, rozlehlejší prostranství obklopené stromy. To muselo být Queen Square. Proběhl mezerou, přeběhl ulici, vběhl mezi stromy a rychle zalehl, když zaslechl výstřely z pistole. Na pravé tváři ucítil čerstvý škrábanec od třísek vyražených kulkou z vedlejšího stromu.

„Máme vás na obrazovce,“ oznámil mu hlas ve sluchátku. „Tyzack je před vámi.“

„Díky,“ zamumlal Carver. „Taky mi to došlo.“

„Znovu je v pohybu, přibližně šedesát sedmdesát metrů před vámi, stejné stromořadí,“

Carver vstal a rozběhl se ulicí podél řady stromů. Zahlédl Tyzacka, a aby na něho lépe viděl, proběhl mezi stromy přímo na náměstí. Tyzack už se dostal skoro na jeho konec.

Tam se zastavil, namířil, třikrát vystřelil a znovu se rozběhl. Ukrýval se za kmeny stromů mimo Carverův dohled.

Podobným způsobem pokračoval tak dlouho, dokud se neocitl na jižním okraji náměstí. Vypadalo to, že jeho náskok před Carverem se zvyšuje. Toho totiž zdržovaly rány, které utrpěl ve stodole, a i když nebyly smrtelné, přece jen ho oslabily. Začínalo mu být jasné, že tenhle závod prohraje. Na jižním konci náměstí se Carver rozhlédl. Tyzack zmizel. Ztratil ho.

„Kde je?“ vydechl, protože už nemohl běžet ani pomalu.

„Počkejte, nevidíme ho… jo… ano! Máme ho! Míři k pontonu na Grove Avenue asi sto metrů od vás. Už je na pontonu. Poslali j sme tam oddíl. Nemůže utéct, jestli… Má tam člun. Odvazuje lana.“

Carver to k doku nemohl stihnout včas. Ale existoval i jiný způsob.

„Někde tuje most. Jak se na něj dostanu?“

„Ano, most na Prince Street. Dejte se vpravo. Křižovatka s Prince Street je asi čtyřicet metrů daleko.“

„Už to vidím.“

„Takže vlevo a pak rovně za nosem. Most nemůžete minout.“

Carvera už nohy skoro neunesly. Pak si vzpomněl na Thora Larssona a na poraněné tělo ležící vedle něho před stodolou. Pomyslel na Karin a jejich nenarozené dítě. Slyšel Maddy zasyčet: „Zabij ho!“ Znovu se rozběhl.

Proletěl kolem rohu na Prince Street. Nevšímal si varovných signálů bolesti na plicích, v nohách, od zraněných zad ani bušícího srdce. Běžel dál a zoufale se snažil dostat se k mostu co nejrychleji. Zleva zaslechl hluboké hrdelní vrčení startovaného výkonného motoru. Když doběhl k patě mostu, uviděl štíhlý člun s dlouhou přídí a nízkou střechou kabiny nad kokpitem. Podobal se italským sportovním autům. Couval z kotviště.

Chystal se vyrazit po proudu směrem k mostu.

Carver doběhl doprostřed mostu právě v okamžiku, kdy člun zamířil k němu. Byl vzdálený nanejvýš na délku fotbalového hřiště, každou vteřinou se přibližoval a nabíral rychlost.

Carver čtyřikrát po sobě rychle vystřelil. Mířil na postavu, kterou jen stěží viděl za ostře skloněným sklem kabiny. Pak zbraň cvakla naprázdno. Zásobník byl prázdný. Grantham ho zapomněl dobít.

Nebyl čas se kvůli tomu rozčilovat. Přestože jedno z oken kabiny bylo roztříštěné, člun nezpomalil ani neuhnul ze směru. Mířil přímo do mezery mezi mostními pilíři pod místo, kde stál Carver.

Carver nemohl uvěřit, že to Tyzack dokáže, protože most se klenul velmi nízko nad hladinou. Aby pod ním mohly proplouvat lodě, musel se zvedat. Jenže Tyzack nezpomalil. Když se příď ocitla skoro pod ním, Carver přeběhl na druhou stranu.

Kabina člunu měla krátkou stříšku přímo nad sedadlem řidiče a spolujezdce, ale dál byla otevřená až nad záď, kde nad vodou zpěněnou dvěma nerezovými lodními šrouby vyčnívala krátká plošina. Carver přistál na plošině. Polovinu těla měl na lodi, druhou ve vodě. Dopad na palubu mu vyrazil dech. Hlava mu visela u schůdků, které vedly na záď, a nohy ve vodě měl nebezpečně blízko lodním šroubům.

Kdyby se jich jen dotkl, rozsekaly by mu chodidla jako mixér zralý banán.

Damon Tyzack se ohlédl z vysokého karbonového sedadla. Odkašlal si, zakryl si dlaní ústa, mile se usmál a do řevu motorů křikl: „Vítej na palubě.“

92

Torpédoborec Typ 45 je specialista na protivzdušnou obranu. Na jeho palubě se nenacházejí žádné systémy protilodních raket. Nicméně má k dispozici vrtulník Lynx HMA8, umístěný v hangáru v trupu, který je vyzbrojený čtyřmi řízenými raketami Sea Skua. Radar na HMS Daring zaznamenal dva ruční granáty na jejich krátké cestě od Tyzackova bezpilotního letounu k prezidentskému pódiu. Příslušnou informaci obdržel Manners a od něho Tord Bahr. Potvrdila se tak Carverova tvrzení a z Damona Tyzacka se stal hlavní podezřelý. V okamžiku, kdy Tyzack nasedl do člunu, dostal vrtulník z HMS Daring rozkaz ho sledovat. Zbývalo jen vyřešit otázku zásahu. Má posádka vrtulníku dostat povolení použít sílu, která se bude rovnat rozsudku smrti? O tom se muselo rozhodnout na nejvyšších místech.

93

Tyzack přikázal Carverovi, ať se přesune přes palubu pokrytou roztříštěným sklem. Jednou rukou přitom svíral volant a druhou na Carvera mířil stále ještě nabitou pistolí.

„Sedni si vedle mě,“ ukázal pistolí na sedadlo po své levé ruce. „A připoutej se. Teď si dej ruce pod sebe a nehýbej se, jinak budu muset střílet.“

Když míjeli bristolské doky, Tyzack se předklonil a pažbou pistole posunul páku plynu. Člun nabral rychlost, příď se zvedla a rozbitým čelním oknem proudil chladný vzduch. Carver na vteřinu zahlédl rudou roztřepenou ránu v Tyzackově hrudníku těsně pod pravou klíční kostí.

Tyzack si jeho pohledu všiml. „Měls štěstí,“ prohlásil, zakašlal a na bílé kůži sedadel a kokpitu se objevily malé rudé skvrny.

„Proboha,“ zavrtěl Carver hlavou, „vzdej to. Nemůžeš utéct. Kousek od přístavu číhá torpédoborec a ve vzduchu je letka bitevních stíhaček. Jedni nebo druzí tě stejně dostanou“

„Stíhačky to nebudou,“ poučil ho Tyzack. „Technický problém. Na pozemní cíle mohou zaútočit, jen když o tom vědí ještě před startem. Vyrazily chránit Air Force One. Mě nedostanou.“

„Ale torpédoborec…“

„Ano, ten by mohl. A nejspíš to také udělá.“

„Tak zastav. Nech se ošetřit. Přežiješ.“

Tyzack se smutně pousmál, protože si uvědomoval neodvratitelnost svého osudu. „Ne, nepřežiju. Je jedno, kam by mě zavřeli. Visar mě nechá zabít. Ve vězení jsem předem mrtvý.“

Carver nedokázal skrýt překvapení. „Visar? Ježíši…“

Tyzackovi trvalo několik vteřin, než si uvědomil souvislosti. „Takže jeho bratra jsi zabil ty?“ Rozesmál se a od úst mu odlétla další sprška krve. „Tedy, to je ale věc!“

„Proboha, člověče,“ snažil se ho Carver přesvědčit, „nezašlo to už dost daleko?“

„Ne,“ zavrtěl Tyzack hlavou s definitivní jistotou. „Nezašlo. Máš pravdu, brzo zemřu. A jediná věc, která mi to může aspoň trošku usnadnit, je fakt, že zemřeš se mnou.“

***

Ministerský předseda se podílel na rozhodnutí, které poslalo jeho zemi do války. S radostí podepsal rozpočtová omezení, která ve svém důsledku znamenala, že příslušníci a příslušnice ozbrojených složek dostávali nedostatečnou výzbroj a umírali po desítkách. Jakmile však došlo na rozkaz k přímému použití síly, najednou se rozhodnout nedokázal.

Na jednu stranu nechtěl, aby člověk, který se pokusil zavraždit Lincolna Robertse, unikl z rukou spravedlnosti. Zároveň však vedl politickou stranu, která se vyslovovala proti trestu smrti a pro prezidenty Spojených států, jakkoli sympatické, neměla příliš pochopení. Navíc byl vůdcem jednoho ze států Evropské unie a ta trest smrti zakazuje. Některé vlády členských států v podstatě zakazují svým vojákům bojovat.

Nakonec ho přesvědčily možné dopady na jeho oblibu u veřejnosti. Lid Británie by mu pravděpodobně neodpustil, že nechal atentátníka uniknout. Odborníci na veřejné mínění navíc usuzovali, že velké většině obyvatelstva by nevadilo, kdyby takového chlápka britské námořnictvo rozstřílelo na kusy.

„Dobrá, máte souhlas,“ přikývl nakonec rozmrzele. „Ale počkejte, až se cíl dostane na otevřené moře. Nechci, aby se k tomu nachomýtla nějaká výletní loď plná penzistů nebo rodin s dětmi. To by naším preferencím neprospělo.“

„Ne, to určitě ne,“ souhlasil odborník na průzkum veřejného mínění.

94

Rychlý člun proletěl pod Cliftonovým zvedacím mostem a mířil k ústí Avony do moře, vzdálenému necelých deset kilometrů. S motory běžícími na plný výkon by tuto vzdálenost dokázal překonat za čtyři minuty. Od západu se vzduchem blížil vrtulník z HMS Daring a mířil na pozici nedaleko pobřeží přímo proti ústí řeky.

„Jaké to je?“ zajímalo Tyzacka. „Připravovat se na vlastní smrt?“

„Nevím,“ odpověděl Carver. „Nemám v plánu umřít.“

Ve sluchátku v uchu mu znovu zapraskalo. Slova, která následovala, nebyla v řevu motorů, svištění větru a plácání přídě o vodu skoro slyšet, ale i toto „skoro“ stačilo, aby pochopil.

„Carvere, tady Manners. Nevím, jestli mě slyšíte. Jestli jste na tom člunu, rychle vypadněte. Premiér vydal rozkaz. Jakmile se dostanete na volné moře, námořnictvo vás odstřelí… Hodně štěstí. Končím.“

„Měls pravdu,“ prohlásil Carver. „Bude to námořnictvo. Proboha, aspoň jednou v životě udělej něco rozumného a zastav ten pitomej člun!“

Tyzack se k němu pootočil a na zakrvavených ústech pod očima šílence se mu objevil pokřivený úsměv. „Už se na smrt chystáš,“ uchechtl se.

„Pozor!“ křikl Carver.

Přímo před nimi se řeka zátočinou stáčela doleva. Tyzack člun nezpomalil a zátočinu vybral v plné rychlosti. Člun se naklonil tak silné, až se Carver lekl, že se převrátí. Odstředivá síla na okamžik Tyzacka přemohla a znovu se rozkašlal, ještě silněji než předtím. Krev už mu z úst přímo vytékala. Carver přemýšlel, kdy má zaútočit, ale řeka se opět stáčela a tentokrát byl opravdu rád, že ho Tyzack donutil se připoutat.

Ale byla to poslední zátočina. Příď teď směřovala přímo k rovné části řeky protékající pod betonovým mostem dálnice M5. Za posledním mírným zákrutem už bylo vidět otevřené moře.

Tam na ně na oba číhala smrt, ale Tyzack nezpomalil, aby se jí vyhnul. Bez milosti se dál řítil plnou rychlostí vpřed. Vůbec se k němu neotočil, ale namířil na Carvera pistoli.

„Nemám tvoje trápení ukončit hned?“ zeptal se.

***

Posádka vrtulníku Lynx sledovala člun na radaru. Když se teď objevil v ústí řeky, získali i vizuální kontakt. Pilotovy rozkazy zněly jasně. Ujistěte se, že se cíl dostane dostatečně daleko od tras civilní lodní dopravy, pak střílejte, jak je libo. Měl v plánu pustit člun přibližně míli na moře. V tom okamžiku se ocitne dvě míle od místa, kde vrtulník číhal. Pak vystřelí. Rakety Sea Skua létají rychlostí blízkou rychlosti zvuku. Necelých deset vteřin po odpálení zmizí člun z povrchu země.

***

Damon Tyzack vypadal jako šílenec. Řítil se do záhuby, hlavu držel hrdě vztyčenou, vlasy mu vlály ve větru, jenž proudil dovnitř rozbitým předním okénkem nástavby. Ruce držel v pozici připomínající devět hodin na hodinkách. Jednou rukou svíral volant, v druhé držel pistoli. Jasně modré horečnaté oči upíral před sebe a na zkrvavených rtech měl úšklebek člověka vyrovnávajícího se s vlastním prokletím.

Carver čekal, přemýšlel a modlil se, aby měl ještě čas. Dobře tušil, že mu zbývají poslední vteřiny. V dálce, těsně nad horizontem, viděl vrtulník. Jak dlouho bude čekat?

A pak, o hodně blíž, uviděl ještě něco jiného. Možnou spásu.

Rychlý člun vyjel z řeky a střetl se s prvními vlnami na moři. Příď vyletěla do vzduchu a oba muži zapadli do sedadel.

Tyzackovi při nárazu vyletěla ruka s pistolí. Carver si uvolnil ruce a hranou pravé ruky udeřil Tyzacka do zápěstí. Rána Tyzackovi vyrazila pistoli ze sevření. Zbraň dopadla na palubu a klouzala po hladkém dřevěném povrchu.

Carver odepnul sponu svého bezpečnostního pásu a vstal. Tyzack se ho nepokusil zastavit, ani jinak mu neodporoval. Namáhavě kašlal a Carvera na okamžik zahalil oblak jemných kapiček krve. Pak pustil volant, a když se člun začal otáčet do kruhu, zeširoka rozpažil a zasípal: „Do toho. Copak mi ještě můžeš nějak ublížit?“

Carver ho šetřil. Nestál mu za rozbité klouby. Jen ho třikrát naplocho hřbetem dlaně udeřil do tváře, zleva, zprava a znovu zleva. Tyzack se napůl v bezvědomí na sedadle zhroutil.

„Tohle máš za Larssona,“ prohlásil Carver, z džínsů si vytáhl kožený pásek a utáhl ho Tyzackovi kolem krku. Sponu pásku zasekl mezi dva pruhy kůže a odtáhl mu ji za hlavu.

Pak Tyzackovi rozepnul bezpečnostní pás a hlavou mu trhl dopředu, až se zlomil v pase. Nakonec volný konec pásku přivázal k volantu.

Tyzack se probíral. Otočil hlavu a rozostřenýma očima se na Carvera podíval. Pokusil se něco říct, ale dostal ze sebe jen neartikulované zachroptění.

Carver se sehnul a zeptal se: „Jak se ti visí?“

***

Pilot vrtulníku si s leknutím všiml nečekané změny kurzu rychlého člunu. Nebyl si jistý, jestli člověk v něm ztratil kontrolu nad řízením, nebo se pokouší uniknout. A nehodlal čekat, až se to dozví.

„Pal!“ vydal rozkaz.

Raketa Sea Skua vyrazila k nebi.

***

Carver koutkem oka zahlédl záblesk motoru rakety.

Naposledy se podíval na Tyzacka visícího na volantu jako rozbitá loutka. Pak doběhl na záď. Kvůli nárazům vln se musel přidržovat lavic pro cestující.

***

Míli od člunu se raketa Skua zaměřila na cíl a začala prudce klesat.

***

Carver doběhl na záď a skočil do vody. Potopil se co nejdále od svištících lodních šroubů právě ve chvíli, kdy raketa člun zasáhla. Tlaková vlna výbuchu ho udeřila do zad, vyrazila mu dech z plic a tlačila ho dál do hloubky. Musel s ní dlouho bojovat, než se mu konečně podařilo vynořit na hladinu. Zoufale lapal po dechu.

Rychle se rozhlédl, aby se zorientoval, a začal plavat ke břehu.

95

Thora Larssona převezli, aby mohl spočinout vedle svých předků na hřbitově bez stromů, bičovaném silnými větry. Ze hřbitova se naskýtal výhled na Norské moře. Uprostřed hřbitova stál kostel. Jednoduchá stavba z bíle natřeného dřeva s nízkou věžičkou na jednom konci. Domy ve vesnici, kde Thor vyrůstal, byly také dřevěné, v červenohnědé, okrové nebo zelené barvě, a představovaly kontrast proti beztvaré krajině s křovisky a pískem a neustále se proměňujícími pruhy bílé, šedé a modré – nekonečné oblohy a moře.

Carver byl v obleku, který si koupil na Larssonovu svatbu, kolem krku měl černou kravatu z obchodu na Heathrow.

Maddy na něho čekala u brány hřbitova. Nejprve oba mlčeli, ani si nepodali ruce.

„Nečekal jsem, že tu budeš,“ řekl po chvíli. „Myslel jsem, že se vrátíš domů.“

„V Oslu bylo bezpečněji. V podstatě to bylo jediné místo, o němž jsem věděla, že se tam nevrátí. A Karin potřebovala pomoct s… vlastně se vším. Takže…“ Pokrčila rameny a dodala: „Řekla bych ti to, kdybys zavolal.“

„Byl jsem bez telefonu,“ vysvětloval. „Tyzack mi ho vzal a neměl jsem čas koupit si nový. Myslel jsem na jiné věci.“

Vítr od moře mu odnášel slova od úst. Stáli proti sobě v nepříjemném, nezvyklém tichu.

„Ježíši,“ vzdychla nakonec, „tak tu jen nestůj.“

Pak se objali.

„Myslel jsem, že jsem tě ztratil,“ zašeptal a tiskl ji k sobě, aby cítil její tělo a mohl vdechovat vůni jejích vlasů.

„Ztratil,“ zamumlala s ústy zabořenými do jeho ramene.

„A teď?“

Neodpověděla, ale poodstoupila od něho a rukama si upravovala vlasy.

„Viděla jsem tě v televizi s prezidentem,“ řekla. „Potřásal ti rukou, zatímco jsi seděl na nemocniční posteli.“ Usmála se. „Byla jsem na tebe pyšná.“

„Opravdu?“ ujišťoval se, jako by nevěřil vlastním uším.

„Hmm,“ usmála se. „I když ten reportér tvrdil, že jsi byl jen náhodný kolemjdoucí, kterého zranil výbuch4.“

Carver se rozesmál. „Jo, taky jsem to slyšel.“

„Jsi v pořádku, že?“

„Jistě. Nechali si mě tam jen do druhého dne na pozorování. Ten mladý novinář ležel na stejném pokoji. Celou dobu telefonoval se svým agentem. Pokaždé když mu zazvonil telefon, byl o něco bohatší.“

„No, zachoval se hodně odvážně,“ prohlásila Maddy a cestou ke kostelíku ho vzala za paži. „A ty taky,“ dodala.

„Roberts to říkal taky. Tedy skoro. Cituju: Synku, musíš mít cojones z oceli, jestli si myslíš, že prezidenta zachráníš, když na něj vystřelíš.“

Uchichtla se. „Tohle prezident řekl? Vážně?“

„Naprosto vážně. Ale jen šeptem, když byl ke mně skloněný, takže to novináři nezaslechli.“

Carverovi se zdálo, že se vracejí tam, kde původně byli. Stále ještě nedošli na konec cesty, ale uvědomoval si, že to bude vyžadovat čas.

Maddy se k němu přitiskla. Nemohli si dál povídat, protože museli vyjádřit svou účast pozůstalým. Carvera postupně představili jednotlivým členům rodiny a pokaždé zamumlal správná slova soustrasti, ale věděl, že mu asi mají za zlé, že přežil, zatímco jejich Thor zemřel. Všichni věděli o jeho hrdinském sebeobětování. Nikdo se naopak nedozvěděl o zradě, která předcházela.

Byla to Karin, kdo trvala na tom, že Carver musí na pohřbu promluvit. Přišla k němu a požádala ho: „Řekněte všechny ty správné věci, které byste… které byste řekl na naší svatbě. Klidně i vtipy, třeba sprosté. Jen ho pro mě na chvíli oživte… prosím.“

Když přišel čas na jeho proslov, Maddy mu povzbudivě stiskla ruku. Prošel kolem rakve s Thorovými ostatky, vystoupil na stupínek a v duchu se modlil, aby ze sebe vůbec nějaká slova dostal. Rozhlédl se po shromáždění, ještě chvíli sbíral myšlenky a sílu, a právě v tom okamžiku spatřil v rohu kostelíku záblesk světlých vlasů pod černým kloboukem. Žena v klobouku musela jeho pohled vycítit, protože zvedla hlavu a jasně modrýma očima se na něho podívala. Sevřel se mu žaludek a musel si připomenout, že je přirozené, že tu Alix je. S Thorem se velmi sblížili. Nic víc v tom nebylo.

Ztěžka polkl, odkašlal si a poděkoval Bohu, že si lidé před ním vyloží jeho rozpoložení jako pochopitelnou nervozitu. Cítil na sobě pohledy oči a tíhu jejich očekávání. Potřeboval najít způsob, jak dát najevo, že si uvědomuje ztrátu, kterou všichni cítili, a radost, kterou jim zesnulý za života přinášel. Vzpomněl si, co mu řekla Karin: „Jen ho pro mě na chvíli oživte.“ Odložil proto poznámky, které si přinesl, a sestoupil ze stupínku. Postavil se vedle rakve, rozhlédl se po lidech namačkaných v dřevěných lavicích a řekl jim o svém příteli.

POZNÁMKA AUTORA

Tato kniha je výhradně a pouze fikcí a postavy v ní jsou vymyšlené. Nicméně některé její prvky se zakládají na faktech. Pokud to bylo možné, snažil jsem se o co nejpřesnější popis obchodu s otroky. Násilnické postupy pašeráků, zkušenosti žen, fakta a čísla, dokonce i cenu, za kterou je možné sexuální otrokyni koupit v letištní kavárně. Tato fakta jsou sama o sobě odpudivá a není nutné je nadsazovat.

Mezi hromadami rešerší mi určitý náhled na obchod s lidmi poskytly především následující tři knihy: McMafia: Crime Without Frontiers od Mishy Glenny, The Nataš has: The New Global Sex Trade od Victora Malareka a Selling Olga: Stories of Human Trafficking and Resistance od Louisy Waughové. Všem, kdo se chtějí dozvědět více o tom, jak obchod s lidmi funguje, je mohu jen doporučit. Výroční zpráva Trafficking in Persons Report Ministerstva zahraničních věcí USA je rovněž nedocenitelným zdrojem dat o globálním problému otroctví. Můj fiktivní Dům svobody se inspiroval článkem v New York Times o práci Sharly Musabihové, zakladatelky útulku pro týrané a zneužívané ženy v Dubaji, nazvané Město svobody. Paní Musabihová věnuje svůj život skutečným Larám Dashianovým, které jsou v Dubaji neuvěřitelně týrány a zneužívány, podobně jako všude po světě – včetně Británie, Evropy a Spojených států.

Každý, kdo někdy navštívil Dubaj, Oslo, Londýn, Bristol, nebo dokonce Cascade v Idahu, tato místa z mého popisu snad pozná. Pravděpodobně si však všimne i mnoha výmyslů, k nimž jsem se uchýlil. Například bych nedoporučoval nikomu, kdo je šťastným majitelem rychlého člunu XSR a určitě za něj zaplatil přes milion liber, pokoušet se podplout pod bristolským mostem na Prince Street.

Stejně tak, pokud je mi známo, v Dubaji neexistuje žádný hotel Karama Pearl ani hotel King Haakon v Oslu. Na druhé straně budova opery v Oslu je ještě úžasnější, než jak jsem ji dokázal svými chabými silami popsat, a hotel Gabelshus skutečně existuje. Doporučuju ho pro jeho elegantní okolí, okouzlující personál a snídaně, odpolední čaje a bufetové večeře zdarma. Ti, kdo něco vědí o cenách jídla v Oslu, v tomto kontextu určitě pochopí význam slova „zdarma“

Jedna další nepřesnost přitom byla naprosto nezáměnná. Systémy protiletecké ochrany, které jsem připsal HMS Daring, byly skutečně zamýšlené pro tuto třídu torpédoborců. Po napsání knihy se však ukázalo, že v důsledku mnoha chyb, rozpočtových škrtů a nekompetentnosti ministerstva obrany byl HMS Daring spuštěn na vodu bez hlavních raketových systémů. Mohu jen doufat, že osekaný rozpočet námořnictva vystačil na vrtulník Lynx a jeho rakety Sea Skua. Pokud ne, pak by každý skutečný Damon Tyzack měl slušnou šanci na útěk.

Tom Cain, Sussex 2009

Z anglického originálu Assassin,

vydaného nakladatelstvím Warner Books v roce 2009,

přeložil Jiří Balek.

Jazyková redakce Pavla Švábenická

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter Technický redaktor Pavel Kolín Sazba Radek Nahodil

Vydala Mladá fronta a.s, jako svou 7 723. publikaci.

Tisk EUROPRINT a.s.

320 stran, první vydání, Praha 2012

ISBN 978-80-204-2636-9

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese: Mladá fronta a.s. – divize Knihy Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5– Košíře

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 347 313

na internetu: www.mf.cz www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai