John Le Carré

Jeden musí z kola ven

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA JEDNA

Popravdě řečeno, kdyby starý major Dover neumřel při tauntonských dostizích, Jim by na Thursgoodovu školu nikdy nepřišel. Objevil se uprostřed školního roku, bez pohovoru. Bylo to koncem května, i když počasí na to nevypadalo ani v nejmenším. Dohodila ho jedna ne moc známá agentura specializující se na dodávání učitelů internátním školám a předpokládalo se, že bude místo starého Dovera zastávat jen do té doby, než se najde někdo lepší. „Jazykovědec,“ oznámil Thursgood ve sborovně, „dočasné opatření,“ a shrnul si patku z čela takovým gestem, jako kdyby se musel hájit. „Priddo.“ Pak jméno vyhláskoval: „P-R-I-D“– francouzština nebyla jeho silnou stránkou a raději se podíval na papírek – „E-A-U-X, křestním jménem James. Myslím, že do července bude naprosto vyhovovat.“ Učitelé si samozřejmě uměli jeho signály velmi dobře vyložit. Jim Prideaux byl chudý příbuzný učitelské komunity. Patřil ke stejné pochybné sortě jako nebožka Lovedayová, která nosívala perziánový kožich a tvářila se jako malé místní božstvo, až se zjistilo, že si žije nad poměry; nebo nebožtík Maltby, ten klavírista, kterého si policie vyzvedla přímo na zkoušce pěveckého sboru, aby jí pomohl v jistém vyšetřování, a pokud bylo známo, pomáhal jí zřejmě dosud, protože jeho kufr pořád ještě stál ve sklepě a čekal na další pokyny. Několik učitelů, hlavně Marjoribanks, bylo pro to, aby se ten kufr otevřel. Tvrdili, že se tam najdou dlouho postrádané poklady: třeba Aprahamianův stříbrný rámeček s fotografií jeho libanonské matky, švýcarský zavírací nůž Besta Ingrama nebo ošetřovatelčiny hodinky. Thursgood ale nasadil v hlaďounké tváři neoblomný výraz a rezolutně se proti takovým žádostem postavil. Uplynulo pouhých pět let, co školu zdědil po svém otci, ale už se stačil naučit, že některé věci je lépe nechat pod zámkem.

Jim Prideaux dorazil v pátek ve strašném lijáku. Déšť se válel po hnědých svazích Quantocks jako dým z děl a pak se hnal přes prázdná kriketová hřiště přímo do rozpadajících se pískovcových fasád. Jim přijel těsně po obědě ve starém červeném alvisu, za nímž vlekl otlučený karavan, kdysi zřejmě modrý. Časná odpoledne jsou na Thursgoodu klidná doba, krátké příměří v bitvě školního dne. Chlapci mají odpolední klid ve svých ložnicích, učitelé sedí ve sborovně u kávy, čtou noviny nebo opravují studentům úkoly. Thursgood předčítá své matce. Proto z celé školy jen malý Billy Roach skutečně spatřil Jima přijíždět, viděl, jak z kapoty alvise stoupá pára, jak sípe po hrbolaté cestě ke škole se stěrači puštěnými naplno a jak za ním karavan poskakuje loužemi.

Roach byl tou dobou nováček a ostatní ho považovali za nudného, jestli ne přímo za hloupého. Thursgood byl jeho druhá škola během dvou pololetí. Byl to kulatý obtloustlý kluk s astmatem a většinu svého volného času trávil tak, že klečel na posteli a koukal z okna. Jeho matka si žila na vysoké noze v Bathu; o jeho otci se říkalo, že je z celé školy nejbohatší, což jeho synovi samozřejmě dávali ostatní sežrat. Roach jako dítě z rozvrácené rodiny měl také přirozený pozorovací talent. Podle toho, co viděl, se Jim nezastavil u školních budov, ale pokračoval rovnou až na nádvoří před stájemi. Jak to v areálu vypadá, věděl určitě předem. Roach později došel k názoru, že si to tady buď byl předem obhlédnout, nebo studoval mapu. Ale ani na nádvoří se nezastavil, vjel přímo na mokrý trávník, a to rychle, aby mu pomohla setrvačnost. Přelétl malý kopeček a zmizel v Ďouře čumákem napřed. Roach napůl čekal, že přívěs na hraně svahu nadskočí a převrhne se, protože Jim jel příliš rychle, ale karavan místo toho jen nadzvedl zadek a zmizel jako obří zajíc v noře.

Ďoura patří na Thursgoodu k folkloru. Je to taková země nikoho mezi sadem, skladem ovoce a stájemi. Na pohled to není nic než dolík zarostlý travou, na jedné straně s několika pahrbky velkými asi jako středně velký kluk a zarostlými houštím, které v létě vypadá spíš jako houba. A právě tyhle pahrbky dělají z Ďoury tak oblíbené hřiště a také se zasloužily o její pověst, která se mění podle fantazie každé nové generace chlapců. Jeden rok se říká, že to je zasypaný stříbrný důl, a pak se tam nadšeně kope v naději na bohatství. Jiný rok se tvrdí, že jsou to zbytky římsko-britské pevnosti, a pak se tam pořádají bitvy s klacky a katapulty plnými jílu. Pro jiné je Ďoura kráter po válečné bombě a pahorky sedící těla, která výbuch zasypal. Pravda je prozaičtější. Krátce předtím, než Thursgoodův otec tak nečekaně prchl s mladou recepční z hotelu Castle, rozhodl se zřídit bazén a přesvědčil studenty, aby vykopali jámu s hlubším a mělčím koncem. Ale peníze, které škola získala, na takhle ambiciózní projekt prostě nestačily, a tak se rozplynuly v jiných plánech, třeba na nový projektor do výtvarky a na pěstování hub ve školním sklepě. A krutější jazyky tvrdí, že taky na vystlání hnízdečka pro jisté nelegální milence, kteří se nakonec odstěhovali do Německa, odkud dáma pocházela.

Jim o těchhle asociacích nic nevěděl. Skutečná pravda byla taková, že ten jediný kout celého areálu, který byl v Roachových očích nadán nadpřirozenými vlastnostmi, si vybral čirou náhodou.

Roach čekal u okna, ale nic víc už neviděl. Jak alvis, tak karavan zmizely z dohledu a nebýt mokrých zarudlých stop na trávníku, říkal by si, jestli se mu to celé jen nezdálo. Stopy ale byly skutečné, takže když zazvonil konec poledního klidu, obul si gumáky a vydal se deštěm na hranu Ďoury. Když se podíval dolů, uviděl Jima ve vojenském pršiplášti a v hodně zvláštním klobouku: měl širokou krempu jako klobouk na safari, ale byl chlupatý a z jedné strany byla krempa furiantsky zvednutá nahoru. Z ohnuté krempy stékala voda jako z okapu.

Alvis parkoval u stájí. Roach neměl tušení, jak ho Jim odčaroval z Ďoury, ale přívěs stál dole, v místě, které mělo být hlubokým koncem bazénu, podložený omšelými cihlami, a Jim seděl na schůdkách, pil z plastového kelímku a mnul si pravé rameno, jako by se o něco uhodil. Z klobouku mu pořád stékal déšť. Pak se klobouk zvedl a Roach hleděl do rudého a krajně divokého obličeje. Vlastně vypadal ještě divočejší, než by správně měl – klobouk ho stínil a promáčený knír připomínal tesáky. Zbytek tváře byla jedna pavučina rozeklaných vrásek, tak hlubokých a křivých, že Roach v dalším záblesku své geniální fantazie došel k názoru, že tenhle člověk kdysi hodně hladověl někde v tropech, ale od té doby se už zase vykrmil. Levou paži měl pořád ještě položenou přes prsa a pravé rameno vysoko vytažené, ale celá jeho hranatá silueta ztuhla – působil teď jako zvíře, které chce splynout s pozadím. Jako jelen, pomyslel si Roach s nadějí, něco vznešeného.

„Kdo kruci jseš?“ zeptal se ten člověk velmi vojenským tónem.

„Roach, pane. Já jsem tu nový, pane.“

Cihlová tvář ještě chvíli pozorovala Roache zpod krempy klobouku. Pak, k jeho nezměrné úlevě, muž změnil výraz v poťouchlý úsměv, levá ruka, pořád ještě položená na pravém rameni, se znova pustila do pozvolné masáže. A zároveň se nějak dokázal dlouze napít z plastového kelímku.

„Nový?“ opakoval Jim do kelímku, pořád ještě s úsměvem. „No vida, vida.“

Zvednul se, otočil se k Roachovi pokřivenými zády a pustil se do zřejmě velmi podrobného studia čtyř podpěr karavanu. Bylo to velmi kritické studium a zahrnovalo důkladné lomcování závěsy, rázné naklánění zvláštně opokrývkované hlavy a posunutí několika cihel na různých místech do jiného úhlu. Celou tu dobu na všechno bubnoval jarní déšť: na kabát, na klobouk, na střechu starého karavanu. Roach si všiml, že během všech těchto manévrů se Jimovo pravé rameno nepohnulo, ale zůstávalo přitisknuté ke krku, takže to vypadalo, jako by měl pod pršipláštěm kámen. Napadlo ho tedy, že je Jim možná hrbatý, a uvažoval, jestli všechny hrby bolí jako ten Jimův. A při tom zaznamenal obecný fakt, který si uložil do paměti pro budoucí potřebu, že lidé s hrbem mají tendenci dělat dlouhé kroky. Asi to má něco společného s rovnováhou.

„Tak nový? No, já nový nejsem,“ pokračoval Jim už mnohem přátelštějším tónem a zatahal za podpěru karavanu. „Já jsem spíš starý. Starý jako Metuzalém, jestli chceš něco vědět. Ještě starší. Máš kamarády?“

„Ne, pane,“ odpověděl Roach oním neklidným tónem, jaký školáci vždycky používají, když říkají „ne“ a všechny pozitivní odpovědi nechávají na svých vyslýchatelích. Jim ale vůbec neodpověděl a v Roachovi se začal rodit pocit, že spolu mají něco společného; s tím pocitem přišla i naděje.

„Křestním jménem jsem Bill,“ pokračoval. „Jsem tak křtěný. Ale pan Thursgood mi říká Williame.“

„Bill? Byl nebyl? Říká ti tak někdo?“

„Ne, pane.“

„Ale je to dobré jméno.“

„Ano, pane.“

„Znal jsem spoustu Billů. A všichni byli fajn.“

A tím víceméně skončilo představování. Jim neřekl Roachovi, aby šel pryč, a tak Roach zůstal stát na kraji Ďoury a koukal dolů zapršenými brýlemi. Se zbožnou úctou si všiml, že ty cihly jsou ukradené z rámu kolem okurkového záhonu. Několik jich už předtím bylo uvolněných a Jim je asi vyviklal ještě víc. Roachovi připadalo úžasné, že někdo, kdo sotva dorazil na Thursgood, je tak sebejistý, že hned začne rozebírat školu pro vlastní potřeby; dvojnásobně úžasné pak bylo, že si Jim přivedl od hydrantu hadicí vodu. Ten hydrant totiž podléhal zvláštním pravidlům a jen se ho dotknout bylo na výprask.

„Hej, ty, Bille. Nemáš náhodou u sebe kuličku nebo tak něco?“

„Cože-pane-jak-pane?“ tázal se Roach a omámeně si ohmatával kapsy.

„Kuličku, hochu. Kulatou skleněnou kuličku, takový malinký míček. Copak vy už kuličky nehrajete? Když já byl ve škole, tak jsme je hráli.“

Roach žádnou kuličku neměl, ale Aprahamian měl celou sbírku, dopravenou letecky z Bejrútu. Roachovi trvalo asi padesát vteřin doběhnout do školy, přes přísná bezpečnostní opatření se jedné zmocnit a vrátit se s ní celý udýchaný do Ďoury. Tam zaváhal, protože v jeho mysli byla už Ďoura Jimova a Roach potřeboval povolení, aby tam vstoupil. Jim ale zmizel v karavanu, takže Roach po chvilce čekání opatrně slezl po svahu a nabídl mu kuličku otevřenými dveřmi. Jim si ho hned nevšiml. Upíjel z kelímku a koukal z okna na černé mraky, které se honily nad Quantocks. Roach si uvědomil, že to upíjení pro něj není nic jednoduchého, protože když Jim stál rovně, špatně se mu polykalo, musel celé své zkřivené tělo naklonit dozadu, aby dosáhl toho správného úhlu. Mezitím se déšť změnil v prudký liják a bubnoval do karavanu jako spršky štěrku.

„Pane,“ řekl Roach, ale Jim se nepohnul.

„S alvisem je ten problém, že není pérovaný,“ řekl Jim konečně, spíš k oknu než ke svému návštěvníkovi. „Člověk jede, jako kdyby tahal zadek po zemi. To by udělalo mrzáka z každého.“ Znovu naklonil tělo a napil se.

„Ano, pane,“ odpověděl Roach, hodně překvapený, že se s ním Jim baví o autech, jako by myslel, že Bill umí řídit.

Klobouk si Jim už sundal. Pískové vlasy měl ostříhané nakrátko a byla v nich místa, kde někdo zajel nůžkami příliš hluboko. Ta místa byla hlavně na jedné straně, a tak Roach odhadl, že se Jim stříhal sám svou zdravou rukou, takže teď vypadal ještě víc nakřivo.

„Donesl jsem vám tu kuličku,“ řekl Roach.

„To je od tebe hezké. Výborně, chlapče.“ Vzal si od něj kuličku a začal ji válet po tvrdé, suché dlani. Roach okamžitě poznal, že je velice šikovný na nejrůznější věci: že je to ten typ člověka, který bezvadně vychází s nástroji a s věcmi vůbec. „Vidíš, Bille, není rovný,“ svěřil se, stále ještě s pohledem upřeným na kuličku. „Je nakřivo. Jako já. Koukej,“ obrátil se k většímu oknu. Po spodní straně se táhla malá kovová římsička, která měla zachytávat sraženou vlhkost. Jim na ni položil kuličku a díval se, jak se pomalu kutálí, až spadne na zem.

„Nakřivo,“ zopakoval. „Pajdá. A to nemůžeme dovolit, ne? Hej, ty potvoro mrňavá, kde se schováváš?“

Roach se sehnul pro kuličku a přitom si všiml, že karavan není zrovna útulné místo. Mohl by patřit komukoli, ačkoli byl úzkostlivě čistý. Lůžko, kuchyňská židle, polní vařič, plynová bomba. Dokonce ani fotka jeho ženy, myslel si Roach, který se ještě nikdy nesetkal se starým mládencem, s výjimkou pana Thursgooda. Jediné osobní věci, které objevil, byla síťovaná taška visící na dveřích, krabička se šitím vedle postele a podomácku vyrobená sprcha ze staré prodírkované plechovky na sušenky, úhledně přivařené ke střeše. A na stole láhev nějakého bezbarvého pití, ginu nebo vodky; to Bill poznal, protože to někdy vídal u táty, když k němu občas jezdil na víkendy nebo na prázdniny.

„Z východu na západ to vypadá dobře, ale ze severu na jih je rozhodně nakřivo,“ prohlásil Jim, když ozkoušel druhou okenní římsu. „V čem jsi dobrý, Bille?“

„Já nevím, pane,“ odpověděl Roach prkenně.

„V něčem dobrý být musíš, každý je v něčem dobrý. Co třeba fotbal? Jsi dobrý ve fotbale, Bille?“

„Ne, pane,“ odpověděl Roach.

„Tak jsi šprt?“ zeptal se Jim jakoby nic, s heknutím dosedl na postel a napil se. „Nepřipadáš mi jako šprt, musím říct,“ dodal zdvořile. „Ale budeš samotář.“

„Já nevím,“ opakoval Roach a posunul se o půl kroku ke dveřím.

„Tak co umíš nejlíp?“ Další dlouhý doušek. „Musíš být v něčem dobrý, Bille, každý v něčem je. Já jsem uměl skvěle házet žabky. Na zdraví.“

Tohle nebyla zrovna šťastná otázka; Roach na ni totiž hledal odpověď skoro pořád. V nedávné době dokonce začal pochybovat o tom, jestli vůbec je na světě k něčemu užitečný. Jak při práci, tak při zábavě si připadal krajně neschopný. Dokonce i každodenní školní rutina – stlaní postele, skládání šatů – se zdála mimo jeho možnosti. Taky nebyl dost zbožný, jak mu sdělila stará paní Thursgoodová; při bohoslužbách v kapli se totiž moc šklebil. On sám si všechny tyhle nedostatky hrozně vyčítal, ale ze všeho nejvíc si vyčítal rozchod svých rodičů, protože si měl včas všimnout, kam jejich manželství spěje, a měl tomu nějak zabránit. Dokonce si říkal, jestli za to není nějak zodpovědný i přímo, jestli snad není obzvlášť zlý nebo hádavý nebo nedbalý a jestli jejich roztržka nevznikla kvůli němu. V předchozí škole se pokoušel to dát najevo záchvaty vzteku a předstíráním mozkové mrtvice, kterou trpěla jeho teta. Jeho rodiče se svým obvyklým rozumným způsobem poradili, jak to dělali často, a vyřešili situaci změnou školy. Proto ho tato náhodná otázka, kterou mu ve stísněném karavanu položila bytost blížící se téměř božstvu, a navíc kolega samotář, přivedla málem na pokraj katastrofy. Cítil, jak mu rudne obličej, brýle se mu zamžily a karavan se začal rozpouštět v moři žalu. Jestli si toho Jim všiml, to Roach nikdy nezjistil, protože najednou se k němu obrátil hrbatými zády, přešel ke stolu a přihýbal si z plastového kelímku. Přitom házel Roachovi záchranná lana.

„Rozhodně jsi dobrý pozorovatel. To můžu říct už teď, chlapče. To my samotáři obvykle jsme, protože se můžeme spoléhat jen na sebe, je to tak? Nikdo jiný si mě nevšiml. Dost jsi mě vyděsil, když ses tam tak najednou objevil na obzoru. Připadal jsi mi jako nějaký šaman. Nejvšímavější kluk z celé školy je Bill Roach, ne? Vsadím se, že jo. Když si zrovna nezapomene brýle. Co?“

„Ano,“ souhlasil vděčně Roach. „To jsem.“

„No, tak tady zůstaň a dávej pozor,“ přikázal mu Jim a znova si narazil safari klobouk na hlavu. „A já půjdu ven a srovnám ty podpěry. Uděláš to?“

„Ano, pane.“

„Kde je sakra ta kulička?“

„Tady, pane.“

„Zavolej, když se pohne, jo? Na sever, na jih, prostě kam se převalí. Rozumíš?“

„Ano, pane.“

„Víš, kterým směrem je sever?“

„Tam,“ prohlásil Roach a ukázal náhodným směrem.

„Jo, správně. Tak zavolej, až se začne kutálet,“ zopakoval Jim a zmizel v dešti. Vzápětí Roach ucítil, jak se mu podlaha pod nohama zhoupla, a uslyšel další heknutí – bolesti nebo hněvu –, jak se Jim rval s postranní vzpěrou.

? ? ?

Během tohohle letního trimestru chlapci poctili Jima přezdívkou. Zkoušeli to několikrát, než s ní byli spokojení. Zkusili Žoldák, pro to jeho vojáctví, občasné neškodné klení a osamělé toulky po Quantocks. Ale Žoldák se neujal, tak zkusili Pirát a chvilku taky Guláž. Guláž proto, že měl rád ostrá jídla, a když šli kolem Ďoury na večerní pobožnost, obvykle ucítili teplé závany karí, cibule nebo papriky. A Guláž taky pro jeho vynikající, i když trochu rozplizlou francouzštinu. Spikely z páté B ji dokázal dokonale napodobit: „Slyšel jsi otázku, Bergere. Na co se Emile dívá?“ – křečovitý záškub pravačkou – „Nezírej tak na mě, chlapče, nejsem žádný šaman. Qu’est-ce qu’il regarde, Emile, dans le tableau que tu as sous le nez? Mon cher Berger, jestli ze sebe hodně rychle nevypravíš aspoň jednu francouzskou větu, která bude mít hlavu a patu, je te mettrai tout de suite a la porte, tu comprends, obludo jedna?“

Ale tyhle strašné hrozby nikdy nesplnil, ani francouzsky, ani anglicky. I když to bylo zvláštní, naopak spíš přispívaly k ovzduší laskavosti, které ho obklopovalo; té laskavosti, jakou mohou mít jen velcí lidé v očích malých chlapců.

Ale Guláž je taky neuspokojil. Chyběl tomu náznak ovládané síly: nebral v úvahu Jimovu vášnivou anglickost, což bylo jediné téma, které ho dokázalo spolehlivě zaujmout a zdržet. Stačilo, aby obluda Spikely pronesl jednu pohrdavou poznámku o monarchii, začal vychvalovat přednosti nějaké cizí země, nejlépe horké, a Jim hned zrudl a pronesl dobře tříminutové kázání o tom, jaká je to čest narodit se jako Angličan. Věděl, že ho popichují, ale nedokázal se ubránit. Často svůj rozklad zakončil smutným úsměvem a několika poznámkami o provokacích a o tom, jak se někteří nestačí divit, až dostanou tolik domácích úkolů navíc, že přijdou o fotbal. Ale Anglie byla jeho láska; nikdo pro ni nakonec netrpěl.

„Nejlepší místo na celém světě!“ hřímal jednou. „A víš proč? Víš proč, obludo?“

Spikely to nevěděl, a tak Jim popadl pastelku a nakreslil zeměkouli.

Na západě Amerika, plná, jak prohlásil, chamtivých bláznů, kteří promrhávají svoje dědictví. Na východě Čína a Rusko, mezi těmi nijak nerozlišoval: pracovní hadry, vězeňské tábory a strašně dlouhý pochod nikam. A uprostřed…

Nakonec vymysleli Nosorožec.

Byla to narážka na to, že rád žil z toho, co nabízelo okolí, a že miloval fyzickou námahu, čehož si nemohli nevšimnout. Když se ráno třásli ve frontě na sprchu, vídali na Combe Lane Nosorožce (rychle zkráceného na Nosoroha) s ruksakem na křivých zádech, jak se vrací z ranního pochodu po Quantocks. Když si šli lehnout, často zahlédli jeho osamělou siluetu perspexovou střechou uzavřeného kurtu na fives, jak neúnavně útočí na zeď. A občas za teplých večerů ho tajně z oken ložnice sledovali, jak hraje golf. Měl příšerné staré železo a kličkoval po hřišti, často poté, co jim předčítal z nějaké hodně anglické dobrodružné knížky: Bigglese, Perryho Westermana nebo Jeffreyho Farnola, které náhodně vylovil ze zanedbané knihovny. Při každé ráně čekali na známé heknutí, když se napřahoval holí, a málokdy byli zklamáni. Když se konal školní zápas v kriketu, nadělal pětasedmdesát bodů, než se sám záměrně vyřadil míčem odpáleným přímo na Spikelyho: „Chytej, obludo, chytej, dělej. Dobrá práce, Spikely, od toho jsi tam.“ Také mu – i přes jeho značnou toleranci – přisuzovali pronikavé chápání zločinecké mysli. Ukázalo se to na několika případech, ale ten nejvýmluvnější se odehrál pár dnů před koncem trimestru, kdy Spikely objevil v Jimově koši přípravnou verzi testu na příští den a půjčoval ji pak čekatelům za pět pencí. Několik kluků mu zaplatilo a pak strávilo noc tím, že se při baterce horečně učili odpovědi. Ale když nastala chvíle zkoušky, Jim předložil úplně jinou verzi testu. „Na ten se můžete podívat zadarmo,“ zahulákal a sedl si. Pak otevřel Daily Telegraph a poklidně se zabral do nejnovějších rad šamanů, jak označoval prakticky jakéhokoli namyšleného intelektuála, i když psal v zájmu Jejího Veličenstva.

A pak tu byla taky ta příhoda se sovou, která v jejich pohledu na něj tvořila samostatnou kapitolu, protože se týkala smrti, což je fenomén, na který děti reagují různě. Bylo pořád chladno a Jim donesl do své třídy kyblík uhlí a jednu středu zatopil v krbu, usadil se zády k teplu a začal dictée. Nejdřív vypadlo trochu sazí, což ignoroval, a pak vypadla sova, dospělá sova pálená, která tam nepochybně hnízdila po mnoho zim a let Doverovy vlády, kdy se komín nevymetal, a teď ji oheň vykouřil. Byla černá a omámená, protože se zřejmě marně pokoušela z komína vyletět. Padla na uhlíky a vykutálela se s rámusem na podlahu. Ležela tam jako ďáblův posel, zkřivená, ale živá, s roztaženými křídly, a dívala se na chlapce přes saze, které měla kolem očí. Nebyl nikdo, koho by to nevyděsilo, dokonce i hrdina Spikely se bál. Jedině Jim ne; během pár vteřin složil sově křídla a beze slova ji vynesl ze dveří. Neslyšeli nic, i když natahovali uši ze všech sil, až se na chodbě ozvala tekoucí voda – Jim si zřejmě myl ruce. „Šel se vyčurat,“ prohlásil Spikely a vysloužil si za to nervózní smích. Ale když vycházeli ze třídy, objevili sovu mrtvou, jak se složenými křídly čeká na kompostu vedle Ďoury na pohřeb. Ti statečnější zjistili, že má zlomený vaz. Jedině myslivec, prohlásil Sudeley, který doma myslivce měl, tedy jen myslivec by uměl sovu zabít takhle čistě.

? ? ?

Zbytek Thursgoodova stádečka na Jima tak jednoznačný názor neměl. Přízrak klavíristy pana Maltbyho nehodlal zmizet tak rychle. Ošetřovatelka byla na Jimově straně; prohlašovala o něm, že je hrdina a potřebuje péči; je to zázrak, co s těmi zády všechno zvládne. Marjoribanks tvrdil, že ho nejspíš přejel autobus, když byl ožralý. A právě Marjoribanks to byl, kdo po onom kriketovém zápasu, v němž Jim tak exceloval, poukázal na ten svetr. Marjoribanks kriket nehrál, ale přišel se s Thursgoodem na zápas podívat.

„Myslíš, že ten svetr je košer,“ zeptal se vysokým, laškovným hlasem, „nebo že ho někomu ukradl?“

„Leonarde, tak tohle bylo opravdu nefér,“ pokáral ho Thursgood a poplácal svého labradora. „Kousni ho, Ginny, kousni toho ošklivého pána.“

Ale než došel do své pracovny, smích ho úplně přešel a začal být krajně nervózní. S falešnými absolventy Oxfordu si poradit uměl, stejně jako poznal učitele klasických jazyků, kteří neuměli slovo řecky, a pastory, kteří postrádali byť jen špetku zbožnosti. Takoví muži, když byli konfrontováni s důkazy, se rozsypali, rozplakali a odešli, nebo zůstali za poloviční plat. Jenže lidé, kteří tajili své skutečné úspěchy, to byla sorta, se kterou se ještě nesetkal, ale věděl předem, že se mu nelíbí. Nahlédl do univerzitní ročenky a pak zavolal pana Strolla z agentury Stroll a Medley.

„Co přesně chcete vědět?“ zeptal se pan Stroll a výmluvně povzdechl.

„No přesně nic.“ Thursgoodova matka vyšívala vzorník a zdálo se, že neslyší. „Jenom říkám, že když člověk požádá o písemné curriculum vitae, tak by rád, aby bylo úplné. Mezery se mu nelíbí. Koneckonců za to zaplatil, no ne?“

V té chvíli si Thursgood začal říkat, jestli snad pana Strolla neprobudil z hlubokého spánku a jestli teď do něj znova neupadl. „Je to velký vlastenec,“ podotkl pan Stroll konečně.

„Pro vlastenectví jsem ho nezaměstnal.“

„Byl nějakou dobu z oběhu,“ šeptal dál pan Stroll jako skrz závany cigaretového kouře. „Upoutaný na lůžko. Páteř.“

„To jistě. Ale předpokládám, že v té nemocnici nestrávil celých posledních pětadvacet let. Teď jsem ho dostal,“ zašeptal ke své matce se zakrytým mluvítkem. Přitom mu znovu blesklo hlavou, jestli snad pan Stroll zase neusnul hlubokým spánkem. „Máte ho jen do konce trimestru,“ vydechl pan Stroll. „Jestli se vám nelíbí, vyhoďte ho. Chtěl jste dočasnou náhradu, dostal jste ji. Měla být levná, je levná.“

„To je všechno hezké,“ odsekl statečně pan Thursgood. „Ale zaplatil jsem vám dvacet guinejí, můj otec s vámi spolupracoval mnoho let a já mám nárok na jisté záruky. Napsal jste tady – můžu vám to přečíst? – napsal jste tady Před zraněním různá zaměstnání v zahraničí, především obchodní a průzkumné povahy. To tedy není právě srozumitelný popis celoživotního zaměstnání, že?“

Matka od šití souhlasně pokývala. „To tedy není,“ prohlásila nahlas.

„To je první věc. Ještě budu pokračovat.“

„Nepřežeň to, miláčku,“ varovala ho matka.

„Čirou náhodou vím, že byl v osmatřicátém roce na Oxfordu. Proč ho nedokončil? Co se stalo?“

„Pokud si dobře vzpomínám, přibližně tou dobou došlo k jistému intermezzu, že? Ale vy jste asi ještě příliš mladý, než abyste si to pamatoval.“

„Celou tu dobu zavřený být nemohl,“ prohlásila Thursgoodova matka po velmi dlouhém mlčení, stále ještě aniž zvedla oči od šití.

„No, někde byl,“ odpověděl Thursgood nevrle a zadíval se přes zahradu zmítanou větrem k Ďouře.

? ? ?

Bill Roach strávil letní prázdniny nepříjemným pendlováním z jedné domácnosti do druhé, vítáním a loučením, a celou tu dobu si dělal starosti kvůli Jimovi, jestli ho bolí záda, jak to teď má s penězi, když nemá koho učit a musí vyžít jen z platu za půl trimestru; a nejvíc ho trápila otázka, jestli tam Jim ještě bude, až začne nový školní rok, Bill měl totiž pocit, který nedokázal popsat – jako by Jim žil na povrchu světa v tak křehké rovnováze, že se může kdykoli propadnout do nicoty. Bál se, že Jim je jako on sám, že nemá přirozenou tíži, která by ho držela. Opakoval si, za jakých okolností se poprvé setkali, a především Jimův dotaz na kamarády, a strašně se bál, že stejně jako zklamal své rodiče v lásce, zklamali Jima, a to především vzhledem k velikému věkovému rozdílu. A že Jim proto odešel a už si teď hledá společníka jinde, že svýma bledýma očima obhlíží jiné školy. Představoval si také, že stejně jako on i Jim míval nějaký velký dlouhodobý vztah, o který přišel a který by rád nahradil. Tady ale spekulace Billa Roache narazily na slepou uličku: neměl tušení, jak dospělí jeden druhého milují.

Mohl dělat jen velmi málo praktického, a tak se spokojil tím, že nahlédl do lékařské knihy, vyptával se své matky na hrbáče a toužil – ale netroufl si – ukrást otci láhev vodky a vzít ji s sebou do Thursgoodovy školy jako návnadu. A když ho konečně matčin šofér vyložil na nenáviděných schodech, ani se nerozloučil, ale jak uměl nejrychleji, utíkal na okraj Ďoury. Ke své nezměrné radosti spatřil Jimův karavan zaparkovaný na témže místě na jejím dně, ještě trochu špinavější než předtím, a vedle něj kus čerstvě překopané země, patrně na zimní zeleninu. A Jim seděl na schodech a zazubil se na něj, jako by slyšel Billa přicházet a připravil si uvítací úsměv už dřív, než se chlapec vynořil na okraji.

V tom trimestru vymyslel Jim přezdívku pro Roache. Místo Bille mu začal říkat Jumbo. Nijak to nevysvětlil a Roach, jak tomu už tak při křtech bývá, neměl možnost nic namítat. Roach se na oplátku sám jmenoval Jimovým pečovatelem; v duchu si říkal regent-poručník a představoval si, že je náhradníkem za Jimova ztraceného přítele, ať to byl kdo chtěl.

KAPITOLA DVĚ

Na rozdíl od Jima Prideauxe nebyl pan George Smiley od přírody vybaven k tomu spěchat někam v dešti, přinejmenším uprostřed noci ne. Vlastně by se dalo říct, že on by mohl být konečnou podobou a Bill Roach prototypem téhož člověka. Byl malý, podsaditý a řekněme středního věku a vypadal jako jeden z oněch londýnských tichých, kteří nedostanou zemi za dědictví. Nohy měl krátké, chůzi nepříliš pružnou, šaty drahé, špatně padnoucí a naprosto promáčené. Svrchník působil poněkud vdovecky a byl z oné černé, řídké tkaniny, která tak dobře nasává vlhkost. Buď měl kabát příliš dlouhé rukávy, nebo Smiley příliš krátké ruce, ale manžety zakrývaly skoro celé prsty; stejně to míval Roach, když si oblékl pršiplášť. Z čiré ješitnosti neměl Smiley na hlavě klobouk, protože celkem správně soudil, že v kloboucích vypadá směšně. „Jako dečička na vajíčko,“ poznamenala jeho krásná žena nedlouho předtím, než ho opustila, a on jako obvykle její kritiku trpně snášel. Tak se stalo, že se mu na brýlích usadily veliké dešťové kapky, kterých se nedokázal nijak zbavit, a jak spěchal po chodníku kolem ztemnělého podloubí Victoria Station, musel střídavě sklánět a zvedat hlavu. Mířil na západ, do bezpečného přístavu Chelsea, kde bydlel. Jeho krok byl maličko nejistý, ať už z jakéhokoli důvodu, a kdyby se ze stínu vynořil Jim Prideaux a chtěl vědět, jestli má nějaké kamarády, nejspíš by odpověděl, že teď právě by mu docela stačil taxík.

„Roddy je strašný žvanil,“ vrčel si sám pro sebe, když mu do buclatých tváří zabušil další poryv deště a stekl do promáčené košile. „Proč já jsem se prostě nezvedl a neodešel?“

Smiley si s lítostí znova zopakoval všechny důvody, které vedly k jeho nynějšímu nepříjemnému stavu, a nezaujatě, jak to bylo jeho skromné povaze vlastní, usoudil, že si za to může sám.

Od samého začátku to byl těžký den. Včera večer moc dlouho pracoval a ráno moc pozdě vstal; postupně si zvykl to tak dělat od té doby, co loni odešel na odpočinek. Zjistil, že mu došla káva, takže stál frontu v obchodě s potravinami, dokud mu nedošla i trpělivost, a pak se pyšně odhodlal věnovat osobnímu úřadování. Bankovní výpis, který přišel ranní poštou, ukázal, že jeho manželka vybrala lví podíl jeho měsíční penze; rozhodl se tedy, že zkrátka něco prodá. Byla to iracionální reakce, protože na tom finančně byl dost slušně a ta málo známá banka v City, která mu vyplácela penzi, tak činila velmi pravidelně. Přesto ale zabalil jedno z prvních vydání Grimmelshausena, skromný poklad z oxfordských časů, a důstojně se vydal na Heywood Hill, kde v knihkupectví na Curzon Street občas uzavřel s majitelem nějaký ten přátelský obchod. Cestou začal být ještě podrážděnější, a tak z budky zavolal svému advokátovi, aby si s ním na odpoledne domluvil schůzku. „Georgi, jak můžeš být tak vulgární! S Annou se přece nikdo nerozvádí. Pošli jí kytky a přijďte na oběd.“

Tato rada mu trochu spravila náladu, a tak se s lehkým srdcem blížil k Heywood Hill, když vběhl přímo do náruče Roddyho Martindalea, který vycházel od Trumpera, kde se byl jako každý týden nechat ostříhat.

Martindale vlastně neměl se Smileym nic společného ani profesionálně, ani společensky. Pracoval ve světštější části ministerstva zahraničí a jeho práce spočívala v tom, že chodil na oběd s cizími hodnostáři, o jejichž společnost nikdo jiný nestál. Byl to rozevlátý starý mládenec se šedou hřívou a onou pružností, jakou mívají jen tlouštíci. Měl rád světlé obleky a květiny v knoflíkové dírce a pod sebemenší záminkou předstíral, že v rozsáhlém zákulisí Whitehallu je jako doma. Před několika lety zdobil svou přítomností dnes už dávno rozpuštěnou whitehallskou pracovní komisi, která měla koordinovat výzvědné služby. Během války, protože měl jisté matematické schopnosti, se také pohyboval na periférii tajného světa; a jednou, jak ho nikdy neomrzelo vypravovat, pracoval s Johnem Landsburym na jisté citlivé šifrovací operaci pro Cirkus. Ale válka, jak si Smiley musel občas připomínat, skončila už před třiceti lety.

„Ahoj, Roddy,“ prohlásil Smiley, „rád tě vidím.“

Martindale mluvil oním dunivým, důvěrným tónem vyšších vrstev, který nejednou přiměl Smileyho na zahraniční dovolené odhlásit se z hotelu a prchnout.

„No ne, maestro osobně! Říkali mi, že ses zavřel někde v klášteře v St. Gallens nebo tak něco a studuješ staré rukopisy! Hned se přiznej. Chci vědět, co jsi celou tu dobu dělal, pěkně dopodrobna. Máš se dobře, pořád ještě miluješ Anglii? A jak se má tvoje půvabná Ann?“ Neklidným pohledem přeběhl po obou stranách ulice a pak se zastavil na zabaleném svazku Grimmelshausena, který Smiley nesl pod paží. „Vsadil bych se, že je to dárek pro ni. Slyšel jsem, že ji bláznivě rozmazluješ.“ Ztišil hlas do dunivého mručení. „Nejsi doufám zpátky ve hře, co? Neříkej mi, že je to všechno jenom krytí, Georgi, krytí?“ Ostrým jazykem prozkoumal vlhké koutky malých úst a pak ho vtáhl dovnitř jako had.

Smiley se jako hlupák vykoupil slibem, že s ním týž večer povečeří v klubu na Manchester Square, jehož byli oba členy, ale jemuž se Smiley vyhýbal jako čert kříži, v neposlední řadě proto, že jeho členem byl Roddy Martindale. Když přišel večer, byl Smiley ještě nacpaný po obědě v Bílé věži, kde jeho advokát, velice poživačný muž, rozhodl, že jen skvělé jídlo může George probrat z letargie. Martindale došel ke stejnému názoru, i když jinými cestami, a po čtyři dlouhé hodiny seděli nad jídlem, o které Smiley nestál, a přihrávali si navzájem jména jako vysloužili fotbalisté. Jebedee, Smileyho dávný mentor: „To byla pro nás taková ztráta, Bůh mu žehnej,“ mumlal Martindale, který, pokud Smiley věděl, Jebedeeho nikdy osobně ani neviděl. „A pro tuhle hru měl úžasný talent, no ne? Jeden ze skutečných velikánů, říkám já.“ Pak Fielding, cambridgeský odborník na francouzský středověk: „Naprosto úžasný smysl pro humor. A chytrý, to rozhodně, ohromně chytrý!“ Pak Spark ze Školy orientálních jazyků a nakonec Steed-Asprey, který tenhle klub založil právě proto, aby unikl otravům jako Roddy Martindale.

„Víš, já jsem znal toho jeho chudáka bratra. Půlka mozku, dvakrát tolik svalů, bohužel. Chytrost se v té rodině prostě všechna přelila na jednu stranu.“

A Smiley skrz alkoholový opar poslouchal tyhle nesmysly, říkal „Ano“, „Ne“ a „Opravdu škoda“ a „Ne, nikdy ho nenašli“, a jednou, ke svému nevýslovnému zahanbení, „Ale prosím tě, to mi lichotíš“, až Martindale nevyhnutelně přešel k nedávnějším událostem, k změně na mocenských pozicích a ke Smileyho odchodu ze služby.

Podle očekávání začal posledními dny vlády Řídícího: „Tvůj starý šéf, Georgi, Bůh mu dej věčnou slávu, jediný, který kdy tajil svoje jméno. Samozřejmě ne před tebou, před tebou přece neměl nikdy žádné tajemství, je to tak, Georgi? Smiley a Řídící byli jedna ruka, tak se to říká, a do samého konce, že?“

„Kdo to říká, ten hodně přehání.“

„Neflirtuj, Georgi. Nezapomeň, že já jsem stará vojna. Ty a Řídící jste spolu vycházeli takhle.“ Buclaté ruce se krátce spojily. „Proto tě vyhodili, neříkej, že ne, proto tvoje místo dostal Bill Haydon. Proto je pravá ruka Percyho Allelina on a ne ty.“

„Když myslíš, Roddy.“

„To myslím. A myslím si o tom ještě víc. Mnohem víc.“

Když se k němu Martindale naklonil, ucítil Smiley vůni jednoho z Trumperových delikátních výtvorů.

„A řeknu ještě něco: Řídící vůbec neumřel. Viděli ho.“ Zamáváním ruky umlčel Smileyho protesty. „Nech mě to dopovědět. Willy Andrewartha do něj vysloveně vrazil v Johannesburgu na letišti, v čekárně. A nebyl to duch. Byl z masa a kostí. Willy si v baru dával sodovku, není divu, v tom vedru, asi jsi Willyho v poslední době neviděl, ale z něj je teď doslova balon. Otočil se a vedle něj stál Řídící, oblečený jako nějaký bláznivý Búr. Jen Willyho zmerčil, zmizel. Co tomu říkáš? Takže teď to víme. Řídící vůbec neumřel. Vyhnal ho Percy Alleline a jeho trojčlenná banda, a tak se schoval v Jižní Africe, no a proč ne? Člověk mu to nemůže mít za zlé. Nemůžeš člověku vyčítat, že chce mít na sklonku života trochu klidu. Já mu to rozhodně nevyčítám.“

Když si Smiley i přes houstnoucí závoj duševního vyčerpání uvědomil, jaké obludnosti mu tady Martindale vykládá, vyrazilo mu to dech tak, že chvíli nebyl schopen slova.

„To je nesmysl! To je ta nejabsurdnější historka, co jsem kdy slyšel. Řídící je mrtvý. Umřel na infarkt po dlouhé nemoci. Krom toho, Jižní Afriku nenáviděl. Nenáviděl vůbec všechna místa kromě Surrey, Cirkusu a kriketového hřiště Lord’s. Takovéhle věci nemůžeš vykládat, Roddy.“ Mohl by dodat: sám jsem ho pohřbil v příšerném krematoriu v East Endu, loni o Štědrém dnu, sám. Pastor šišlal.

„Willy Andrewartha odjakživa lhal, až pánbůh brání,“ nedal se vyvést z míry Martindale. „Sám jsem mu to řekl taky: ’To je přece úplný nesmysl, Willy, měl by ses stydět‘.“ A hned potom, jako by tomuhle hloupému klepu nikdy nevěnoval ani špetku důvěry, pokračoval: „Řekl bych, že poslední hřebíček do rakve Řídícímu zatloukl ten český skandál. Ten chudák, kterého střelili do zad a dostal se pak do novin, ten, co se tak kamarádil s Billem Haydonem, jak jsem slyšel. Ellis mu prý máme říkat, a taky mu tak pořád říkáme, viď, i když jeho skutečné jméno známe stejně dobře jako svoje vlastní.“

Martindale mazaně čekal, že ho Smiley doplní, ale Smiley zjevně neměl v úmyslu nic doplňovat, a tak to Martindale zkusil ještě jinak.

„Víš, mně Percy Alleline jako šéf prostě nějak nesedí, co ty myslíš? Je to věkem, Georgi, nebo to je jen můj přirozený cynismus? Pověz mi, ty se přece v lidech vyznáš. Nejspíš člověk těžko snáší, když se k moci dostane někdo, s kým vyrůstal. Myslíš, že je to tím? V poslední době je hodně málo lidí, které bych mohl uznávat, a chudák Percy je tak průhledný, říkám si já, zvlášť po Řídícím, to byl takový chytrý had. Jak ho člověk má brát vážně po tom všem, co jsme spolu zažili? Pořád ho vidím okounět v baru Klubu cestovatelů, jak popotahuje z té své strašné dýmky a kupuje pití hlavounům. Já ti řeknu, mně to prostě připadá jako zrada, a to říkám ještě mírně. Nemyslíš? Nebo je ti to jedno, jen když to má úspěch? Co on to v sobě má, Georgi, v čem to je?“ Teď mluvil velice zaujatě, nakláněl se dopředu, oči rozčilené a žádostivé. Do takového stavu hlubokého pohnutí ho jinak přivádělo pouze jídlo. „Žije z chytrosti svých podřízených; no, ale možná že tomu se dneska říká vést lidi.“

„No, Roddy, v tomhle ti nepomůžu,“ odpověděl unaveně Smiley. „Percyho v téhle silové roli já jsem nepoznal, pochop. Znám ho jen…“ Marně hledal správný výraz.

„Jako snaživce,“ dořekl místo něj Martindale a oči se mu leskly. „Pořád pošilhával Řídícímu po židli, ve dne v noci. Teď na ní sedí sám a dav ho miluje. Tak kdo je ta jeho šedá eminence, Georgi? Kdo mu pomáhá k té pověsti? Ze všech stran slyším, jak skvěle si vede. Malé čítárny na Admiralitě, tu a tam nějaký ten výboreček s divným jménem, když se Percy objeví ve Whitehallu, rozvinují po chodbách červené koberce, různí náměstci dostávají shora zvláštní gratulace, lidi, o kterých člověk nikdy neslyšel, sbírají medaile kdoví za co. Tohle všechno už tu bylo, víme?“

„Roddy, vážně ti nepomůžu,“ trval na svém Smiley a začal se zvedat. „V tomhle už se opravdu ani trochu nevyznám.“ Martindale ho ale fyzicky zadržel, vrátil ho lehkou rukou ke stolu a mluvil ještě rychleji.

„Tak kdo je ten chytrolín? Percy ne, to je jasné. A taky mi netvrď, že nám Američani už zase začali věřit.“ Sevření bylo čím dál pevnější. „Skvělý Bill Haydon, náš moderní Lawrence z Arábie! Věř mi, je to on, tvůj starý soupeř.“ Martindaleův jazyk znova vykoukl z hlavy, provedl průzkum a zmizel; nechal po sobě slabý úsměv jako hlemýžď stopu. „Slyšel jsem, že ty a Haydon jste kdysi dávno sdíleli všechno,“ pokračoval. „Jenže on nikdy nebyl ortodoxní, je to tak? To géniové nejsou.“

„Budete si ještě něco přát, pane Smiley?“ zeptal se číšník.

„A pak Bland, ta vyšeptalá naděje, ten učenec z průměrné univerzity.“ Pořád ještě ho nepustil. „A jestli to nejsou tihleti dva, je to někdo, kdo je už na odpočinku, není to pravda? Tedy myslím někdo, kdo předstírá, že je na odpočinku, co? A jestli je Řídící po smrti, tak kdo zbývá? Kromě tebe?“

Oblékali si kabáty. Vrátní už odešli, a tak si je museli z prázdných hnědých věšáků podat sami.

„Roy Bland není z průměrné univerzity, mimochodem,“ prohlásil Smiley nahlas. „Jestli chceš něco vědět, byl na St. Anthony’s College v Oxfordu.“

Co se dá dělat, nic víc s tím nezmůžu, pomyslel si Smiley.

„Ale nehloupni, chlape,“ odsekl Martindale. Smiley ho nudil; tvářil se teď nevrle a podvedeně; na spodní hraně tváří se mu nadělaly nepříjemné laloky. „Samozřejmě že St. Anthony není žádná skvělá kolej. Že je v Oxfordu, to na věci nic nemění, a ani to, že to byl tvůj chráněnec. Teď ho nejspíš má pod křídlem Bill Haydon – nedávej mu spropitné, pozval jsem tě já. Bill je pro ně všechny jako táta, ostatně on byl takový odjakživa. Přitahuje je k sobě jako včely na med. No, on má své kouzlo, že, ne jako někteří z nás. Já tomu říkám hvězdný prach, víš, každý to nemá. Slyšel jsem, že ženy se před ním doslova plazí, jestli něco takového vůbec ženské dělají.“

„Dobrou noc, Roddy.“

„Pozdravuj ode mě Ann!“

„Nezapomenu.“

„Nezapomeň.“

A teď příšerně lilo, Smiley byl promáčený na kůži a Bůh za trest odstranil všechny taxíky z povrchu Londýna.

KAPITOLA TŘI

„Prostě slabá vůle,“ káral sám sebe poté, co zdvořile odmítl nabídku jisté dámy stojící ve dveřích. „Člověk tomu říká zdvořilost, ale ve skutečnosti to není nic než slabost. Martindale, ty troubo. Ty nabubřelý, zženštilý, falešný, neproduktivní…“ Udělal krok stranou, aby se vyhnul neviděné překážce. „Slabost,“ pokračoval pak, „a neschopnost žít si vlastní nezávislý život bez různých institucí“ – do boty se mu úhledně přelila louže – „a citových závazků, které se už dávno přežily. Viz moje žena, viz Cirkus, viz život v Londýně. Taxi!“

Smiley se vrhl vpřed, ale pozdě. Dvě rozhihňané dívky pod jedním deštníkem už se soukaly dovnitř ve změti paží a nohou. Zvedl si límec černého svrchníku, i když to bylo naprosto zbytečné, a pokračoval v osamělém pochodu. „Vyšeptalá naděje,“ vrčel si vztekle pro sebe. „Žádná skvělá kolej. Ty bombastický, vlezlý, drzý –“

A v té chvíli si samozřejmě příliš pozdě vzpomněl, že v klubu nechal Grimmelshausena.

„Ale sakra!“ vykřikl nahlas a zůstal stát, aby to bylo ještě důraznější. „Sakra, sakra, sakra.“

Prodá svůj londýnský dům; už se rozhodl. Pod markýzou, skrčený vedle automatu na cigarety, když čekal, až ten nejhorší liják přejde, dospěl k tomuto vážnému rozhodnutí. Ze všech stran slyší, jak šly nemovitosti v Londýně hrozně nahoru. Dobře. Tak tedy prodá a za část výtěžku si koupí chalupu v Cotswolds. V Burfordu? Moc rušno. V Steeple Astonu? To by mohlo být ono. Usadí se tam jako mírně výstřední, rozvláčný, uzavřený člověk, který ale má jeden dva milé zlozvyky, například to, že když se kolébá po chodníku, mumlá si sám pro sebe. V jisté chvíli se člověk koneckonců musí rozhodnout: Půjde dopředu, nebo se vrátí zpátky? Není nic nečestného na tom nenechat se odvanout každým moderním větříčkem. Lepší je mít vlastní cenu, zakopat se a stát se pevným dubem své generace. A kdyby se Ann chtěla vrátit, tak jí ukáže dveře. Nebo neukáže, podle toho, jak moc by se chtěla vrátit.

? ? ?

Utěšen těmito představami dorazil Smiley na King’s Road, kde se zastavil u obrubníku, jako by chtěl přejít. Po obou stranách načančané butiky. Před ním jeho vlastní Bywater Street, slepá ulička dlouhá přesně sto sedmnáct jeho vlastních kroků. Když se sem kdysi nastěhoval, měly tyhle georgiánské domky skromné, neokázalé kouzlo a bydlely v nich mladé páry, které musely vystačit s patnácti librami týdně a v suterénu měly potajmu nájemníka, za kterého neplatily daně. Teď přízemní okna chránily ocelové rolety a před každým domem se tísnila tři auta. Z letitého zvyku si je Smiley prohlížel, jak je míjel: která jsou známá, která ne, která z těch neznámých mají antény a zrcátka navíc a která jsou uzavřené dodávky, jaké mají v oblibě špehové. Zčásti to byla zkouška paměti, soukromá Kimova hra, jež ho měla chránit před zakrňováním, které mu na odpočinku hrozilo, jako se za starých časů učil názvy obchodů na autobusové trase k Britskému muzeu; stejně jako věděl, kolik schodů je kde v jeho vlastním domě a na kterou stranu se otevírají každé z dvanácti dveří.

Ale Smiley měl i jiný důvod, a to byl strach, tajený strach, který každého profesionála provází až do hrobu. Konkrétně, že jednoho dne se z minulosti tak složité, že ani on sám si nepamatuje všechny nepřátele, které si snad nadělal, jeden z nich vynoří a bude se dožadovat účtování.

Na konci ulice sousedka venčila psa; když ho uviděla, zvedla hlavu a chtěla něco říct, ale Smiley ji ignoroval, protože věděl, že by se to týkalo Ann. Přešel silnici. V jeho domě byla tma, závěsy byly tak, jak je nechal. Vystoupil po šesti schodech k hlavnímu vchodu. Od té doby, co odešla Ann, odešla i uklízečka a klíč od domu neměl nikdo jiný než Ann. Byly tu dva zámky, cylindrický Banham a pákový Chubb, a dvě třísky, které si vyrobil sám, kousky dubového dřeva velké asi jako nehet, nacpané do veřejí pod a nad Banhamem. To byly pozůstatky jeho dob v akci. Nedávno, aniž věděl proč, je znova začal používat; snad nechtěl, aby ho překvapila. Špičkami prstů obě nahmatal. Po téhle rutinní kontrole odemkl, otevřel dveře a cítil, jak se polední pošta sype na koberec.

Co přišlo? říkal si. Německý jazyk a literatura? Filologie? Usoudil, že Filologie; už tu měla dávno být. Rozsvítil v hale, sehnul se a podíval se na poštu. Jedna faktura od krejčího za oblek, který si neobjednal, ale který zřejmě momentálně zdobil Annina milence; jeden účet z garáže v Henley, za benzín (co proboha mohla chtít v Henley, a bez peněz, devátého října?); jeden dopis od banky ohledně výběru hotovosti, který lady Ann Smileyová provedla na jedné místní pobočce Midland Bank v Imminghamu.

A co sakra, tázal se řečeného dokumentu, dělali v Imminghamu? Kdo si proboha začíná milostný románek v Imminghamu? Kde vůbec je takový Immingham?

Pořád ještě nad tou otázkou rozvažoval, když jeho pohled padl na neznámý deštník ve stojanu, hedvábný s koženou rukojetí a zlatou obroučkou bez iniciál. A v té chvíli, tak rychle, že to nemělo nic společného s časem, mu prolétlo hlavou, že deštník je suchý, takže se tu musel ocitnout před šestou, kdy začalo pršet, protože ani ve stojanu nebylo mokro. A také, že je to elegantní deštník a že špička nemá skoro ani škrábnutí, i když není nový. A že ten deštník tedy patří někomu svižnému, možná dokonce mladému, například Anninu poslednímu nápadníkovi. Jenže vzhledem k tomu, že jeho vlastník věděl o třískách a uměl je dát zpátky, když se dostal dovnitř, a že byl dost chytrý na to, aby opřel poštu znova o dveře, když ji prohlédl a nepochybně přečetl, tak pravděpodobně Smileyho znal; to znamenalo, že to není milenec, ale profesionál jako on a zná jeho rukopis, jak se tomu v žargonu říká.

Dveře do obýváku byly pootevřené. Opatrně je postrčil ještě dál.

„Petere?“ řekl.

Skulinou uviděl v pouličním světle dvě semišky, lenivě přeložené přes sebe, jak trčí z jednoho konce pohovky.

„Ten kabát bych si být tebou ani nesvlíkal, Georgi,“ řekl přátelský hlas. „Čeká nás dlouhá cesta.“

Pět minut nato, oblečený ve velikém hnědém cestovním kabátě, který mu darovala Ann a který jediný měl suchý, seděl George Smiley vedle řidiče v autě Petera Guillama, které předtím parkovalo na nedalekém náměstí a kde teď příšerně táhlo. Jejich cílem byl Ascot, místo proslulé ženami a koňmi. A méně proslulé jako rezidence pana Olivera Lacona z úřadu vlády, významného poradce různých smíšených komisí a hlídacího psa tajných služeb. Neboli, jak to Guillam řekl mnohem neuctivěji, whitehallského vrchního dozorce.

? ? ?

Tou dobou v Thursgoodově škole Bill Roach nespal a přemýšlel o těch nejnovějších úžasných věcech, s nimiž se setkal při svém každodenním bdění nad Jimovým blahem. Včera Jim uvedl v úžas Latzyho. Ve čtvrtek ukradl poštu slečně Aaronsonové. Slečna Aaronsonová učila housle a náboženství, Roach ji měl rád pro její laskavost. Latzy byl pomocný zahradník a byl ČO, jak se vyjádřila ošetřovatelka, a takový ČO obvykle neumí anglicky, nebo jen velmi málo. ČO znamenalo podle ošetřovatelky Člověk odjinud, obvykle cizinec z války. Včera ale Jim s Latzym mluvil, protože potřeboval, aby mu pomohl s autoklubem, a promluvil na něj jazykem ČO, nebo prostě nějakým jazykem, jímž takový ČO mluví, a Latzy okamžitě o půl metru povyrostl.

S poštou slečny Aaronsonové to bylo složitější. Na stole ve sborovně ležely ve čtvrtek ráno po bohoslužbách dva dopisy; Roach si jich všiml, když tam přišel vyzvednout pro svou třídu sešity. Jeden byl pro paní Aaronsonovou, nadepsaný ručně (to písmo bylo dost podobné Jimovu rukopisu), druhý pro Jima – na tom byla adresa napsaná strojem. V době, kdy Bill tato pozorování činil, bylo ve sborovně prázdno. Vzal sešity a chystal se tiše odejít, když druhými dveřmi vstoupil Jim, zarudlý a udýchaný z ranní procházky. „Utíkej, Jumbo, už zvonilo,“ řekl a sklonil se nad stolem.

„Ano, pane.“

„To je počasí, co, Jumbo?“

„Ano, pane.“

„Tak už běž.“

U dveří se Roach otočil. Jim se právě zakláněl, aby dokázal otevřít ranní Daily Telegraph. Stůl byl prázdný. Obě obálky byly pryč.

Napsal snad Jim slečně Aaronsonové a pak si to rozmyslel? Žádal ji třeba o ruku? Pak Billa Roache napadlo ještě něco. Nedávno si Jim koupil starý psací stroj, rozbitou remingtonku, kterou si vlastnoručně opravil. Napsal na něm ten svůj dopis? Je tak osamělý, že píše dopisy sám sobě a že krade dopisy i jiným? Roach usnul.

KAPITOLA ČTYŘI

Guillam řídil uvolněně, ale rychle. V autě to vonělo podzimem, svítil úplněk, po polích se válely cáry mlhy a všechno pronikala zima. Smiley odhadoval, jak starý asi Guillam je, a odhadl ho na čtyřicet. V tomhle světle ale klidně mohl být studentík veslující na řece; řadil dlouhými plynulými pohyby, jako by tahal veslo vodou. Ale to auto je na Guillama stejně moc mladé, říkal si Smiley v duchu podrážděně. Prosvištěli Runnymede a začali stoupat na Egham Hill. Jeli už dvacet minut a Smiley položil dobrý tucet otázek, nedostal ale ani jedinou odpověď, která by za něco stála, a teď se v něm probouzely neodbytné obavy, které odmítal pojmenovat.

„Překvapuje mě, že tě nevyhodili jako nás ostatní,“ řekl nepříliš přátelsky a přitáhl si kabát těsněji k sobě. „Máš na to nejlepší kvalifikaci: ve své práci se vyznáš, jsi loajální a diskrétní.“

„Udělali mě šéfem lovců lebek.“

„Panebože,“ otřásl se Smiley, pak si zvedl límec k mohutné bradě a ponořil se do téhle vzpomínky, aby zahnal jiné, znepokojivější: Brixton a ponurá kamenná škola, kde měli lovci lebek hlavní stan. Oficiální název lovců byl Cestovní oddělení. Na návrh Billa Haydona ho založil Řídící hned v pionýrských dobách studené války, kdy vražda, únosy a vydírání byly běžně používané prostředky. Jejich prvního velitele nominoval Haydon. Bylo to malé oddělení, jen deset dvanáct lidí, a posílali je na zabijácké mise, které byly příliš špinavé nebo příliš riskantní pro rezidenty v cizině. Řídící vždycky kázal, že dobrá zpravodajská práce je postupná a stojí především na určité jemnosti. Lovci lebek byli výjimkou z jeho vlastního pravidla. Nepracovali ani postupně, ani jemně, takže spíš odpovídali Haydonově založení než povaze Řídícího. A pracovali sólo, což byl důvod, proč byli schovaní za kamennou zdí, která měla nahoře střepy skla a ostnatý drát.

„Ptal jsem se, jestli ti něco říká ‚lateralismus‘.“

„No to tedy neříká.“

„To je momentální módní doktrína. Dřív jsme postupovali nahoru a dolů, teď postupujeme souběžně.“

„Co to má znamenat?“

„Za tebe se Cirkus dělil podle regionů: Afrika, satelity, Rusko, Čína, Jihovýchodní Asie a tak vůbec; každý region měl v čele svého vlastního šamana, Řídící seděl v nebi a v rukou držel všechny nitky, pamatuješ?“

„Jo, vzdáleně mi to něco říká.“

„No, tak dneska všechno, co se týká operativní práce, je pod jedním poklopem. Říká se tomu Londýnské středisko. Bill Haydon je velitel Londýnského střediska, Roy Bland je jeho dvojka, Toby Esterhase mezi nimi pobíhá jako pudlík. Je to služba ve službě. Mají společná tajemství a s plebsem se nebaví. Přináší to větší bezpečnost.“

„To se mi zdá jako výborná myšlenka,“ prohlásil Smiley a pečlivě ignoroval narážku.

Jak mu vzpomínky znova začaly probublávat do vědomí, zmocnil se ho zvláštní pocit: že tenhle den žije už podruhé – nejdřív s Martindalem v klubu, teď s Guillamem ve snu. Minuli výsadbu mladých borovic. Mezi nimi ležely pruhy měsíčního světla.

Smiley začal: „Mluví se někdy o –“ Pak se zeptal opatrnějším hlasem: „Co je nového s Ellisem?“

„V karanténě,“ odpověděl podrážděně Guillam.

„No to jistě. Pochop, nechci vyzvídat. Jen jestli se vzpamatoval, a jak to zvládá. Uzdravil se, může chodit? Pokud já vím, záda umějí být hodně nebezpečná.“

„Říká se, že se sebral docela dobře. Ani jsem se neptal, jak se má Ann.“

„Jo, dobře.“

V autě byla naprostá tma. Sjeli ze silnice a pokračovali po štěrku. Po obou stranách se vynořily černé stěny listí, objevilo se světlo, vysoká veranda a pak se nad korunami stromů vynořila i špičatá střecha velikánského sídla. Sice už nepršelo, ale když Smiley vystoupil, všude kolem sebe slyšel nervózní odkapávání mokrých listů.

Ano, říkal si, to taky pršelo, když jsem tu byl prvně; to bylo tenkrát, jak se Jim Ellis dostal na první stránky novin.

? ? ?

Umyli se a ve vznešené šatně obdivovali Laconovu horolezeckou výbavu, sentimentálně pohozenou na sheratonském prádelníku. Teď seděli v polokruhu proti jedné prázdné židli. Byl to nejošklivější dům široko daleko a Lacon ho dostal za babku. „Berkshireský Kamelot“, nazval to jednou a Smileymu vysvětlil, že si ho postavil „milionář abstinent“. Obývací pokoj byla spíš obrovská hala s mozaikovými okny šest metrů vysokými a nad vchodem měl galerii z borového dřeva. Smiley si v duchu odškrtával známé věci: pianino s hromadou not, staré portréty duchovních v talárech, svazek tištěných pozvánek. Hledal cambridgeské univerzitní veslo a našel ho zavěšené nad krbem. Hořel tu stejný oheň, příliš sporý na ten obrovitý krb. Pocit nedostatku tu převažoval nad bohatstvím.

„Jak si užíváte důchod, Georgi?“ zeptal se Lacon, jako by hulákal do naslouchátka hluché tetě. „Nechybí vám teplé lidské vztahy? Mně by nejspíš chyběly. Práce, staří kamarádi.“

Byl to hubený, vytáhlý člověk, chlapecký a ani trochu elegantní; něco mezi farářem a špehem, říkal Haydon, vtipálek Cirkusu. Jeho otec byl hodnostářem Skotské církve a jeho matka jakási šlechtična. Chytřejší nedělníky o něm občas psaly a označovaly ho za představitele „nového stylu“, protože byl mladý. Kůži na tváři měl pořezanou, jak se spěšně holil.

„Ale já myslím, že to zvládám docela dobře, díky,“ řekl Smiley zdvořile. Aby to ještě zdůraznil, dodal: „Ano, myslím, že ano. Určitě ano. A co vy? U vás všechno v pořádku?“

„Žádné velké změny. Všechno běží hladce. Charlotte dostala stipendium na Roedean School, což je hezké.“

„Skvělé.“

„A co vaše žena, život je sladký a tak vůbec?“

I jeho výrazy byly chlapecké.

„Jako v peří, díky,“ pokusil se Smiley statečně odpovědět v podobném duchu. Dívali se na dvoukřídlé dveře. Z dálky uslyšeli zvuk kroků. Smiley to odhadl na dva lidi, oba muže. Dveře se otevřely a objevila se vysoká postava, napůl spíš silueta. Na zlomek vteřiny za ní Smiley zahlédl ještě jednoho muže, tmavého, malého a pozorného; ale do místnosti vstoupil jen první z nich a pak neviděná ruka dveře zavřela.

„Zamkněte nás, prosím,“ zavolal Lacon a pak uslyšeli cvaknutí klíče. „Smileyho znáte, ne?“

„Ano, myslím, že ano,“ řekl ten člověk a vykročil k nim dlouhou cestou ze stínu. „Jednou mě zaměstnal, že, pane Smiley?“

Mluvil měkce, jako Jižan, ale jeho přízvuk byl nezaměnitelně koloniální. „Tarr, pane. Ricki Tarr z Penangu.“

Jiskra z krbu ozářila polovinu neveselého úsměvu a jedno oko změnila v díru. „Syn advokáta, pamatujete? Pane Smiley, vždyť jste mi měnil první plenky.“

A pak, i když to bylo absurdní, všichni čtyři stáli a Guillam s Laconem se jako kmotři dívali, jak si Tarr potřásá se Smileym rukou – jednou, podruhé a pak ještě jednou, pro fotografy.

„Jak se máte, pane Smiley? Rád vás vidím, pane.“

Konečně pustil Smileyho ruku, obrátil se směrem k určené židli a Smiley si myslel: Ano, s Rickim Tarrem se to mohlo stát. S Tarrem se mohlo stát všechno. Panebože, běželo mu hlavou; ještě před dvěma hodinami jsem si říkal, že budu hledat útočiště v minulosti. Měl žízeň a předpokládal, že je to strach.

? ? ?

Před deseti? Před dvanácti lety? Dnes zrovna neměl den – nebo noc – na rozpomínání. V té době patřilo ke Smileyho úkolům prověřovat nováčky; nikdo nebyl přijat bez jeho souhlasu, nikoho neposlali do výcviku, aniž by mu on podepsal plán. Studená válka byla v plném proudu, po lovcích lebek byla poptávka, takže rezidenti Cirkusu v cizině dostali od Billa Haydona pokyn rozhlížet se po vhodném materiálu. Steve Macklevore z Djakarty navrhl Tarra. Mackelvore byl starý profík s krytím loďařského agenta a Tarra našel ve vzteklé opici, jak se toulá v docích a hledá holku jménem Rose, která mu utekla.

Podle toho, co Tarr vypravoval, se zapletl s partou Belgičanů, kteří pašovali zbraně mezi ostrovy a podél pobřeží. Neměl rád Belgičany, pašování zbraní ho nudilo a navíc měl vztek, protože mu ukradli Rose. Mackelvore usoudil, že při dostatečně pevném vedení to s ním půjde a že je dost mladý, aby se dal vycvičit na podobné nesmlouvavé zásahy, jaké lovci lebek prováděli zpoza svých šedivých zdí v Brixtonu. Po obvyklých prověrkách Tarra předali Singapuru k dalšímu prošetření a pak do Školky v Sarrattu ke třetímu. V té chvíli vstoupil do věci Smiley jako moderátor série pohovorů, včetně několika nepřátelských. Školka v Sarrattu bylo výcvikové středisko, ale bylo tam dost místa i pro jiné využití.

Tarrův otec byl australský advokát žijící v Penangu. Matka, bezvýznamná herečka z Bradfordu, přijela na Východ s britskou divadelní společností před válkou. Otec, pokud si Smiley dobře vzpomínal, měl náboženské sklony a kázal v místních modlitebnách. Matka měla v Anglii drobný záznam v trestním rejstříku, ale Tarrův otec to buď nevěděl, nebo mu to bylo jedno. Když přišla válka, manželé utekli kvůli svému malému synovi do Singapuru. O pár měsíců později Singapur padl a Ricki Tarr zahájil své vzdělání ve vězení v Cangi pod japonským dozorem. Otec v Cangi kázal Boží milosrdenství všem okolo, a kdyby ho nepotrestali Japonci, byli by to za ně udělali ostatní vězni. Po osvobození se všichni tři vrátili do Penangu. Ricki se pokusil dostat se na práva, ale častěji zákony porušoval než hájil a otec na něj poslal pár drsných kazatelů, aby z něho ty hříchy vymlátili. Tarr utekl na Borneo. V osmnácti byl plnoprávným pašerákem zbraní mezi indonéskými ostrovy, a v té době na něj Macklevore narazil.

Než vyšel ze Školky, rozpoutala se malajská krize. Tarra poslali zpátky mezi pašeráky. Prakticky první, na koho narazil, byli jeho staří přátelé Belgičané. Měli tolik práce s dodávkami zbraní komunistům, že se nenamáhali zjišťovat, kde celou dobu byl; měli málo lidí. Tarr jim zařídil pár zásilek, aby odhalil jejich kontakty, pak je jednoho večera opil, zastřelil čtyři z nich včetně Rose a podpálil jim loď. Pak se toulal po Malajsku a provedl ještě pár dalších úkolů, než ho stáhli zpátky do Brixtonu a vycvičili ho pro složitější operace v Keni – méně vznešenými termíny řečeno, pro lov povstalců Mau-Mau za odměnu.

Po Keni ho Smiley víceméně ztratil z dohledu, ale pár událostí mu v paměti zůstalo, protože hrozily přerůst v skandály a bylo potřeba informovat Řídícího. Ve čtyřiašedesátém poslali Tarra do Brazílie, aby překvapil nabídkou úplatku ministra obrany, o kterém se vědělo, že je v pěkné kaši. Tarr na to ale šel moc drsně; ministr zpanikařil a řekl to prezidentovi. Tarr měl holandské krytí a nikdo nic nevěděl, až na holandskou tajnou službu, která zuřila. O rok později ve Španělsku, na základě tipu od Billa Haydona, Tarr vydíral – nebo pálil, jak by řekli lovci lebek – jistého polského diplomata, který se zamiloval do tanečnice. První výtěžky byly dobré, Tarr dostal pochvalu a bonus. Ale když se vrátil pro další porci, Polák napsal přiznání svému velvyslanci a vrhl se z okna v nejvyšším patře, ať už s cizí pomocí nebo bez ní.

V Brixtonu začali Tarrovi říkat chodící katastrofa. A podle toho, jaký výraz nabyla Guillamova nezralá, ale stárnoucí tvář, když seděli v polokruhu kolem chabého ohýnku, měli pro něj i mnohem horší jména.

„No, asi bych měl spustit,“ prohlásil Tarr přátelsky a složil své pružné tělo na židli.

KAPITOLA PĚT

„Stalo se to asi před šesti měsíci,“ začal Tarr.

„V dubnu,“ obořil se na něj Guillam. „Budeme mluvit od začátku přesně, ano?“

„Tak tedy v dubnu,“ souhlasil ochotně Tarr. „V Brixtonu byl tou dobou klid. Dobrých pět, šest nás tam čekalo v pohotovosti. Pete Sembrini se vrátil z Říma. Cy Vanhofer zrovna provedl ten zásah v Budapešti“ – poťouchle se usmál – „zkrátka, ping-pong a kulečník v brixtonské čekárně. Je to tak, pane Guillame?“

„Zrovna taková hloupá doba.“

A z ničeho nic, pokračoval Tarr, přišel požadavek z hongkongské rezidentury.

„Měli tam nějakou ne moc významnou sovětskou obchodní delegaci, která sháněla elektrické přístroje pro moskevský trh. Jeden z delegátů to po nocích pěkně roztáčel v barech. Jmenoval se Boris. Pan Guillam zná podrobnosti. Žádné předchozí záznamy. Už pět dní ho sledovali a ještě dvanáct dní měla delegace v Hongkongu zůstat. Z politického hlediska to bylo příliš horké zboží, než aby se do toho mohli místní mládenci pustit sami, ale usoudili, že přímá nabídka by možná zabrala. Sice se nezdálo, že by z něj mohlo vypadnout něco moc zajímavého, ale co? Můžeme ho koupit do zásoby, no ne, pane Guillame?“ Koupit někoho do zásoby znamenalo na prodej nebo výměnu s jinou zpravodajskou službou; obchod s drobnými zrádci patřil u lovců lebek k pracovní náplni.

Guillam Tarra ignoroval a řekl: „Jihovýchodní Asie byla Tarrův revír. Seděl tady a neměl co dělat, tak jsem mu přikázal, ať to obhlídne na místě a podá kabelogramem hlášení.“

Kdykoli mluvil někdo jiný, Tarr jako by se propadal do snu. Upřel pohled na mluvčího, oči se mu zamžily, a než začal zase hovořit, vždycky to chvilku trvalo, jako by musel znova naskočit.

„Udělal jsem, co mi pan Guillam nařídil,“ řekl. „Vždycky to udělám, není to tak, pane Guillame? Já jsem v podstatě hodný kluk, i když jsem trochu impulzivní.“

Odletěl tam hned příští večer, v neděli 31. března, s australským pasem, podle kterého obchodoval s auty. V podšívce kufru měl dva čisťounké švýcarské únikové pasy. Byly to pohotovostní dokumenty, které se doplňovaly, jak si žádala situace: jeden pro Borise, jeden pro něho samotného. Dal si schůzku v autě s hongkongským rezidentem kousek od svého hotelu, Zlaté brány ve čtvrti Kowloon.

V té chvíli se Guillam naklonil ke Smileymu a polohlasem podotkl:

„Tufty Thesinger, pěkný šašek. Bývalý major od King’s African Rifles. Jmenoval ho Percy Alleline.“

Thesinger mu předal zprávu o Borisových pohybech na základě týdenního sledování.

„Boris byl divný pavouk,“ prohlásil Tarr. „Nedokázal jsem ho odhadnout. Celý týden noc co noc bez přestávky chlastal. Týden nespal a pod Thesingerovými špehy se už podlamovala kolena. Celý den chodil s delegací, prohlížel továrny, účastnil se diskusí a vůbec dělal bystrého mladého sovětského úředníka.“

„Jak mladého?“ zeptal se Smiley.

Do toho se vložil Guillam: „Podle žádosti o vízum se narodil v Minsku ve čtyřicátém šestém.“

„Večer se vrátil do Alexandra Lodge, to byl takový starý hotýlek na North Point, kde se delegace usadila. Večeřel s ostatními, kolem deváté se pak vyplížil postranním vchodem, chytil taxi a už si to svištěl do nočních podniků v Kowloonu. Jeho nejoblíbenější nálevna byla Kolíbka na Queen’s Road, kde platil pití místním obchodníkům a choval se jako pan Někdo. Zůstal tam řekněme do půlnoci. Z Kolíbky to vzal tunelem zpátky do Wanchai, do baru jménem U Angeliky, kde je pití levnější. Angelika je kafírna, ale v suterénu má takovou zašívárnu, kam chodí námořníci a turisti, a to se Borisovi zřejmě líbilo. Většinou pil brandy, ale občas si to zpestřil vodkou. Jednou sbalil nějakou euroasijskou míšenku a Thesingerovi špehové ji vyhmátli a koupili si od ní, co věděla. Tvrdila, že je osamělý a že seděl na posteli a stěžoval si, že jeho manželka neumí ocenit jeho genialitu. To byl fakt průlom,“ dodal sarkasticky. V té chvíli se Lacon hlučně zvedl ke svému ohníčku, prohrábl uhlík o uhlík a probudil ho k životu. „Ten večer jsem šel do Kolíbky a očíhnul jsem ho. Thesingerovy pochůzkáře jsme poslali do postýlky. Nepotřebovali vědět, co se bude dít.“

Občas, když Tarr mluvil, úplně znehybněl, jako by mu mozek znova přehrával vlastní slova.

„Dorazil deset minut po mně a přivedl si vlastní společnost, velikého blonďatého Švéda s Číňankou v závěsu. Byla tma, tak jsem se přestěhoval ke stolku vedle nich. Objednali si skotskou, Boris to platil a já seděl metr a půl od nich, koukal na mizernou kapelu a poslouchal, jak se spolu baví. Čínská holka měla pusu sklapnutou a Švéd ji naopak většinou nezavřel. Mluvili anglicky. Švéd se Borise ptal, kde bydlí, a Boris prohlásil, že v Excelsioru, což byla samozřejmě lež, protože bydlel se zbytkem toho svého školního výletu v Alexandra Lodge. No, budiž; Alexandra není nic moc. Excelsior, to znělo líp. Asi kolem půlnoci to zabalili. Boris prohlásil, že musí domů, protože ho zítra čeká těžký den. To byla zase lež, protože domů se chystal asi jako ten – jak se jmenuje? Jo, Jekyll a Hyde, to je ono! – jako ten slušný doktůrek, co se převlíknul a začal řádit. Takže Boris byl kdo?“

Chvilku mu s tím nikdo nepomohl.

„Hyde,“ zahuhlal nakonec Lacon směrem ke svým červeným vydrhnutým rukám. Znova si sedl a měl je teď složené v klíně.

„Hyde,“ opakoval Tarr. „Díky, pane Lacone; já vždycky věděl, že jste vzdělanec. Tak tedy zaplatili a já se ženu do Wanchai, abych tam byl dřív než on, až přijede do Angeliky. Tou dobou jsem si už byl dost jistý, že brečím na špatném hrobě.“

Tarr na dlouhých suchých prstech pečlivě vypočítal důvody. Zaprvé, nikdy ještě neviděl sovětskou delegaci, ve které by nebylo pár goril od tajných, které se měly postarat, aby se jejich ovečky nedostaly k lizu. Tak jak se tedy Borisovi povedlo každý večer zmizet? Zadruhé, nelíbil se mu způsob, jakým Boris zacházel s valutami. Pro sovětského úředníka bylo něco takového nepřirozené: „Ten buď žádné cizí peníze nemá, nebo když má, tak nakupuje korálky pro svoji squaw. A za třetí, vůbec se mi nelíbil způsob, jakým lže. Uměl to trochu moc dobře na to, aby to nějak nesmrdělo.“

Tarr tedy čekal u Angeliky, a jak jinak, za půl hodiny se objeví pan Hyde pěkně sám. „Sedne si a objedná si pití. Nic jiného. Sedí a chlastá jako nějaká čekanka!“

Tarr znova nasadil svůj šarm; tentokrát se stal jeho terčem Smiley. „Tak co v tom bylo, pane Smiley? Chápete, co chci říct? Jsou to drobnosti, ale já je viděl,“ svěřil se Smileymu. „Vezměte si, jak si sedal. Věřte mi, pane, být na jeho místě my, nemůžem si sednout líp než Boris. Měl to blízko ke všem východům i ke schodům, měl dobrý výhled na hlavní vchod a vlastně na všechno, co se dělo, byl pravák a z levé strany ho kryla zeď. Boris byl profesionál, pane Smiley, o tom nebylo nejmenší pochybnosti. Čekal na nějaký kontakt, možná na kurýra, nebo jen tahal křídlo po zemi a předpokládal, že po něm skočí nějaký trouba jako já. A jednu věc vám povím: Spálit nějakého bezvýznamného delegátka je jedna věc, ale zkoušet to na gorilu, vycvičenou na Centrále, to je něco úplně jiného, není to tak, pane Guillame?“

Guillam vysvětlil: „Od té reorganizace nemají lovci lebek právo hledat dvojité agenty. Ty musejí okamžitě po zjištění předat Londýnskému středisku. Je to trvalý příkaz podepsaný osobně Billem Haydonem. Když to jen vzdáleně smrdí opačnou stranou, ruce pryč.“ Pak dodal pouze ke Smileymu: „Co máme lateralismus, moc autonomie nám nezbylo.“

„A já už jsem takovou dvakrát dvojitou hru zažil,“ svěřil se Tarr tónem uražené ctnosti. „Věřte mi, pane Smiley, je to pěkně o hubu.“

„To vám docela věřím,“ kývl Smiley a školometsky si popostrčil brýle na nose.

Tarr poslal Guillamovi kabelogram „Z obchodu sešlo“, zabukoval si letenku domů a šel nakupovat. Ale jeho letadlo odlétalo až ve čtvrtek, a tak se rozhodl, že aby si zasloužil svůj plat, před odjezdem se ještě vloupá Borisovi do pokoje.

„Alexandra je taková fakt stará barabizna, pane Smiley, u Marble Road, v každém patře dřevěné balkony. A pokud jde o zámky, pane, tak ty povolí, jen vás vidí přicházet.“

Zanedlouho se tedy Tarr ocitl v Borisově pokoji, zády opřený o dveře, a čekal, až si oči zvyknou na tmu. Ještě tam stál, když na něj z postele ospale promluvila nějaká žena.

„Byla to Borisova manželka,“ vysvětloval Tarr. „Brečela. Budu jí říkat třeba Irina, ano? Pan Guillam zná podrobnosti.“

Smiley už měl námitky: Manželka to být prostě nemohla. Centrála by je nikdy nepustila z Ruska oba najednou, jednoho by si nechali a druhého vyslali –

„Nebyli manželé před zákonem,“ podotkl suše Guillam. „Jen spolu žili. Neoficiálně, ale trvale.“

„Spousta věcí je dneska naruby,“ prohlásil Tarr a vychytrale se usmál; nedíval se přitom na nikoho konkrétního a už vůbec ne na Smileyho, a Guillam po něm střelil dalším zlým pohledem.

KAPITOLA ŠEST

Od samého začátku schůzky nasadil Smiley buddhovsky neproniknutelný výraz, z něhož ho nevytrhl ani Tarrův příběh, ani občasné zásahy Lacona a Guillama. Seděl, opíral se, krátké nohy ohnuté, hlavu skloněnou a buclaté ruce spojené na důstojném bříšku. Oči s těžkými víčky se za silnými čočkami přivřely. Jediným nervózním projevem bylo, když si čistil brýle do hedvábné kravaty, a když to dělal, vypadaly jeho oči promáčené a nahé, takže tomu, kdo na něj v takové chvíli pohlédl, bylo trapně. Ovšem jeho poznámka a pak ten povýšenecký, hloupý zvuk, jímž reagoval na Guillamovo vysvětlení, zapůsobily na ostatní jako signál k odkašlávání a šoupání židlemi.

První se ozval Lacon: „Georgi, co pijete? Můžu vám nalít skotskou nebo něco?“ Nabízel pití starostlivě, jako aspirin na bolení hlavy. „Měl jsem si vzpomenout dřív,“ omlouval se. „Na zahřátí, Georgi, ano? Je koneckonců zima. Kapku něčeho?“

„Ne, nic, díky,“ odmítl Smiley.

Byl by si dal trochu kávy z kávovaru, ale kdovíproč si o ni nedokázal říct. A taky, pokud si vzpomínal, byla hrozná.

„Guillame?“ staral se dál Lacon. Ne, Guillam také považoval za nemožné přijmout od Lacona alkohol.

Tarrovi nenabídl nic a ten pokračoval ve vyprávění.

Irininu přítomnost vzal s klidem. Ještě než do budovy vstoupil, vymyslel si přijatelnou legendu a teď ji použil. Nevytáhl pistoli, nezacpal jí rukou pusu ani žádné takové vylomeniny, jak to nazval, ale prohlásil, že si přišel promluvit s Borisem v soukromé věci, že se omlouvá, ale že tady prostě bude sedět, dokud se Boris neobjeví. Dobrou australštinou, jak se sluší na rozčileného obchodníka s automobily od klokanů, vysvětlil, že do cizího soukromí mu sice nic není, ale ať se propadne, jestli si nechá ukrást za jeden večer holku i prachy od nějakého mizerného Rusáka, co neumí za svoje potěšení zaplatit. Pořádně se rozčílil, ale přitom pořád dokázal mluvit potichu, a pak počkal, co udělá ona.

A tak to všechno začalo, konstatoval Tarr.

Když vešel do Borisova pokoje, bylo dvacet tři třicet. Odcházel v jednu třicet se slibem schůzky na příští večer. V té chvíli už byla situace úplně obrácená. „Ale nedělali jsme nic neslušného, věřte mi. Jenom kamarádi, chápete, pane Smiley?“

Smileymu se na chvilku zdálo, jako by ten nevinný úsměv pronikal do jeho nejskrytějších tajemství.

„Chápu,“ kývl mdle.

Na Irinině přítomnosti v Hongkongu nebylo nic zvláštního a nebyl ani důvod, proč by o ní Thesinger měl vědět, vysvětloval Tarr. Irina byla sama plnoprávnou členkou delegace. Byla školená nákupčí textilu. „Když tak o tom uvažuju, měla nejspíš lepší kvalifikaci než ten její starý, jestli mu tak můžu říkat. Byla to taková bezvýrazná holka, na můj vkus trochu moc intelektuálka, ale byla mladá, a když přestala plakat, krásně se usmívala.“ Tarr se trochu zarděl. „Dobře se s ní povídalo,“ vysvětloval dál, jako by se potřeboval obhájit. „Když do jejího života vstoupil pan Thomas z Adelaide, už nevěděla kudy kam, jak se trápila kvůli tomu ďáblovi Borisovi. Myslela si, že jsem archanděl Gabriel. S kým jiným by mohla mluvit o svém manželovi a přitom tím na něj nepoštvat honicí psy? V delegaci neměla žádné kamarády, a dokonce ani doma v Moskvě neměla nikoho, komu by mohla věřit, jak říkala. Nikdo, kdo tím neprošel, si neumí představit, jak je to těžké, snažit se zachraňovat hroutící se vztah, když je přitom člověk věčně na cestách.“ Smiley už zase vypadal jako v hlubokém transu. „Hotel za hotelem, město za městem, nesmět ani normálně promluvit s místními nebo se na někoho usmát na ulici. Tak popisovala svůj život. Vůbec se jí tenhle stav věcí nelíbil, pane Smiley, a dokazovala to tím, že se neustále dovolávala Boha, a prázdnou láhví vodky u postele. Proč nemůže být jako normální lidé, opakovala pořád. Proč si nemůže užívat Božího sluníčka jako ostatní? Ráda si prohlíží památky, miluje cizí děti, proč nemůže mít svoje vlastní? Dítě, které by se narodilo svobodné, ne v zajetí. Pořád to opakovala: narozené v zajetí, narozené na svobodě. ’Já jsem veselá holka, Thomasi. Já jsem normální společenská holka. Mám lidi ráda; proč je mám klamat, když je mám ráda?‘ A pak prohlásila, že problém je v tom, že kdysi dávno ji vybrali pro tuhle práci, která ji uvnitř úplně zmrazila a odtrhla ji od Boha. Proto pije a proto brečí. Tou dobou už zapomněla mluvit o manželovi, spíš jako by se omlouvala za nedovolený románek.“ Znova zaváhal. „Úplně jsem to cítil, pane Smiley. Ta ženská byla zlatý důl. Cítil jsem to od samého začátku. Říká se, že ve vědění je moc, a Irina tu moc měla, a navíc byla slušný člověk. Sice možná byla trochu umíněná, ale stejně šla do věcí naplno. Já umím v ženě vycítit velkorysost, když se s něčím takovým setkám, pane Smiley. Mám na to talent. A tahle dáma měla všechny předpoklady být velkorysá. Panebože, jak má člověk popsat tušení? Jsou lidi, co cítí vodu i pod zemí…“

Zřejmě očekával nějaký projev soucitu, a tak Smiley řekl: „Chápu,“ a popotáhl se za lalůček ucha.

Tarr se na Smileyho díval s podivně oddaným výrazem a ještě chvilku mlčel. „Hned ráno jsem zrušil letenku a přestěhoval jsem se do jiného hotelu,“ řekl nakonec.

Smiley okamžitě otevřel oči. „Co jste hlásil Londýnu?“

„Nic.“

„Proč ne?“

„Protože je to tajnůstkářský blázen,“ odsekl Guillam.

„Možná jsem se bál, že by mi pan Guillam řekl ‚Vraťte se domů, Tarre,‘“ odpověděl a významně pohlédl na Guillama, který mu pohled neoplatil. „Víte, kdysi dávno, když jsem byl ještě malý kluk, jsem sednul na vějičku.“

„Udělal ze sebe osla kvůli jedné Polce,“ vysvětlil Guillam. „V té taky cítil velkorysost.“

„Já jsem věděl, že Irina není volavka, jenže copak jsem mohl očekávat, že mi pan Guillam bude věřit? Těžko.“

„Řekl jste to Thesingerovi?“

„To rozhodně ne.“

„Jak jste Londýnu zdůvodnil, že odkládáte odlet?“

„Měl jsem letět ve čtvrtek. Usoudil jsem, že do úterka mě nikdo doma nebude postrádat. Zvlášť když z Borise nic nekoukalo.“

„Nic nikomu nezdůvodnil a hospodyňky ho v úterý nahlásily jako absentéra,“ prohlásil Guillam. „Porušil úplně všechna pravidla hry a ještě pár navíc. Tak asi v půlce týdne Bill Haydon bubnoval na válečné tamtamy. A já jsem to musel poslouchat,“ dodal kysele.

Tak nebo tak, Tarr a Irina se příští večer sešli. A další večer znova. První schůzka byla v kavárně a nijak skvěle se nevyvíjela. Dávali si hodně pozor, aby je nikdo neviděl, protože Irina měla pořád ještě hrůzu nejen ze svého manžela, ale taky z tajných policistů v delegaci, z goril, jak jim říkal Tarr. Odmítla alkohol a doslova se třásla. Druhý večer stále ještě čekal na její velkorysost. Jeli tramvají na Victoria Peak, vmáčknutí mezi americké maminy v bílých ponožkách a tmavých brýlích. Třetí den si vypůjčil auto a vozil ji po Nových teritoriích, až se najednou vyděsila, jak jsou blízko od čínských hranic, a tak museli zamířit do přístavu. Ten výlet se jí ale hrozně líbil a hodně mluvila o tom, jak to všechno bylo úhledné a krásné, o rybníčkách a rýžových polích. Tarrovi se výlet taky líbil, protože se při něm přesvědčil, že je nikdo nesleduje. Ale Irina to pořád ještě nevybalila, jak to nazval.

„Teď vám povím o jedné hrozně podivné věci, co se v téhle fázi hry stala. Na začátku jsem to hrál na Australana Thomase, až mě z toho bolela huba. Plácal jsem o ovčí farmě poblíž Adelaide a o velkém domě na hlavní třídě s průčelím samé sklo a s neonovým nápisem THOMAS. Nevěřila mi. Kývala a otálela a čekala, až se vykecám, pak řekla ‚Ano, Thomasi‘ nebo ‚Ne, Thomasi‘ a změnila téma.“

Čtvrtý večer ji odvezl do hor, odkud bylo vidět na severní pobřeží. A Irina mu řekla, že se do něj zamilovala a že ji zaměstnává moskevská Centrála, ji i jejího manžela, a že ví, že i Tarr je z branže; prý to pozná podle toho, jak je pořád ve střehu a že se dívá, jako by naslouchal.

„Usoudila, že jsem plukovník britské tajné služby,“ vysvětloval Tarr bez stínu úsměvu. „Jednu chvilku brečela a hned se zase smála a podle mého názoru už neměla daleko ke zhroucení. Napůl mluvila jako bláznivá hrdinka z nějakého rodokapsu, napůl jako slušná holka z lepší rodiny. Ze všech národů měla nejradši Angličany. Džentlmeni, říkala pořád. Donesl jsem jí láhev vodky a ona jí do sebe půlku obrátila za nějakých patnáct vteřin. Boris je šéf, Irina jeho záloha. Pracují spolu, a jednoho dne si ona promluví s Percym Allelinem a poví mu velké tajemství, celé mu ho poví. Boris loví hongkongské obchodníky a krom toho dělá kurýra pro místní rezidenturu. Irina dělá spojku, vyrábí mikrotečky a stará se o rádiové přenosy krátkých komprimovaných signálů, které znemožňují odposlech. To ledacos vysvětlovalo, chápejte. Ty dva noční podniky byly hlavní a záložní místo schůzky s jeho tamním kontaktem. Jenže Boris stojí o jediné – chlastat, lovit tanečnice a hýčkat si deprese. Nebo chodit na pětihodinové procházky, protože nevydrží být ve stejném pokoji jako jeho manželka. A Irina jen sedí a čeká a opíjí se a představuje si, jak bude sedět sama s Percym u krbu a poví mu všechno, co ví. Seděli jsme v autě na kopci a ona mluvila a mluvila. Ani jsem se nepohnul, nechtěl jsem zkazit to kouzlo. Dívali jsme se, jak se nad přístavem smráká a jak vychází krásný měsíc, a jak vesničané plují kolem s dlouhými tyčemi a petrolejovými lucernami. Už tomu chyběl jen Humphrey Bogart ve smokingu. Láhev vodky jsem nedal z ruky a nechal jsem ji mluvit. Ani jsem se nehnul. Vážně, pane Smiley. Vážně,“ prohlásil bezbranně jako člověk, který touží, aby mu uvěřili, ale Smiley měl oči zavřené a byl ke všem prosbám hluchý.

„Prostě ztratila všechny zábrany,“ vysvětloval Tarr, jako by to všechno byla jenom nehoda, věc, na které neměl vůbec žádný podíl. „Vypravovala mi celý svůj život od narození až po setkání s plukovníkem Thomasem; to jest se mnou. Maminka, tatínek, první lásky, naverbování, výcvik, její mizerné polomanželství, prostě všechno. Jak ji s Borisem dali dohromady hned při výcviku a od té doby se od sebe nehnuli; zkrátka pevný nezrušitelný vztah. Řekla mi své skutečné jméno, své pracovní jméno i krycí jméno, pod kterými cestovala a vysílala, pak vzala kabelku a začala mi ukazovat pracovní nádobíčko: pero, ve kterém byl poskládaný signální plán, skrytý fotoaparát, prostě všechno. ‚Počkej, až tohle Percy uvidí,‘ řekl jsem jí – hrál jsem tu hru s ní, pochopte. Byly to běžné sériové věci, nic neobvyklého, ale špičkový materiál to byl, to zas ano. A navrch k tomu všemu ze sebe začala sypat všechny možné podrobnosti o tom, jak to mají Sověti v Hongkongu zařízené: pěšáky, bezpečné domy, schránky, prostě všechno. Myslel jsem, že mi praskne hlava, jak jsem se pokoušel si to zapamatovat.“

„Ale zapamatoval,“ podotkl stručně Guillam.

„Ano,“ souhlasil Tarr. Prakticky všechno si zapamatoval. Věděl, že mu neříká celou pravdu, ale bylo mu jasné, že pro holku, která pracuje v utajení málem od puberty, není pravda nic jednoduchého, a tak soudil, že na začátečnici si vede docela slušně.

„Trochu jsem se do ní zabouchnul,“ přiznal v dalším záblesku oné falešné upřímnosti. „Měl jsem pocit, že jsme na stejné vlnové délce, že si na nic nehrajem.“

„Tak tak,“ ozval se Lacon, který jinak většinou mlčel. Byl hodně bledý ale jestli to bylo hněvem nebo jen tím šedým světlem časného rána, které sem pronikalo žaluziemi, to se poznat nedalo.

KAPITOLA SEDM

„Byl jsem v divné situaci. Viděl jsem se s ní další den a ten příští taky a bylo mi jasné, že jestli už schizofrenií netrpí, nebude to dlouho trvat. Jednu chvilku mluvila o tom, jak jí Percy dá v Cirkusu důležité místo, kde bude pracovat pro plukovníka Thomase, a do krve se se mnou hádala, jestli má dostat hodnost poručíka nebo majora. A hned nato prohlašovala, že už nikdy pro nikoho špehovat nebude a že bude pěstovat kytky a válet se s Thomasem v seně. Pak si vyvzpomněla klášter: baptistické jeptišky prý jí očistí duši. To se mnou málem švihlo. Kdo kdy slyšel o baptistických jeptiškách? ptám se. To je jedno, ona na to, baptisti jsou nejlepší; její matka byla z venkova a věděla to. Tohle je to druhé největší tajemství, které mi řekne. ’Jaké je tedy to největší?‘ ptám se. Ale kdepak, nic. Ona na to jen, že jsme ve smrtelném nebezpečí; že ani jeden nemáme nejmenší naději, jestli si ona nebude moct popovídat s bratrem Percym. ’V jakém nebezpečí, proboha? Co ty víš a já ne?‘ Byla ješitná až pánbůh brání, ale jak jsem na ni trochu přitlačil, sklapla jako ústřice a já byl bez sebe hrůzou, že poběží domů a všechno to vyzvoní Borisovi. A taky mě honil čas. Byla už středa a delegace měla v pátek odletět domů do Moskvy. V tom, co mi řekla, bylo pár slušných špeků, jenomže jak jsem měl věřit takovému bláznovi? Víte přece, co ženské dokážou, když jsou zamilované, pane Smiley. Nejsou schopné ani…“

Guillam ho zarazil. „Brzděte, Tarre, ano?“ přikázal, a Tarr se chvilku uraženě odmlčel.

„Věděl jsem jen to, že Irina chce přejít – mluvit s Percym tomu říkala. Zbývaly jí tři dny, a čím dřív skočí, tím líp pro všechny. Kdybych ještě čekal, rozmyslela by si to. Tak jsem to risknul a hned ráno jsem napochodoval k Thesingerovi, jen otevřel krám.“

„Ve středu jedenáctého,“ zamumlal Smiley. „V Londýně bylo hodně časně ráno.“

„Thesinger si musel myslet, že vidí ducha. ’Potřebuju poslat zprávu do Londýna, osobně pro šéfa Londýnského střediska,‘ prohlásil jsem. Hádal se se mnou jako blázen, ale nakonec mi to dovolil. Seděl jsem u jeho stolu a kódoval jsem si sám zprávu pomocí jednorázové tabulky, a Thesinger tam stál a koukal na mě jako nemocný pes. Museli jsme to zabalit jako obchodní sdělení, protože Thesinger měl exportní krytí. To mi trvalo další půlhodinu. Byl jsem nervózní, hrozně. Pak jsem celou tu tabulku spálil a osobně jsem kód naťukal do dálnopisu. V té chvíli nebyla na celém světě jediná živá duše kromě mě, která by věděla, co ta čísla znamenají, ani Thesinger ne, jen a jen já. Požádal jsem pro Irinu o plný status přeběhlíka se všemi příslušnými procedurami a označil jsem to jako urgentní. Žádal jsem pro ni všechny výhody, o kterých se nikdy ani nezmínila: peníze, národnost, novou identitu, diskrétnost a bydlení. Koneckonců, byl jsem takříkajíc její obchodní zástupce, ne, pane Smiley?“

Smiley vzhlédl, jako by ho překvapilo, že byl osloven. „Ano,“ odpověděl docela vlídně. „Ano, svým způsobem jste byl.“

„No, jak já ho znám, on by z toho taky něco měl,“ zavrčel Guillam.

Tarr to buď zaslechl, nebo pochopil, oč jde, protože rozzuřeně vyletěl: „To je lež!“ rozkřikl se a zbrunátněl. „To je sakra taková –“ Ještě chvilku Guillama probodával pohledem a pak se vrátil ke svému příběhu.

„Podal jsem stručný nástin její dosavadní kariéry a přístupů, včetně toho, jaké úkoly vykonávala na Centrále. Žádal jsem inkvizitory a vojenské letadlo. Ona si myslela, že žádám o osobní setkání s Percym Allelinem na neutrální půdě, ale já jsem si říkal, že na to bude dost času až pak. Navrhoval jsem, aby poslali dva Esterhaseovy lampáře, ať ji převezmou, a možná s nimi nějakého toho ochočeného doktora.“

„Proč lampáře?“ zeptal se zostra Smiley. „Ti nemají povolený kontakt s přeběhlíky.“

Lampáři byli smečka Tobyho Esterhaseho, sídlili v Actonu, ne v Brixonu. Jejich úkolem bylo poskytovat technickou podporu hlavním operacím: sledování, odposlechy, transport, bezpečné domy.

„No, on Toby od vašich časů povýšil, pane Smiley,“ vysvětloval Tarr. „Slyšel jsem, že ti jeho pouliční kejklíři teď jezdí v cadillacu. A lovcům lebek taky rádi urvou sousto od huby, když můžou, že je to tak, pane Guillame?“

„Dělají teď Londýnskému středisku holky pro všechno,“ vysvětlil Guillam. „Patří to k lateralismu.“

„Odhadl jsem, že inkvizitorům zabere tak půl roku, než ji vyždímají, a ona byla z nějakého důvodu blázen do Skotska. Vlastně si strašně přála strávit tam zbytek života. S Thomasem. Vychovávat naše společné děti ve vřesu. Poslal jsem to na adresu Londýnského střediska, označil jsem to Naléhavé a Výhradně do rukou zodpovědné osoby.“

Guillam se do toho vložil: „To je nové označení pro maximální bezpečnost. Má to omezit počet lidí, kterým u šifrérů přijde depeše do ruky.“

„Ale v Londýnském středisku ne?“

„To už je jejich věc.“

„Předpokládám, že jste slyšel, že tenhle džob dostal Bill Haydon?“ zeptal se Lacon a obrátil se ke Smileymu. „Velitel Londýnského střediska? V podstatě je to operační šéf, stejně jako byl Percy za éry Řídícího. Oni změnili všechny tituly, víte? Znáte to, jak si vaši staří kamarádi potrpí na jména. Měl byste mu to všechno vyložit, Guillame, aby byl v obraze.“

„Ale já myslím, že celkem představu mám, díky,“ odpověděl Smiley zdvořile. Pak se podíval na Tarra s jeho klamnou zasněností v očích a zeptal se: „Říkáte, že mluvila o velkém tajemství?“

„Ano, pane.“

„Naznačil jste to nějak v té zprávě pro Londýn?“

Tady zřejmě na něco narazil, o tom nebylo pochyb; našel citlivé místo, protože Tarr se bolestně zašklebil a podezřívavě se podíval po Laconovi i Guillamovi.

Lacon pochopil, co tím chce naznačit, a tak prohlásil: „Smiley neví nic víc, než jste mu zatím pověděl v téhle místnosti,“ řekl. „Je to tak, Guillame?“ Guillam kývl a nespouštěl oči ze Smileyho.

„Řekl jsem Londýnu totéž, co ona řekla mně,“ přiznal neochotně Tarr jako člověk, kterého připravili o pointu.

„Jakými slovy?“ zeptal se Smiley. „Pamatujete si přesnou formulaci?“

„Tvrdí, že má ‚další informaci naprosto klíčovou pro úspěšné fungování Cirkusu, dosud ji ale neprozradila.‘ Nebo tak nějak.“

„Děkuji. Děkuji mnohokrát.“

Čekal, až Tarr začne znova mluvit.

„Taky jsem žádal šéfa Londýnského střediska, aby uvědomil pana Guillama, že jsem narazil na zlatou žílu a že se jen tak pro nic za nic neulejvám.“

„Stalo se to?“ zeptal se Smiley.

„Nikdo mi nic neřekl,“ odpověděl Guillam suše.

„Celý den jsem čekal na odpověď, ale byl večer a ještě nic nepřišlo. Irina ten den normálně pracovala. Na tom jsem trval. Chtěla nafilmovat lehkou horečku a zůstat v posteli, ale to jsem jí zakázal. Delegace měla naplánované návštěvy továren v Kowloonu a já jsem jí řekl, ať kouká jít s nimi a tvářit se inteligentně. Zapřísáhl jsem ji, ať nepije. Nechtěl jsem, aby na poslední chvíli pořádala nějaké amatérské dramatické výstupy. Chtěl jsem, aby všechno běželo normálně až do chvíle, kdy skočí. Počkal jsem až do večera a pak jsem poslal urgenci.“

Smiley upřel svůj zastřený pohled na bledou tvář před sebou. „Ale měl jste potvrzení, ne?“

„’Zpráva obdržena.‘ To je všechno. Celou tu noc jsem se tam potil. Bylo ráno a pořád ještě jsem neměl odpověď. Myslel jsem si: Třeba je to vojenské letadlo už na cestě. Londýn to hraje na jistotu, říkal jsem si, zametají všechny stopy a pak teprve mě do toho přiberou. Víte, když je člověk daleko od nich, tak musí věřit, že jsou dobří. Ať si o nich jinak myslíte cokoli, tomuhle prostě věřit musíte. A čas od času taky jsou, ne, pane Guillame?“

Nikdo mu nepomohl.

„Pochopte, měl jsem strach o Irinu. Byl jsem si prakticky jistý, že jestli bude muset čekat ještě jeden den, sesype se. Nakonec přišla odpověď. Ale vlastně to vůbec nebyla odpověď. Byla to zdržovačka: ’Uveďte, ve kterých odděleních pracovala, jména předchozích kontaktů a známých na moskevské Centrále, jméno současného šéfa, datum nástupu na Centrálu‘ a já nevím co ještě všechno. Honem jsem napsal odpověď, protože ve tři jsem s ní měl schůzku v kostele.“

„V jakém kostele?“ Zase Smiley.

„Anglickém baptistickém.“ K všeobecnému ohromení se Tarr už zase červenal. „Ráda tam chodila. Ne na mši, jen tak. Postával jsem u vchodu a tvářil se nenápadně, ale neobjevila se. Bylo to poprvé, co nepřišla na schůzku. Záložní rande jsme měli o tři hodiny později na kopci, pak v pravidelných intervalech zase v kostele, dokud se nenajdeme. Kdyby se dostala do potíží, nechá plavky na okenní římse. Milovala plavání, plavala denně. Stavil jsem se v Alexandře; plavky nikde. Nemohl jsem dělat nic než čekat. Musel jsem nějak zabít dvě a půl hodiny.“

Smiley se zeptal: „Jakou prioritu měl ten telegram, co vám přišel z Londýna?“

„Okamžitě.“

„Ale váš byl bleskový?“

„Oba byly bleskové.“

„Byl ten z Londýna podepsaný?“

Guillam se do toho vložil: „Už se nepodepisují. Lidi zvenku jednají s Londýnským střediskem jako s celkem.“

„Bylo tam Dešifrujte osobně?“

„Ne,“ odpověděl Guillam.

Čekali, až Tarr bude pokračovat.

„Chvíli jsem se ochomýtal v Thesingerově kanceláři, ale moc rádi mě tam neviděli, on totiž nesnáší lovce lebek a navíc měl rozdělanou velkou akci v pevninské Číně a bál se, že ho prozradím. Tak jsem seděl v kavárně a pak mě napadlo zajet na letiště. Byl to jen takový nápad – třeba jako když člověk řekne: ’Co takhle zajít do kina?‘ Řekl jsem taxikáři, ať na to dupne. Dokonce jsem ani nesmlouval o cenu. Zmocnila se mě najednou panika. Vrazil jsem na informace a vyptával se na všechny odlety do Ruska nebo přílety odtamtud. Málem jsem zešílel, jak jsem prohledával seznamy odletů a příletů, řval jsem čínsky na personál, ale od včerejška vážně nic neletělo a nejbližší odlet byl plánovaný na šestou večer. Ale já jsem pořád měl takové tušení. Musel jsem to vědět. Co chartery, neplánované lety, nákladní letadla, běžný tranzit? Vážně nic, vůbec nic od včerejšího rána neletělo do Moskvy? Pak přišla taková malá dívenka, jedna z čínských hostesek. Asi jsem se jí líbil. A prý, že když jsem to já, tak mi to poví. Neplánované sovětské letadlo startovalo před dvěma hodinami. Nastoupili jen čtyři pasažéři. Hlavní pozornost přitahovala jistá nemocná dáma. V kómatu. Museli ji do letadla odvézt na nemocničním vozíku a obličej měla celý obvázaný. Šli s ní dva ošetřovatelé a jeden lékař, nikdo víc. Jako poslední naději jsem zavolal do Alexandry. Ani Irina, ani její falešný manžel se neodhlásili, ale telefon neberou. V hotelu ani nevěděli, že jsou pryč.“

Možná že hudba už hrála dlouho a Smiley si jí všiml teprve teď. Zaslechl nedokonalé útržky z různých částí domu: stupnice na flétnu, dětská písnička z magnetofonu, trochu jistěji zahraná houslová melodie. Početné Laconovy dcery se probouzely.

KAPITOLA OSM

„Možná byla nemocná,“ prohlásil Smiley netečně, spíš ke Guillamovi než ke komu jinému. „Možná byla v kómatu. Možná to byli opravdoví ošetřovatelé, kdo ji odvážel. Podle toho, co o ní slyším, na tom nebyla nijak skvěle,“ dodal a krátce přitom pohlédl na Tarra. „Koneckonců, uběhlo jen čtyřiadvacet hodin mezi vaším prvním telegramem a Ireniným odjezdem. Při tomhle načasování z toho těžko můžete vinit Londýn.“

„No, ono by to vyšlo,“ řekl Guillam a upíral oči na podlahu. „Je to skutečně hodně rychlé, ale taktak by se to stihlo, kdyby někdo v Londýně…“ Všichni čekali. „Kdyby to někdo v Londýně měl hodně dobře obšlápnuté. A v Moskvě taky.“

„No, přesně tohle jsem si řekl, pane,“ prohlásil Tarr pyšně. Reagoval na Smileyho vývody a ty Guillamovy úplně ignoroval. „Přesně těmihle slovy, pane Smiley. Klid, Ricki, řekl jsem si, za chvilku uslyšíš i trávu růst, když si nedáš pozor.“

„Nebo na to Rusové přišli sami,“ trval na svém Smiley. „Tajní objevili ten váš poměr a odstranili ji. Byl by ostatně div, kdyby to tak nedopadlo, podle toho, co jste vyváděli.“

„Nebo to řekla svému manželovi,“ navrhl dál Tarr. „Psychologii tak trochu rozumím, pane. Vím, co se může stát mezi manželi, když se začnou hádat. Ona ho chce naštvat, dostat z něj nějakou reakci: ’Chceš vědět, co jsem dělala, když ty jsi někde chlastal a předváděl se?‘ – tak něco. Boris to kluše říct gorilám, ty ji sbalí a odvezou domů. Všechny tyhle možnosti jsem probral, pane Smiley, věřte mi. Vážně jsem na nich pracoval, opravdu. Asi jako každý chlap, na kterého se vykašle ženská.“

„Co kdybychom se vrátili k věci, ano?“ zuřivě syknul Guillam. No dobře, kývl Tarr, uznává, že příštích čtyřiadvacet hodin trochu vyváděl. „Mně se to moc často nestává, že ne, pane Guillame?“

„Na můj vkus až dost.“

„Potřeboval jsem něco dělat. Dokonce by se dalo říct, že jsem byl frustrovaný.“

Byl přesvědčený, že mu před nosem ukradli velikou trefu, a byl z toho tak rozčilený až rozzuřený, že se vydal na šílený tah po starých známých místech. Šel do Kolíbky, pak k Angelice a do úsvitu k tomu zvládnul ještě pět nebo šest dalších míst, nemluvě už o pár holkách cestou. V jedné chvíli přejel město a chvíli vířil prach u Alexandry. Doufal, že si to trochu vyříká s těmi gorilami. Když vystřízlivěl, začal myslet na Irinu a na čas, který spolu strávili, a rozhodl se, že než se vrátí do Londýna, obejde jejich tajné schránky, jestli mu náhodou nestihla napsat, než odjela.

Tak trochu prostě potřeboval něco dělat. „Částečně jsem asi nesnesl pomyšlení na to, že nějaký její dopis se zbytečně válí v díře ve zdi, když jí to někde dávají sežrat,“ prohlásil Tarr jako hodný chlapeček.

Měli dvě místa, kde si navzájem nechávali poštu. První bylo kousek od hotelu na staveništi.

„Viděli jste někdy to bambusové lešení, co tam používají? Neuvěřitelné. Viděl jsem ho dvacet pater vysoké a kuliové se po něm rojili s betonovými panely.“ Kus nepoužívané trubky, vysvětlil, šikovně asi ve výšce ramene. Bylo dost pravděpodobné, že kdyby Irina pospíchala, použila by tuhle schránku, ale když tam Tarr šel, schránka byla prázdná. Druhá byla v kostele, „tam pod tím, co skladují brožury,“ jak to formuloval. „Ten stojan na ně byl část staré skříně, víte? Když si člověk klekl v zadní lavici a trochu šmátral za sebe, bylo tam uvolněné prkno. Pod prknem výklenek, kde bylo jenom smetí a krysí trus. Řeknu vám, skvělá mrtvá schránka, nejlepší, co může být.“

Nastala krátká pauza osvětlená vidinou Rickiho Tarra a jeho milenky z moskevské Centrály, jak klečí bok po boku v zadní lavici baptistického kostela v Hongkongu.

A v téhle mrtvé schránce, vykládal Tarr dál, našel ne dopis, ale hned celý deník. Písmo bylo drobné a po obou stranách papíru, takže se černý inkoust často propil na druhou stranu. Bylo to psané rychle, naléhavě a bez oprav. Okamžitě viděl, že to psala ve svých světlých okamžicích.

„To není ten deník, víte? Tohle je jen moje kopie.“

Strčil dlouhou ruku za košili a vylovil koženou taštičku na dlouhém řemínku. Z ní vytáhl zašpiněný svazek papírů.

„Nejspíš tam ten deník nechala těsně předtím, než ji sebrali,“ řekl. „Možná se tam taky naposled pomodlila. Překládal jsem to sám.“

„To jsem nevěděl, že umíte rusky,“ řekl Smiley. Na tuhle poznámku reagoval jen Tarr, který se okamžitě zazubil.

„No, víte, člověk potřebuje pro svou profesi určitou kvalifikaci, pane Smiley,“ vysvětloval, jak rozkládal stránky. „Žádný zvláštní právník možná nejsem, ale cizí jazyk může být klíčový. Předpokládám, že víte, jak to říká básník?“ Vzhlédl od svých snah a zazubil se ještě víc. „’Vládnout dalším jazykem znamená vládnout další duší.‘ To napsal velký král, pane. Karel Pátý. Můj otec nikdy žádný citát nezapomněl, to mu musím přiznat, i když legrační na tom je, že on sám neuměl jinak než anglicky. Budu to číst nahlas, když dovolíte.“

„Rusky neumí ani slovo,“ podotkl Guillam. „Celou dobu mluvili anglicky. Irina dělala tříletý jazykový kurz.“

Guillam se rozhodl koukat do stropu, Lacon na své ruce. Jedině Smiley se díval na Tarra, který se smál vlastnímu vtípku.

„Připraveni?“ zeptal se. „Tak dobře, začnu. ’Thomasi, mluvím k tobě.‘ Oslovovala mě příjmením,“ vysvětlil. „Řekl jsem jí, že jsem Tony, ale pro ni jsem byl vždycky Thomas. ’Tenhle deník je můj dárek pro tebe, pro případ, že mě odvedou dřív, než budu moct promluvit s Allelinem. Radši bych ti dala svůj život, Thomasi, a samozřejmě svoje tělo, ale pravděpodobnější je, že tohle proklaté tajemství bude to jediné, čím ti budu moct udělat radost. Využij ho dobře!‘“ Tarr vzhlédl. „Je to datované pondělkem. Psala ten deník čtyři dny!“ Dál mluvil bezvýrazným, skoro znuděným tónem. „’V moskevské Centrále se klepaří víc, než by si naši nadřízení přáli. Zvlášť ti bezvýznamní si chtějí dodat na důležitosti tím, že se tváří jako zasvěcenci. Dva roky předtím, než mě přidělili na Ministerstvo obchodu, jsem pracovala jako vedoucí archivu na našem ústředí na Dzeržinského náměstí. Práce byla hrozně nudná, Thomasi, atmosféra nebyla příjemná a já jsem nebyla vdaná. Doporučovali nám, abychom si navzájem nevěřili; je to hrozné, nesmět nikdy otevřít srdce, ani jednou. Pode mnou pracoval úředník jménem Ivlov. I když nebyl ani postavením, ani společensky na mé úrovni, v té tísnivé atmosféře jsme poznali, že jsme si povahově dost podobní. Promiň, občas za nás může mluvit jen tělo, měl ses objevit dřív, Thomasi! Několikrát jsme měli s Ivlovem noční směnu a nakonec jsme se domluvili, že se sejdeme i mimo budovu, ačkoli to nařízení nepovolovala. Byl světlovlasý, Thomasi, jako ty, a já jsem ho chtěla. Sešli jsme se v kavárně v chudé čtvrti Moskvy. V Rusku nás učí, že Moskva žádné chudé čtvrti nemá, ale je to lež. Ivlov mi řekl, že doopravdy se jmenuje Brod, ale Žid že není. Donesl mi kávu, kterou mu tajně poslal jeden soudruh z Teheránu, bylo to od něj moc hezké, a taky punčochy. Ivlov mi řekl, že mě hrozně obdivuje a že jednu dobu pracoval v oddělení, co má na starosti záznamy o všech cizích agentech, které Centrála zaměstnává. Zasmála jsem se a řekla jsem mu, že žádné takové záznamy neexistují, že je to jen výmysl snílků a že tolik tajemství přece nemůže být na jednom místě. No, asi jsme byli snílci oba.‘“

Tarr se zase odmlčel. „Tady začíná nový den,“ oznámil. „Nejdřív spousta ’Dobré jitro, Thomasi‘, modlitby a trocha milostných řečí. Prý žena nemůže psát jen tak do vzduchu, a tak ona píše Thomasovi. Její starý odešel brzo a ona má hodinu pro sebe. Můžu?“

Smiley něco zavrčel.

„’Když jsem se s Ivlovem sešla podruhé, bylo to v pokoji bratrance Ivlovovy manželky, profesora Moskevské státní univerzity. Nikdo jiný tam nebyl. Ta schůzka byla přísně tajná a došlo při ní k tomu, co bychom v hlášení nazvali inkriminující akt. Myslím, Thomasi, že i ty jsi takový akt jednou dvakrát spáchal! Při té schůzce mi Ivlov také vyprávěl následující příběh, aby ještě prohloubil naše přátelství. Thomasi, musíš být opatrný. Slyšel už jsi někdy o Karlovi? Je to starý lišák, nejchytřejší z celé Centrály, nejtajnější, dokonce i jméno má takové, aby mu Rusové nerozuměli. Ivlov se strašně bál vypravovat mi to, protože podle něj jde o velké spiknutí, možná největší, které máme. Ivlovův příběh následuje. Opakuj ho jen těm nejdůvěryhodnějším lidem, Thomasi, protože je to věc krajně konspirativní povahy. Nesmíš to říct nikomu v Cirkusu, protože nikomu nelze věřit, dokud nebude tahle hádanka vyřešena. Ivlov řekl, že to není pravda, že pracoval na záznamech agentů. Tu historku si vymyslel, jen aby mi ukázal, jak hluboce se vyzná v tajných záležitostech Centrály a ujistil mě, že jsem se nezamilovala do nuly. Pravda byla taková, že pracoval pro Karlu jako pomocník při jedné z jeho velkých konspirací a dokonce byl vyslán do Anglie, kde nějakou dobu dělal na vyslanectví pod krytím řidiče a pomocného šifréra. Pro tento úkol dostal pracovní jméno Lapin. Tak se z Broda stal Ivlov a z Ivlova Lapin; chudák Ivlov na to byl hrozně pyšný. Neřekla jsem mu, co lapin znamená francouzsky. Člověk je tak bohatý, kolik má jmen! Ivlovův úkol byl asistovat krtkovi. Krtek je agent hluboko v zázemí protivníka a říká se mu tak, protože se zavrtává hluboko do tkáně západního imperialismu, v tomhle případě to byl Angličan. Krtků si Centrála velice váží, protože jejich umístění trvá mnoho let, často patnáct nebo dvacet. Většinu anglických krtků naverboval Karla před válkou a pocházejí z vyšší buržoazie, dokonce jsou mezi nimi i šlechtici znechucení svým původem, ze kterých se stali tajní fanatici, mnohem větší fanatici než z jejich soudruhů z dělnické třídy, kteří bývají nedbalí. Několik se jich hlásilo i do strany, ale Karla je včas zarazil a převedl na zvláštní práci. Někteří bojovali ve Španělsku proti Frankovu fašismu a Karlovi lovci talentů je tam objevili a předali Karlovi, který je naverboval. Jiné ulovil za války, kdy Sovětské Rusko a Británie musely chtě nechtě být spojenci. Další po ní, zklamané, že konec války nepřinesl nástup socialismu na Západě…‘ Tady tahle část víceméně končí,“ oznámil Tarr, aniž by se podíval kamkoli jinam než do vlastního rukopisu. „Zapsal jsem si: ’Končí‘. Nejspíš se její starý vrátil dřív, než čekala. Inkoust je rozmazaný. Bůh sám ví, kam tu věc schovávala. Možná pod matraci.“

Jestli to měl být vtip, nezabral.

„Krtek, kterého obsluhoval Lapin v Londýně, byl znám pod kódovým jménem Gerald. Naverboval ho Karla a byl předmětem nejvyššího utajení. Krtky obsluhují jen ti nejschopnější soudruzi, říkal mi Ivlov. Takže i když navenek byl Lapin na velvyslanectví nula a musel pro svou údajnou bezvýznamnost snášet mnohá ponížení, například stát při společenských akcích spolu s ženami za barovým pultem, ve skutečnosti byl velký člověk, tajný asistent plukovníka Gregora Viktorova, jehož pracovní jméno na velvyslanectví bylo Poljakov.“

Tady ho Smiley přerušil a požádal o hláskování jména. Tarr se zatvářil jako herec, kterého vyruší v polovině monologu, a hrubě odříkal: „P-o-l-j-a-k-o-v, máte to?“

„Dík,“ odpověděl Smiley s nezlomnou zdvořilostí a způsobem, který nenaznačoval nic jiného, než že je mu to jméno zhola neznámé. Tarr pokračoval.

„’Viktorov sám je starý a velice chytrý profesionál,‘ říkal Ivlov. ’Na velvyslanectví pracuje pod krytím kulturního atašé, a tak taky hovoří s Karlou. Jako kulturní atašé Poljakov organizuje na britských univerzitách a v různých společnostech přednášky o kulturních záležitostech v Sovětském svazu, ale v noci, jako plukovník Gregor Viktorov, předává instrukce krtkovi Geraldovi a naopak od něj přebírá informace, to všechno podle instrukcí od Karly z Centrály: pro tento účel plukovník Viktorov-Poljakov používá pochůzkáře a chudák Ivlov byl po jistou dobu jedním z nich. Ale skutečným řídícím krtka Geralda je osobně Karla v Moskvě.‘“

„Teď se to dost mění,“ komentoval to Tarr. „Psala v noci a buď byla opilá, nebo mrtvá strachy, protože čmárá od kraje ke kraji stránky. Zmiňuje se o krocích na chodbě a o tom, že gorily se po ní divně koukají. To jsem nepřekládal, nevadí, pane Smiley?“ Když se mu dostalo drobného kývnutí, pokračoval: „’Opatření podnikaná v zájmu krtkovy bezpečnosti byla pozoruhodná. Písemné zprávy z Londýna do Centrály ke Karlovi se nejen šifrovaly, ale přepůlily se a každou polovinu vezl jiný kurýr, jiné zase odcházely tajným inkoustem pod oficiální korespondencí velvyslanectví. Ivlov mi řekl, že krtek Gerald občas dodával víc konspiračních materiálů, než mohl Viktorov-Poljakov zvládnout. Většina toho byly nevyvolané filmy, i třicet svitků týdně. Kdyby někdo krabičku otevřel nesprávně, byl by film okamžitě vystavil světlu a zničil. Jiné materiály krtek předával ústně, na přísně utajených schůzkách, a jeho výpověď se zaznamenávala na zvláštním pásku, který se dal přehrávat jen na velmi komplikovaných přístrojích. I tenhle pásek se smazal, když byl vystaven světlu nebo vložen do nesprávného stroje. Schůzky byly nárazové, pokaždé jiné, pokaždé okamžité, víc nevím, jen že to bylo v době, kdy fašistická agrese ve Vietnamu zuřila plnou silou; v Anglii se k moci znovu dostávala krajní reakce. A ještě to, že podle Ivlova-Lapina měl krtek Gerald vysoké postavení v Cirkusu. Thomasi, říkám ti to proto, že od té doby, co tě miluji, jsem se rozhodla obdivovat všechno anglické a nejvíc tebe. Nechci si představovat, že by se anglický gentleman mohl chovat jako zrádce, i když jsem samozřejmě přesvědčená, že když se rozhodl přidat se k boji za práva dělníků, zachoval se správně. Také se bojím o osud každého, kdo v Cirkusu pracuje na jakékoli konspirativní záležitosti. Thomasi, miluji tě, zacházej s tímto poznatkem opatrně, i tobě by mohl ublížit. Ivlov byl muž jako ty, i když mu říkali Lapin…‘“ Tarr se ostýchavě odmlčel: „Na konci je ještě kousek, který…“

„Přečtěte to,“ zavrčel Guillam.

Tarr pozvedl svazek papírů trochu šikmo a pokračoval stejným bezvýrazným tónem:

„’Thomasi, říkám ti to také proto, že mám strach. Když jsem se dnes ráno vzbudila, seděl na posteli a koukal na mě, jako by byl šílený. Když jsem šla dolů na kávu, strážci Trepov a Novikov na mě zírali jako zvířata a vůbec nedávali pozor, co jedí. Jsem si jistá, že tam byli už několik hodin, a seděl s nimi taky mladý Avilov ze zdejší rezidentury. Prozradil jsi něco, Thomasi? Řekl jsi víc, než jsi mi sdělil? Snad už chápeš, proč to nemůže být nikdo jiný než Alleline. Nemusíš si to vyčítat, umím si představit, co jsi jim řekl. V srdci jsem svobodná. Viděl jsi jen ty moje špatné stránky, pití, strach, lži, ve kterých žijeme. Ale hluboko ve mně hoří nové požehnané světlo. Myslívala jsem si, že svět tajných služeb je místo samo pro sebe a že jsem navěky odsouzená žít na ostrově pololidí. Ale Thomasi, on oddělený není. Bůh mi ukázal, že je uprostřed světa, všude kolem nás, a že stačí jen otevřít dveře a vyjít ven. Abychom byli svobodní, Thomasi, musíš pořád toužit po tom světle, které já jsem našla. Jmenuje se láska. Teď tohle odnesu na naše tajné místo a nechám to tam, dokud je ještě čas. Bože můj, doufám, že je. Bůh mi poskytl útočiště ve svém chrámě. Nezapomeň na něj – tebe jsem tam milovala také.‘“ Tarr byl smrtelně bledý a jeho ruce, když vytahoval zpod košile pouzdro, aby do něj deník vrátil, se chvěly. „Je tam ještě poslední kousek,“ řekl. „’Thomasi, proč si pamatuješ tak málo modliteb z dětství? Tvůj otec byl velký a dobrý člověk.‘ Říkal jsem vám,“ vysvětlil, „byla bláznivá.“

Lacon vytáhl žaluzie a do místnosti teď proudilo bílé denní světlo. Z okna bylo vidět na malou stáj, kde Jackie Laconová, obtloustlá holčička s copánky a s jezdeckou helmou na hlavě, opatrně cválala na svém poníkovi.

KAPITOLA DEVĚT

Než Tarr odešel, Smiley mu položil řadu otázek. Nedíval se přitom na něj, ale šilhal někam do prázdna a v obtloustlé tváři měl smutný výraz, jaký odpovídal této tragédii.

„Kde je originál toho deníku?“

„Vrátil jsem ho zpátky do té mrtvé schránky. Vezměte si to takhle, pane Smiley: než jsem ten deník našel, měli už Irinu v Moskvě čtyřiadvacet hodin. Usoudil jsem, že výslech dlouho nevydrží. Nejspíš na ní začali pracovat hned v letadle, pak podruhé těsně po přistání, a pak výslech, jen co se velcí šéfové nasnídali. Tak oni to těm bázlivějším dělají: Nejdřív síla, pak teprv otázky, ne? Takže mohla být záležitost jednoho dvou dní, než Centrála pošle nějakého poskoka, aby se v tom kostele porozhlídnul.“ Zatvářil se dotčeně. „A taky jsem musel myslet na vlastní bezpečí.“

„Tím myslí, že moskevská Centrála by neměla tak velký zájem na tom podříznout mu krk, kdyby si mysleli, že ten deník nečetl,“ vysvětlil Guillam.

„Ofotografoval jste to?“

„Fotoaparát s sebou nenosím. Koupil jsem si laciný notes. Deník jsem do notesu opsal. Originál jsem tam vrátil. Celé mi to trvalo přesně čtyři hodiny.“ Podíval se na Guillama a pak odvrátil oči. Takhle na denním světle byl v jeho tváři najednou znát hluboký vnitřní strach. „Když jsem se vrátil do hotelu, můj pokoj byl vzhůru nohama; dokonce strhali i tapety. Ředitel mi řekl: ’Okamžitě odsud vypadněte.‘ Nechtěl nic vědět.“

„Nosí s sebou pistoli,“ dodal Guillam. „Vůbec bez ní nevychází.“

„To si pište.“

Smiley ze sebe vydal kysele soucitné zavrčení: „Ty vaše schůzky s Irinou: mrtvé schránky, bezpečnostní signály, záložní plány. Kdo to navrhoval: vy, nebo ona?“

„Ona.“

„Co byly bezpečnostní signály?“

„Řeč těla. Když jsem měl límec rozhalený, věděla, že jsem obhlédl okolí a vzduch je čistý. Když jsem ho měl zapnutý, žádná schůzka nebude, přecházíme na záložní plán.“

„A Irina?“

„Kabelka. Levá ruka, pravá ruka. Přišel jsem první a počkal jsem někde, kde mě viděla. Tak měla možnost se rozhodnout: jít za mnou, nebo to vzdát.“

„To všechno se stalo před více než šesti měsíci. Co jste dělal mezi tím?“

„Odpočíval,“ odsekl nevrle Tarr.

Vysvětlení se ujal Guillam. „Zpanikařil a prchnul mezi domorodce. Utekl do Kuala Lumpuru a pak se zakutal v jedné horské vesnici. Tak to říká. Má tam dceru, jmenuje se Danny.“

„Jo, Danny je moje malá.“

„Usadil se u Danny a její matky,“ pokračoval jako obvykle Guillam, jako by Tarr nic neřekl. „On má manželky rozeseté po celé zeměkouli, ale tahle je teď momentálně zřejmě v čele.“

„Proč jste s tím za námi přišel zrovna teď?“

Tarr neodpověděl.

„Vy nechcete strávit Vánoce s Danny?“

„Jasně že jo.“

„Tak co se stalo? Vyděsilo vás něco?“

„Ledacos jsem zaslechl,“ připustil Tarr nevrle.

„Co jste zaslechl?“

„V Kuala Lumpuru se objevil nějaký Francouz a každému vykládal, že mu dlužím prachy. Chtěl na mě poštvat nějakého právníka. Ale já nikomu prachy nedlužím.“

Smiley se obrátil zase ke Guillamovi. „V Cirkusu ho pořád vedou jako uprchlíka?“

„Předpokládají to.“

„Co s tím zatím dělali?“

„To jde mimo mě. Z tamtamů jsem zaslechl, že v Londýnském středisku měli kvůli němu několik válečných porad, ale nepozvali mě tam a nemám tušení, co z nich vzešlo. Nejspíš nic, jako obvykle.“

„Jaký pas používal?“

Na to měl Tarr připravenou odpověď: „Thomase jsem se zbavil, hned jak jsem dorazil do Malajsie. Usoudil jsem, že Thomas v Moskvě teď zrovna moc populární nebude a že bude lepší ho odpravit hned. V KL jsem si nechal vyrobit britský pas na jméno Poole.“ Podal ho Smileymu. „Za ty prachy není špatný.“

„Proč jste nepoužil některý z těch švýcarských únikových?“

Další ostražitá odmlka.

„Nebo jste o ně přišel, když vám prohledali hotelový pokoj?“

Guillam řekl: „Uložil je hned, jak přijel do Hongkongu. To je standardní praxe.“

„Tak proč jste je nepoužil?“

„Byly číslované, pane Smiley. Byly sice prázdné, ale čísla měly. Upřímně řečeno, byl jsem z toho trochu vyklepaný. Londýn ta čísla znal a bylo docela dobře možné, že je tím pádem zná i Moskva, chápete?“

„Tak co jste tedy s těmi švýcarskými pasy udělal?“ opakoval Smiley přátelsky.

„Říká, že se jich zbavil,“ odpověděl Guillam. „Ale spíš je asi prodal. Nebo vyměnil za tenhle.“

„Jak? Jak jste se jich zbavil? Spálil jste je?“

„Jo, správně, spálil,“ odpověděl Tarr nervózně; byla to napůl výhružka, napůl strach.

„Takže když se vám doneslo, že se po vás ptá ten Francouz –“

„Hledal Poola.“

„Ale kdo kdy slyšel o Poolovi, kromě toho člověka, co vám padělal pas?“ zeptal se Smiley a obracel stránky. Tarr mlčel. „Povězte mi, jak jste cestoval do Anglie,“ vybídl ho Smiley.

„Úplně jednoduše, z Dublinu. Bez problémů.“ Tarr byl špatný lhář, když byl pod tlakem. Možná za to mohli jeho rodiče. Odpovídal příliš rychle, když neměl předem připravenou odpověď, a příliš agresivně, když nějakou v rukávu měl.

„Jak jste se dostal do Dublinu?“ ptal se dál Smiley a prohlížel si pohraniční razítka na prostřední dvoustraně.

„Snadno.“ Už byl zase sebejistý. „Úplně snadno. Mám holku, která dělá letušku u South African. Jeden můj kamarád mě svezl nákladním letadlem do Kapského Města a tam si mě už vzala na starost ta moje holka a domluvila mi zadarmo cestu do Dublinu s jedním z pilotů. Na Východě doteď nikdo neví, že jsem z toho poloostrova vůbec odjel.“

„Dělám co můžu, abych si to ověřil,“ prohlásil Guillam směrem ke stropu.

„Tak to si ale dávejte velkýho majzla, milánku,“ utrhl se na něj Tarr. „Protože nestojím o to, aby se mi pověsil na paty někdo, koho bych nerad viděl.“

„Proč jste přišel za panem Guillamem?“ chtěl vědět Smiley, stále ještě zabraný do Poolova pasu. Vypadal použitě a ohmataně, ani moc plný, ani moc prázdný. „Tedy kromě faktu, že jste měl strach.“

„Pan Guillam je můj šéf,“ odpověděl Tarr ctnostně.

„Napadlo vás, že by vás mohl předat rovnou Allelinovi? Pro vedení Cirkusu jste něco jako hledaný uprchlík, ne?“

„To jistě. Ale myslím, že pan Guillam není z toho nového uspořádání o nic nadšenější než vy, pane Smiley.“

„A Tarr navíc miluje Anglii,“ dodal Guillam jízlivě.

„To je pravda. Stýskalo se mi.“

„Uvažoval jste o tom, že byste zašel za někým jiným než za panem Guillamem? Proč ne třeba některá ze zahraničních rezidentur, kde byste byl v menším nebezpečí? Šéfuje Macklevore pořád ještě Paříž?“ Guillam kývl. „No tak vidíte; mohl jste jít za Macklevorem. On vás naverboval, můžete mu věřit; je ještě ze starého Cirkusu. Mohl jste sedět v bezpečí v Paříži, a ne tady nastavovat krk. Proboha! Lacone, honem!“

Smiley vyskočil a hřbetem jedné ruky si zakryl ústa a vytřeštil oči z okna. Venku Jackie Laconová ležela na břiše na zemi a ječela a poník bez jezdce mizel mezi stromy. Nikdo nestačil ani nic říct, když Laconova manželka, hezká žena s dlouhými vlasy a v tlustých zimních punčochách, přeskočila ohradu a popadla dítě do náruče.

„Padají každou chvíli,“ podotkl podrážděně Lacon. „V tom věku si nic neudělají.“ A poněkud laskavěji dodal: „Nejste zodpovědný úplně za každého, Georgi.“

Pomalu se znova usadili.

„A kdybyste byl měl namířeno do Paříže,“ pokračoval Smiley, „kudy byste jel?“

„Nejspíš stejně až do Irska a pak z Dublinu na Orly. Co bych měl asi tak podle vás dělat, chodit po vodě nebo co, sakra?“

V té chvíli Lacon zrudl a Guillam rozezleně vyskočil. Smileyho to ale zřejmě vůbec nevyvedlo z míry. Vzal znova do ruky pas a pomalu nalistoval začátek.

„A jak jste pana Guillama kontaktoval?“

Guillam rychle odpověděl za něj: „Věděl, kde mám garáž. Nechal na autě lístek, že by ho chtěl koupit, a podepsal se svým pracovním jménem Trench. Navrhl místo schůzky a přidal zastřenou prosbu o diskrétnost, než se rozhodnu prodat někomu jinému. Vzal jsem s sebou Fawna jako chůvu…“

Smiley ho přerušil: „To před chvílí za dveřmi, to byl taky Fawn?“

„Kryl mi záda, když jsme mluvili,“ vysvětloval Guillam, „a od té doby jsem ho měl pořád na očích: jen jsem Tarrovu historku vyposlechl, zavolal jsem z budky Laconovi a požádal o rozhovor. Georgi, tohle snad můžeme probrat mezi sebou, ne?“

„Volal jsi Lacona sem, nebo do Londýna?“

„Sem,“ odpověděl Lacon.

Chvíli bylo ticho a pak Guillam vysvětlil: „Náhodou jsem si pamatoval jméno jednoho děvčete od Lacona z kanceláře. Odvolal jsem se na ni a řekl jsem, že mě požádala, abych s ním naléhavě promluvil v důvěrné záležitosti. Nebylo to dokonalé, ale nic lepšího jsem v té chvíli nevymyslel.“ Po chvilce ticha dodal: „Ale sakra, neměl jsem důvod předpokládat, že je telefon napíchnutý.“

„Naopak. Měl jsi všechny důvody to předpokládat.“

Smiley zavřel pas a zkoumal vazbu ve světle staré stolní lampičky. „Je docela dobrý, ne?“ poznamenal jakoby nic. „Opravdu velice dobrý. Dokonce bych řekl profesionální. Nenašel jsem vůbec žádný kaz.“

„Nebojte, pane Smiley,“ odsekl Tarr a vzal si ho zpátky, „není vyrobený v Rusku.“ Než došel ke dveřím, už se zase usmíval. „Víte co?“ oslovil všechny tři najednou přes dlouhou síň. „Jestli má Irina pravdu, tak budete potřebovat úplně nový Cirkus. Takže když budeme držet pohromadě, třeba by se tam v přízemí mohlo najít místo i pro mě, ne?“ Pak vesele zaklepal na dveře: „Haló, miláčku, to jsem já, Ricki!“

„Díky! Už můžeme. Otevřete, prosím!“ zavolal Lacon. Vzápětí se otočil klíč ve dveřích, objevila se temná postava chůvy Fawna a dvoje kroky zmizely někde v hloubi domu za slabého doprovodu pláče Jackie Laconové.

KAPITOLA DESET

Na jiném konci domu, než ležela stáj, se mezi stromy skrýval travnatý tenisový dvorec. Nebyl to dobrý kurt; málokdy ho sekali. Na jaře byla tráva po zimě promáčená a nedopadalo sem žádné slunce, aby ji vysušilo, v létě se míčky ztrácely v porostu a dnes ráno tu byla po kotníky vysoká vrstva suchých zmrzlých listů, které sem zavál vítr ze všech koutů zahrady. Ale kolem obdélníkového drátěného plotu vedla cestička mezi buky a po ní zvolna kráčeli Smiley a Lacon. Smiley si vzal kabát, ale Lacon byl jen v chatrném obleku. Snad proto zvolil ostrou, i když nepříliš koordinovanou chůzi, při které na každém kroku Smileyho předběhl, takže musel neustále čekat se zdviženými rameny a lokty, než ho jeho menší společník dojde. Pak okamžitě znova odstartoval a začal získávat náskok. Tak obešli dvě kola, než Lacon konečně promluvil.

„Když jste za mnou před rokem přišel se stejným podezřením, bohužel jsem vás vyhodil. Asi bych se měl omluvit. Mýlil jsem se.“ Chvíli bylo ticho a on patrně meditoval o svém prohřešku. „Přikázal jsem vám, abyste svého pátrání nechal.“

„Řekl jste mi, že je protiústavní,“ připomněl Smiley zachmuřeně, jako by si na tento smutný omyl také vzpomínal.

„Takhle jsem to řekl? Bože můj, to jsem byl ale nabubřelý.“

Od domu se dál ozýval Jackiin pláč.

„Vy jste nikdy žádné neměli, co?“ zeptal se Lacon s hlavou obrácenou po zvuku.

„Prosím?“

„Myslím děti. Vy a Ann.“

„Ne.“

„Synovce, neteře?“

„Jednoho synovce.“

„Z vaší strany?“

„Z její.“

Možná jsem odsud nikdy neodjel, říkal si a rozhlédl se po přerostlých růžích kolem sebe, po polámaných houpačkách a promáčených pískovištích, po syrově rudém domě, který v ranním slunci působil tak křiklavě. Možná jsem tady zbyl odminula.

Lacon se znova omlouval: „Můžu vůbec přiznat, že jsem tak docela nevěřil vaší motivaci? Napadlo mě totiž, že vás k tomu navedl Řídící. Že si chtěl zachovat moc a Percyho Allelina vyřadit ze hry,“ – a znova vyrazil vpřed, dlouhé kroky, zápěstí ven.

„Ale kdepak, ujišťuju vás, že Řídící s tím vůbec neměl nic společného.“

„To si teď uvědomuju. Tou dobou jsem to ale nevěděl. Ono je těžké odhadnout, kdy lidem od vás věřit můžu a kdy ne. Žijete podle trochu jiných standardů, ne? Já to chápu, vy musíte. Nesoudím vás. Máme koneckonců stejné cíle, i když naše metody se liší.“ Přeskočil strouhu. „Slyšel jsem jednou, jak někdo říkal, že morálnost je metoda. Souhlasíte? Nejspíš ne. Vy byste asi řekli, že morálnost propůjčuje věcem účel. Jenže ono je těžké rozpoznat ty účely, v tom je problém, zvlášť když je člověk Brit. Nemůžeme od vás čekat, že nám budete určovat politiku, ne? Můžeme na vás chtít jen to, abyste ji prosazovali. Je to tak? Ono je to těžké.“

Smiley se za ním přestal honit. Usedl na zrezivělou houpačku a přitáhl si kabát těsněji k tělu. Počkal, až se Lacon vrátí a usadí se vedle něj. Chvíli se pohupovali a pružiny vrzaly.

„Proč si sakra vybrala zrovna Tarra?“ zavrčel konečně Lacon a hrál si s dlouhými prsty. „Ze všech lidí na světě ona se svěří zrovna jemu. Neumím si představit nikoho, kdo by se k tomu hodil míň.“

„Tuhle otázku budete bohužel asi muset položit nějaké ženě, ne nám,“ podotkl Smiley a v duchu ho napadlo, kde asi leží takový Immingham.

„Ale jistě,“ souhlasil velkoryse Lacon. „Ono je to celé úplná záhada. V jedenáct mám schůzku s ministrem,“ svěřil se tišeji. „Budu ho muset zasvětit do situace. Váš parlamentní bratranec,“ dodal nuceně žertovným tónem.

„Annin bratranec,“ opravil ho Smiley stejným nepřítomným tónem. „Hodně vzdálený, to je pravda, ale přece bratranec.“

„A Bill Haydon je také Annin bratranec? Náš ctěný šéf Londýnského střediska?“ Tuhle hru už spolu také kdysi hráli.

„Z jiné větve, ale ano, Bill je taky její bratranec.“ Celkem zbytečně dodal: „Pochází ze staré rodiny s dlouhou politickou tradicí. Během té doby se dost rozmohla.“

„Ta tradice?“ Lacon rád chytal lidi při nepřesnostech.

„Ta rodina.“

Tam za těmi stromy jezdí auta, přemýšlel Smiley. Za těmi stromy leží celý svět, ale Lacon má tenhle červený hrad a smysl pro křesťanskou etiku, která mu neslibuje jinou odměnu než rytířskou hodnost, uznání kolegů, tučnou penzi a pár předsednictví v radách dobročinných organizací.

„No, prostě v jedenáct k němu jdu,“ Lacon se prudce zvedl a znova vykročili. K Smileymu se dozadu v ranním ostrém vzduchu doneslo jméno „Ellis“ a na okamžik se ho zase zmocnila divná nervozita jako u Guillama v autě. „Koneckonců,“ pokračoval Lacon, „oba jsme měli na svůj názor plné právo. Vy jste tvrdil, že Ellise někdo zradil, a volal jste po honu na čarodějnice. Můj ministr a já jsme se domnívali, že to zavinil Řídící svou hrubou neschopností – a ministerstvo zahraničí s námi ten názor sdílelo, a to říkám ještě mírně – a chtěli jsme nové koště.“

„Ale já to vaše dilema docela chápu,“ usmál se Smiley spíš pro sebe než na Lacona.

„To jsem rád. A nezapomeňte, Georgi: Vy jste byl Řídícího člověk. Řídící dával přednost vám před Haydonem, a když se mu ke konci vymkly věci z rukou a pustil se do celého toho šíleného dobrodružství, vy jste tomu stál v čele. Nikdo jiný než vy, Georgi. To se člověku nestane každý den, aby se hlava jeho tajné služby pustila do soukromé války proti Čechům.“ Bylo jasné, že ta vzpomínka ještě pálí. „Za jiných okolností by asi ke zdi postavili Haydona, ale u volantu jste byl vy, a –“

„A Percy Alleline byl ministrův člověk,“ dořekl Smiley tak mírně, že to Lacona přimělo zastavit se a poslouchat.

„Neměli jste přece podezření na nikoho konkrétního! Na nikoho jste neukázali prstem! Vyšetřování bez konkrétního směru může mít ničivé následky!“

„Kdežto nové koště mete líp.“

„Percy Alleline? Celkem vzato si vedl výjimečně dobře. Dodával informace, ne skandály. Do slova a do písmene se držel svých slibů a získal si důvěru zákazníků. Invazi na československé území zatím nepodnikl, pokud já vím.“

„Kdo by nebyl úspěšný, když má Billa Haydona,“ ušklíbl se Smiley.

„Třeba Řídící,“ odsekl Lacon.

Zastavili se u prázdného bazénu a koukali do hlubšího konce. Smiley měl pocit, že ze špinavé hloubky slyší významný tón Roddyho Martindalea: Malé čítárny na Admiralitě, tu a tam nějaký ten výboreček s divným jménem…

„Co ten Percyho výjimečný zdroj, ten je ještě v oběhu?“ chtěl věděl Smiley. „Myslím operaci Magie nebo jak se tomu materiálu teď říká.“

„Nevěděl jsem, že jste byl na seznamu,“ řekl Lacon a nezdál se ani trochu potěšený. „Ale když se ptáte, tak ano. Zdroj Merlin je naše stálice a jeho produktům se pořád ještě říká Magie. Takhle dobrý materiál už Cirkus léta neměl. Vlastně co já si vzpomínám, nikdy.“

„A pořád ještě se používají ty speciální postupy?“

„No jistě, a když se teď stalo tohle, předpokládám, že bezpečnostní opatření ještě zpřísníme.“

„Já bych to nedělal, být vámi. Gerald by mohl začít něco tušit.“

„A to je právě ono, ne?“ podotkl Lacon rychle a Smiley si uvědomil, že má v sobě zvláštní sílu. Chvilku vypadá jako hubený, nahrbený boxer, kterému jsou rukavice příliš velké v zápěstích; vzápětí se rozpřáhne tak, že člověk skončí v provazech, a on na něj hledí s křesťanským soucitem. „Nemůžeme nic dělat. Nemůžeme vyšetřovat, protože všechny k tomu potřebné nástroje má v rukou Cirkus a možná krtek Gerald osobně: nemůžeme sledovat, odposlouchávat, otevírat poštu. K čemukoli takovému bychom potřebovali Esterhaseho lampáře, a Esterhase je v podezření stejně jako kdokoli jiný. Nemůžeme vyslýchat, nemůžeme nikomu omezit přístup k citlivým tajným informacím. Udělat cokoli z toho by znamenalo riskovat, že krtka poplašíme. Tohle je ta nejstarší otázka vůbec, Georgi. Kdo může špehovat špehy? Kdo vykouří lišku tak, aby nevykouřil i sám sebe?“ Pak se neohrabaně pokusil o vtip. „Nebo spíš krtka,“ dodal stranou.

Smiley v náhlém záchvatu energie vyrazil vpřed a dusal po cestičce směrem ke stáji.

„No tak jděte ke konkurenci,“ zavolal. „Jděte na bezpečáky. Jsou to odborníci, ti vám to zařídí.“

„To ministr nedovolí. Víte moc dobře, co si on a Alleline myslí o konkurenci. A podle mého názoru právem. Spousta bývalých koloniálních úředníků by se měla hrabat v papírech Cirkusu? To je, jako kdyby měla armáda vyšetřovat námořnictvo.“

„Ne, to přirovnání vůbec nesedí,“ nesouhlasil Smiley.

Ale Lacon jako dobrý státní úředník měl hned připravené další přirovnání: „No, tak řekněme, že ministr bude radši žít pod zatékající střechou, než aby mu celý hrad strhli nájezdníci. Spokojený? A on má naprostou pravdu, Georgi. Máme agenty v poli a ve chvíli, kdy by se nám bezpečáci začali hrabat v papírech, tak za jejich bezpečnost nedám ani zlámanou grešli.“

Teď zase Smiley musel zpomalit. „Kolik?“

„Šest set, plus mínus.“

„A za Oponou?“

„Podle rozpočtu sto dvacet.“ Když šlo o čísla nebo o jakýkoli druh faktů, Lacon nikdy nezaváhal. To bylo zlato, s nímž pracoval, které rýžoval z šedé byrokratické půdy. „Pokud můžu soudit z finančních zpráv, prakticky všichni jsou pořád aktivní.“ Udělal velký krok. „Tak můžu mu říct, že to uděláte, viďte?“ protáhl, jako by se nic nedělo, jako by ta otázka byla pouhá formalita. „Vezmete tu práci, vyčistíte ten chlív? Projdete to dozadu, dopředu, jak bude potřeba? Koneckonců, je to vaše generace. Vaše dědictví.“

Smiley otevřel nízká vrata do stáje a zabouchl je za sebou. Otočil se a oba na sebe hleděli přes rozviklaný plůtek. Lacon byl trochu zarůžovělý a oddaně se na něj usmíval.

„Proč říkám Ellis?“ zeptal se jakoby nic. „Proč mluvím o Ellisově aféře, když se ten chudák doopravdy jmenoval Prideaux?“

„Ellis bylo jeho pracovní jméno.“

„No ovšem. V poslední době je těch skandálů tolik, že člověk zapomíná detaily.“ Pomlka. Mávnutí pravou rukou, krok vpřed. „A byl to Haydonův kamarád, ne váš.“

„Před válkou byli spolu v Oxfordu.“

„A během ní a po ní byli v Cirkusu v jedné stáji. Slavný tým Haydon-Prideaux. Můj předchůdce o nich pořád mluvil.“ Pak opakoval: „Ale vy jste k němu nikdy neměl blízko?“

„K Prideauxovi? Ne.“

„Není to váš bratranec?“

„Proboha živého,“ odfrkl Smiley.

Lacon najednou zase zrozpačitěl, ale zatvrzele ze Smileyho nespouštěl oči. „A nemáte žádný citový nebo jiný důvod, který by vám mohl bránit ten úkol přijmout? Musíte to říct upřímně, Georgi,“ prohlásil s úzkostí v hlase, jako by Smileyho upřímnost byla to poslední, oč by stál. Chvilku počkal, pak mávl rukou: „I když žádný skutečný důvod nevidím. Část každého z nás je veřejná. Závazky ke společnosti platí na obě strany, že? A vy jste to vždycky věděl. A Prideaux taky.“

„Jak to myslíte?“

„Ale proboha, Georgi, přece ho postřelili. Kulka do zad, to už je dost velká oběť, nemyslíte si? Dokonce i ve vašem světě.“

Smiley stál za ohradou, pod mokrými stromy, ze kterých kapalo, lapal po dechu a snažil se udělat si pořádek ve svých emocích. Hněv, který pocítil, ho překvapil jako stará nemoc. Od chvíle, kdy odešel na odpočinek, popíral existenci hněvu a vyhýbal se všemu, co by ho mohlo spustit: novinám, bývalým kolegům, drbnám, jako byl Martindale. Celý život se spoléhal na svou chytrost a obsáhlou paměť, ale teď se na plný úvazek věnoval zapomínání. Přinutil se věnovat vědeckým zájmům, které mu poskytovaly vítané rozptýlení v době, kdy byl ještě v Cirkusu, ale teď, když nepracoval, mu neříkaly nic, absolutně nic. Byl by to nejradši vykřikl: Nic!

„Spal to všechno,“ radila mu Ann, když došlo na jeho knihy. „Podpal třeba celý dům. Ale nehnij takhle!“

Jestli tím „hnít“ myslela přizpůsobit se, tak se trefila: skutečně přesně tohle měl v úmyslu. Jak se blížil k období, které pojišťovací inzeráty tak rády nazývají podzimem života, snažil se, skutečně se snažil být takový, jaký by modelový rentiér být měl; ovšem nikdo, a nejméně ze všech Ann, mu nebyl za to úsilí vděčný. Každé ráno, když vstával z postele, každý večer, když do ní uléhal, obvykle sám, připomínal sám sobě, že není a nikdy nebyl nepostradatelný. Naučil se připustit, že se za těch posledních pár příšerných měsíců Řídícího kariéry, kdy katastrofa stíhala katastrofu, provinil ztrátou perspektivy. A jestli starý profesionál Adam se v něm občas bouřil a říkal: „Víš přece, že se něco zvrtlo, víš, že Jima Prideauxe zradili – a co by o tom mohlo svědčit výmluvněji než kulka, vlastně dvě kulky v zádech?“ – No dobře, odpověděl si, předpokládejme, že to tak je. A že měl pravdu. „Není to čirá ješitnost předpokládat, že jeden obtloustlý špion středního věku je jedinou osobou, která může udržet svět pohromadě?“ říkal si někdy. A jindy zase: „Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by z Cirkusu odešel a nenechal tam po sobě nějakou neuzavřenou záležitost.“

Jedině Ann, ačkoli nechápala, co přesně se v něm odehrává, odmítala jeho závěry přijmout. S vášnivostí, jaké jsou schopny jen ženy, když mluví o takových záležitostech, ho nutila, aby se vrátil, aby navázal tam, kde skončil, aby si nehledal snadné cestičky ven. Ne že by samozřejmě něco věděla, ale kterou ženu kdy zastavil nedostatek informací? Ona to tak cítila. A pohrdala jím za to, že nejednal v souladu s jejími pocity.

A teď, když už vlastnímu dogmatu málem uvěřil, což mu nijak neusnadňovala Annina náklonnost k nezaměstnanému herci, co se nestane? Všichni duchové z jeho minulosti – Lacon, Řídící, Karla, Alleline, Esterhase, Bland a konečně i sám Bill Haydon – vtrhnou do jeho cely, vlečou ho zpátky do téže zahrady a s radostí ho informují, že všechno to, co nazýval ješitností, ve skutečnosti byla pravda?

„Haydon,“ opakoval si pro sebe; už nedokázal zarazit vlny vzpomínek. Dokonce i to jméno jako by mu dalo elektrickou ránu. „Slyšel jsem, že ty a Haydon jste kdysi dávno sdíleli všechno,“ říkal Martindale. Podíval se na své buclaté ruce a zjistil, že se chvějí. Jsi moc starý, neschopný? Bojíš se štvanice? Nebo spíš toho, co na jejím konci objevíš? „Vždycky se najde deset důvodů nedělat nic,“ říkávala Ann – byla to její oblíbená omluva pro četné prohřešky – „ale jen jeden důvod dělat něco. A to je, že to chceš.“ Nebo musíš? To by Ann prudce popírala; přinucení je jen důvod, proč udělat to, co chceš; nebo proč neudělat, čeho se bojíš.

? ? ?

Prostřední děti pláčou déle než jejich bratři a sestry. Jackie Laconová se dívala na odcházející společnost přes matčino rameno, protože si v její náruči stále ještě léčila bolest a poraněnou pýchu. Napřed šli dva muži, které ještě nikdy neviděla, jeden vysoký, jeden malý a tmavý. Odjeli v malé zelené dodávce. Všimla si, že jim nikdo nemává, nikdo se s nimi neloučí. Pak odjel svým vlastním autem její otec; nakonec světlovlasý hezký muž a jiný, nevysoký a tlustý, v obrovském kabátě, který vypadal jako deka na poníka, zamířili ke sportovnímu autu zaparkovanému pod buky. Chviličku byla přesvědčená, že tomu tlustému něco je; táhl se vzadu příliš pomalu a bolestivě. Když pak viděl, jak mu ten hezký přidržuje dveře od auta, jako by se vzbudil a pustil se do neohrabaného poklusu. Kdovíproč ji to znova znepokojilo. Zachvátila ji nová bouře žalu a matka ji nemohla utěšit.

KAPITOLA JEDENÁCT

Peter Guillam byl galantní muž, vědomě loajální k těm, které měl rád. A kromě nich se už dávno zavázal Cirkusu. Jeho otec, francouzský obchodník, byl za války zapojený do ilegální sítě Cirkusu, a jeho matka, Angličanka, dělala jakési záhadné věci kolem šifer. Guillam sám, krytý jako loďařský úředník, ještě před osmi lety řídil své vlastní agenty ve francouzské části severní Afriky, která byla považována za vražedný post. Jeho síť odhalili, jeho agenty oběsili a on sám nastoupil dlouhou kariéru odstaveného profesionála středního věku. Dřel v Londýně, občas pro Smileyho, vedl pár operací, jež se řídily z domova, krom toho měl síť přítelkyň, které o sobě navzájem nevěděly, a když Cirkus převzala Allelinova parta, vyšoupli ho na mráz do Brixtonu – nejspíš proto, že se zapletl s nesprávnými lidmi, mezi jinými se Smileym. Tak by aspoň do minulého pátku vylíčil svůj životní příběh. Především na tom vztahu se Smileym by rozhodně trval do samého konce.

Tenkrát po svém odvolání Guillam trávil většinu času v londýnském přístavu, kde dával dohromady celkem málo významnou síť z polských, ruských a čínských námořníků, na něž on a pár lovců talentů občas narazili. Mezitím sedával v malé místnůstce v prvním patře Cirkusu, utěšoval hezkou sekretářku jménem Mary a byl docela spokojený, až na to, že nikdo důležitý nikdy neodpovídal na jeho hlášení. Když někam telefonoval, bylo buď obsazeno, nebo to nikdo nebral. Nejasně zaslechl něco o tom, že nastaly potíže, jenže potíže byly pořád. Například se obecně mluvilo o tom, že Řídící a Alleline se spolu chytli, jenže to už roky nebylo nic nového. Věděl také, jako všichni ostatní, že v Československu selhala nějaká velká operace, že ministerstvo zahraničí i ministerstvo obrany pekelně zuří a že Jim Prideaux, šéf lovců lebek, nejstarší specialista na Čechy a celoživotní parťák Billa Haydona, schytal kulku a že ho sbalili. Předpokládal, že proto všude vládne to hlasité ticho a pochmurné výrazy. Odtud také ten šílený vztek Billa Haydona, který se jako nervózní vlny šířil celou budovou. Jako hněv Boží, říkala tenkrát Mary, která měla ráda dramatická vyjádření. Později slyšel i o katastrofě zvané Svědectví. Svědectví, jak mu Haydon sdělil mnohem později, byla ta nejnemožnější akce, jakou kdy spískal starší pán pro oživení své skomírající slávy, a Jim Prideaux za to zaplatil. Něco z toho se dostalo do novin, došlo na interpelace v parlamentu a dokonce se šířily nikdy oficiálně nepotvrzené pověsti, že britské jednotky v Německu byly uvedeny do stavu nejvyšší pohotovosti.

Nakonec si, jak se tak toulal tu i onde po kancelářích, uvědomil to, co ostatním došlo už před několika týdny. Cirkus nebyl jen zamlklý, on byl znehybnělý. Nic nepřicházelo sem, nic neodcházelo ven, přinejmenším ne na té úrovni, kde se pohyboval Guillam. Lidé, kteří tomu všemu měli velet, zalehli do zákopů, a když přišel den výplaty, nebyly v přihrádkách žádné hnědé obálky, protože, jak říkala Mary, hospodyňky nedostaly obvyklý měsíční příkaz je vydat. Tu a tam se někdo zmínil, že viděl Allelina odcházet z klubu a tvářit se zuřivě. Nebo Řídícího nasedat do auta a zářit jako sluníčko. Nebo že Bill Haydon podal výpověď, protože prý se jeho příkazy ignorují nebo ruší; jenže Bill podával výpovědi pořád. Tentokrát je to něco jiného, tvrdily pověsti: Haydon zuří, že Cirkus nechce zaplatit Čechům požadovanou cenu za repatriaci Jima Prideauxe; prý byla příliš vysoká, buď v agentech, nebo v prestiži. Nato Bill dostal jeden ze svých záchvatů šovinismu a prohlásil, že žádná cena není příliš vysoká, když jde o to, aby se jeden loajální Angličan dostal domů; dejte jim, co chtějí, ale hlavně dostaňte Jima zpátky.

Pak jednoho večera Smiley nakoukl ke Guillamovi do dveří a navrhl, aby šli na panáka. Mary si neuvědomila, kdo to je, a jen ho svým elegantně protahovaným tónem pozdravila. Když bok po boku odcházeli z Cirkusu, popřál Smiley svým obvyklým úsečným způsobem vrátným dobrou noc, a v hospodě na Wardour Street oznámil: „Vyhodili mě,“ a to bylo všechno.

Z hospody šli do baru kousek od Charring Cross; byl to sklep, kde hrála hudba a nikdo tam nebyl. „Řekli ti nějaký rozumný důvod?“ ptal se Guillam. „Nebo jen proto, že jsi ztloustnul?“

Na slovo „rozumný“ se Smiley soustředil, když šli po nábřeží Temže. Tou dobou byl zdvořile, ale důkladně opilý, ale tohle ho zaujalo.

„Myslíš rozumný jako logický? Nebo rozumný jako pochopitelný?“ chtěl vědět; v té chvíli spíš připomínal Billa Haydona, jehož předválečný, oxfordský styl polemiky tou dobou všem zněl v uších. „Nebo snad rozumný jako přijatelný? Mně žádné rozumné důvody říkat nemusejí. Já si je umím sepsat sám. A to není totéž,“ hlásal ještě, když ho Guillam vmáčkl do taxíku a dal řidiči peníze a adresu, „to vůbec není totéž jako nějaká nedopečená tolerance, protože ta přijde, když je člověku všechno jedno.“

„Amen,“ řekl Guillam. Jak se díval za odjíždějícím taxíkem, bylo mu jasné, že podle pravidel Cirkusu jejich přátelství tak, jak bylo, v této chvíli skončilo. Další den se Guillam dozvěděl, že padaly i další hlavy a že Percy Alleline má začít dělat nočního hlídače s titulem výkonného velitele a že Bill Haydon, ke všeobecnému ohromení, ale především asi kvůli vytrvalému vzteku na Řídícího, bude sloužit pod ním; nebo, jak říkali ti moudřejší, nad ním.

O Vánocích byl Řídící mrtvý. „A příští na řadě jsi ty,“ prorokovala tenkrát Mary, která v těch všech událostech viděla druhý útok na Zimní palác a která plakala, když Guillam odjížděl na Sibiř do Brixtonu, ironicky na místo Jima Prideauxe.

Když Guillam to deštivé pondělní odpoledne stoupal po čtyřech schodech k vratům Cirkusu, rozjařený vyhlídkou na zradu, opakoval si všechny tyhle události v hlavě a došel k názoru, že dnešek je prvním krokem na cestě zpátky.

Předchozí noc strávil v prostorném bytě na Eaton Place ve společnosti Camilly, studentky hudby s dlouhým tělem a smutnou krásnou tváří. I když jí nebylo víc než dvacet, v černých vlasech už měla šedé nitky, jako po šoku, o kterém nikdy nemluvila. Možná že dalším efektem tohoto neznámého traumatu bylo i to, že nejedla maso, nenosila nic koženého a nepila alkohol; jedině v lásce, jak se Guillamovi zdálo, se těchto záhadných zábran zbavila.

Dopoledne strávil sám ve své krajně zanedbané kanceláři v Brixtonu fotografováním dokumentů Cirkusu; vzal si na to z operačních zásob subminiaturní fotoaparát, jak to často dělával, aby zůstal ve hře. Skladník se zeptal: „Na denní světlo, nebo na elektrické?“ a přátelsky si spolu podiskutovali o zrnitosti filmů. Řekl sekretářce, že ho nikdo nemá rušit, zavřel dveře a pustil se do práce podle Smileyho přesných instrukcí. Okna byla umístěná hodně vysoko. I když seděl, viděl jen nebe a špičku nové školy o kus dál ve stejné ulici.

Začal s příručkami ze svého osobního sejfu. Smiley mu určil priority. Nejdřív seznam personálu, vydávaný pouze vyšším šéfům, kde se uváděly domácí adresy, telefonní čísla, jména a pracovní jména veškerého domácího personálu Cirkusu. Zadruhé pracovní řád, kde byl i rozkládací graf Cirkusu tak, jak ho Alleline reorganizoval. Uprostřed leželo Haydonovo Londýnské středisko jako obrovský pavouk uprostřed pavučiny. „Po tom fiasku s Prideauxem,“ hřímal prý Bill, „už nebudou žádné soukromé armády, žádné Ať neví pravice, co činí levice.“ Alleline, všiml si Guillam, tu byl označený dvakrát: jednou jako náčelník, jednou jako „Ředitel zvláštních zdrojů“. Podle toho, co říkaly klepy, to byly právě tyhle zdroje, co drželo Cirkus nad vodou. Podle Guillamova názoru nic jiného nemohlo vysvětlit netečnost Cirkusu na pracovní úrovni a úctu, kterou k němu choval Whitehall. K těmto dokumentům na Smileyho naléhání přidal ještě revidované regule lovců lebek ve formě Allelinova dopisu začínajícího „Milý Guillame“ a detailně popisující omezení jeho pravomocí. V několika případech byl vítězem Toby Esterhase, šéf actonských lampářů, jediné pobočky, která za lateralismu prosperovala.

Pak se přestěhoval ke svému stolu a ofotografoval, rovněž podle Smileyho instrukcí, hrst rutinních oběžníků, které by mohly být užitečné, aby si člověk udělal všeobecnou představu. Byla mezi nimi stížnost od správce na stav bezpečných domů v londýnské oblasti („Laskavě se k nim chovejte, jako by byly vaše vlastní“) a další kvůli zneužívání utajených linek Cirkusu pro soukromé hovory. Nakonec velmi hrubý osobní dopis z dokumentace, který ho varoval „už skutečně naposledy“, že řidičský průkaz na jeho pracovní jméno je propadlý a že pokud se laskavě nebude obtěžovat ho obnovit, „postoupíme vaše jméno hospodyňkám k příslušnému disciplinárnímu zásahu“.

Odložil fotoaparát a vrátil se k sejfu. Na spodní polici ležela hromádka zpráv od lampářů, které nesly podpis Tobyho Esterhaseho a byly označené kódovým jménem Sekera. V těch byla jména a krycí profese dvou nebo tří set identifikovaných sovětských zpravodajců, kteří pod různými legálními a pololegálními záminkami působili v Londýně: obchod, TASS, Aeroflot, Rádio Moskva, konzulární a diplomatické funkce. Kde to bylo namístě, uváděli také datum, kdy se jimi lampáři zabývali, a jména vedlejších linií, což byl v žargonu termín pro kontakty, na které během vyšetřování narazili, ale ne vždycky je dotáhli do konce. Tyhle zprávy chodily v pravidelném ročním přehledu a každoměsíčních doplňcích. Nahlédl nejdřív do hlavního svazku, pak do dodatků.

V jedenáct dvacet zamkl sejf, zavolal z přímé linky Londýnské středisko a chtěl Laudera Stricklanda z bankovní sekce. „Laudere, tady Peter z Brixtonu, jak se vede?“

„Ano, Petere, co pro tebe můžeme udělat?“

Stručně a úředně. My v Londýnském středisku máme důležitější kamarády, říkal ten tón.

Guillam mu vysvětlil, že jde o vyprání určité částky špinavých peněz, z nichž se bude financovat manévr proti jistému francouzskému diplomatickému kurýrovi, který by mohl být na prodej. Svým nejskromnějším hlasem se dotázal, jestli by si na něj Lauder nemohl udělat chvíli času, aby se na to sešli a probrali to. Schválilo ten projekt Londýnské středisko? chtěl vědět Lauder. Ne, ale papíry už Peter odeslal Billovi v pravidelné poště. Lauder Strickland trochu změkl; Guillam naléhal: „Je v tom pár docela choulostivých věcí, Laudere. Myslím, že to bude chtít takový mozek jako váš.“

Lauder mu slíbil věnovat půlhodinu.

Cestou do West Endu nechal filmy ve skrovném podniku drogisty jménem Lark na Charring Cross Road. Lark, jestli to byl on, byl velice tlustý muž s obřími pěstmi. Obchod byl prázdný.

„Filmy pana Lamptona, vyvolat, prosím,“ řekl Guillam. Lark si od něj vzal balíček, odnesl ho dozadu, a když se vrátil, řekl drsným hlasem: „Zařízeno.“ A pak vyfoukl spoustu dechu najednou, jako by kouřil – i když nekouřil. Doprovodil Guillama ke dveřím a řinčivě za ním zavřel. Kam na ně proboha George chodí? říkal si Guillam. Koupil si předtím pro jistotu pastilky na chrapot. Každý pohyb musí být vysvětlitelný, varoval ho Smiley; radši předpokládej, že máš čtyřiadvacet hodin denně v patách honicí psy z Cirkusu. To je mi novinka, pomyslel si Guillam. Toby Esterhase by pustil psy třeba na vlastní matku, kdyby mu to od Allelina vyneslo poplácání po zádech.

Z Charring Cross šel pěšky k Chez Victor poobědvat s jedním ze svých lidí, Cy Vanhoferem, a s jistým lumpem, který si říkal Lorimer a tvrdil, že se dělí o milenku s východoněmeckým velvyslancem ve Stockholmu. Lorimer hlásal, že ta holka je ochotná jít s nimi, ale chce za to britské občanství a spoustu peněz při dodání prvních výsledků. Tvrdil, že je ochotná udělat všechno: prohlížet velvyslanci poštu, napíchnout mu byt nebo mu „nasypat střepy do vany“, což měl být vtip. Guillam usoudil, že Lorimer lže, a napadlo ho, jestli v tom Vanhofer nejede taky, ale byl dost chytrý, aby si uvědomil, že zrovna teď nedokáže odhadnout, kam se kdo kloní. U Chez Victor to měl rád, ale vůbec si nepamatoval, co vlastně jedl, a když teď vstoupil do haly Cirkusu, došlo mu, že důvodem bylo rozčilení.

„Brejden, Bryante.“

„Rád vás vidím, pane. Sedněte si, pane, jenom na chvilinku, pane, děkuji,“ řekl Bryant jedním dechem a Guillam se usadil na dřevěné židli a myslel na zubaře a na Camillu. Camilla byla nedávná a dost nestálá akvizice; už to bylo dost dlouho, co věci naposled vzaly takhle rychlý spád. Potkali se na večírku a povídali si sami v koutku o pravdě, s mrkvovou šťávou v ruce. Guillam to prostě zkusil; prohlásil, že v etice se moc nevyzná, ale nemohli by místo toho jít spolu do postele? Chvíli o tom vážně uvažovala; pak si došla pro kabát. Od té doby s ním zůstala, vařila ořechové karbanátky a hrála na flétnu.

Hala vypadala zanedbaněji než jindy. Tři staré výtahy, dřevěná zástěna, plakát na čaj značky Mazzaewatee, Bryantova strážnice s prosklenou stěnou, kalendářem Výjevy z Anglie a několika omšelými telefony.

„Pan Strickland vás očekává, pane,“ řekl Bryant, když vylezl ze své budky, a pomalým pohybem opatřil růžovou propustku časovým razítkem: Čtrnáct padesát pět, P. Bryant, vrátný. Mříž prostředního výtahu rachotila jako otep klestí.

„Nebylo by načase to trochu naolejovat?“ zavolal Guillam, když čekal, až mříž zapadne.

„Pořád jim to hlásíme,“ spustil Bryant své oblíbené stížnosti. „Nikdy s tím nic neudělají. Člověk jim to může říkat horem dolem, a nic. Jak se vede rodině, pane?“

„Dobře,“ odpověděl Guillam, který žádnou neměl.

„Správně,“ pokýval Bryant. Když se Guillam podíval dolů, viděl, jak Bryantova smetanová hlava mizí dole pod jeho nohama. Pokud si dobře pamatoval, Mary mu říkávala Jahody se šlehačkou: červený obličej, bílé vlasy a celý rozbředlý.

Ve výtahu si prohlédl svou propustku. „Propustka k návštěvě LS“, stálo nahoře. „Navštívená osoba: Bankovní odd. Tento dokument vraťte při odchodu.“ A řádka označená „Podpis hostitele“, zatím prázdná.

„Dobré odpoledne, Petere. Vítám vás. Jdete myslím malinko pozdě, ale to nevadí.“

Lauder čekal u přepážky, v celé své nížce sto padesáti centimetrů a s bílým límečkem u krku, a v podstatě byl z návštěvy nadšený, i když by to na sobě nedal znát. Za časů Řídícího se tohle patro hemžilo zaměstnanými lidmi. Teď vchod uzavírala přepážka a vrátný s krysí tvářičkou prozkoumal jeho propustku.

„Proboha, jak dlouho máte tuhle obludu?“ zeptal se Guillam a přibrzdil před lesklým novým automatem na kávu. Dvě dívky si tam plnily kelímky, ohlédly se a řekly: „Ahoj, Laudere,“ ale dívaly se přitom na Guillama. Jedna mu připomínala Camillu; stejné lenivě palčivé oči, soudící mužskou nedostatečnost.

„Ale nemáš ponětí, kolik člověkohodin to ušetří,“ zvolal okamžitě Lauder. „Je to fantazie. Úplná fantazie,“ a málem se ve svém nadšení srazil s Billem Haydonem.

Ten vycházel ze své kanceláře, šestiúhelníkové pepřenky s výhledem na New Compton Street a na Charring Cross Road. Mířil stejným směrem jako oni, ale rychlostí tak kilometr za hodinu, což pro něj v budově bylo na plný plyn. Venku to bylo něco jiného; i Guillam to viděl při výcvikových hrách v Sarrattu, a jednou při nočním výsadku v Řecku. Venku byl rychlý a nadšený; jeho dychtivý obličej, v téhle ošuntělé chodbě zastíněný a uzavřený, venku na vzduchu vypadal, jako by ho zformovala všechna ta exotická místa, kde působil. A byla jich spousta; Guillamovu obdivnému zraku se zdálo, jako by neexistovala ani jediná zájmová oblast, která by někde nenesla Haydonovu stopu. Během své vlastní kariéry Peter znova a znova narážel na nějaký ten Billův exotický zásah. Před rokem nebo dvěma, kdy pořád ještě pracoval na své námořní výzvědné síti, bylo jedním z jeho cílů sestavit tým pobřežních pozorovatelů pro čínské přístavy Wen-čou a Siamen. A ke svému úžasu zjistil, že přímo v těch místech žijí čínští agenti, které Bill Haydon naverboval při nějakém zapomenutém válečném dobrodružství, že mají veškeré vybavení a ukryté vysílačky a že je možné je kontaktovat. Jindy zase, když probíral staré válečné záznamy o práci agentů Cirkusu, spíš z nostalgie po oněch časech než ze současného profesionálního optimismu, narazil Guillam na Haydonovo pracovní jméno dvakrát těsně po sobě: v jednačtyřicátém řídil malou flotilu francouzských rybářských člunů v ústí řeky Helford; stejného roku společně s Jimem Prideauxem vytvářeli kurýrské linky v jižní Evropě, z Balkánu až do Madridu. Pro Guillama byl Haydon představitelem té neopakovatelné, odcházející generace Cirkusu, do které patřili i jeho rodiče a George Smiley – výjimečné a v Haydonově případě i s modrou krví –, lidí, kteří jako by žili deset neuspěchaných životů v porovnání s jeho jediným a navíc uštvaným, a přesto ještě po třiceti letech dodávali Cirkusu jeho dohasínající příchuť dobrodružství.

Když je Haydon uviděl, naprosto znehybněl. Bylo to už měsíc, co s ním Guillam naposled mluvil; nejspíš byl pryč za nějakou blíže neurčenou záležitostí. Teď, ve světle, které na něj dopadalo z otevřených dveří jeho vlastní kanceláře, vypadal zvláštně vysoký a tmavý. Něco nesl, ale Guillam moc neviděl co – časopis, složku, zprávu. V kanceláři, kam bylo kolem jeho siluety trochu vidět, měl nepořádek jako student; působila chaoticky a přitom trochu jako mnišská cela. Všude se válely hromady zpráv, spisů a průklepů; na zdi měl nástěnku plnou pohlednic a výstřižků z novin; vedle ní, nakřivo a bez rámu, visel jeden z Billových starých obrazů, nějaká abstrakce v tvrdých plochých barvách pouště.

„Ahoj, Bille,“ pozdravil Guillam.

Haydon nechal dveře otevřené – hospodyňky by mu daly, kdyby to viděly – a vykročil před nimi, stále ještě beze slova. Oblečený byl jako vždycky pečlivě. Kožené záplaty na loktech měly tvar kosočtverce, ne čtverce, takže zezadu vypadal trochu jako harlekýn. Brýle měl zdvižené na čele, přes zplihlou šedou patku, jako se nosívají brýle ochranné. Chvilku ho nejistě následovali, pak se bez varování obrátil – otáčel se celý najednou, jako kdyby se obracela socha na podstavci – a upřel oči na Guillama. Pak se zazubil, takže dvě půlměsícová obočí vylétla vzhůru jako obočí klauna; jeho tvář najednou vypadala hezká a absurdně mladá.

„Co ty tady sakra děláš, ty vyvrheli?“ zeptal se přátelsky.

Lauder vzal tu otázku vážně a začal vysvětlovat to o tom Francouzi a špinavých penězích.

„No, radši zamkněte stříbrné lžičky,“ pokračoval Bill, jako by ho vůbec neslyšel. „Tihleti lovci lebek by člověku ukradli i zlaté zuby. A holky zavřete taky,“ dodal s pohledem upřeným na Guillama, „jestli se nechají. Odkdy si lovci sami perou peníze? To je naše práce.“

„Prát bude Lauder. My je jenom utratíme.“

„Papíry ke mně,“ přikázal najednou úsečně Haydon Stricklandovi. „Žádné předpisy se už porušovat nebudou.“

„Už jsem ti je poslal,“ ujistil ho Guillam. „Nejspíš je touhle dobou budeš mít v poště.“ Haydon naposledy kývl a poslal je dál před sebou, takže Guillam celou cestu až na další temný roh cítil v zádech palčivý pohled světlých očí.

„Úžasný člověk,“ prohlásil Lauder, jako by ho Guillam viděl dnes poprvé. „Londýnské středisko nemůže být v lepších rukou. Neuvěřitelné schopnosti. Neuvěřitelné úspěchy. Prostě génius.“

Kdežto ty, pomyslel si Guillam zlomyslně, jsi geniální leda z druhé ruky. Přes Billa, přes automat na kávu, přes banky.

Jeho úvahy přerušil pronikavý hlas s londýnským přízvukem. Patřil Royi Blandovi a ozval se z jedněch dveří naproti nim.

„Hej, Laudere, počkej moment! Neviděls někde Krvavého Billa? Naléhavě ho potřebujeme.“

Okamžitě se ze stejného směru ozvala i jeho věrná středoevropská ozvěna Toby Esterhase: „Okamžitě, Laudere. Vyhlásili jsme po něm celostátní pátrání.“

Vešli do poslední úzké chodby. Lauder byl nějaké tři kroky napřed a už si v duchu připravoval odpověď, když Guillam dorazil k otevřeným dveřím a nakoukl dovnitř. Bland se rozvaloval za svým stolem. Sako měl sundané a držel nějaký papír. V podpaží měl velká kola potu. Droboučký Toby Esterhase zvaný Malý Toby se nad ním skláněl jako číšník; vypadal jako miniaturní velvyslanec s prkennými zády, stříbřitými vlasy a ostrou nepřátelskou bradou a jednu ruku natahoval k papíru, jako by chtěl doporučit nějakou specialitu. Evidentně spolu četli nějaký dokument, když Bland zahlédl kolem procházet Laudera Stricklanda.

„Ano, Billa Haydona jsem opravdu viděl,“ odpověděl Lauder, který měl ve zvyku přeformulovávat otázky tak, aby působily uhlazeněji. „A myslím, že má zrovna namířeno k vám. Je ještě kus za námi v chodbě; krátce jsme spolu mluvili o pár věcech.“

Bland pomalu obrátil pohled ke Guillamovi a zadíval se na něj; byl to ledově hodnotící pohled, který Guillamovi nepříjemně připomněl Haydona. „Ahoj, Pete,“ řekl. V té chvíli se i Malý Toby narovnal a také se hnědýma, klidnýma očima podíval přímo na Guillama; působil přitom trochu jako lovecký pes.

„Ahoj,“ řekl Guillam, „v čem je vtip?“

Jejich pozdrav nebyl jen ledový, byl vysloveně nepřátelský, Guillam tři měsíce těsně spolupracoval s Tobym Esterhasem na jedné velice choulostivé operaci ve Švýcarsku a Toby se za celou dobu ani jednou neusmál, takže to, jak se teď díval, nebylo žádné překvapení. Ale Roy Bland patřil k Smileyho objevům, takový dobrosrdečný impulzivní chlapík, zrzavý a mohutný, intelektuálský primitiv, jehož představa o příjemně stráveném večeru byla rozebírat Wittgensteinovu filozofii nad pivem v nějaké hospůdce kolem Kentish Town. Deset let vystupoval jako komunistický pisálek a pohyboval se v akademických kruzích východní Evropy. Teď ho stejně jako Guillama z aktivní služby stáhli, což mezi nimi vytvářelo jakési pouto. Obvykle se zubil od ucha k uchu, plácl člověka po rameni a ovanul ho pachem včerejšího piva; dnes ale ne.

„Žádný vtip, kamaráde,“ prohlásil Roy a opožděně ze sebe vymáčkl úsměv. „Jen mě překvapuje, že tě vidím, to je všechno. Tohle patro míváme obvykle sami pro sebe.“

„Bill je tady,“ hlásil Lauder, spokojený, že se jeho předpověď tak rychle potvrdila. Když Haydon vstoupil do pruhu světla, Guillam si všiml podivné barvy jeho tváří. Vypadalo to, jako kdyby se vysoko na lícních kostech nabarvil tvářenkou, ale byly to tmavé, popraskané žilky. Nervóznímu Guillamovi trochu připomínal Doriana Graye.

? ? ?

Schůzka s Lauderem Stricklandem trvala hodinu a dvacet minut, tak dlouho se mu to dařilo natahovat, a celou tu dobu se v duchu vracel k Blandovi a Esterhasemu a uvažoval, co je sakra tak žere.

„No, teď bych asi měl zajít za Dolphinovou a probrat to ještě s ní, co?“ řekl nakonec. „Známe to, co vždycky nadělá kvůli švýcarským bankám.“ Hospodyňky sídlily o dvoje dveře dál než bankovní. „Tohle si tu nechám,“ dodal a hodil svou propustku na Lauderův stůl.

Kancelář Diany Dolphinové byla cítit čerstvým deodorantem; kabelka na řetízku ležela na sejfu vedle výtisku Financial Times. Byla z těch místních vždy upravených nevěst, s kterými se nikdy nikdo neožení. Ano, odpověděl unaveně, papíry k operaci jsou už odeslané Londýnskému středisku. Ano, on ví, že volné zacházení se špinavými penězi se dnes už nepovoluje.

„My se na to podíváme a dáme vám vědět,“ prohlásila. V praxi to znamenalo, že půjde do vedlejší kanceláře a zeptá se na to Phila Porteouse.

„Tak já to povím Lauderovi,“ kývl a odešel.

Jdi na to, pomyslel si.

Na pánském záchodě čekal třicet vteřin u umyvadel a v zrcadle sledoval dveře. Na celém patře se rozhostil zvláštní klid. No tak, říkal si v duchu, stárneš, jdi do toho. Přešel chodbu, rázně vstoupil do noční služebny, zabouchl za sebou dveře a rozhlédl se. Odhadl, že má asi tak deset minut času, a usoudil, že zabouchnuté dveře v tom tichu nadělají míň hluku než dveře opatrně zavřené. Dělej.

Přinesl si fotoaparát, ale světlo tu bylo hrozné. Okno se síťovou záclonou vedlo na dvůr plný začernalých trubek. Nemohl by riskovat silnější žárovku, i kdyby s sebou nějakou měl, a tak se spolehl na paměť. Zdálo se, že od převzetí moci se tady moc nezměnilo. Během dne si sem chodily místní dívky odpočinout a upravit se, a podle pachu laciných voňavek soudě, i to pořád platilo. U jedné zdi stála pohovka, která v noci sloužila jako mizerná postel; byla tu lékárna s loupajícím se červeným křížem na dvířkách a vypnutá televize. Kovová skříň pořád stála na stejném místě mezi telefonní ústřednou a uzamčenými telefony a on zamířil rovnou k ní. Byla to stará skříň, stačil by na ni otvírák na konzervy. Donesl si paklíče a pár dalších nástrojů. Pak si vzpomněl, že kombinace bývala 31 – 22 – 11, a zkusil to: čtyři proti, tři po, dva proti a pak po hodinách až do cvaknutí. Ciferník byl už tak ochozený, že naskakoval skoro sám. Když otevřel dveře, ze dna se vyvalil oblak prachu. Chvíli se vznášel a pak začal zvolna odlétat k ztemnělému oknu. Ve stejné chvíli uslyšel zvuk, který se podobal jedinému tónu zahranému na flétnu: nejspíš venku na ulici zabrzdilo nějaké auto nebo kolečko vozíku se spisy zavrzalo po linoleu; v té chvíli to ale vypadalo jako některý z těch dlouhých, posmutnělých tónů, z nichž se skládaly Camilliny cvičné stupnice. Hrála přesně tehdy, když se jí chtělo. Na sousedy zvysoka kašlala; zdálo se, že vůbec nemá nervy. Vzpomněl si na ni ten první večer: „Na které straně jsi zvyklý ležet? Kam si můžu dát šaty?“ Pyšnil se tím, jak taktně umí podobné záležitosti zvládat, ale Camilla mu o to nestála, technika byla kompromis, kompromis se skutečností, ona by řekla únik od ní: no dobře, tak tedy jdeme na to.

Denní služební záznamy se ukládaly na nejvyšší polici ve vázaných svazcích označených na hřbetě daty. Vypadaly jako rodinné účetní knihy. Sundal dubnový svazek a prostudoval seznam jmen na vnitřní straně desek. Přemýšlel, jestli ho může někdo vidět odnaproti z kopírny, a jestli ano, zda by to někoho zajímalo. Začal procházet jednotlivé záznamy a hledal noc z desátého na jedenáctého, kdy se měla odehrát ta výměna depeší mezi Tarrem a Londýnským střediskem. Hongkong je o devět hodin napřed, připomněl Smiley; jak Tarrův telegram, tak odpověď Londýna odešly mimo běžné úřední hodiny.

Na chodbě se najednou ozvaly nějaké hlasy a on měl dokonce na vteřinu dojem, že mezi nimi rozeznává Allelinův vrčivý skotský přízvuk, jenže na dojmy teď spoléhat nemohl. Měl vymyšlené krytí a zčásti už mu i sám věřil. Kdyby ho chytili, uvěřil by tomu úplně, a kdyby z něj inkvizitoři ze Sarrattu přesto něco dostali, měl ještě připravenou záložní variantu; bez té se nikdy do ničeho nepouštěl. Stejně měl ale strach. Hlasy ztichly a duch Percyho Allelina se vytratil s nimi. Po žebrech mu stékal pot. Kolem prošla nějaká dívka a broukala si přitom melodii z Vlasů. Když tě zaslechne Bill, tak tě uškrtí, pomyslel si. Jestli něco Billa vytáčí k nepříčetnosti, je to takovéhle broukání. „Co ty tady sakra děláš, ty vyvrheli?“

Pak ho pobavilo, když skutečně zaslechl Billův vzteklý řev, jak se nese ozvěnou kdoví z jaké vzdálenosti: „Přestaň si pořád stěžovat. Kdo je to, ten šílenec?“

Dělej. Když se zastavíš, už znova nezačneš. Existuje zvláštní typ trémy, která způsobí, že všeho necháš a utečeš, která ti pálí prsty, když se dotýkáš zboží, a žaludek ti mění ve vodu. Dělej. Vrátil dubnový svazek na místo a vytáhl náhodně čtyři další – únor, červen, září a říjen. Rychle je prolistoval, hledal podobnosti, pak je vrátil na polici a dřepl si. Modlil se k Bohu, aby se ten prach usadil. Proč si někdo nestěžuje? Ale tak je to vždycky, když jedno místo užívá hodně lidí: nikdo za něj není zodpovědný a všichni na to kašlou. Hledal prezence nočních vrátných. Našel je na spodní polici vedle čajových sáčků a kondenzovaného mléka; byly jich celé hromady, nastrkané v obálkách. Vrátní je museli vyplnit a odevzdat tady na služebně dvakrát během dvanáctihodinové směny, o půlnoci a pak v šest ráno. Kdo měl službu, musel potvrdit jejich správnost – i když nebylo jasné podle čeho, protože noční vrátní se vyskytovali na nejrůznějších místech po celé budově – podepsal je a třetí kopii strčil do skříně, nikdo nevěděl proč. Taková byla procedura před potopou a zdálo se, že je taková dodnes.

Prach a čajové sáčky na jedné polici. Kdy si tu naposledy někdo dělal čaj?

Znovu se soustředil na noc z desátého na jedenáctého dubna. Košile se mu lepila k žebrům. Co se to se mnou stalo? Panebože, jde to se mnou z kopce. Listoval dopředu a zpátky, zase dopředu, dvakrát, třikrát, a pak za tím vším zavřel dveře skříně. Čekal, poslouchal, vrhl poslední znepokojený pohled na prach a pak odvážně přešel chodbu zpátky do bezpečí pánského záchoda. Cestou uslyšel běžný ruch: ťukání šifrovacích strojů, zvonění telefonů, nějaký dívčí hlas, který volal: „Kde sakra je ten oběžník, teď jsem ho měla v ruce,“ a zase to záhadné pískání, ale teď už neznělo, jako když Camilla k ránu hraje. Příště na takovouhle práci pošlu ji, pomyslel si vztekle; bez kompromisů, tváří v tvář, tak, jak má život vypadat.

Na záchodě našel Spika Kašpara a Nicka de Silskyho, jak stojí u umyvadel a něco si přes zrcadlo tiše povídají; ti dva už tu působili léta, poskytovali Haydonovi technickou podporu pro jeho ruské sítě a všeobecně se jim říkalo jen Rusáci. Když uviděli Guillama, okamžitě zmlkli.

„Ahoj, vy dva. Teda vy se od sebe fakt nehnete.“

Byli blonďatí, podsadití a vypadali víc rusky než skuteční Rusové. Počkal, až odejdou, umyl si prach z rukou a pak se doloudal zpátky do kanceláře Laudera Stricklanda.

„Panebože, ta Dolphinová toho ale namluví,“ postěžoval si jakoby nic.

„Velice schopná pracovnice. Řekl bych téměř nenahraditelná, jestli vůbec někdo může být nenahraditelný. A extrémně výkonná, to mi můžete věřit,“ prohlásil Lauder. Pečlivě se podíval na hodinky, pak podepsal propustku a vedl Guillama zpátky k výtahům. U přepážky stál Toby Esterhase a mluvil s tím nepříjemným mladým vrátným.

„Vracíš se do Brixtonu, Petere?“ zeptal se konverzačním tónem. Tvářil se přitom neproniknutelně jako vždycky.

„Proč?“

„Mám venku auto. Napadlo mě, že bych tě třeba mohl vézt. Máme tím směrem nějakou práci.“

Mohl bych tě vézt; Toby Esterhase nemluvil žádným jazykem perfektně, ale každým aspoň trochu. Ve Švýcarsku Guillam slyšel jeho francouzštinu a ta měla německý přízvuk; jeho němčina zněla slovansky a angličtina byla plná drobných chyb, pauz a špatných samohlásek.

„Díky, Tobe, ale já půjdu asi už domů. Dobrou.“

„Rovnou domů? Vážně bych tě vezl.“

„Díky, ale musím ještě nakupovat. Mám nějak zbytečně moc kmotřenců.“

„No jo,“ odpověděl Toby, jako by on sám žádné neměl, a tu malou žulovou bradu zklamaně povystrčil.

Co sakra chce? pomyslel si znova Guillam. Malý Toby a Velký Roy, oba dva: proč na mě tak zahlížejí?

Vyšel ven a vykročil po Charring Cross Road. Cestou nahlížel do výloh knihkupectví, ale druhou půlkou mozku kontroloval oba chodníky. Hodně se ochladilo, zvedal se vítr a lidé, kteří spěchali kolem, jako by měli v tváři nějaký příslib. Připadal si skvěle. Moc dlouho jsem žil v minulosti, říkal si. Je načase zase se do toho trochu pustit. V Zwemmers si prohlédl výpravnou knihu nazvanou Hudební nástroje v průběhu věků a vzpomněl si, že Camilla má dnes večerní hodinu s doktorem Sandem, svým učitelem flétny. Vrátil se pěšky až k Foyles a cestou obhlížel lidi na autobusových zastávkách. Představuj si, že jsi v cizině, radil mu Smiley. Když si Guillam vzpomněl na služebnu a na ten divný pohled Roye Blanda, vůbec mu to nedělalo potíže. A taky Bill; sdílel snad Bill stejné podezření? Ne. Bill byl kategorie sama pro sebe, usoudil Guillam; pociťoval vůči Haydonovi loajalitu, které prostě nedokázal odolat. Bill by nesdílel nic, co by nevzniklo v jeho vlastní hlavě. Vedle Billa byli ti druzí dva trpaslíci.

V Soho si stopnul taxíka a nechal se odvézt na nádraží Waterloo. Tam z páchnoucí telefonní budky zavolal na jisté číslo v Mitchamu v hrabství Surrey a mluvil s inspektorem Mendelem, dřív ze zvláštního oddělení, kterého Guillam i Smiley znali ze svých dřívějších životů. Když to Mendel vzal, Guillam chtěl mluvit s Jenny a Mendel mu podrážděně odsekl, že tam žádná Jenny nebydlí. Guillam se omluvil a položil to. Vytočil přesný čas a předstíral, že si s automatem příjemně povídá, protože před budkou čekala nějaká stará paní, až skončí. Teď už by tam měl být, pomyslel si. Položil to a vytočil další číslo v Mitchamu, tentokrát budku na konci Mendelovy ulice.

„Tady Will,“ řekl Guillam.

„A tady Arthur,“ odpověděl vesele Mendel. „Jak je, Wille?“

Byl to mužík dost výstřední, který měl ve zvyku dělat dlouhé kroky a ze všeho nejvíc připomínal honícího psa. Měl ostré rysy a ostrý zrak a Guillam si ho uměl velmi přesně představit, jak se s připravenou tužkou naklání nad policejním zápisníkem.

„Chci vám sdělit hlavní body pro případ, že bych skončil pod autobusem.“

„Správně, Wille,“ odpověděl chlácholivě Mendel. „Opatrnosti nikdy nezbývá.“

Pomalu odříkal svou zprávu a používal přitom ono akademické krytí, na němž se dohodli jako na poslední ochraně proti náhodnému odposlechu: zkoušky, studenti, ukradené testy. Kdykoli se odmlčel, slyšel tiché šustění tužky. Představoval si, jak Mendel píše pomalu a čitelně a nepromluví dřív, než má všechno zachyceno.

„Mimochodem, dostal jsem ty momentky,“ ohlásil Mendel konečně, když si ověřil, že má všechno správně. „Vyšly skvěle. Ani jedna nepovedená.“

„Díky. To jsem rád.“

Ale Mendel už zavěsil.

Jedna věc se krtkům musí přiznat, myslel si Guillam. Pohybují se v dlouhých tmavých tunelech. Když přidržel staré dámě dveře, všiml si, že po sluchátku stékal v potůčcích pot.

Znovu přemýšlel o zprávě, kterou nadiktoval Mendelovi, vzpomněl si na Roye Blanda a Tobyho Esterhaseho, jak na něj koukali do dveří, pak ho napadlo, kde je asi Smiley a jestli na sebe dává pozor. Vrátil se do Eaton Place; hrozně potřeboval Camillu, ale nebyl si tak docela jistý svými motivy. Opravdu se proti němu najednou postavil jeho věk? Poprvé v životě se provinil proti vlastnímu smyslu pro čest. Připadal si špinavý a dokonce trochu znechucený sám sebou.

KAPITOLA DVANÁCT

Jsou staří muži, kteří se vrátí do Oxfordu a ze starých kamenných zdí uslyší volání mládí. Smiley k nim nepatřil. Před deseti lety by ho to sem možná táhlo. Dnes ne. Když míjel Bodleianskou knihovnu, pomyslel si: tady jsem pracoval. U domu svého starého učitele na Parks Road si vzpomněl, že tady, v jeho dlouhé zahradě, se Jebedee poprvé zmínil, že by si možná mohl promluvit „s jedním dvěma lidmi, které znám v Londýně“. A když uslyšel na Tom Tower odbíjet šestou večer, zjistil, že myslí na Billa Haydona a Jima Prideauxe, kteří sem zřejmě přišli stejného roku, kdy on odcházel, a pak je uchvátila válka. Napadlo ho, jak asi spolu tehdy vypadali: Bill, malíř, polemik, hvězda každé společnosti, a Jim, sportovec, hltající každé jeho slovo. V nejlepších dobách jejich kariéry v Cirkusu se ty rozdíly dost vyrovnaly, uvědomil si; Jim uměl se svým mozkem zacházet velmi dobře a na Billa si v akci nikdo nepřišel. Teprve na konci se stará polarita znovu prosadila; tažný kůň se vrátil do stáje, myslitel ke svému stolu.

Poprchávalo, ale Smiley to nevnímal. Přijel vlakem a z nádraží šel pěšky, cestou dělal jednu odbočku za druhou: k Blackwellově knihkupectví, ke své staré koleji, pak ještě někam jinam, pak na sever. Stmívalo se tu brzo kvůli stromům.

Došel do slepé uličky, znova zaváhal a rozhlížel se. Nějaká žena v šále přejela kolem něj na kole, klouzala pruhy světla z pouličních lamp, které tu a tam pronikly mlhou. Sestoupila, otevřela bránu a zmizela. Na protějším chodníku nějaká zachumlaná postava venčila psa; nebylo poznat, jestli je to muž, nebo žena. Jinak byla ulice prázdná a telefonní budka také. Pak ho najednou minuli dva lidé a hovořili o Bohu a válce. Většinou mluvil ten mladší, starší mu občas přitakal. Smiley usoudil, že to bude patrně profesor.

Šel podle vysokého plotu vydouvajících se keřů. Brána do čísla patnáct se otevírala tiše; byla to dvojitá vrata, ale používala se jen jedna polovina. Strčil do ní a ukázalo se, že západka je rozbitá. K domu to bylo z ulice daleko; ve většině oken se svítilo. V posledním patře se nějaký mladík skláněl nad psacím stolem. V jiném okně se dvě dívky zřejmě hádaly a ve třetím okně bledá žena hrála na violu, ale zvuk slyšet nebylo. I v přízemí se svítilo, tam ale měli zatažené závěsy. Přede dveřmi byla dlažba, dveře samotné měly v sobě mozaikové sklo; na zárubni byl připíchnutý starý lístek: „Po jedenácté večer užívejte jen postranní vchod.“ Nad zvonky byly další instrukce: „Prince, zvoňte třikrát“, „Lumby, zvoňte dvakrát“, „Buzzi, jsem celý večer pryč, ozvi se, Janet“. Na spodním zvonku bylo napsáno Sachsová a Smiley ho stiskl. Okamžitě se rozštěkal pes a stará paní se na něj rozkřikla:

„Rexi, ty blázne, to je jenom nějaký trouba. Buď zticha, Rexi, slyšíš? Rexi!“

Dveře se pootevřely na řetěz a ve skulině se vynořila postava. Smiley se ze všech sil snažil zjistit, kdo ještě je v domě, a ve stejnou chvíli si ho bedlivě prohlížela dvě bystrá očka, vlhká jako oči miminka – nejdřív aktovku a pocákané boty, pak pohled přes jeho rameno na cestu, pak ještě jedna celková obhlídka. Nakonec tvář rozkvetla okouzlujícím úsměvem a slečna Connie Sachsová, bývalá královna rešeršérů Cirkusu, dala najevo svou neskrývanou radost.

„George Smiley!“ zvolala s ostýchavým trylkem smíchu a vtáhla ho do domu. „Ty můj chlape milovaná, já jsem myslela, že se mi někdo snaží prodat vysavač, a on to George!“

Rychle za ním zavřela dveře.

Byla to mohutná žena, o hlavu větší než Smiley. Její širokou tvář rámovala hříva bílých vlasů. Měla na sobě hnědé sako, převázané jako svetr a kalhoty s gumou v pase. Měla pivní břicho jako muž. V krbu hořel koks. Před krbem se válely kočky a starý šedý opelichaný kokršpaněl, tak tlustý, že se nemohl hnout, se rozvaloval na pohovce. Na servírovacím vozíku stály plechovky, z nichž jedla, a láhev, ze které pila. Ze zásuvky trčela prodlužovačka a v ní bylo zapojené rádio, elektrický vařič a kulma. Na podlaze ležel chlapec s vlasy po ramena a opékal topinku. Když uviděl Smileyho, odložil mosazný trojzubec.

„Jingle, miláčku, můžeme to odložit na zítřek?“ poprosila ho Connie. „To se mi tak často nestane, aby mě přijel navštívit jeden z mých nejstarších milenců.“ Smiley už zapomněl, jaký má hlas; pořád si s ním hrála, snižovala ho a zvyšovala, jak ji napadlo. „Jeden z mých troubů,“ vysvětlila, ještě než byl chlapec z doslechu. „Pořád ještě učím, ani nevím proč. George,“ prohlížela si ho pyšně přes pokoj, zatímco on vytáhl z aktovky láhev sherry a nalil dvě skleničky. „Jeden z těch nejmilejších, nejlepších lidí, co jsem kdy poznala. On šel pěšky,“ vysvětlila psovi. „On šel pěšky až z Londýna, že je to tak, Georgi. Panebože. No panebože.“ Pilo se jí těžko. Artritické prsty se stáčely dolů, jako by byly všechny zlomené při stejné nehodě, a paži měla ztuhlou. „Šel jsi sám, Georgi?“ zeptala se a vylovila z kapsy saka cigaretu. „Nedoprovázel tě někdo?“

Zapálil jí a ona držela cigaretu jako foukačku, prsty shora, a pak se přes ni na George podívala bystrýma zarůžovělýma očima. „Tak copak by tenhleten lotras od Connie potřeboval, co, Georgi?“

„Její paměť.“

„A kterou část?“

„Budeme se vracet poměrně dost daleko.“

„Slyšíš, Rexi?“ křikla na psa. „Nejdřív nás vyhodí jako ohlodanou kost a pak přijdou škemrat. Tak co tě sem vede, Georgi?“

„Donesl jsem ti dopis od Lacona. Dneska večer v sedm bude ve svém klubu. Kdybys měla obavy, máš mu tam zavolat z budky. Já bych radši, abys to nedělala, ale kdyby to jinak nešlo, je připravený ze sebe sypat příslušné uklidňující fráze.“

Do té chvíle ho držela za ruce, ale teď ruce spustila a začala obeplouvat pokoj, od jedné podpěry k druhé. „K čertu s Georgem Smileym a celou jeho posádkou!“ U okna, snad ze zvyku, poodtáhla závěs, ale venku zřejmě nebylo nic, co by ji zaujalo.

„Georgi, jdi někam, ale vážně, jdi víš kam. Jak jsi do toho mohl zatáhnout Lacona? To už můžeš stejně dobře jít ke konkurenci, když už jsi v tom.“

Na stole ležely Timesy křížovkou navrch. Políčka byla vyplněná namáhavě psanými písmeny. Ani jedno nezůstalo prázdné.

„Dneska jsme byli na fotbale,“ zazpívala ze tmy pod schody a dodala si náladu z vozíku. „Vzal mě tam miláček Will. Můj nejmilejší trouba. To bylo od něj skvělé, ne?“ Její holčičí hlas, který obvykle doplňovala příšerně našpulenými rty. „Connie bylo zima, Georgi. Úplně zmrzla, Connie, nohy a všechno.“

Odhadl, že pláče, tak pro ni došel do tmy a odvedl ji k pohovce. Sklenici měla prázdnou a on jí do půlky dolil. Sedl si k ní na pohovku a pili. Connii stékaly slzy na sako a kapaly Smileymu na ruce.

„Georgi, Georgi,“ opakovala. „Víš, co mi řekla, když mě vyhodili? Ta kráva z personálního?“ Držela Smileyho za špičku límce, mnula ho mezi prsty a postupně se uklidňovala: „Víš, co mi ta kráva řekla? Štěkala jako kaprál: ’Ztrácíte cit pro přiměřenost, Connie. Je načase vrátit se do skutečného světa.‘ Já skutečný svět nenávidím, Georgi. Mám ráda Cirkus a všechny svoje milé chlapce.“ Vzala ho za ruce a pokusila se proplést svoje prsty s jeho.

„Poljakov,“ řekl; vyslovil to podle toho, jak to říkal Tarr. „Alexej Alexandrovič Poljakov, kulturní atašé, sovětské velvyslanectví v Londýně. Znova nám ožil, přesně jak jsi předpovídala.“

Venku zastavovalo auto. Bylo slyšet jen zvuk kol, motor byl už vypnutý. Pak lehounké kroky.

„Janet si sem pašuje svého kluka,“ zašeptala Connie a nespouštěla z něj zarůžovělé oči, i když stejně jako on poslouchala zvuky zvenčí. „Myslí si, že to nevím. Slyšíš? Má okované boty. Teď počkej.“ Kroky ztichly, ozvalo se nějaké zašustění. „Dává mu klíč. On si myslí, že umí odemykat tišeji než ona. Ale neumí.“ Zámek se otočil s hlasitým cvaknutím. „Vy muži,“ vydechla Connie a rezignovaně se usmála. „Georgi, Georgi. Proč musíš vytahovat Alexe?“ A chvíli plakala pro Alexe Poljakova.

Smiley si vzpomněl, že její bratři učí na univerzitě; její otec byl profesor nebo něco takového. Řídící se s ní seznámil na bridži a vymyslel pro ni práci.

? ? ?

Začala vyprávění jako pohádku. „Byl nebyl jeden přeběhlík jménem Stanley, to bylo v šedesátém třetím,“ a pak při něm uplatnila stejnou falešnou logiku, která byla zčásti inspirací, zčásti intelektuálním oportunismem, zrozeným v úžasném mozku, který nikdy docela nedospěl. Její beztvará bílá tvář nabyla vzezření babičky, která okouzleně vzpomíná na staré časy. Paměť měla stejně obsáhlou jako tělo a rozhodně ji měla raději, protože odložila všechno ostatní, aby jí mohla naslouchat: pití, cigaretu, na chvíli dokonce i Smileyho pasivní dlaň. Už neseděla zhrouceně, ale narovnala se, velkou hlavu naklonila ke straně a nepřítomně si popotahovala za bílou vlnu vlasů. Předpokládal, že začne hned s Poljakovem, ale ona začala se Stanleym; zapomněl už na její vášeň pro rodokmeny. Stanley, opakovala; takové jméno dali inkvizitoři bezvýznamnému přeběhlíkovi z moskevské Centrály. Květen šedesát tři. Lovci lebek ho koupili z druhé ruky od Holanďanů, odvezli ho do Sarrattu. A kdyby nebyla zrovna taková hloupá doba a inkvizitoři neměli spoustu času, kdoví, jestli by něco z toho vůbec vyšlo najevo, a když, tak kdy. Jenže takhle se ukázalo, že milý Stanley má v sobě zlaté zrnko, jedno maličké zrníčko, a oni ho našli. Holanďanům uniklo, ale inkvizitoři ho objevili. A kopie jejich zprávy se dostala ke Connii: „A to byl sám o sobě další zázrak,“ zahulákala nevrle, „vzhledem k tomu, že úplně všichni, a Sarratt zvlášť, si dávali speciálně záležet, aby rešeršéry vynechali ze seznamu příjemců.“

Smiley trpělivě čekal na to zrnko zlata, protože Connie byla ve věku, kdy to jediné, co jí člověk mohl dát, byl čas.

Tak tedy ten Stanley přeběhl, když měl nějakou vražednou misi v Haagu, vysvětlila. Byl to profesionální zabiják a do Holandska ho poslali zavraždit nějakého ruského emigranta, který šel Centrále na nervy. Místo toho se rozhodl utéct taky. „Nějaká holka z něj udělala úplného blázna,“ vysvětlovala Connie pohrdlivě. „Holanďani mu nastražili vějičku a on to zbaštil i s navijákem.“ Při přípravě na misi ho Centrála poslala do nějakého výcvikového střediska u Moskvy na oprašovací kurs černého umění – sabotáže a tichého vraždění. Když ho Holanďani chytli, šokovalo je to a udělali z toho hlavní bod svého vyšetřování. Nechali ho kreslit obrázky kyanidových kulek a jiných strašných zbraní, ve kterých si Centrála tak libuje. Ale vyšetřovatelé ze Školky tohle všechno znali nazpaměť, takže se soustředili na samotný tábor, protože ten byl nový a moc se o něm nevědělo. „Takový milionářský Sarratt,“ vysvětlovala. Načrtli si plán areálu, který zahrnoval přes sto hektarů lesů a jezer, a do něj zakreslili všechny budovy, které si Stanley pamatoval: prádelny, jídelny, přednáškové sály, střelnice a vůbec všechno. Stanley tam byl několikrát a hodně si pamatoval. Mysleli si, že jsou víceméně hotoví, když se Stanley najednou úplně odmlčel. Vzal tužku a v severozápadním rohu nakreslil ještě pět malých budov a kolem nich dvojitý plot pro hlídacího psa, vážně. Tyhle budovy jsou nové, říkal Stanley, postavené v posledních několika měsících. Jede se k nim po soukromé cestě; viděl je z kopce, když se tam procházel se svým instruktorem Milošem. A podle Miloše (Miloš byl Stanleyho přítel, dodala Connie významně) tam sídlila speciální škola, kterou Karla nedávno založil pro výcvik vojenských důstojníků v utajení.

„A jsme u toho, můj milý,“ vykřikla Connie. „Celé roky se nám občas donesla nějaká ta pověst, že se Karla snaží vybudovat uvnitř moskevské Centrály svou vlastní soukromou armádu, jenže on na to, chudák malý, neměl dost moci. Věděli jsme, že má agenty roztroušené po celém světě a přirozeně se bojí, že až bude starší a bude stoupat na hodnostním žebříčku, nebude je už moci řídit sám. Věděli jsme, že jako každý jiný si je strašně žárlivě střeží a nesnese představu, že by je musel předat legálním rezidenturám v cílových zemích. Není ani divu – víš přece, jaký měl názor na rezidentury: přeplněné a nespolehlivé. Stejně tak nesnášel starou gardu – neandrtálci jim říkal. A celkem právem. Tak tedy teď měl moci dost a jako pravý chlap s tím něco dělal. Březen třiašedesát,“ připomněla, kdyby si snad Smiley nezapamatoval datum.

Dál nebylo nic, samozřejmě. „Jako obvykle: sedět se založenýma rukama, dělat jinou práci a doufat, že zafouká.“ Ona se založenýma rukama seděla tři roky, dokud major Michail Fjodorovič Komarov, druhý vojenský atašé sovětské ambasády v Tokiu, nebyl přistižen in flagranti při přebírání šesti svitků přísně tajných informací získaných vyšším úředníkem japonského ministerstva obrany. Komarov byl hrdina její druhé pohádky: žádný přeběhlík, ale voják s výložkami dělostřelectva.

„A s medailemi, milánku! Se spoustou medailí!“

Komarov sám musel utéct z Tokia tak rychle, že jeho pes zůstal zamčený v bytě a později ho našli chcíplého hlady, což Connie Komarovovi nedokázala odpustit. Jeho japonský agent byl pochopitelně vyslýchán a šťastnou náhodou Cirkus dokázal tu zprávu koupit.

„Vlastně, Georgi, když o tom tak uvažuju, to jsi s nimi přece dojednal ty sám!“

Smiley se rozpačitě ušklíbl, protože to zalichotilo jeho profesionální ješitnosti, a připustil, že to tak skutečně mohlo být.

Podstata zprávy byla jednoduchá. Japonský úředník byl krtek. Naverboval ho před válkou ve stínu japonské invaze do Mandžuska jistý Martin Brand, německý novinář, který byl zřejmě spojený s Kominternou. Brand, vysvětlovala Connie, byla jedna z Karlových pracovních identit v třicátých letech. Komarov sám nikdy nebyl oficiálním členem sovětské rezidentury uvnitř vyslanectví, pracoval sólo s jedním pochůzkářem a přímou linkou na Karlu, se kterým sloužil za války. A ještě lepší bylo, že než přijel do Tokia, absolvoval speciální výcvikový kurz v té nové Karlově škole u Moskvy, určené speciálně pro žáky, které si Karla osobně pečlivě vybral. „Závěr,“ zanotovala Connie. „Bratr Komarov byl náš první a ne moc úspěšný absolvent Karlova postgraduálního studia. Zastřelili ho, chudáka,“ dodala s dramatickým poklesem hlasu. „Oni nikdy nevěší, víš; na to jsou moc netrpěliví, příšery.“ Teď Connie cítila, že s tím může vylézt na světlo Boží, jak řekla. Věděla, co má hledat, a tak zpětně prosela Karlův život. Strávila tři týdny ve Whitehallu s armádními pozorovateli specializovanými na Moskvu, pročesávala sovětské přidělovací bulletiny a hledala podezřelé záznamy. Nakonec z hejna podezřelých vyhmátla tři, o kterých si byla prakticky jistá, že jsou to absolventi Karlovy školy. Všichni byli vojáci, všichni se s Karlou osobně znali, všichni byli o deset patnáct let mladší než on. Jmenovali se Bardin, Stokovskij a Viktorov, sami plukovníci.

Při zmínce o tom třetím jméně se v Smileyho tváři objevil otupělý výraz a oči měl najednou hrozně unavené, jako by bojoval s nudou.

„A co se s nimi tedy stalo?“ zeptal se.

„Bardin se změnil na Sokolova a ten na Rusakova, stal se členem sovětské delegace u OSN v New Yorku. Žádné otevřené spojení s místní rezidenturou, žádná účast na běžných operacích, žádné kladení pastiček, žádný lov talentů, dobrá solidní krycí profese. Pokud já vím, ještě tam je.“

„Stokovskij?“

„Šel do legality, otevřel si fotografický ateliér v Paříži a vystupoval tam jako Grodescu, francouzský Rumun. Založil filiálku v Bonnu a říká se o něm, že přes hranici řídí jeden z Karlových zdrojů v Západním Německu.“

„A ten třetí? Viktorov?“

„Zmizel beze stopy.“

„Ajaj,“ řekl a jeho nuda jako by se ještě prohloubila.

„Projde výcvikem a ztratí se z povrchu zemského. Mohl samozřejmě umřít. Na přirozené příčiny člověk občas zapomíná.“

„No jistě,“ kývl Smiley, „ovšem.“

Za svého dlouhého tajného života se naučil poslouchat přední částí mozku, nechávat před sebou odvíjet primární události, kdežto jiná, docela nezávislá část jeho mysli se je pokoušela zapojit do historických souvislostí. A tyhle souvislosti vedly od Tarra k Irině, od Iriny k jejímu nebohému milenci, který byl tak pyšný na své jméno Lapin a na to, že sloužil s jistým plukovníkem Gregorem Viktorovem, jehož „pracovní jméno na vyslanectví bylo Poljakov“. V jeho paměti byly tyhle věci tak jasné jako vzpomínky z dětství; nikdy na ně nezapomene.

„Měli jste fotografie, Connie?“ zeptal se pochmurně. „Nebo aspoň popis?“

„U toho Bardina z OSN samozřejmě. U Stokovského snad. Měli jsme starou fotku pro tisk z vojenské služby, ale nikdy jsme ji nedokázali bezpečně verifikovat.“

„A ten Viktorov, který zmizel beze stopy?“ Přece jen, nebylo to tak neobvyklé jméno. „Taky žádné hezké obrázky?“ zeptal se Smiley, zvedl se a šel znova pro pití.

„Viktorov, plukovník Gregor,“ opakovala Connie s láskyplným, roztržitým úsměvem. „U Stalingradu bojoval jako teriér. Ne, fotku jsme nikdy neměli. Škoda. Prý byl o třídu lepší než ostatní.“ Napřímila se. „I když samozřejmě o těch ostatních nevíme. Pět domků, dvouletý kurz: těch absolventů muselo být za ta léta mnohem víc než jen tři.“

Smiley zlehka zklamaně povzdechl, jako by chtěl naznačit, že v celém tom vyprávění zatím nenašel nic, co by mu v jeho těžkém poslání pomohlo, a osoba plukovníka Viktorova ze všeho nejmíň. Navrhl pak, že by mohli přejít k naprosto odlišnému tématu, totiž k jistému Poljakovovi, Alexeji Alexandroviči, ze sovětského velvyslanectví v Londýně, jehož Connie znala spíš jako svého milého Alexe Poljakova, a říci si, kam ten přesně zapadal do Karlova plánu a jak se to mohlo stát, že jí zakázali dál se jím zabývat.

KAPITOLA TŘINÁCT

Teď byla Connie mnohem živější. Poljakov nebyl hrdina z pohádky, byl to její milenec Alex, i když s ním nikdy nemluvila a patrně ho nikdy neviděla osobně. Přesedla si jinam, blíž k stolní lampě, do houpacího křesla, které jí trochu ulevilo v některých bolestech; nevydržela nikde sedět dlouho. Zaklonila hlavu, takže Smiley se díval na bílé vzdouvající se vlny na jejím krku, a koketně mávla jednou ztuhlou rukou, když vzpomínala na indiskrece, kterých nelitovala; Smileyho uspořádané mysli se její spekulace, viděny ve světle přijatelné aritmetiky tajných služeb, zdály ještě divočejší než předtím.

„Ale on byl vynikající,“ prohlásila. „Alex tady byl sedm dlouhých let, než jsme vůbec začali něco tušit. Sedm let, můj milý, a ani ťuk! Jen si to představ!“

Citovala jeho původní žádost o vízum zpřed oněch devíti let: Poljakov, Alexej Alexandrovič, absolvent Leningradské státní univerzity, kulturní atašé s hodností druhého tajemníka, ženatý, ale manželka ho nedoprovází, narozen třetího března devatenáct set dvacet dva na Ukrajině jako syn přepravce, nižší vzdělání neuvedeno. A hned s úsměvem v hlase pokračovala prvním rutinním popisem, se kterým přišli lampáři: „Výška sto osmdesát centimetrů, mohutná postava, barva očí zelená, barva vlasů černá, žádná další viditelná zvláštní znamení. Takový veselý obr,“ prohlásila se smíchem. „Pořád vtipkoval. Černá patka, tadyhle, přes pravé oko. Vsadila bych se, že štípal ženské do zadku, i když jsme ho při tom nikdy nepřistihli. Já bych mu byla nabídla jeden dva naše vlastní zadky, kdyby mi Toby byl šel na ruku, což nešel. Ne že by Alexej Alexandrovič na něco takového skočil, to ne, na to byl Alex až moc mazaný,“ prohlásila hrdě. „Krásný hlas. Měkký, jako máš ty. Často jsem si záznamy přehrávala dvakrát, jen abych ho slyšela mluvit. On je vážně ještě ve hře, Georgi? Ani se mi snad nechce ptát. Víš, já se bojím, že se všichni změní a já už je nepoznám.“

Ano, pořád je tam, ujistil ji Smiley. Stejné krytí, stejná hodnost.

„A pořád ještě bydlí v tom hrozném předměstském domku v Highgate, který Tobyho hlídači tak nenáviděli? Meadow Close čtyřicet, horní patro. To bylo místo, mrcha pes. Já mám ráda lidi, co vážně žijí svoje krytí, a Alex to dělal. On byl ten nejpilnější kulturšíbr, co to velvyslanectví kdy mělo. Když jsi potřeboval něco hodně rychle zařídit – přednášejícího, hudebníka, prostě co tě napadne, tak Alex uměl všechnu byrokracii vyřídit rychleji než kdo jiný.“

„Jak to dokázal, Connie?“

„Ne tak, jak ty si myslíš, Georgi Smiley,“ prohlásila a do obličeje se jí nahrnula krev. „Kdepak. Alexej Alexandrovič byl jen to, co říkal, že je, a nic víc, abys věděl, jen se zeptej Tobyho Esterhaseho nebo Percyho Allelina. Čistý jako padlý sníh. Neposkvrněný v jakémkoli ohledu. On by ti to Toby vysvětlil!“

„No no,“ mumlal Smiley a dolil jí. „Počkej, počkej, Connie. Brzdi trochu.“

„Fuj,“ rozkřikla se, ani trochu neobměkčená. „Fuj a fuj a ještě jednou fuj. Alexej Alexandrovič Poljakov byl plně vycvičená šestiranná Karlova gorila, na to vezmi jed, a oni mě nechtěli ani poslouchat! ’Ty vidíš špiony i pod postelí,‘ prohlásil Toby. ’Lampáři mají plnou kapacitu,‘ říkal Percy,“ – nasadila skotský přízvuk – „’tady si nějaký přepych nemůžeme dovolit.‘ Přepych! On tomu říkal přepych!“ Už zase plakala. „Chudáku Georgi,“ opakovala pořád. „Chudáku Georgi. Snažil ses mi pomoct, ale co jsi mohl dělat? S tebou se to už taky vezlo. Georgi, prosím tě, nepunktuj se s takovými Lacony. Prosím tě, ne.“

Taktně ji nasměroval zpátky k Poljakovovi a k tomu, proč si byla tak jistá, že je to Karlova gorila, absolvent Karlovy speciální školy.

„Byl Den veteránů,“ vzlykala. „Vyfotografovali jsme jeho medaile, jak jinak.“

? ? ?

Znova rok jedna, první rok jejího osmiletého milostného románu s Alexem Poljakovem. Zvláštní na tom bylo, řekla, že jí padl do oka hned, jak přijel: „’Ahoj,‘ pomyslela jsem si. ’S tebou si ještě užiju‘.“

Neví vlastně přesně proč. Snad to, jak byl soběstačný, možná ta prkenná chůze jako na přehlídce. „Tvrdý jako žula. Z něj ta armáda přímo trčela.“ Nebo možná způsob, jakým žil: „Vybral si jediný dům v celém Londýně, ke kterému se lampáři nemohli dostat blíž než na padesát metrů.“ Nebo snad jeho práce: „Už tam byli tři kulturní atašé, dva byli jasně gorily a ten třetí nedělal nic jiného, než že vozil na hřbitov Highgate kytky chudákovi Karlu Marxovi.“

Byla trochu zmatená, tak s ní zase chvilku chodil a podpíral celou její váhu, když klopýtla. „No,“ pokračovala, „ze začátku Toby Esterhase souhlasil s tím, že dá Alexe na A-seznam a pošle svoje lampáře z Actonu, aby ho v náhodných termínech sledovali, dvanáct dní z každých třiceti. A vždycky z toho vyšel čistý jako lilium. Hochu, člověk by málem myslel, že jsem mu zavolala a řekla: ’Alexi Alexandroviči, pouštím na vás Tobyho Esterhaseho a ty jeho čmuchací psy, tak se držte svého krytí a žádné hloupnutí.‘

Chodil na oficiální akce, na přednášky, procházel se v parku, trochu hrál tenis a už mu do obrázku dokonale ctnostného občana chybělo jenom rozdávat dětem bonbony. Connie bojovala za další pokrytí, ale byla to ztracená bitva. Mašinerie se valila dál a Poljakova přesunuli na seznam B: zkontrolovat každých šest měsíců nebo jak zdroje dovolí. Ty šestiměsíční kontroly nepřinesly vůbec nic a po třech letech dostal stupeň Persil: důkladně prošetřen, zpravodajsky nezajímavý. Connie s tím nemohla nic dělat a už se začínala s tím hodnocením smiřovat, když jednoho úžasného listopadového dne jí skvělý Teddy Hankie trochu udýchaně telefonoval z Prádelny v Actonu a sdělil jí, že Alex Poljakov si konečně zkazil krytí a vyvěsil svou skutečnou vlajku. A hned pěkně na hlavním stěžni.

Teddy byl starý kamarád. Ze starého Cirkusu a úžasný miláček, je mi fuk, že je mu už asi devadesát. Skončil v práci a šel domů, když kolem jela na kladení věnců volha sovětského velvyslance a vezla tři vojenské atašé. V druhém autě za nimi jeli tři další. A jeden z nich byl Poljakov a měl na sobě tolik medailí, že vypadal jako vánoční stromeček. Teddy naklusal k Whitehallu s fotoaparátem a vyfotil je přes ulici. Hochu, všechno bylo na naší straně. Počasí bylo perfektní, předtím trochu sprchlo a přišlo krásné večerní sluníčko, byl by vyfotil na tři sta metrů i úsměv mouchy zezadu. Zvětšili jsme ty fotky a bylo to tam: dvě medaile za statečnost a čtyři válečné. Alex Poljakov byl válečný veterán a za celých sedm let to neřekl živé duši. Já jsem byla tak rozčilená! Dokonce jsem ani nepotřebovala vymýšlet žádnou taktiku. ’Toby,‘ řekla jsem – okamžitě jsem mu volala – ’teď mě chvíli poslouchej, ty maďarský jedovatý trpaslíku: Máme tu případ, kdy ješitnost zvítězila nad krytím. Chci, abys mi Alexe Alexandroviče obrátil naruby, žádné jestli nebo ale, Conniina předtucha se splnila s celou parádou‘.“

„A co řekl Toby?“

Šedý kokr nešťastně povzdechl a znova usnul.

„Toby?“ Connie náhle vypadala velmi osamělá. „No, Malý Toby nasadil ten svůj hlas mrtvé ryby a řekl, že šéfem operací je teď přece Percy Alleline. Přidělovat zdroje, to je Percyho práce, ne jeho.“ Odmlčela se. „Zatracený oheň,“ zavrčela nevrle. „Stačí se k němu otočit zády a je po něm.“ Ztratila zájem. „Zbytek už znáš. Zpráva šla k Percymu. ’No a co?‘ řekne Percy. ’Poljakov byl v ruské armádě. Byla to dost velká armáda a ne každý, kdo v ní bojoval, je Karlův agent.‘ Skvělý vtip. Obvinil mě z nevědecké dedukce. ’Tenhle výraz vymyslel kdo?‘ povídám mu. ’Tohle vůbec ani není dedukce,‘ on na to. ’To je indukce‘. ’Můj milý Percy, já nevím, kam na takováhle slova chodíš, ale mluvíš jako padouch z komiksu‘. Panebože, ten byl naštvaný! Jako úlitbu Toby nasadil na Alexe svoje psy a nestalo se nic. ’Napíchni mu dům,‘ řekla jsem. ’Auto, všechno! Zorganizuj falešné přepadení, obrať ho naruby, zařiď mu trvalý odposlech! Předstírej záměnu identit, prohledej ho. Prostě cokoli, ale proboha dělej něco, protože vsadím libru proti rublu, že Poljakov tady řídí anglického krtka‘. Tak si pro mě Percy poslal a celý nafoukaný povídá (zase ta skotština): ’Poljakova prostě necháš na pokoji. Pusť ho z té hloupé ženské hlavy, rozumíš? Ty a ten tvůj zatracený Poljaksejmenuje mě už začínáte pěkně štvát, tak toho nech‘. A potom následoval ještě hrubý dopis. ’Jak jsme o tom hovořili a jak jsi potvrdila,‘ kopie hlavní krávě. Připsala jsem dolů: ’Ano opakuji ne‘ a poslala jsem mu to zpátky.“ Přepnula na svůj zupácký hlas: „’Ztrácíte cit pro přiměřenost, Connie. Je načase vrátit se do skutečného světa‘.“

Connie měla kocovinu. Zase už seděla, nahrbená nad skleničkou. Oči měla zavřené a hlava jí padala k jedné straně.

„Panebože,“ zašeptala, když se znova vzbudila. „Božíčku můj.“

„Měl Poljakov pochůzkáře?“ zeptal se Smiley.

„Proč by měl mít? Byl to kulturák. Kulturáci pochůzkáře nepotřebují.“

„Komarov v Tokiu ho měl. Sama jsi to říkala.“

„Komarov byl voják,“ odsekla nevrle.

„Poljakov taky. Vidělas jeho medaile.“

Držel ji za ruku a čekal. Lapina králíka, řekla, úředníka a řidiče na vyslanectví, pěkného pitomce. Zpočátku ho nějak nemohla zařadit. Měla podezření, že je to jistý Ivlov alias Brod, ale nemohla to dokázat a stejně jí nikdo nechtěl pomoct. Lapin králík trávil většinu dne tím, že coural po Londýně a koukal po holkách, ale netroufal si je oslovit. Postupně jí ale to spojení začalo docházet. Poljakov pořádal recepci, Lapin pomáhal nalévat. Poljakova přivolali pozdě v noci a za půl hodiny se objevil Lapin, údajně proto, aby rozšifroval telegram. A když Poljakov letěl do Moskvy, Lapin králík se doslova nastěhoval na vyslanectví a spal tam, než se Poljakov vrátil. „Střídal ho, to bylo jasné,“ prohlásila Connie rozhodně. „Trčelo to z toho kilometr daleko.“

„A to jsi taky hlásila?“

„Samozřejmě.“

„A co se stalo?“

„Connii vyhodili a Lapina poslali šupem domů,“ zahihňala se Connie. Zívla. „Ach jo,“ řekla. „Staré dobré časy. Strhla jsem lavinu, Georgi?“

Oheň už úplně vyhasl. Někde nad nimi se ozvalo žuchnutí, možná to byla Janet a její milenec. Postupně si Connie začala broukat a přitom se kolébala do rytmu.

Ještě chvíli zůstal a pokoušel se ji povzbudit. Nalil jí další pití a konečně ji rozveselil.

„Počkej,“ řekla, „já ti ukážu svoje zatracené medaile.“

Zase staré zlaté časy. Měla je v odřeném diplomatickém kufříku, který George musel vytáhnout zpod postele. Nejdřív skutečná medaile v krabičce a se strojopisným zdůvodněním, proč se Constance Salingerové (to bylo Conniino pracovní jméno) vyznamenání uděluje.

„Protože Connie byla hodná holka,“ podotkla a opřela si tvář o jeho. „A milovala všechny své skvělé chlapce.“

Pak fotografie někdejších členů Cirkusu; Connie v uniformě ženských pomocných sborů za války stojí mezi Jebedeem a starým hádankářek Billem Magnusem; fotka byla pořízená někde v Anglii. Connie na letním kurzu v Sarrattu, s Billem Haydonem a Jimem Prideauxem po boku, muži jsou oblečení na kriket a za nimi je vidět posekaný a prosluněný areál střediska, kriketové zástěny se lesknou. Pak obrovská lupa, na jejíž čočce jsou vyryté podpisy: od Roye, od Percyho, od Tobyho a spousty dalších: „Connii s láskou a zůstaň dlouho s námi!“

Nakonec Billův vlastní speciální příspěvek: karikatura Connie, jak leží přes celou zahradu Kensingtonského paláce a dalekohledem kouká na sovětské velvyslanectví: „Svojí milé Connii s láskou a krásnými vzpomínkami.“

„Tady si na něj pořád ještě pamatují, víš? Zlatý chlapec. V jídelně na Christ Church mají pořád pár jeho obrazů. Poměrně často je zavěšují. A tuhle mě na Hlavní zastavil Giles Langley: ozve se mi občas Haydon? Ani nevím, co jsem mu řekla. Ano? Ne? Má Gilesova sestra pořád ještě na starosti bezpečné domy, nevíš?“ Smiley to nevěděl. „’Ten jeho rozmach nám tu chybí,‘ říkal Giles, ’takoví jako Bill Haydon se dneska už nerodí.‘ Gilesovi musí už být nějakých sto osm ve stínu. Říká, že Billa učil moderní historii ještě v dobách, kdy Impérium nebylo sprosté slovo. Taky se ptal po Jimovi. ’On byl takové jeho alter ego, že, ehm, ehm, ehm‘. Ty jsi Billa nikdy neměl rád, viď?“ pokračovala Connie neurčitě a začala všechno zase balit do plastových sáčků a kousků látek. „Nikdy jsem nevěděla, jestli žárlíš ty na něj, nebo on na tebe. Asi byl moc pohledný. Ty jsi nikdy nedůvěřoval hezkým tvářím. Tedy jen u mužů.“

„Moje milá Connie, nevykládej nesmysly,“ odsekl Smiley; vyvedla ho z míry. „Bill a já jsme byli vždycky přátelé. Co tě to proboha napadlo?“

„To nic.“ Už na to skoro zapomněla. „Jednou jsem zaslechla, že se nějak zapletl s Annou nebo co, to je všechno. On je její bratranec, ne? Vždycky jsem si myslela, že byste spolu byli skvělí, ty a Bill, jen kdyby to klapalo. Mohli jste Cirkusu vrátit starého dobrého ducha. Místo toho pitomého Skota. Bill by obnovoval Kamelot,“ zase ten pohádkový úsměv, „a George…“

„A George by sbíral drobky,“ improvizoval za ni Smiley. Oba se zasmáli, Smiley neupřímně.

„Dej mi pusu, Georgi: Dej Connii pusu.“

Doprovodila ho ven přes kuchyňskou zahradu, kudy chodili její nájemníci; tvrdila, že je jí to milejší než koukat se na ten příšerný moderní barák, co si ta prasata Harrisonovi postavili ve vedlejší zahradě. Trochu poprchávalo a z mlhy se tu a tam vynořila nějaká velká bílá hvězda; na silnici bylo slyšet náklaďáky, jak rachotí k severu. Connie ho popadla a zatvářila se najednou vyděšeně.

„Chováš se hrozně, Georgi. Slyšíš mě? Koukni se na mě. Tím směrem se ani nedívej, to jsou červené lucerny, Sodoma Gomora. Dej mi pusu. Po celém světě se příšerní lidé snaží zničit naše časy, proč jim pomáháš? Proč?“

„Já jim nepomáhám, Connie.“

„Samozřejmě že ano. Koukej se na mě. Byly to dobré časy, slyšíš mě? Opravdové. Angličani mohli být hrdí. A mohly by být dobré zas.“

„To nezáleží tak docela na mně, Connie.“

Přitahovala si jeho tvář ke své, a tak ji políbil na rty. „Chudáčkové moji.“ Ztěžka dýchala, ani ne tak jednou konkrétní emocí, jako celou jejich změtí, která se v ní mísila jako koktejl. „Chudáčkové. Skolili vás pro Impérium, pro vládu nad oceány. A všechno je to pryč. Všechno nám to vzali. Sbohem, světe. Ty jsi poslední, Georgi, ty a Bill. A trochu ten nechutný Percy.“ Věděl, že to takhle skončí, ale netušil, že to bude tak zlé. Stejnou historku od ní slýchal každé Vánoce na těch malých mejdanech, které se odehrávaly ve všech koutech Cirkusu. „Ty neznáš Milponds, viď?“

„Co je Milponds?“

„Tam bydlel můj bratr. Nádherný klasický dům, hezký pozemek, poblíž Newbury. Jednou tam začali stavět silnici. Prásk. Bum. Dálnice. Celý pozemek zabrali. Já jsem tam vyrůstala, víš? Sarratt ještě neprodali, že ne? Bála jsem se, že možná ano.“

„Ne, určitě ne.“

Už by se jí byl rád zbavil, ale svírala ho ještě pevněji, cítil, jak jí buší srdce.

„Jestli je to něco zlého, tak se nevracej. Slib mi to. Já jsem starý leopard, a abych měnila skvrny, na to už je pozdě. Chci si vás pamatovat takové, jací jste byli. Jako skvělé, skvělé chlapce.“

Nechtělo se mu nechat ji tady takhle ve tmě potácet se pod stromy, tak ji doprovodil na půl cesty zpátky k domu. Nikdo už nepromluvil. Když odcházel, slyšel, že si zase začala broukat, tak hlasitě, že to znělo jako křik. Ale nebylo to nic v porovnání s chaosem, který v té chvíli zuřil v něm samém, s proudy strachu a znechucení z téhle noční výpravy naslepo, na jejímž konci leží kdovíjaké mrtvoly.

? ? ?

Chytil osobní vlak do Slough a tam na něj čekal Mendel v pronajatém autě. Když se pomalu vraceli k oranžové záři města, vyslechl si résumé zkoumání Petera Guillama. V deníku noční služby nebyly žádné záznamy o noci z desátého na jedenáctého dubna, sdělil mu Mendel. Stránky někdo vyřízl žiletkou. I záznamy vrátných ze stejného dne se ztratily a zápisy signalistů také.

„Peter si myslí, že k tomu došlo nedávno. Na další stránce je načmáraná poznámka: ’Veškeré dotazy adresovat šéfovi Londýnského střediska.‘ Rukopis je Esterhaseův a má to páteční datum.“

„Z tohohle pátku?“ zeptal se Smiley a otočil se tak rychle, že jeho pás sténavě zaprotestoval. „To je ten den, kdy Tarr dorazil do Anglie.“

„Podle Petera to je všechno,“ odpověděl netečně Mendel.

A konečně: ohledně Lapina alias Ivlova a kulturního atašé Alexeje Alexandroviče Poljakova ze sovětského velvyslanectví v Londýně není v záznamech Esterhaseho lampářů nic podezřelého. Oba byli prošetření, oba dostali stupeň Persil; nejčistší možná kategorie. Lapina odeslali před rokem zpátky do Moskvy.

Mendel v aktovce přinesl také Guillamovy fotografie, vyvolané a zvětšené. Smiley vystoupil u Paddingtonského nádraží a Mendel mu ze dveří podal aktovku.

„Určitě nemám jít s vámi?“ zeptal se.

„Dík, ne. Je to jen sto metrů.“

„Máte štěstí, že den má čtyřiadvacet hodin.“

„To jo.“

„Jsou lidi, co občas spí.“

„Dobrou noc.“

Mendel aktovku stále ještě nepustil. „Možná jsem našel tu školu,“ řekl. „Je to poblíž Tauntonu a jmenuje se to podle svého ředitele, Thursgoodova škola. Nejdřív půl trimestru suploval v Berkshiru a pak to zřejmě vzal do Somersetu. Slyšel jsem, že má vlastní karavan. Mám se na něj podívat?“

„Jak to chcete udělat?“

„Zabouchám mu na dveře. Zkusím mu prodat vysavač. Seznámím se s ním na nějaké společenské akci.“

„Promiňte,“ řekl Smiley, náhle plný obav. „Asi se už lekám i vlastního stínu. Omlouvám se, byl jsem hrubý.“

„Taky mladý Guillam se leká vlastního stínu,“ podotkl rázně Mendel. „Říká, že se po něm v Cirkusu kdekdo zle díval. Že prý se něco děje a že v tom všichni jedou. Poradil jsem mu, aby si dal panáka.“

„Ano,“ kývl Smiley po další chvilce úvah. „Ano, asi by to bylo dobře. Jim je profík,“ vysvětlil. „Operativec ze staré školy. Je dobrý, i přes to, co mu provedli.“

? ? ?

Camilla se vrátila pozdě. Guillam věděl, že hodina flétny se Sandem končí v devět, ale ona přišla až v jedenáct a on se k ní choval dost nevrle, nemohl si pomoct. Teď ležela vedle něj v posteli, šedočerné vlasy rozhozené na polštáři, a dívala se na něj, jak stojí u neosvětleného okna a pozoruje náměstíčko.

„Jedla jsi něco?“ zeptal se.

„Doktor Sand mě nakrmil.“

„Čím?“

Sand byl Peršan, řekla mu to.

Žádná odpověď. Sny? Ořechovými placičkami? Láskou? V posteli se Camilla nikdy nepohnula, leda když ho objímala. Když spala, sotva dýchala; občas se probudil, sledoval ji a přemýšlel, jak by se asi cítil, kdyby byla mrtvá.

„Máš Sanda ráda?“ zeptal se.

„Občas.“

„Je tvůj milenec?“

„Občas.“

„Možná by ses měla nastěhovat k němu a ne ke mně.“

„Tak to není,“ odpověděla Camilla. „Ty to nechápeš.“

Ne. Nechápal to. Nejdřív ten zamilovaný pár, který se objímal na zadním sedadle roveru, pak osamělý podivín v měkkém klobouku, který cvičil svého teriéra, pak dvě dívky, co asi hodinu telefonovaly z budky před domem. Na ničem z toho nemuselo nic být, jenže tyhle věci se děly postupně, jako když se střídají stráže. Teď zaparkovala dodávka a nikdo nevystoupil. Další milenci, nebo noční tým lampářů? Dodávka tu byla deset minut, když rover odjel. Camilla spala. Ležel vedle ní, nespal a čekal na zítřek, kdy na Smileyho žádost hodlal ukrást spis případu Prideaux, jinak známého jako Ellisův skandál anebo – mezi zasvěcenými – Operace Svědectví.

KAPITOLA ČTRNÁCT

Až do té chvíle to byl druhý nejšťastnější den v životě Billa Roache. Nejšťastnější byl krátce předtím, než se mu rozpadla rodina, když jeho otec objevil pod střechou vosí hnízdo a Billa povolal, aby mu je pomohl vykouřit. Jeho otec nebyl žádný zálesák, nebyl dokonce ani šikovný, ale Bill vyhledal vosy v encyklopedii a společně dojeli do drogerie a koupili síru, kterou pak pálili pod trámy na ploché míse a vosy tak pozabíjeli. Dnes se konalo oficiální zahájení závodů autoklubu Jima Prideauxe. Do té chvíle alvise jen rozebrali, vylepšili a znova sestavili, ale dnes za odměnu připravili, za pomoci ČO Latzyho, slalom z balíků slámy na štěrkové příjezdové cestě a pak se postupně každý z nich posadil za volant a za velkého povzbuzování svých příznivců se sunul a poskakoval mezi brankami; Jim měřil čas. „Nejlepší auto, co kdy v Anglii vyrobili,“ prohlásil o svém voze. „Zásluhou socialismu se už nedělá.“ Auto bylo nově nalakované, na kapotě mělo britskou vlajku jako závoďák a nepochybně to bylo to nejlepší a nejrychlejší auto na světě. V prvním kole byl Roach třetí ze čtrnácti a teď ve druhém kole dojel až ke kaštanům bez jediné chyby a měl velkou šanci, že tak dojede až do cíle a že udělá rekord. Neuměl si představit, že by mu něco mohlo udělat takhle velkou radost. Miloval to auto, miloval Jima a dokonce miloval i školu; poprvé v životě se nadšeně pokoušel vyhrát. Slyšel Jima, jak na něj křičí „Klídek, Jumbo!“ a viděl Latzyho, jak poskakuje s improvizovanou šachovnicovou vlajkou, ale když projel kolem cílového sloupku, bylo mu už jasné, že Jim se nedívá na něj, ale že se mračí někam na druhý konec golfového hřiště, k bukovému hájku.

„Pane, kolik, pane?“ zeptal se udýchaně. Chvilku bylo ticho.

„Časoměřič!“ zanotoval Spikely, a pak zariskoval: „Nosorohu, čas prosím!“

„Moc dobré to bylo, Jumbo,“ podotkl Latzy, ale díval se také na Jima.

Projednou ale Spikelyho drzost stejně jako Roachova prosba nevyvolaly žádnou odezvu. Jim hleděl k cestě, která tvořila východní hranici areálu. Vedle něj stál chlapec jménem Coleshaw, kterému samozřejmě všichni přezdívali Coleslaw podle toho salátu. Ve třetí třídě propadl a byl známý svou podlézavostí učitelům. V místech, kam se Jim díval, byla půda úplně plochá, teprve dál začala stoupat do kopců; stačilo pár dní lijáku a byl z ní rybník. Proto také u cesty nestál živý plot, ale jen drátěný, a nerostly tam žádné stromy, jen plot, pláň a občas vzadu Quantocks – ty dnes ale mizely v bílém oparu. Pláň vypadala spíš jako močál vedoucí k jezeru, nebo prostě do bílého nekonečna. A na tom prázdném pozadí loudavě kráčela osamělá postava, štíhlý, nenápadný chodec, muž s úzkým obličejem, v měkkém klopáku a šedém pršiplášti. V ruce měl vycházkovou hůlku, ale používal ji málo. Roach, který ho také sledoval, odhadl, že ten člověk je zvyklý chodit rychleji, ale že se schválně loudá. „Máš brýle, Jumbo?“ zeptal se Jim, který sledoval, jak se postava blíží ke krajnímu sloupku.

„Ano, pane.“

„Tak kdo je to? Vypadá jako Solomon Grundy.“

„Nevím, pane.“

„Nikdy jsi ho neviděl?“

„Ne, pane.“

„Není ze školy ani z vesnice. Tak kdo je to? Žebrák? Zloděj? Proč se sem nepodívá, Jumbo? Co je na nás špatně? Ty by ses podíval, kdybys viděl partu kluků, jak prohánějí auto po poli, ne? Nemá rád auta? Nemá rád kluky?“

Roach se pokoušel přijít na nějakou odpověď na všechny tyhle otázky, když Jim řekl Latzymu mumlavým a bezvýrazným hlasem něco v ČO, a Roach z toho tónu okamžitě pochopil, že je mezi nimi nějaké spiklenectví, nějaké zvláštní pouto. Tento dojem ještě posílila Latzyho odpověď, jasně negativní, ale pronesená stejným tichým a nevzrušeným hlasem.

„Pane, prosím, pane, já myslím, že má něco s kostelem, pane,“ prohlásil Coleslaw. „Viděl jsem ho po mši mluvit s Wellsem Fargem.“

Vikář se doopravdy jmenoval Spargo a byl velice starý. Thursgoodská legenda o něm tvrdila, že ve skutečnosti je to sám velký Wells Fargo na odpočinku. Že Wells a Fargo byli dva lidé, s tím si nikdo starosti nedělal. Jim o této informaci chvilku uvažoval a Roach zuřil a říkal si, že si to Coleslaw stejně jen vymýšlí.

„Slyšel jsi, o čem mluvili, Coleslawe?“

„Neslyšel, pane. Koukali na zasedací pořádek, pane. Ale můžu se na to Wellse Farga zeptat, pane.“

„Na náš zasedací pořádek? Kostelní?“

„Ano, pane. Kostelní zasedací pořádek naší školy. Jména a kde kdo sedí.“

Včetně učitelů, uvědomil si Roach a sevřel se mu žaludek.

„Jestli ho ještě někdo uvidíte, dejte mi vědět. Nebo nějaké jiné zlověstné postavy, jasné?“ Jim teď mluvil ke všem a říkal to, jako by to byla hra. „Aby se nám tady po škole toulala divná individua, to nemůžeme potřebovat. Tam, co jsem byl předtím, jsme jich měli celý gang. Úplně to tam vybílili. Stříbro, peníze, hodinky, rádia. Bůh sám ví, co by ukradli dál. Nakonec by mi ještě sebral alvise. Nejlepší auto, co se kdy v Anglii dělalo, a už se nevyrábí. Barva vlasů, Jumbo?“

„Černá, pane.“

„Výška, Coleslawe?“

„Metr osmdesát, pane.“

„Coleslawovi každý připadá na metr osmdesát,“ prohlásil nějaký vtipálek, protože Coleslaw byl trpaslík; říkalo se o něm, že když byl batole, dávali mu pít gin.

„Věk, Spikely, ty obludo?“

„Devadesát jedna, pane.“

Všichni se rozchechtali, Roach dostal opravný pokus a zkazil ho, a tu noc se převaloval na posteli v záchvatu žárlivosti, že Jim do vybraného kroužku pozorovatelů naverboval celý autoklub i s Latzym navrch. Moc nepomáhalo utěšovat se tím, že jejich bdělost se nikdy nemůže vyrovnat té jeho; že na Jimův příkaz brzo zapomenou; od téhle chvíle Roach musí svou bdělost ještě znásobit, protože se zjevně blíží nějaká hrozba.

Cizinec s hubeným obličejem zmizel, ale další den zašel Jim na hřbitov; to moc často nedělal. Roach ho viděl, jak nad otevřeným hrobem mluví s Wellsem Fargem. Od té chvíle si Roach všiml, že se Jim tváří zachmuřeněji a že je ve střehu; občas to působilo spíš jako vztek, ať už jako každý večer rázoval soumrakem, nebo seděl na pahorcích před svým karavanem, jako by nevnímal chlad ani vlhko, kouřil maličký doutník a upíjel vodku, a kolem se pomalu sbíral soumrak.

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA PATNÁCT

Hotel Islay v Sussex Gardens – kde si den po své návštěvě v Ascotu George Smiley zřídil svou operační základnu pod jménem Barraclough – byl velice tichý, když vezmeme v úvahu jeho polohu, a jeho záměrům perfektně vyhovoval. Ležel asi sto metrů jižně od nádraží Paddington v jednom z řádky starých sídel oddělených od hlavní ulice řadou platanů a parkovištěm. Celou noc se kolem řítila auta. Ale uvnitř, i když to tam vypadalo jako změť nesourodých tapet a mosazných lamp, vládl nezvyklý klid. Nejen že se nic nedělo v hotelu; nic se nedělo ani ve světě, a tento dojem ještě posilovala paní Pope Grahamová, majitelka, vdova po majorovi, která mluvila tak neuvěřitelně lenivě, až pan Barraclough i každý jiný člověk dožadující se jejího pohostinství získal dojem, že je příšerně unavená. Inspektor Mendel, jehož informátorkou po řadu let byla, tvrdil, že se jmenuje jen obyčejně Grahamová. To Pope si přidala jednak jako úlitbu Římu a jednak aby si dodala na vznešenosti.

„Nesloužil náhodou váš otec u královských střelců, milánku?“ zeptala se se zívnutím, když zapisovala Barraclougha do knihy hostů. Smiley jí zaplatil padesát liber zálohy na dvoutýdenní pobyt a ona mu dala pokoj osm, protože si přál pracovat. Požádal o psací stůl a ona mu poslala rozviklaný karetní stolek. Přinesl ho místní „chlapec“ Norman a ona na jeho dodání dohlížela. „Je georgiánský,“ povzdechla si. „Dáte mi na něj pozor, ano? Neměla bych vám ho vůbec půjčovat, patřil majorovi.“

K padesátce přidal Mendel ještě bokem dalších dvacet liber, údajně z vlastní peněženky, špinavé papírky tomu říkal a později si je od Smileyho vybral zpátky. „Nikde nic podezřelého, doufám?“ zeptal se jí.

„Dá se to tak říct,“ potvrdila a cudně ukryla bankovky do šatů.

„Chci vědět úplně všechno,“ varoval ji Mendel, když s ní seděl v suterénním bytě nad lahví pití, které měla ráda. „Kdy přichází, kdy odchází, kontakty, způsob života, a především,“ zdůraznil zvednutým prstem, „především, a je to důležitější, než si umíte představit, chci vědět o každé podezřelé osobě, která se o něj bude zajímat nebo která bude někomu z vašeho personálu pod falešnou záminkou klást otázky.“ Nasadil důležitě přísný obličej. „I kdyby tvrdili, že jsou královská garda a Sherlock Holmes v jedné osobě.“

„Jsem tady jen já a Norman,“ prohlásila paní Pope Grahamová a ukázala na roztřeseného chlapce v černém kabátě, na který ona sama osobně přišila límec z béžového sametu. „A s Normanem se daleko nedostanou, že, milánku, ty jsi příliš citlivý.“ „Totéž platí pro příchozí dopisy,“ pokračoval inspektor. „Chci razítka a čas odeslání, pokud bude čitelný, ale žádné otevírání ani zadržování. Totéž platí pro jeho věci.“ Odmlčel se a podíval se po rozměrném sejfu, který byl výraznou součástí zařízení. „Tu a tam vás požádá, abyste mu něco uložila do trezoru. Většinou to budou papíry, někdy knihy. Kromě něj se na ně smí podívat jediný člověk“ – najednou se významně, ďábelsky zazubil – „a to jsem já. Rozumíte? Nikdo jiný nesmí ani vědět, že je máte. A nezkoušejte s nimi nic dělat, poznal by to. Je chytrý. To musí dělat odborník. Víc vám neřeknu,“ uzavřel to Mendel. I když, jak se krátce po svém návratu ze Somersetu zmínil Smileymu, jestli je to nebude stát víc než dvacku, tak Norman a jeho ochránkyně jsou ta nejlevnější hlídací služba na trhu.

To byl sice omyl, ale omluvitelný. Nemohl tušit, že Jim naverboval celý autoklub, ani to, jakými způsoby byl schopen vysledovat jeho vlastní opatrný vyšetřovací postup. Ani on, ani nikdo jiný pak nemohli vědět, do jak krajního stavu pohotovosti ho uvedl hněv a napětí z čekání.

Pokoj osm ležel v nejvyšším patře. Za oknem byl široký parapet. Dole vedla postranní ulička s ošuntělým knihkupectvím a pobočkou cestovní kanceláře zvané Širý svět. Na ručníku byla výšivka Hotel Labuť. Týž večer napochodoval do pokoje Lacon s tlustou aktovkou, ve které byla první dávka papírů z jeho kanceláře. K rozhovoru se usadili vedle sebe na postel a Smiley pustil nahlas rádio, aby zakrylo zvuky jejich hlasů. Lacon z toho nadšený nebyl; zdálo se, že na tenhle kabaret je už moc starý. Druhý den ráno cestou do práce se Lacon pro papíry zase zastavil a vrátil knihy, které mu Smiley dal, aby si jimi vycpal aktovku. Tahle role Laconovi zoufale neseděla. Choval se uraženě a povýšeně; dával jasně najevo, že takovéhle vybočení ze stereotypu nesnáší. V chladném počasí jako by se trvale červenal. Smiley si ale spisy přes den číst nemohl, protože je potřebovali mít k dispozici Laconovi podřízení a jejich zmizení by způsobilo pozdvižení. A krom toho ani nechtěl. Věděl lépe než kdo jiný, že má zoufale málo času. Během příštích tří dnů se tato procedura pramálo změnila. Každý večer cestou na vlak na paddingtonské nádraží Lacon donesl Smileymu papíry a každý večer paní Pope Grahamová potají referovala Mendelovi, že tam už zase byl ten nabručený hubeňour, ten, co kouká na Normana svrchu. Každé ráno, po třech hodinách spánku a nechutné snídani skládající se z nedopečené klobásy a přepečených rajčat – jiné možnosti tu nebyly – čekal Smiley na Laconův příchod a pak vděčně vyklouzl ven na studený vzduch, aby zaujal své místo mezi lidmi.

Ty noci, které Smiley trávil sám ve svém pokoji v nejvyšším patře, pro něj byly zvláštní. Dny mezi nimi byly sice stejně významné a na povrch i bohatší na události, ale Smiley si později vzpomínal hlavně na ty noci, nebo spíš na ně vzpomínal jako na noc jedinou, jako jedinou cestu. „Tak můžu mu říct, že to uděláte, viďte,“ prohlásil tehdy v zahradě bezostyšně Lacon. „Projdete to dozadu i dopředu?“ Jak se Smiley stezičku po stezičce vracel do vlastní minulosti, už v tom neviděl žádný rozdíl: dopředu nebo dozadu, pořád to byla stejná cesta a měla stejný cíl. V tom pokoji nebylo nic, ani jedna věc z té náhodné kolekce ošoupané hotelové veteše, co by ho oddělovalo od místností, na něž si vzpomínal. Byl zase v nejvyšším patře Cirkusu, ve své prosté kanceláři s oxfordskými tisky na stěnách, jak ji před rokem opustil. Za dveřmi ležel předpokoj s nízkým stropem, kde Řídícího šedovlasé dámy zvané maminy tiše ťukaly na stroji a braly telefony; tady o kus dál na stejné chodbě nějaký zneuznaný génius dnem i nocí trpělivě ťukal do starého psacího stroje. Na druhém konci předpokoje – tady u paní Pope Grahamové tam byla koupelna s varováním, že se nemá používat – byly neoznačené dveře, které vedly do soukromé kanceláře Řídícího; byla to dlouhá úzká místnost se starými ocelovými skříněmi a starými červenými knihami, kde to bylo sladce cítit prachem a jasmínovým čajem. Za stolem seděl sám Řídící, který už tehdy vypadal jako chodící mrtvola, se zplihlou šedou patkou a úsměvem, který ze všeho nejvíc připomínal lebku.

Tenhle duševní přenos byl tak dokonalý, že když Smileymu zazvonil telefon – linka se platila zvlášť, v hotovosti – musel chvilku počkat a uvědomit si, kde je, než to vzal. I jiné zvuky na něj měly podobně matoucí vliv: šramocení holubů na parapetu, skřípání televizní antény ve větru a za deště náhlé zurčení potoků vody na střeše. Tyto zvuky také patřily do jeho minulosti a na Cambridge Circus je bylo slyšet jedině v pátém patře. Jeho ucho si je nepochybně vybralo právě z toho důvodu; byl to všudypřítomný šum jeho minulosti. Jednou časně ráno, když Smiley uslyšel v chodbě před svým pokojem kroky, zvedl se a šel ke dveřím, aby je otevřel nočnímu šifrérovi. V té době byl ponořený do Guillamových fotografií a z příliš skrovných informací se snažil zjistit, jakým postupem by se asi teď za lateralismu zacházelo s telegramem z Hongkongu. Místo šifréra tam ale našel Normana, bosého a v pyžamu. Koberec byl posypaný konfetami a před protějším pokojem stály dva páry bot, mužské a ženské, ačkoli v Islay se rozhodně nenašel nikdo, kdo by je vyčistil, nejméně ze všech Norman.

„Přestaň špehovat a jdi si lehnout,“ řekl Smiley. A když na něj Norman jen nechápavě zíral: „Zkrátka jdi pryč, buď tak hodný.“ Měl co dělat, aby nedodal „ty špíno mrňavá“.

? ? ?

„Operace Magie“, zněl název prvního svazku, který mu Lacon donesl tehdy ten první večer. „Zásady distribuce zvláštního zboží“. Zbytek desek se ztrácel pod různými varovnými nálepkami a instrukcemi pro zacházení se spisem, včetně jedné, která případného nálezce varovala, aby spis „vrátil NEČTENÝ“ vedoucímu archivu na úřadu vlády. „Operace Magie“, stálo na jiné. „Doplňkové odhady pro potřeby ministerstva financí, zvláštní ubytování v Londýně, zvláštní finanční opatření, odměny apod.“ „Zdroj Merlin“, hlásala třetí, přivázaná k první růžovou stužkou. „Zákaznické hodnocení, efektivita nákladů, širší využití, viz též Tajný dodatek“. Ale tajný dodatek přiložen nebyl, a když se po něm Smiley ptal, setkal se s nevrlou reakcí.

„Ten má ministr ve svém osobním sejfu,“ utrhl se Lacon.

„Znáte kombinaci?“

„To rozhodně ne,“ odsekl Lacon zuřivě.

„Jak se to jmenuje?“

„To vás opravdu nemusí zajímat. Naprosto nechápu, proč ztrácíte čas hrabáním v těchhle materiálech. Je to přísně tajné a my jsme udělali všechno, co je v lidských silách, abychom na minimum omezili počet lidí, kterým se to dostane do ruky.“

„Dokonce i tajný dodatek musí mít nějaký název,“ namítl Smiley mírně.

„Tenhle nemá.“

„Odhaluje se v něm identita Merlina?“

„Nenechte se vysmát. Ministr by ji ani nechtěl znát a Alleline by mu ji neprozradil.“

„Co znamená to širší využití?“

„Nenechám se vyslýchat, Georgi. Už nepatříte do rodiny, nezapomínejte. Správně bych na vás měl chtít zvláštní prověření.“

„Prověření pro Magii?“

„Pro Magii, ano.“

„Máme seznam lidí, kteří to prověření mají?“

„Je to ve složce o zásadách distribuce,“ odsekl Lacon a málem za sebou praštil dveřmi. Pak se vrátil. Zvenčí se ozývala tichá melodie Řekni, kde ty kytky jsou, kterou pouštěl australský diskžokej. „Ministr,“ začal jinak, „nemá rád složité vysvětlování. Říká, že věří jen tomu, co se vejde na pohlednici. Už by strašně rád měl v ruce něco konkrétního.“

Smiley řekl: „Nezapomenete na Prideauxe, že ne? Úplně všechno, co o něm máte; i drobnosti jsou lepší než nic.“

Smiley nechal Lacona chvíli zle zahlížet a pak podruhé odejít: „Nezačínáte doufám bláznit, že ne, Georgi? Uvědomujete si, že Prideaux nejspíš nikdy ani neslyšel o Magii, než ho střelili? Opravdu nechápu, proč se nemůžete držet hlavního problému, místo abyste se hrabal v těchhle…“ Ale mezitím už vyšel z místnosti ven.

Smiley se podíval na poslední část dnešního přídělu. „Operace Magie, korespondence s Odborem.“ Odbor byl jeden z mnoha whitehallských eufemismů pro Cirkus. Tenhle svazek sestával z oficiálních zápisů, které si vyměňovali ministr na jedné straně a Percy Alleline (poznalo se to okamžitě podle namáhavého školáckého rukopisu) na straně druhé. V té době se Alleline stále ještě pohyboval na nejnižších příčkách žebříčku, jak ho určoval Řídící.

Smiley si prohlížel ohmatané svazky a říkal si, jak nudný je to pomník tak dlouhé a kruté války.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Právě hlavní bitvy této dlouhé a kruté války teď Smiley v duchu znova prožíval, když se pustil do čtení. Složky obsahovaly jen její velmi nedokonalý záznam; v jeho paměti toho bylo mnohem víc. Protagonisty byli Alleline a Řídící, původ byl nejasný. Bill Haydon, dychtivý, byť posmutnělý pozorovatel těchto událostí, tvrdil, že ti dva se začali nenávidět na Cambridgi, když tam Řídící krátce učil a Alleline studoval. Podle Billa byl Alleline Řídícího žák, a to špatný, a Řídící že si z něj dělal legraci, což by bylo docela dobře možné.

Ta historka byla tak groteskní, že ji sám Řídící rád dával k lepšímu. „Tak jsem slyšel, že Percy a já jsme pokrevní bratři. Představte si, prý jsme spolu řádili na osmiveslicích!“ Nikdy neřekl, jestli to je pravda, nebo ne.

K podobným pololegendám mohl Smiley dodat pár bezpečných faktů, protože věděl něco o mládí obou mužů. Zatímco Řídící byl bezprizorné dítě, Percy Alleline byl Skot, syn z fary; jeho otec byl železná pěst presbyteriánské církve, a jestli po něm Alleline nezdědil víru, tak rozhodně zdědil schopnost přesvědčovat všemi prostředky. Válce unikl o rok nebo dva a přišel do Cirkusu z nějaké společnosti v City. Na Cambridgi trochu fušoval do politiky (byl trochu víc napravo než Čingischán, tvrdil Bill Haydon, který sám rozhodně taky nebyl žádný měkkosrdcatý liberál) a trochu i do sportu. Naverboval ho člověk celkem bezvýznamný, jistý Maston, který se po krátkou dobu snažil uvelebit v kontrarozvědce. Maston předpovídal Allelinovi velkou budoucnost a zuřivě ho prosazoval, pak ale sám upadl v nemilost. Personální oddělení Cirkusu, které bylo z Allelina nešťastné, ho odeslalo do jižní Ameriky, kde s diplomatickým krytím odsloužil plná dvě období, aniž se vrátil do Anglie.

Dokonce i Řídící připouštěl, že si tam Alleline vedl velice dobře. Argentincům se líbilo, jak hraje tenis a jezdí na koni, a spletli si ho s džentlmenem – to byla Řídícího slova –, takže předpokládali, že je hloupý, což on nikdy tak docela nebyl. Než předal žezlo svému nástupci, dal dohromady síť agentů na obou pobřežích a rozpřahoval křídla i k severu. Po domácí dovolené a několikatýdenním brífinku se přesunul do Indie, kde v něm jeho agenti zřejmě viděli převtělení britského místokrále. Kázal jim o loajalitě, neplatil jim skoro nic, a když se mu to hodilo, prodal je. Z Indie odjel do Káhiry.

Tenhle post měl správně být pro Allelina těžký, jestli ne nemožný; Střední východ byl tehdy oblíbeným revírem Billa Haydona. Káhirské sítě na Billa hleděly opravdu přesně tak, jak o tom toho osudného večera mluvil Martindale při večeři v klubu: jako na moderního Lawrence z Arábie. Všichni byli připravení ztrpčit jeho nástupci pořádně život. Percymu se ale nějak podařilo probojovat se do jejich přízně, a kdyby se byl vyhnul Američanům, měl šanci se zapsat do historie jako ještě lepší agent než Haydon. Takhle ale došlo ke skandálu a k otevřené roztržce mezi Percym a Řídícím.

Okolnosti toho všeho byly nejasné doteď: k incidentu došlo mnohem dřív, než Řídící Smileyho povýšil na svého nejvyššího komořího. Alleline se zřejmě bez schválení z Londýna zapojil do hloupého amerického plánu nahradit jistého místního potentáta jejich vlastním člověkem. Alleline odjakživa choval k Američanům posvátnou úctu a to se mu nakonec stalo osudným. Z Argentiny s obdivem sledoval, jak drtí levicové politiky po celé polokouli; v Indii byl nadšen jejich schopností rozdělovat síly usilující o centralizaci. Ovšem Řídící a s ním většina Cirkusu nesnášel: je i všechno, co dělali, a velmi často se jim to snažili zkazit.

Spiknutí selhalo, britské těžařské společnosti byly vzteky bez sebe a Alleline, jak to s chutí označuje žargon, musel utéct v ponožkách. Později Alleline tvrdil, že ho Řídící povzbuzoval a pak mu podtrhl nohy; dokonce i to, že to spiknutí záměrně prozradil Moskvě. Ať to bylo jak chtělo, Alleline po návratu do Londýna dostal rozkaz nastoupit do Školky a ujmout se výcviku nováčků. Tohle místo obvykle dostávali vyčerpaní bojovníci, kterým zbývalo pár let do penze. „V Londýně dneska prostě je strašně málo míst pro lidi Percyho zkušeností a nadání,“ vysvětloval Bill Haydon, který byl tehdy šéfem personálního oddělení.

„No tak to mi budeš muset nějaké vymyslet,“ odsekl Percy. A měl pravdu. Jak se Bill o něco později upřímně svěřil Smileymu, nepočítal tehdy s vlivem allelinovské lobby.

„Ale co je to za lidi?“ ptával se Smiley. „Jak ti můžou vnutit někoho, o koho nestojíš?“

„Golfisti“ odsekl Řídící. Golfisti a konzervativci, protože Alleline v té době koketoval s opozicí a ta ho vítala s otevřenou náručí, především Miles Sercombe, Annin až zbytečně blízký bratranec a nyní i Laconův ministr. Řídící ale moc oponovat nemohl. Cirkusu se v té době nedařilo a mluvilo se dokonce o tom, že by bylo nejlepší současnou organizaci úplně zavřít a začít na zelené louce znova. Neúspěchy se v tomto světě pravidelně dostavují v sériích, ale tahle byla výjimečně dlouhá. Kvalita zboží upadala; stále víc a víc to vypadalo podezřele. A tam, kde na tom záleželo, Řídící moc silné postavení neměl.

Toto dočasné ochromení ale Řídícímu nezabránilo v tom, aby s radostí sepsal Percymu Allelinovi pracovní náplň pro funkci operačního ředitele. Říkal tomu Percyho šaškovské rolničky.

Smiley nemohl dělat nic. Bill Haydon byl tou dobou ve Washingtonu a pokoušel se dojednat dohodu o výměně zpravodajských informací s – jak tomu říkal – fašistickými puritány z americké agentury. Smiley ale vystoupil do pátého poschodí a jedním z jeho úkolů bylo nepouštět k Řídícímu různé žadatele. Byl to tedy právě on, koho se Alleline přišel ptát „Proč?“. Vrazil k němu do kanceláře, když byl Řídící pryč, pozval ho do svého pochmurného bytu, odkud napřed poslal svou milenku do kina, a vyslýchal ho tou svou fňukavou skotštinou: „Proč?“ Dokonce do toho investoval láhev singlemaltky, kterou štědře vnucoval Smileymu, zatímco sám se držel levnější značky.

„Co jsem mu provedl, Georgi, co jsem udělal tak výjimečného? Párkrát jsme se poštěkali. Co je na tom tak nezvyklého, to mi řekni? Proč po mně tak jede? Já chci jenom místo u prvního stolu. Bůh sám ví, že po tom, co mám za sebou, na něj mám právo.“

Prvním stolem myslel páté patro.

Pracovní náplň, kterou mu Řídící připravil a která navenek působila dost impozantně, dávala Allelinovi právo přezkoumat všechny operace před jejich zahájením. Ovšem dodatky pod čarou podmiňovaly toto právo souhlasem operačních oddělení a Řídící se pojistil, aby ten souhlas nepřišel. Náplň mu doporučovala, aby „koordinoval zdroje a odstraňoval regionální nevraživosti,“ čehož se později Allelinovi povedlo dosáhnout zřízením Londýnského střediska. Ale oddělení zdrojů, například lampáři, padělatelé, posluchači a hádankáři, mu odmítali otevřít své záznamy a on neměl pravomoc je k tomu donutit. A tak se stalo, že Alleline strádal a jeho schránka na příchozí poštu od oběda zela prázdnotou.

„Jsem průměrný, je to tak? Dneska musí být každý génius, samá primadona a žádný sbor; a navíc sami staříci.“ Alleline totiž, i když nebylo těžké na to zapomenout, byl na místo u hlavního stolu pořád ještě mladý, o osm nebo deset let mladší než Haydon a Smiley a ještě o víc než Řídící.

Řídící si ale postavil hlavu: „Percy Alleline by za Řád britského impéria prodal vlastní matku a za místo ve Sněmovně lordů celý tenhle barák i s chlupama.“ A později, když ho začínala zmáhat jeho těžká nemoc: „Odmítám svěřit svou celoživotní práci naparáděněmu panákovi. Jsem moc ješitný na to, aby mi někdo zalichotil, moc starý na ctižádost a příšerně ošklivý. Percy je pravý opak a ve Whitehallu je dost chytráků, co mají radši takové jako on než takové jako já.“

A dalo by se říct, že tímhle si na sebe Řídící nepřímo přivolal Magii.

„Georgi, pojď sem,“ štěkl jednoho dne Řídící do interkomu. „Bratr Percy se mi pokouší kroutit ruku. Pojď sem, nebo se tu bude vraždit.“

V té době, vzpomínal Smiley, se z ciziny vraceli neúspěšní válečníci. Roy Bland zrovna přiletěl z Bělehradu, kde se s pomocí Tobyho Esterhaseho pokoušel zachránit trosky umírající sítě; Paul Skordeno, který tou dobou šéfoval Německu, zrovna pochoval nejlepšího sovětského agenta ve Východním Berlíně, a pokud šlo o Billa, ten po další zbytečné cestě už zase seděl v pepřence a nadával na pentagonskou aroganci, pentagonskou pitomost, pentagonskou faleš; a vykřikoval, že je nejvyšší čas začít se místo toho starat o ty mizerné Rusáky.

A v Islay bylo po půlnoci; nějaký pozdní host zvonil na zvonek. To ho bude stát deset babek pro Normana, pomyslel si Smiley, který si stále ještě nezvykl na revidovanou britskou měnu. S povzdechem si přitáhl první svazek spisů k operaci Magie, zlehka si olízl pravý palec a ukazovák a pustil se do porovnávání oficiální paměti s tou svojí.

? ? ?

„K našemu rozhovoru,“ psal Alleline jen pár měsíců po této události v poněkud hysterickém dopise adresovaném Anninu ctěnému bratranci ministrovi a uloženém v Laconově spisu. „Zprávy operace Magie pocházejí z krajně citlivého zdroje. Podle mého názoru žádná existující procedura whitehallské distribuce nepostačuje. Systém předávací schránky použitý v případě OVÁD selhal, když whitehallští zákazníci ztratili klíče, nebo v jednom ostudném případě přepracovaný podsekretář předal klíč svému osobnímu tajemníkovi. Už jsem hovořil s Lilleym z námořní rozvědky a ten je připraven dát nám k dispozici zvláštní čítárnu v hlavní budově Admirality, kde bude materiál k dispozici zákazníkům a kde na něj bude dohlížet zkušený strážný naší služby. Z důvodu krytí bude tato čítárna označena za konferenční místnost Jaderské pracovní komise, zkráceně JPK. Zákazníci s právem čtení nebudou mít propustky, protože i ty lze zneužít. Prokážou se osobně mému strážnému“ – Smiley si všiml toho zájmena – „který bude mít k dispozici seznam prověřených s fotografiemi zákazníků.“

Dosud nepřesvědčený Lacon ministerstvu financí – prostřednictvím svého nechutného pána ministra, jehož jménem se zaštiťovaly všechny Laconovy příspěvky: „I kdybychom připustili, že je to nezbytné, čítárna se bude muset rozsáhle přestavět.

Schválíte náklady na tuto akci?

Pokud ano, měla by tyto náklady navenek nést Admiralita. Odbor je tajně proplatí.

Je tu také otázka dalších strážných a jiných dodatečných nákladů…“

A také je tu otázka větší Allelinovy slávy, komentoval to v duchu Smiley, když pomalu obracel stránky. Zářila všude jako maják: Percy má namířeno k prvnímu stolu a Řídící už jako by byl mrtvý.

Ze schodiště se ozval docela hezký zpěv. Velšský host, velice opilý, přál všem dobrou noc.

Magie, vybavoval si Smiley – zase jeho paměť, ve spisech nic tak zjevně lidského nebylo – Magie rozhodně nebyla Percyho prvním pokusem rozjet ve své nové funkci vlastní operaci, ale protože ho jeho náplň práce zavazovala vyžádat si svolení Řídícího, byly to všechno mrtvě narozené děti. Nějakou dobu se například soustředil na tunelování. Američané vybudovali audiotunely v Berlíně a v Bělehradu, Francouzům se povedlo něco podobného proti Američanům. Dobře tedy, pod Percyho vlajkou se do hry pustí i Cirkus. Řídící tomu všemu shovívavě přihlížel, byla vytvořena smíšená komise (známá jako Allelinův výbor), tým šikulů od Šroubků prozkoumal základy sovětského velvyslanectví v Aténách, kde Alleline počítal s neomezenou podporou nejnovějšího vojenského režimu, který velice obdivoval stejně jako jeho předchůdce. Pak Řídící zlehýnka Percymu zboural kostičky a čekal, až přijde s něčím novým. Což, po několika předběžných pokusech v mezidobí, Percy právě dělal onoho šedého rána, kdy Řídící tak nevybíravými slovy přivolal Smileyho do akce.

Řídící seděl za svým stolem, Alleline stál u okna, mezi nimi ležely neoznačené desky, ostře žluté a zavřené.

„Sedni si támhle a podívej se na tenhle nesmysl.“

Smiley se posadil do křesla. Alleline zůstal u okna, opíral se velkými lokty o parapet a díval se přes střechu na Nelsonův sloup a na vížky Whitehallu za ním.

Uvnitř v deskách byly fotografie něčeho, co údajně byla patnáctistránková zpráva z nejvyšších kruhů sovětského námořního velení.

„Kdo to překládal?“ zeptal se Smiley, protože mu to připadalo příliš dobré na to, aby to byla práce Roye Blanda.

„Bůh,“ odpověděl Řídící. „To pánbíček, co, Percy? Na nic se ho neptej, Georgi, on ti to neřekne.“

V té době právě Řídící působil neuvěřitelně mladě. Smiley si vzpomínal, že zhubl, tváře měl růžové a ti, kdo ho málo znali, mu obvykle blahopřáli, jak skvěle vypadá. Možná jen Smiley si všiml těch kapiček potu, které mu dokonce i v tomhle počasí vyrážely pod vlasy.

Přesněji řečeno, ten dokument byl hodnocení nedávného sovětského námořního cvičení ve Středozemním a Černém moři, údajně připravené pro sovětské nejvyšší velení. V Laconově spise bylo uvedeno prostě jako Zpráva č. 1, pod hlavičkou Námořnictvo. Admiralita už celé měsíce řvala na Cirkus, aby jí k tomuhle cvičení něco dodal. To znamenalo, že zpráva se zrovna teď ohromně hodila, což ji ve Smileyho očích okamžitě činilo podezřelou. Byla podrobná, ale zabývala se věcmi, kterým Smiley nerozuměl ani vzdáleně: úderná síla zem-moře, rádiová aktivace nepřátelských poplachových signálů, vyšší matematika rovnováhy strachu. Jestli to bylo pravé, mělo to cenu zlata, jenže nebyl sebemenší důvod si myslet, že to pravé je. Každý týden Cirkus zpracovával desítky nevyžádaných takzvaných sovětských dokumentů. Většina z toho byly jasné pokusy vytřískat z Cirkusu peníze. Něco byly záměrné podvody od spojenců, kteří si potřebovali přihřát vlastní polívčičku, něco zase ruské podvrhy. Pravost se potvrdila jen u velmi mála z nich, ale obvykle až po jejich odmítnutí.

„Čí jsou to iniciály?“ zeptal se Smiley a ukázal na nějaké poznámky připsané na okraji tužkou v azbuce. „Ví to někdo?“

Řídící kývl hlavou k Allelinovi. „Mně se neptej. Ptej se povolaného.“

„Žarov,“ odpověděl Alleline, „admirál černomořské flotily.“

„Není to datované,“ namítl Smiley.

„Je to návrh,“ vysvětloval Alleline spokojeně a znělo to skotštěji než jindy. „Žarov to podepsal ve čtvrtek. Hotová zpráva s těmihle poznámkami šla do oběhu v pondělí, s příslušným datem.“

Dnes bylo úterý.

„Odkud se to vzalo?“ ptal se Smiley, který tomu ještě pořád nerozuměl.

„To nám Percy nemůže říct,“ ušklíbl se Řídící.

„Co tomu říkají naši hodnotitelé?“

„Neviděli to,“ prohlásil Alleline, „a co víc, ani neuvidí.“

Řídící prohlásil ledově: „Můj bratr v Kristu Lilley z námořní rozvědky to ovšem už předběžně zhodnotil, že je to tak, Percy? Percy mu to ukázal včera večer – nad růžovým ginem v Klubu cestovatelů, říkám to dobře, Percy?“

„Na Admiralitě.“

„Bratr Lilley, protože je to taky Skot jako Percy, obvykle šetří chválou. Ovšem když mi před půl hodinou volal, tak se přímo rozplýval. Dokonce mi gratuloval. Považuje dokumenty za pravé a chce od nás souhlas – nebo bych asi spíš měl říct od Percyho – souhlas k tomu seznámit s těmito závěry své námořní spolušéfy.“

„Nepřichází v úvahu,“ prohlásil okamžitě Alleline. „To bylo výhradně pro jeho oči, přinejmenším ještě na pár týdnů.“

„To zboží je tak horké,“ vysvětloval Řídící, „že musí trochu vychladnout, než se může distribuovat.“

„Ale kde se to vzalo?“ naléhal Smiley.

„Percy tomu už vymyslel kódové jméno, o to nic. Krycí jména, těch má v rukávu vždycky dost, co, Percy?“

„Ale co původ? Čí je to případ?“

„To se ti bude líbit,“ slíbil po straně Řídící. Byl neobvykle naštvaný. Za tu dlouhou dobu, co spolupracovali, si ho Smiley takhle naštvaného nepamatoval. Hubené pihovaté ruce se mu třásly a normálně neživotné oči jiskřily hněvem.

„Zdroj Merlin,“ řekl Alleline a před své oznámení předsadil malé, ale velmi skotské syknutí přes zuby, „je vysoko postavený zdroj, který má přístup k těm nejcitlivějším sférám sovětské politiky.“ A jako by byl královská výsost: „Jeho zboží jsme nazvali Magie.“

Smiley si všiml, že úplně stejnou formulaci použil i v přísně tajném a osobním dopise svému fanouškovi na ministerstvu financí, v němž se dožadoval větších pravomocí v rozhodování o ad hoc odměnách pro agenty.

„Za chvilku bude tvrdit, že ho vyhrál v loterii na fotbale,“ varoval Řídící. I přes své druhé mládí byl jako každý starý člověk poněkud nepřesný, pokud šlo o idiomy. „A teď ať ti řekne, proč ti to neřekne.“

Alleline se nenechal vyvést z míry. I on byl zardělý, ale triumfem, nikoli nemocí. Nadmul mohutnou hruď k delšímu proslovu, který celý pronesl ke Smileymu, bezvýrazně, asi jako by skotský policejní seržant svědčil před soudem.

„Identita zdroje Merlin je tajemství, které není moje, a tak ho nemůžu prozradit. Je to plod dlouhé kultivace jistých lidí z této služby. Lidí, kteří jsou mi zavázáni, stejně jako já jsem zavázaný jim. Lidí, které taky nijak netěší množství zdejších neúspěchů. Máme moc prozrazených akcí. Moc ztrát, moc plýtvání, moc skandálů. Říkal jsem to tolikrát, ale jako kdybych mluvil do dubu, on mě vůbec neposlouchal.“

„To myslí mě,“ vysvětlil Řídící ze strany. „To jsem já, ten on, chápeš, Georgi?“

„Běžné zásady řemesla a bezpečnosti jsou v téhle službě vepsí. A já se ptám: kde jsou? Rozškatulkovávání na všech úrovních; kde jsou, Georgi? Jednotlivé regiony si navzájem podrážejí nohy, a shora se jim k tomu ještě tleská.“

„Další narážka na mě,“ podotkl Řídící.

„Rozděl a panuj, tak se dneska pracuje. Osobnosti, které by si měly pomáhat bojovat proti komunismu, si jdou navzájem po krku. Ztrácíme nejdůležitější partnery.“

„Tím myslí Američany,“ vysvětlil Řídící.

„Přicházíme o živobytí. O sebeúctu. Už toho máme dost.“ Vzal si zpátky zprávu a strčil si ji pod paži. „Až po krk.“

„A jako každý jiný, který toho má dost,“ dodal Řídící, když Alleline hlučně opouštěl kancelář, „chce ještě víc.“

Pak se na chvíli ujaly líčení opět Laconovy spisy. Pro atmosféru těch posledních pár měsíců bylo typické, že Smiley, kterého do toho případu zatáhli hned na začátku, už pak nedostal žádnou další zprávu, jak se to vyvíjí. Řídící nesnášel neúspěch, stejně jako nesnášel nemoc, a svoje vlastní neúspěchy nejvíc. Věděl, že uznat neúspěch znamená muset s ním žít a že služba, která nebojuje, nepřežije. Nesnášel agenty v hedvábných košilích, kteří pro sebe urvou velkou část rozpočtu, jež pak chybí obyčejným sítím, v jaké věřil on. Miloval úspěch, ale neměl rád zázraky, pokud to znamenalo, že ostatní jeho snahy se odsunou do pozadí. Nesnášel slabost stejně jako sentiment a náboženství, a nesnášel Percyho Allelina, který se s tím vším přinejmenším trochu zapletl. On sám se s nimi vyrovnával po svém – zavřel se do samoty své zašlé kanceláře, nepřijímal žádné návštěvy a nechával si všechny telefony přepojovat výhradně přes maminy. Tytéž tiché dámy ho zásobovaly jasmínovým čajem a nesčetnými spisy, pro které si posílal a zase je v hromadách vracel. Smiley je vídal ležet před jeho dveřmi, když šel po své práci – totiž udržet potápějící se Cirkus nad vodou. Mnohé byly staré, ještě z dob, kdy Řídící tuhle smečku nevedl: některé osobní, životopisy minulých a současných příslušníků služby.

Řídící nikdy neprozradil, co dělá. Když se Smiley zeptal mamin, jen vrtěly hlavou a mlčky zvedaly obočí vzhůru k nebi: „Beznadějný případ,“ říkaly jejich laskavé pohledy. „Pečujeme o velkého muže na konci kariéry.“ Ale Smiley, jak teď trpělivě listoval jedním svazkem za druhým a někde v koutku své složité mysli si přehrával Irinin dopis Rickimu Tarrovi, Smiley věděl – a velmi reálně z toho čerpal útěchu –, že nakonec přece jen není jediný, kdo tuhle průzkumnou cestu podniká; že duch Řídícího jej doprovází i do těch nejvzdálenějších končin; a že by byl dokonce možná vydržel až do konce, kdyby mu za pět minut dvanáct nezlomila vaz operace Svědectví.

? ? ?

Znova snídaně a velmi zkrotlý Velšan, kterého nijak nepřitahovala nedopečená klobása a přepečená rajčata.

„Chcete je zpátky,“ vyptával se Lacon, „nebo jste s nimi skončil? Nic moc se z nich nejspíš nedozvíte, když tam ani nejsou ty zprávy.“

„Zase večer, prosím, když budete tak hodný.“

Neuvědomoval si to, ale když se vrátil na Bywater Street, uviděl v Annině hezkém zrcadle se zlaceným rámem, že má zarudlé oči a buclaté tváře se mu propadají únavou. Chvilku se prospal a pak se vydal za svými záhadnými záležitostmi. Když přišel večer, Lacon už na něj dokonce čekal. Smiley rovnou pokračoval ve čtení.

? ? ?

Podle spisů po té první námořní zprávě šest týdnů nepřišlo nic dalšího. Jiná oddělení ministerstva obrany sdílela nadšení Admirality z původní depeše a ministerstvo zahraničí poznamenalo, že „tento dokument ukazuje s neobyčejnou jasností sovětské agresivní myšlení“, i když nebylo jasné, co to přesně má znamenat. Alleline pokračoval ve svých žádostech o zvláštní postupy při zacházení s materiálem, ale byl jako generál bez armády. Lacon ledově konstatoval, že „pokračování se poněkud opozdilo“, a doporučil svému ministrovi, aby „zvolnil jednání s Admiralitou“. Od Řídícího, aspoň podle spisu, nic. Možná se držel stranou a doufal, že se to přežene. V nastalé pauze jistý odborník na Moskvu z ministerstva financí kysele podotkl, že takovýchhle věcí už v posledních letech Whitehall zažil spoustu: povzbudivá první zpráva a pak ticho, nebo ještě hůř, skandál.

Mýlil se. Sedmého týdne Alleline oznámil zveřejnění tří nových zpráv Magie v jediném dnu. Všechny měly podobu tajné korespondence mezi sovětskými ministerstvy, i když jejich témata byla dost odlišná.

Magie č. 2 podle Laconova shrnutí popisovala napětí uvnitř RVHP a zmiňovala se o tom, jak obchody uzavřené se Západem podrývají morálku jeho slabších členů. V Cirkuse to byla zpráva jako dělaná pro Roye Blanda, protože se týkala přesně té otázky, kterou se jeho maďarská síť zvaná Pobouření pokoušela už roky marně rozkrýt. „Skvělá tour d’horizon,“ psal zákazník z ministerstva zahraničí, „a navíc dobře potvrzená z jiných zdrojů.“

Magie č. 3 probírala revizionismus v Maďarsku a Kádárovy obnovené čistky v politických a akademických kruzích. Nejlepší způsob, jak v Maďarsku ukončit zbytečné řeči, by bylo postřílet ještě pár intelektuálů, parafrázoval autor dopisu větu, kterou kdysi pronesl Chruščov. To bylo zase něco pro Roye Blanda. „Jasné varování,“ napsal k tomu stejný komentátor z ministerstva zahraničí, „všem těm, kdo se snad domnívají, že Sovětský svaz se ke svým satelitům začíná chovat mírněji.“

Obě tyhle zprávy byly v podstatě jen pozadí, zajímavé, ale všeobecné. Magie č. 4 ale byla šedesátistránková a zákazníci ji prohlásili za unikátní. Bylo to vysoce technické hodnocení výhod a nevýhod vyjednávání s oslabeným americkým prezidentem, vypracované ministerstvem zahraničí. Závěr, ke kterému hodnocení došlo, byl víceméně ten, že kdyby Sovětský svaz dokázal hodit americkému prezidentovi vhodný cukříček, kterým by se mohl pochlubit před svými voliči, byla by to šance koupit si výhodné ústupky v nadcházejících jednáních o omezení strategických jaderných zbraní. Vážně ale zpochybňoval, zda by bylo užitečné vzbudit v Američanech dojem, že prohráli, protože by to mohlo Pentagon vyprovokovat k odvetnému nebo preventivnímu úderu. Tahle zpráva spadala do samého srdce území Billa Haydona. Jak sám Haydon napsal v dojemném dopise Allelinovi – jehož kopie byla bez Haydonova vědomí okamžitě odeslána ministrovi a vložena do složek úřadu vlády –, za pětadvacet let, kdy útočí na sovětské jaderné cíle, dosud neměl v ruce nic tak kvalitního.

„A pokud se velmi nemýlím,“ uzavíral svůj dopis, „nic podobného nemají ani naši američtí spolubojovníci. Vím, že jsme zatím na samém začátku, ale myslím, že ten, kdo by takový materiál odvezl do Washingtonu, by za to mohl získat skutečně velké výhody od druhé strany. Pokud Merlin bude nadále poskytovat zboží této úrovně, dovolím si předpovídat, že si budeme moci koupit cokoli, co se od americké agentury k prodeji nabízí.“

Percy Alleline dostal svou čítárnu; a George Smiley si uvařil kávu v rozpadajícím se kávovaru na mince vedle umyvadla. Uprostřed procesu počítadlo doběhlo a zuřící Smiley zavolal Normana a poručil si rozměnit pět liber na šilinky.

KAPITOLA SEDMNÁCT

Smiley se vzrůstajícím zájmem pokračoval ve svém putování Laconovými skromnými zápisky od té první schůzky s protagonisty až do dneška. V té době vládla v Cirkusu tak podezřívavá atmosféra, že dokonce i mezi Řídícím a Smileym začal být zdroj Merlin tabu. Alleline nosil nahoru materiály Magie a čekal v předpokoji, odkud je maminy odnášely Řídícímu. Ten je okamžitě podepsal, aby dal najevo, že je nečetl. Alleline si vzal složku zpátky, strčil hlavu k Smileymu do dveří, zavrčel pozdrav a zase oddusal po schodišti dolů. Bland se držel stranou a dokonce i veselé návštěvy Billa Haydona, které tady nahoře byly pravidelnou součástí života – za starých časů míval Řídící rád, když si jeho nejbližší podřízení spolu o práci nezávazně povídali –, byly čím dál kratší a řidší, až ustaly docela.

„Řídícímu začíná hrabat,“ řekl Haydon Smileymu s pohrdáním. „A jestli se nepletu, tak taky umírá. Jde jen o to, co se stane dřív.“

Pravidelné úterní schůze se přestaly konat a Řídící Smileyho neustále honil, buď aby jel do ciziny za nějakým nejasným posláním, nebo aby navštívil domácí pobočky – Sarratt, Brixton, Acton a ostatní – jako jeho osobní vyslanec. Smiley měl čím dál silnější pocit, že ho Řídící chce především mít z cesty. Když spolu mluvili, cítil mezi nimi tíži podezření, takže dokonce i on si začal říkat, jestli snad Bill nemá pravdu a Řídící by neměl své práce raději nechat.

Spisy úřadu vlády jasně naznačovaly, že v těch třech měsících operace Magie jen kvetla a Řídící se toho vůbec neúčastnil. Zprávy přicházely tempem dvou, někdy i tří měsíčně, pořád byly vynikající, ale o Řídícím v této souvislosti padla zmínka málokdy, a určitě nebyl nikdy vyzván k tomu, aby je komentoval. Hodnotitelé mívali občas nějaké drobné námitky. Častěji si ale stěžovali, že informace nemůžou potvrdit, protože Merlin jim dává nahlížet do nezmapovaných oblastí; nemohli bychom požádat o kontrolu Američany? Ne, to bychom nemohli, prohlásil ministr. „Ještě ne,“ uvedl to na pravou míru Alleline; v důvěrné zprávě, kterou nikdo neviděl, dodal: „Až dozraje správný čas, uděláme víc, než že jen vyměníme náš materiál za jejich. O jednorázový obchod nemáme zájem. Naším úkolem je dokázat nad veškerou pochybnost Merlinovu důvěryhodnost. Pak s tím Haydon může jít na trh…“

Že se to stane, o tom už nikdo nepochyboval. Mezi vybranou hrstkou těch, kteří byli vpuštěni do komnat Jaderské pracovní komise, byl Merlin už jasným vítězem. Jeho materiál byl přesný, jiné zdroje ho často zpětně potvrdily. Byl vytvořen výbor pro Magii s ministrem v čele. Alleline byl místopředseda. Z Merlina se stalo průmyslové odvětví a Řídícího v něm ani nezaměstnali. V zoufalství proto vyslal Smileyho s žebráckou mošnou: „Jsou tři a Alleline,“ řekl. „Vyzpovídej je, Georgi. Lákej je, zastraš je, dej jim, co rádi.“

Ani o těchhle schůzkách spisy naštěstí nic nevěděly, protože ty patřily ve Smileyho paměti k těm nejhorším. Tou dobou už dobře věděl, že Řídící nemá ve spíži nic, co by mohlo uspokojit jejich hlad.

? ? ?

Byl duben. Smiley se vrátil z Portugalska, kde žehlil nějaký skandál, a zjistil, že Řídící žije jako v obležení. Po celé podlaze se válely spisy, okna měla nové zámky. Svůj jediný telefon přikryl utěrkou a od stropu visela nová rušička proti elektronickému odposlechu, věc podobná elektrickému větráku, která neustále měnila výšku tónu. Za ty tři týdny, co byl Smiley pryč, se z Řídícího stal stařec.

„Řekni jim, že si kupují vstup za falešné peníze,“ řekl Smileymu a sotva přitom vzhlédl od svých spisů. „Řekni jim, co chceš. Potřebuju čas.“

„Jsou tři a Alleline,“ opakoval si teď Smiley u majorova karetního stolku a studoval přitom Laconův seznam těch, kdo měli prověření Magie. Dnes mělo povolení ke vstupu do čítárny Jaderské pracovní komise šedesát osm lidí. Každý z nich měl číslo podle data přijetí, jako to dělávají v komunistické straně. Seznam po smrti Řídícího přepsali; Smiley do něj zahrnut nebyl. Zato v čele stáli pořád stejní čtyři zakladatelé: Alleline, Bland, Esterhase a Bill Haydon. Tři a Alleline, říkal tehdy Řídící.

Smileyho mysl, otevřenou při čtení každému vyrušení, každé nepřímé narážce, náhle zaplavila úplně nesouvisející vzpomínka: vzpomínka na to, jak s Ann šli po útesech v Cornwallu. Bylo to krátce po smrti Řídícího a byl to nejhorší čas, jaký Smiley v jejich dlouhém neklidném manželství pamatoval. Odehrávalo se to někde mezi Lamornou a Porthcurnem, jeli tam mimo hlavní sezónu, oficiálně proto, že Ann potřebovala mořský vzduch na svůj kašel. Kráčeli spolu po cestičce podél pobřeží, každý z nich zabraný do vlastních myšlenek. Ona patrně na Haydona, on na Řídícího, na Jima Prideauxe, na Svědectví a na celý ten zmatek, který po sobě nechal, když šel do důchodu. Žádná harmonie mezi nimi nevládla. Vzájemná společnost jim už nepřinášela klid; byli jeden druhému záhadou a i ten nejbanálnější rozhovor se mohl zvrhnout podivným, nekontrolovatelným směrem. V Londýně Ann řádila, brala každého, kdo o ni stál. Věděl, že se snaží pohřbít v sobě něco, co hodně bolí; nevěděl ale, jak k ní proniknout.

„Kdybych umřela já,“ řekla náhle, „já a ne Řídící, co by sis pak myslel o Billovi?“

Smiley ještě přemýšlel o odpovědi, když dodala: „Někdy si myslím, že jsem pojistka tvého názoru na něj. Může to tak být? Že jsem vlastně takové spojení mezi vámi. Může to tak být?“

„Může.“ Pak dodal: „Ano, asi jsem na Billovi do jisté míry závislý.“

„Je Bill v Cirkuse ještě pořád důležitý?“

„Nejspíš víc než dřív.“

„A pořád ještě jezdí do Washingtonu, kšeftuje s nimi, obrací jim kapsy?“

„Nejspíš ano. Slyšel jsem to.“

„Je tak důležitý, jako jsi byl ty?“

„Předpokládám.“

„Předpokládám,“ opakovala. „Nejspíš. Slyšel jsem. Je tedy lepší? Líp to hraje, je lepší v aritmetice? Řekni mi to. Prosím, řekni mi to. Musíš mi to říct.“

Byla podivně rozrušená. Oči, od větru plné slzí, planuly zoufalstvím, a oběma rukama mu visela na paži, jako když se dítě mermomocí dožaduje odpovědi.

„Vždycky jsi mi říkala, že muži se nemají porovnávat,“ odpověděl rozpačitě. „Vždycky jsi říkala, že v tomhle ohledu žádné porovnání být nemůže.“

„Řekni mi to!“

„No dobře: ne, není lepší.“

„Stejně dobrý?“

„Ne.“

„A kdybych já tu nebyla, co by sis pak o něm myslel? Kdyby Bill nebyl můj bratranec, kdyby se mnou neměl nic společného? Řekni mi to. Vážil by sis ho víc, nebo míň?“

„Asi míň.“

„Tak si ho můžeš míň vážit hned. Rozvádím se s ním. Od rodiny, od našich životů, od všeho. Teď a tady. Házím ho do moře. Tak. Rozumíš?“

Rozuměl jen: Vrať se do Cirkusu, dokonči svou práci. Byl to jeden z desítek způsobů, jak mu opakovala totéž.

Smiley, stále ještě vyvedený z míry tou nezvanou vzpomínkou, trochu příliš prudce vstal a šel k oknu, na svou obvyklou vyhlídku, kterou používal, když se nemohl soustředit. Na parapetu se usadili rackové, šest jich bylo. Nejspíš je slyšel křičet, proto si vzpomněl na tu procházku u Lamorny.

„Kašlu, když jsou věci, které nemůžu říct,“ svěřila se mu jednou Ann. Co tenkrát nemohla říct? ptal se zachmuřeně komínů na protější straně ulice. Connie to mohla říct, Martindale to mohl říct – proč nemohla Ann?

„Tři a Alleline,“ zamumlal nahlas Smiley. Racci odletěli, všichni najednou, jako by zahlédli lepší místo. „Řekni jim, že si kupují vstup za falešné peníze.“ A když banky ty peníze přijímají? Když je experti prohlásí za pravé a Bill Haydon je vynáší do nebes? A spisy úřadu vlády jsou plné chvály na statečné nové muže na Cambridge Circus, kteří konečně prolomili kletbu?

Vybral si nejdřív Esterhaseho, protože Toby Smileymu vděčil za svou kariéru. Smiley ho naverboval ve Vídni jako vyhladovělého studenta žijícího v troskách muzea, kde býval kurátorem jeho strýc. Vyrazil za ním do Actonu a přepadl ho v Prádelně u jeho ořechového stolu s řádkou bílých telefonů. Na stěně viselo Klanění tří králů, údajně italská práce ze sedmnáctého století, i když to bylo dost pochybné. Oknem bylo vidět na uzavřené nádvoří přecpané auty, dodávkami a motocykly, a domky s odpočívárnami, kde týmy lampářů zabíjely čas mezi směnami. Nejdřív se Smiley ptal Tobyho na jeho rodinu: měl syna na Westminsteru a dceru v prvním ročníku medicíny. Pak Tobymu připomněl, že lampáři mají oproti plánu dvouměsíční zpoždění, a když Toby kličkoval, zeptal se ho přímo, jestli v poslední době pracovali na nějakých speciálních úkolech, ať už doma, nebo v cizině, o kterých se Toby z bezpečnostních důvodů nemohl ve svých hlášeních zmínit.

„Kvůli komu bych to dělal, Georgi?“ ptal se tenkrát Toby s bezvýrazným pohledem. „Víš přece, že já bych se takových věcí nedotkl ani peříčkem.“ Se správným zněním různých rčení míval Toby obvykle potíže.

„No, umím si představit, že bys to třeba dělal pro Percyho Allelina,“ nadhodil Smiley a nabídl mu tak šikovnou výmluvu. „Koneckonců, kdyby ti Percy nařídil něco udělat a nezaznamenat to, tak bys byl v hodně obtížné situaci.“

„A co by to něco mělo být, Georgi?“

„Třeba vybrat v zahraničí nějakou schránku, připravit bezpečný dům, krýt někomu záda, napíchnout velvyslanectví. Mohl by sis myslet, že jedná na základě pokynů z pátého patra. To si umím docela dobře představit.“

Toby se na Smileyho pozorně podíval. Držel v ruce cigaretu, sice zapálenou, ale jinak nedotčenou. Byla ručně dělaná, vytáhl ji ze stříbrné krabičky, ale od chvíle, co ji zapálil, ji vůbec nevložil do úst. Létala nad stolem, dopředu nebo stranou; občas to už vypadalo, že zamíří do úst, ale nikdy k tomu nedošlo. A Toby mezitím pronášel projev. Osobní prohlášení, které mělo objasnit, kde přesně se v této fázi svého života nachází.

Tobymu se u služby líbí, řekl. Raději by u ní zůstal. Má k ní sentimentální vztah. Má i jiné zájmy a kdykoli by se jim mohl naplno věnovat, ale službu má nejradši. Jediný problém, jak řekl, je povýšení. Ne že by snad o ně stál ze zištných důvodů. Spíš, řekl by, z důvodů společenských.

„Víš, Georgi, už mám odslouženo tolik, že je mi dost trapné, když mi ti mladíci mají rozkazovat. Víš, jak to myslím? A navíc Acton – už samo to jméno je pro ně směšné.“

„Aha,“ kývl Smiley mírně. „A které mladíky máš na mysli?“

Ale Esterhase už ztratil zájem. Když své prohlášení dokončil, nasadil opět svůj známý prázdný výraz; oči, jaké by mohla mít loutka, se zadívaly někam do neurčita.

„Myslíš Roye Blanda?“ zeptal se Smiley. „Nebo Percyho? Je Percy mladý? Kdo, Toby?“

Tobymu je líto, ale to nemá cenu. „Georgi, když už tě měli dávno povýšit a neudělali to a ty přitom dřeš jako mezek, tak ti připadá moc mladý každý, kdo je v žebříčku nad tebou.“

„Možná by tě Řídící mohl o pár příček posunout,“ naznačil Smiley a vůbec se mu nelíbilo, co dělá.

Esterhase odpověděl tak, že z toho běžel mráz po zádech. „No, víš, Georgi, já si nejsem zrovna jistý, jestli by něco takového dokázal. Podívej, pošlu něco Ann,“ otevřel zásuvku. „Když jsem slyšel, že přijdeš, zavolal jsem pár kamarádům a povídám – něco krásného, něco pro dokonalou ženu – víš přece, že od té chvíle, co jsme se potkali na koktejlu u Billa Haydona, na ni nikdy nezapomínám?“

Smiley si tedy odnášel cenu útěchy – drahý parfém, který patrně propašoval některý z Tobyho lampářů, když se vracel domů – a zamířil se svou žebráckou mošnou k Blandovi. Věděl, že se tím o krok blíží Haydonovi.

? ? ?

Smiley se vrátil k majorovu stolu a chvíli prohledával Laconovy spisy, až narazil na útlý svazek značený „Operace Magie, přímé subvence“, který zaznamenával první výdaje spojené s řízením zdroje Merlin. „Z bezpečnostních důvodů se doporučuje,“ psal Alleline v dalším osobním dopisu ministrovi, datovaném přibližně před dvěma lety, „aby finanční záležitosti operace Magie byly absolutně odděleny od ostatních plateb Cirkusu. Dokud nebude nalezeno nějaké přijatelné krytí, žádám vás o přímé subvence z fondů ministerstva financí a nikoli pouhé dodatky k Tajnému fondu, které by se dříve nebo později nevyhnutelně dostaly do běžných účtů Cirkusu. Vyúčtování těchto výdajů vám předložím osobně.“

„Schváleno,“ psal ministr o týden později, „za předpokladu…“

Žádné předpoklady tam nebyly. Pohled na první řádku účetnictví řekl Smileymu všechno, co potřeboval vědět; v květnu toho roku, kdy došlo k onomu rozhovoru v Actonu, Toby Esterhase osobně vykonal celých osm cest z rozpočtu Magie: dvě do Paříže, dvě do Haagu, jednu do Helsink a tři do Berlína. V každém z těch případů byl cíl cesty stručně uveden jako „vyzvednutí zboží“. Mezi květnem a listopadem, kdy se Řídící vytratil ze scény, jich vykonal dalších devatenáct. Jednou byl v Sofii, jednou v Istanbulu. Nikdy nebyl pryč víc než tři celé dny. Většinou to byly víkendy. Na několika cestách ho doprovázel Bland.

Zkrátka, řečeno bez příkras, Toby Esterhase lhal, až se mu od huby prášilo, což Smiley ostatně celou dobu tušil. Bylo to hezké, najít záznam, který mu to potvrdil.

Smileyho pocity vůči Royi Blandovi byly tou dobou nejednoznačné. Když si je teď vybavoval, usoudil, že jsou nejednoznačné dodnes. Objevil ho jistý profesor a Smiley ho naverboval; byla to dost podobná kombinace jako ta, která přivedla do sítě Cirkusu jeho samotného. Tou dobou už ale plameny vlastenectví nerozdmýchával žádný německý netvor, a řeči o antikomunismu Smileyho vždycky trochu přiváděly do rozpaků. Stejně jako Smiley, ani Bland neměl žádné pořádné dětství. Jeho otec byl dělník v docích, vášnivý odborář a člen strany. Matka zemřela, když byl Bland malý chlapec. Jeho otec nenáviděl vzdělání, stejně jako nenáviděl autority, a když se ukázalo, že je Roy chytrý, vzal si otec do hlavy, že se jeho syn zaprodal vládnoucí třídě, a zmlátil ho do bezvědomí. Bland si vybojoval gymnázium a o prázdninách dřel jako mezek, jak by řekl Toby, aby si vydělal na školné. Když se s ním Smiley poprvé sešel v pracovně jeho profesora na Oxfordu, vypadal uštvaně jako někdo, kdo se právě vrátil z hodně těžké cesty.

Smiley ho převzal a několik měsíců se pomalu pomaloučku posouval ke konkrétnímu návrhu. Bland ho přijal, Smiley předpokládal, že hlavně z nepřátelství vůči svému otci. Pak už ho Smiley dál na starost neměl. Bland, žijící z jakýchsi podivných grantů, pracoval v Marxově knihovně a psal levicové články pro maličké časopisy, které by už dávno přestaly existovat, kdyby je Cirkus nedržel nad vodou. Po večerech se hádal o zbytečnosti na zakouřených schůzích v hospodách a školních aulách. O prázdninách jel do Školky, kde jistý fanatik jménem Thatch vedl šamanskou školu pro agenty, kteří měli v zahraničí proniknout do řad protivníka – nikdy neměl víc než jednoho žáka zároveň. Thatch vycvičil Blanda v řemesle a opatrně postrčil jeho pokrokové názory blíž k marxistickému táboru jeho otce. Přesně tři roky po naverbování, zčásti pro svůj proletářský původ a zčásti díky vlivu svého otce na partajní centrále, získal Bland roční stáž jako asistent na fakultě ekonomie na poznaňské univerzitě. Odstartoval.

Z Polska se úspěšně ucházel o místo v budapešťské Akademii věd a dalších osm let žil kočovným životem drobného levicového intelektuála hledajícího světlo; měli ho rádi, ale nikdy mu úplně nevěřili. Nějaký čas bydlel v Praze, vrátil se do Polska, strávil příšerné dva semestry v Sofii a šest v Kyjevě, kde se dvakrát během dvou měsíců nervově zhroutil. Znova se ho ujala Školka, tentokrát aby ho vyždímala. Byl prohlášen za čistého, jeho sítě byly předány jiným agentům a Roye samotného poslali do Cirkusu, aby řídil – většinou od stolu – sítě, které naverboval na místě. Smiley měl dojem, že se z Blanda v poslední době stal hodně blízký Haydonův kolega. Když si Smiley náhodou přišel popovídat s Royem, bylo velmi pravděpodobné, že se u něj v křesle bude válet Bill, zavalený papíry, grafy a cigaretovým kouřem; když se zastavil u Billa, nepřekvapilo ho, že u něj po koberci dupe tam a zpátky Bland v propocené košili. Bill měl Rusko, Bland satelity, ale v těch prvních dnech Magie se tyto rozdíly prakticky setřely. Sešli se v hospodě v St. John’s Wood. Pořád ještě byl květen, půl šesté večer, pošmourný den. Zahrádka byla prázdná. Roy si přivedl dítě, asi tak pětiletého chlapce, maličkého Blanda, světlovlasého, zarůžovělého a udělaného. Nevysvětlil, co tam klučík dělá, ale občas během hovoru vypnul a sledoval ho, jak sedí opodál na lavičce a žvýká oříšky. Bland i přes svoje nervová zhroucení stále ještě v sobě nesl stopy Thatchovy filozofie pro agenty v nepřátelském táboře: sebedůvěru, pozitivní přístup, kouzlo jako krysař z Hamelnu a všechny tyhle další trapné fráze, které za vrcholných časů studené války změnily Školku v něco, co by se spíš dalo nazvat centrem pro morální dozbrojení.

„Tak co nabízíš?“ zeptal se Bland přátelsky.

„Vlastně nic, Royi. Řídící má pocit, že ta současná situace je nezdravá. Nerad tě vidí zapleteného do nějaké vnitřní kliky. A já taky ne.“

„Fajn. Tak co nabízíte?“

„Co bys chtěl?“

Na stole od oběda zbyla slánka s pepřenkou a párátky v celofánových obalech, promáčená od předchozího deště. Bland si jedno vzal, rozbalil, papírek vyplivl na trávu a silnějším koncem párátka začal pracovat na zadních zubech.

„No, tak co třeba pět tisíc babek pod rukou z plazího fondu?“

„A dům a auto?“ obracel to Smiley v žert.

„A kluka na Eton,“ dodal Bland a mrknul přes betonový chodníček na chlapce. Párátko přitom z pusy nevyndal. „Já jsem svoje zaplatil, Georgi. Víš to dobře. Nevím, co jsme si za to koupili, ale zaplatil jsem sakra dost. Chci něco z toho zpátky. Deset let samotky za páté patro, to je dost velká suma v každém věku. Dokonce i ve tvém. Musel určitě existovat nějaký důvod, proč jsem na tenhle špílec skočil, ale už si na něj nevzpomínám. Nejspíš tvoje neodolatelná osobnost.“

Smiley měl ještě poloplnou sklenici, a tak si Bland došel k baru pro další a donesl i něco chlapci.

„Ty jsi vzdělaný parchant,“ prohlásil zlehka, když si zase sedal. „Umělec je člověk, který dokáže zastávat dva zcela protichůdné názory a přesto fungovat: kdo tohle řekl?“

„Scott Fitzgerald,“ odpověděl Smiley a chvilku se domníval, že Bland naráží na Billa Haydona.

„Jo, Fitzgerald nebyl hloupý,“ připustil Bland. Napil se a trochu vykulené oči mu sjely k plotu, jako by někoho hledal. „A já rozhodně funguju, Georgi. Jako dobrý socialista jdu po prachách. A jako dobrý kapitalista se držím revoluce, protože když ji nemůžeš porazit, tak ji špehuj. Nekoukej se tak, Georgi. Takhle se to dneska hraje: Ty mně podrbeš svědomí a já pojedu tvým jaguárem, ne?“ Už při řeči zvedal ruku: „Hned jsem tam!“ volal přes trávník. „Počkejte na mě!“

Za drátěným plotem postávaly dvě dívky.

„Je to Billův vtip?“ zeptal se Smiley, náhle rozzuřený.

„Co myslíš?“

„No, je tohle jeden ten Billův vtip o materialistické Anglii, o společnosti prasat v žitě?“

„Možná jo,“ kývl Bland a dopil. „Tobě se to nelíbí?“

„Moc ne. To jsem nevěděl, že je teď Bill takový radikální reformátor. Co to do něj najednou vjelo?“

„To není nic radikálního,“ odsekl Bland, protože nesnášel jakékoli snižování socialismu nebo Haydona. „Na to stačí podívat se z okna, sakra. To je prostě dnešní Anglie, jasné? A o to nikdo nestojí.“

„Tak jak tedy navrhuješ zničit chamtivé a soutěživé instinkty západní společnosti,“ chtěl vědět Smiley a dobře si uvědomoval, jak příšerně nabubřele to zní, „a nezničit přitom taky…“

Bland dopil; schůzka pro něj skončila. „To tobě snad může být jedno, ne? Dostal jsi Billovo místo. Co ještě chceš? Užívej si, dokud ti to vydrží.“

A Bill dostal moji ženu, pomyslel si Smiley, když Bland vstával; a řekl ti to, zatracený chlap.

Klouček si vymyslel hru. Obrátil stůl na bok a kutálel po něm láhev. Při každém dalším pokusu to zkusil z větší výšky. Smiley odešel dřív, než se rozbila.

? ? ?

Na rozdíl od Esterhaseho se Bland ani neobtěžoval lhát. Laconovy spisy se nijak netajily jeho účastí v operaci Magie:

„Zdroj Merlin,“ psal Alleline ve zprávě datované krátce po odchodu Řídícího, „je v každém smyslu společná záležitost… Nedokázal bych určit, který z mých tří asistentů zaslouží největší chválu. Blandova energie byla inspirací pro nás pro všechny…“ Odpovídal tak na ministrův návrh, že lidé zodpovědní za Magii by měli být u příležitosti Nového roku vyznamenáni. „A Haydonova operační vynalézavost se občas vyrovná vynalézavosti samotného Merlina,“ dodal. Medaile dostali všichni tři; Allelinovo jmenování šéfem služby bylo potvrzeno a s ním dostal vytoužený Řád britského impéria.

KAPITOLA OSMNÁCT

Pak už zbýval jenom Bill, vzpomínal Smiley.

Během většiny londýnských nocí nastane aspoň jeden oddechový čas, kdy se nic neděje. Deset, dvacet minut, třicet, někdy i hodinu žádné opilecké hulákání ani dětský křik ani kvílení pneumatik a následná srážka. V Sussex Gardens to obvykle nastává kolem třetí. Tuhle noc ta chvíle přišla brzo, v jednu, a Smiley stál znova u svého vikýřového okna a díval se jako vězeň dolů, na pískový dvůr paní Pope Grahamové, kde nedávno zaparkovala dodávka bedford. Střechu měla polepenou hesly: Sydney devadesát dní, Atény nonstop a Mary Lou, sejdem se v Nashvillu. Uvnitř se svítilo a on předpokládal, že tam v nemanželském blaženství nocují nějaké děti. Vlastně děcka, jak se jim teď říká. Na oknech byly zatažené záclony.

Pak už zbýval jenom Bill, myslel si s pohledem pořád upřeným na zatažené záclonky dodávky a na ty okázalé cestovatelské proklamace na střeše; pak už zbýval jenom Bill a naše přátelské popovídání na Bywater Street. Jen my dva, staří kamarádi, staří spolubojovníci, kteří „kdysi dávno sdíleli všechno“, jak to tak elegantně opsal Martingale, ale Ann ten večer poslal pryč, aby byli muži sami. Pak už zbýval jenom Bill, opakoval a cítil, jak se mu bouří krev a smysl pro uměřenost se nebezpečně vytrácí. Kdo to vlastně je, ten Bill? Smiley se už na něj nedokázal soustředit. Kdykoli na něj pomyslel, maloval si ho příliš velkého a pokaždé jiného. Než s ním Ann měla poměr, myslel si, že ho dost dobře zná: jak jeho genialitu, tak jeho omezení. Byl z té předválečné generace, která jako by se už úplně vytratila, která uměla být pochybná a ušlechtilá zároveň. Jeho otec byl soudcem Nejvyššího soudu, dvě z jeho několika krásných sester se provdaly do šlechtických rodin; v Oxfordu dával přednost pravici, která nebyla v módě, před levicí, která v ní byla, ale nikdy to nepřeháněl. Od konce puberty byl nadšeným badatelem a amatérským malířem statečného, i když příliš ambiciózního typu. Několik z jeho obrazů teď viselo v tom nemožném paláci Milese Sercombea v Carlton Gardens. Měl styky na každém vyslanectví a konzulátu na celém Středním východě a bez skrupulí je využíval. Exotické jazyky se učil snadno, a když přišel devětatřicátý rok, Cirkus po něm skočil; už roky po něm pošilhávali. Válku prožil oslnivě. Byl všudypřítomný a okouzlující, byl neortodoxní a občas skandální. Pravděpodobně byl hrdina. Porovnání s Lawrencem z Arábie bylo nevyhnutelné.

A Smiley uznával, že Bill si v té době skutečně pohrával s nezanedbatelnými částmi historie; navrhoval nejrůznější velkolepé plány na obnovení vlivu a velikosti Anglie – stejně jako Rupert Brooke málokdy mluvil o Británii. Ale ve vzácných okamžicích objektivity si Smiley sotva dokázal vzpomenout na nějaký, který by se skutečně rozjel.

V kontrastu s tím byla druhá stránka Haydonovy povahy, kterou jako kolega dokázal respektovat snadněji: méně okázalá, zato zcela přirozená schopnost řídit agenty, vzácný smysl pro vyváženost při rozehrávání dvojitých agentů a spouštění tajných operací; jeho umění získávat si náklonnost a dokonce i lásku, i když byla v rozporu s jinými loajalitami.

Jako svědka, vážená poroto, předvolávám svou manželku.

Možná Bill opravdu je mimo všechny proporce, pomyslel si nešťastně, protože pořád ještě nedokázal vidět věci uměřeně. Když si ho teď představil a v duchu ho postavil vedle Blanda, Esterhaseho, dokonce i Allelina, Smileymu se opravdu zdálo, že všichni jsou více či méně nedokonalé napodobeniny jediného originálu – Haydona. Že jejich sklony se podobají krokům k témuž nedostižnému ideálu všestranného muže, i když sama představa o něm je chybná nebo špatně zaměřená; i když si Bill takové postavení naprosto nezaslouží. Bland se svou nepokrytou impertinencí, Toby Esterhase se svým povýšeným umělým angličanstvím, Alleline se svými povrchními vůdcovskými schopnostmi: bez Billa by mezi nimi zavládl chaos. Smiley také věděl, nebo si myslel, že ví – teď ho to napadlo a připadal si, jako by právě prodělal slabý šok –, že naopak Bill sám je máločím: že zatímco jeho obdivovatelé – Bland, Prideaux, Alleline, Esterhase a celý zbytek jeho fanklubu – v něm snad vidí celistvou osobnost, Bill je ve skutečnosti využívá, žije jejich prostřednictvím, dovršuje svou úplnost skrze ně; z jejich pasivních identit si bere tady kousek, tam kousek a zakrývá tím fakt, že on sám je méně, mnohem méně než součet svých zdánlivých kvalit… a tuto závislost nakonec překryje uměleckou arogancí, s níž ostatní označuje za výplody své mysli…

„Tak to by stačilo,“ prohlásil Smiley nahlas.

Prudce se vytrhl ze svých úvah, označil je za další z mnoha teorií o Billovi a ochladil svou přehřátou mysl vzpomínkou na jejich poslední schůzku.

? ? ?

„Nejspíš se chceš vyptávat na toho zatraceného Merlina, ne?“ začal Bill. Vypadal unavený a nervózní; už měl zase před cestou do Washingtonu. Za starých časů by si s sebou přivedl nějakou naprosto nevhodnou dívku, poslal by ji s Ann nahoru, než si oni dva vyřídí své záležitosti, a očekával by, pomyslel si Smiley krutě, že Ann jí bude vychvalovat jeho genialitu. Všechny byly stejné – o polovinu mladší než on, umolousané umělkyně, nevrlé a závislé; Ann říkávala, že je nejspíš kupuje ve velkoobchodě. A jednou, aby šokoval, si přivedl příšerného mladíka jménem Steggie, pomocného barmana z jedné z hospod v Chelsea, s rozepnutou košilí a zlatým řetězem přes břicho.

„No, ty prý píšeš zprávy,“ vysvětlil Smiley.

„Já myslel, že to je Blandova práce,“ zašklebil se poťouchle Bill.

„Roy je překládá,“ řekl Smiley. „Ty píšeš doprovodné zprávy; jsou naťukané na tvém stroji. Písařky je vůbec nesmějí dostat do ruky.“

Bill soustředěně poslouchal, obočí pozdvižené, jako by se ho každým okamžikem chystal přerušit nějakou námitkou nebo příjemnějším tématem. Pak se zvedl z hlubokého křesla a dokolébal se ke knihovně, kde zůstal stát, o celou hlavu vyšší než Smiley. Dlouhými prsty vytáhl jednu knihu a s úsměvem do ní nahlédl. „Percy Alleline se nehodí do krámu, co?“ prohlásil a otočil stránku. „Říkám to správně?“

„Víceméně.“

„A to znamená, že Merlin se do krámu nehodí taky. Hodil by se, kdyby to byl můj zdroj, viď? Co by se stalo, kdyby tadyhle Krvavý Bill napochodoval k Řídícímu a řekl, že mu zabrala velká ryba a že si ji chce vytáhnout sám? ’Ty jsi šikulka, Bille,‘ řekl by Řídící, ’no jasně že si s ním můžeš hrát, jak chceš. Dej si trochu tohohle nechutného čaje.‘ Touhle dobou už by mi předával medaili, místo aby tě posílal čmuchat po chodbách. Bývali jsme docela slušná parta. Proč jsme v poslední době tak vulgární?“

„Myslí si, že Percy je šplhoun,“ podotkl Smiley.

„No to je. A já taky. Chci být pan Důležitý. Je načase to někam dotáhnout, Georgi. Napůl malíř, napůl špion – už je načase, abych byl něco celého. Odkdy je v téhle naší šílené instituci ctižádost hřích?“

„Kdo ho řídí, Bille?“

„Percyho? Karla přece, kdo jiný? Chlápek ze spodiny, který má špičkový zdroj, to nemůže být normální. Percy se zaprodal Karlovi, to je jediné vysvětlení.“ Už dávno se dokonale naučil záměrné nechápavosti. „Percy je náš domácí krteček.“

„Myslím kdo řídí Merlina. Kdo to je, ten Merlin? Co se to děje?“

Haydon se odlepil od knihovny a začal obcházet Smileyho obrázky. „Tohle je Callot, není?“ Sundal ze zdi malý zlacený rámeček a přidržel ho ke světlu: „Hezký.“ Naklonil brýle tak, aby zvětšovaly. Smiley si byl jistý, že se na ten obrázek díval už nejméně desetkrát. „Moc hezký. Neměl bych se náhodou spíš vztekat já? Ruské cíle přece mají patřit mně. Věnoval jsem tomu svoje nejlepší léta, vytvářel sítě, cvičil lovce talentů a vůbec všechny tyhle frajeřinky. Vy tam v tom pátém patře jste už zapomněli, co to je řídit operaci, kde jen poslat dopis vám trvá tři dny a pak se za tu námahu ani nedočkáte odpovědi.“

Smiley svědomitě: Ano, zapomněl jsem. Ano, soucítím. Ne, na Ann vůbec nemyslím. Koneckonců, jsme kolegové a světaznalí muži a chceme mluvit o Merlinovi a o Řídícím.

„A najednou se přihrne Percy, taková namyšlená nula, nějaký takový skotský pouliční obchodníček, a přiveze celou fůru ruského zboží. To naštve, nemyslíš?“

„To rozhodně.“

„Jenže problém je v tom, že ty moje sítě za moc nestojí. Je mnohem jednodušší špehovat Percyho, než…“ Nedomluvil, jako by ho vlastní teorie unavila. Zaujatě se zadíval na malou křídovou hlavičku od van Mierise. „A tohle se mi moc líbí,“ řekl.

„To mi dala Ann.“

„Jako odškodné?“

„Nejspíš.“

„To tedy ale musel být hřích. Jak dlouho to už máš?“

Dokonce i dnes si Smiley vzpomínal, jaké mu tehdy připadalo na ulici ticho. Bylo to úterý? Středa? A pamatoval si také, že si myslel: Ne, Bille. Za tebe jsem zatím nedostal vůbec žádnou cenu útěchy. Z tebe až do dnešního večera nemám ani trepky. Myslel si to, ale neřekl.

„Už Řídící umřel?“ zeptal se Haydon.

„Jen má moc práce.“

„A co celý den dělá? Je jak poustevník s kapavkou, celý den se drbe zavřený v té své jeskyni. Proč čte ty hory spisů, o co mu sakra jde? Sentimentální vzpomínky na nehezkou minulost, co? Vypadá to, že je mu zle jako malému psovi. Nejspíš za to taky může Merlin, ne?“

Smiley opět neodpověděl.

„Proč se nám vyhýbá? Proč nepřijde ke korytu, místo aby si tam nahoře sám hledal lanýže? O co mu jde?“

„Nevím, že by mu o něco šlo,“ pokrčil rameny Smiley.

„Ale přestaň to na mě hrát. Samozřejmě že jde. Já tam mám svůj zdroj, jednu z těch mamin, víš? Za čokoládu mě zásobuje indiskrétními drby. Řídící se hrabe v osobních spisech starých lidových hrdinů Cirkusu a hledá na ně různou špínu, kdo měl levicové sklony, kdo byl teplouš. Půlka jich je už dávno pod zemí. On si snad dělá studii našich chyb, věřil bys tomu? A proč? Protože máme úspěch. To je šílenství, Georgi. Věř mi, to už není normální, to je senilní paranoia. Vypravovala ti někdy Ann o bláznivém strýci Fryovi? Ten si myslel, že mu služebnictvo strká odposlouchávací zařízení do růží, aby zjistili, kam schoval peníze. Uteč od něj, Georgi. Smrt je nuda. Přestřihni tu šňůru, sestup o pár pater. Přidej se k plebsu.“

Ann se ještě pořád nevrátila, a tak šli spolu bok po boku po King’s Road a vyhlíželi taxíka. Bill celou dobu líčil svou nejnovější představu politiky a Smiley říkal „Ano, Bille“, „Ne, Bille“, a uvažoval, jak tohle sdělí Řídícímu. Dávno už zapomněl, kterou konkrétní vizi to Bill tenkrát zrovna hájil. Před rokem byl jestřáb jako vyšitý. Chtěl konvenční zbraně v celé Evropě kompletně nahradit jadernými. Byl asi jediný člověk v celém Whitehallu, který ještě věřil v samostatnou odstrašující sílu Británie. A tenhle rok, pokud si to Smiley pamatoval dobře, byl zase agresivní anglický pacifista a prosazoval švédské řešení bez Švédů.

Taxík nejel, byl krásný večer a oni jako staří přátelé šli bok po boku dál.

„Mimochodem, kdybys někdy chtěl prodat toho Mierise, dej mi vědět, jo? Nabídnu ti za něj hodně slušnou cenu.“

Smiley si myslel, že to má být další z Billových hloupých vtipů, a prudce se k němu obrátil, připravený přinejmenším se rozčílit. Bill si ale jeho zájmu ani nevšiml. Koukal na ulici a dlouhou rukou ukazoval na přijíždějící taxík.

„Kristepane, koukni na ně,“ rozkřikl se podrážděně. „Plné auto Židáků, co se jedou nacpat do Quag’s.“

„Bill už musí mít zadek jako cedník,“ zavrčel příští den Řídící. „Takových let už sedí na plotě a čeká, na kterou stranu bude lepší seskočit.“ Chvíli se neurčitým pohledem díval skrz Smileyho, jako by místo něj viděl cosi méně tělesného; pak sklopil oči a vypadalo to, že se vrátil ke čtení. „Jsem vážně rád, že to není můj bratranec,“ řekl.

Příští pondělí měly maminy pro Smileyho překvapující novinku. Řídící odletěl do Belfastu jednat s armádou. Když později Smiley kontroloval cestovní výkazy, zjistil, že to byla lež. Z celého Cirkusu už měsíc nikdo do Belfastu neletěl, ale zato tam byl účet za zpáteční letenku první třídy do Vídně a pod cestovním příkazem byl podpis G. Smiley.

Haydon, který Řídícího také hledal, byl naštvaný: „Teď do toho zatahuje ještě Irsko? Nejspíš chce odvést pozornost. Ježišmarjá, to je ale starý otrava, ten chlap!“

Světlo v dodávce zhaslo, ale Smiley dál koukal na její křiklavou střechu. Jak žijí? přemýšlel. Jak to dělají s vodou, jak to dělají s penězi? Snažil se pochopit logistiku primitivního života v Sussex Gardens: vodu, odpady, světlo. Ann by to určitě nějak zvládla. Bill také. Fakta. Jaká jsou fakta?

Fakta jsou taková, že jednoho vlahého před-magického letního večera jsem se nečekaně vrátil z Berlína a našel Billa Haydona, jak se válí na podlaze u mě v obýváku na Bywater Street. Ann seděla proti němu v županu, nebyla nalíčená a pouštěla na gramofonu Liszta. Žádná scéna se nekonala, všichni se až bolestně snažili chovat normálně. Bill vysvětlil, že se zastavil cestou z letiště, protože se zrovna vrátil z Washingtonu; Ann byla už v posteli, ale trvala na tom, že vstane a přijme ho. Oba jsme si notovali, jaká je škoda, že jsme si nevzali společně taxík. Bill odešel a já jsem se zeptal: „Co chtěl?“ a Ann odpověděla: „Potřeboval se vybrečet.“ Má nějaké milostné trable a chtěl si vylít srdce, řekla.

„Ve Washingtonu žije jistá Felicity, která chce mít dítě, a v Londýně Jan, která ho čeká.“

„S Billem?“

„To ví leda pánbůh. Bill rozhodně ne.“

Příští den ráno, aniž vlastně chtěl, Smiley zjistil, že je Bill z Washingtonu zpátky už dva dny, ne jeden. Po téhle epizodě se Bill choval k Smileymu neobvykle uctivě a Smiley mu oplácel zdvořilostí, jaká se obvykle vyskytuje v čerstvých přátelstvích. Postupně si Smiley všiml, že tajemství už žádným tajemstvím není, a nechápal, jak se to mohlo stát tak rychle. Předpokládal, že Bill se někomu pochlubil, možná Blandovi. Pokud to všechno byla pravda, pak Ann porušila tři ze svých vlastních pravidel. Byl z Cirkusu a byl domácí, jak Ann říkala příslušníkům své četné rozvětvené rodiny. Tak nebo tak, měl být tabu. A navíc ho přijala na Bywater Street, což bylo porušení nepsaného pravidla územní slušnosti.

Smiley se znovu vrátil ke svému osamělému životu a čekal, až Ann něco řekne. Odstěhoval se do záložního pokoje a zařídil si spousty večerních aktivit, aby nemusel sledovat, kdy Ann odchází a kdy se vrací. Postupně mu došlo, že je hluboce nešťastná. Zhubla, ztratila smysl pro hru, a kdyby ji neznal lépe, myslel by si, že ji trápí těžké výčitky svědomí, dokonce snad i sebepohrdání. Když na ni byl laskavý, zaháněla ho; vánoční nákupy ji nezajímaly a dostala dusivý kašel, který u ní byl známkou stresu. Nebýt operace Svědectví, byli by do Cornwallu odjeli dřív. Takhle museli cestu odložit až na leden, a tou dobou byl Řídící mrtvý, Smiley nezaměstnaný a misky vah se překlopily na opačnou stranu; a Ann k jeho nekonečnému zahanbení přebíjela Haydonovu kartu tolika dalšími, kolik jich jen dokázala z balíčku vytáhnout.

Co se tedy stalo? Skončila ten románek? Skončil ho on? Proč o tom nikdy nemluvila? A záleželo na tom vůbec, jeden mezi tolika? Vzdal to. Tvář Billa Haydona se podobala kočce Šklíbě; když se k ní přiblížil, mizela a zůstal po ní jen úsměv. Věděl ale, že jí Bill hluboce ublížil, což byl hřích všech hříchů.

KAPITOLA DEVATENÁCT

Smiley se s povzdechem vrátil k nemilovanému karetnímu stolku a pokračoval ve čtení o tom, jak si dál vedl zdroj Merlin poté, co on sám byl donucen odejít na odpočinek. Všiml si, že nový režim Percyho Allelina okamžitě přinesl několik pozitivních změn v Merlinově stylu. Bylo to, jako by dozrál a usadil se. Noční úprky do evropských metropolí přestaly, příliv zpráv začal být pravidelnější a méně nervózní. Samozřejmě, svoje mouchy to mělo. Merlinovy žádosti o peníze – vždycky žádosti, ne hrozby – pokračovaly, a se stálým poklesem hodnoty libry působily tyto platby v cizí měně ministerstvu financí velké potíže. V jedné chvíli se dokonce vyskytl návrh, nikdy nerealizovaný, že „vzhledem k tomu, že si Merlin naši zemi vybral, měl by být také připraven sdílet část našich finančních nákladů“. Haydon s Blandem zřejmě vybuchli: „Nemám odvahu,“ psal Alleline ministrovi s vzácnou upřímností, „zmínit se svému týmu o té věci ještě jednou.“

Taky tu byl spor o nový fotoaparát, který Šroubci s velkými náklady rozebrali do válcových částí a ty nastrkali do standardní lampy sovětské výroby. Ta lampa po dalším bolestném povyku, tentokrát ze strany ministerstva zahraničí, putovala do Moskvy v diplomatickém zavazadle. Pak nastal problém s předáním. Rezidentura samozřejmě nemohla být informována o Merlinově identitě a neznala ani obsah lampy. Lampa byla neskladná a nevešla se rezidentovi do kufru auta. Po několika pokusech se přece jen povedlo dost nešikovné předání, ale fotoaparát nikdy nefungoval a výsledkem byla zlá krev mezi Cirkusem a moskevskou rezidenturou. Esterhase pak vzal méně dokonalý model s sebou do Helsink a tam ho předal – podle Allelinovy zprávy pro ministra – „důvěryhodnému prostředníkovi, kterého na hranicích nebude nikdo kontrolovat“.

Najednou sebou Smiley trhl a narovnal se.

„Podle předběžné dohody,“ psal Alleline ministrovi v hlášení datovaném 27. února letošního roku, „jste souhlasil s předložením doplňujícího odhadu pro ministerstvo financí ohledně zakoupení domu v Londýně, započitatelného do rozpočtu Magie.“

Přečetl si to jednou a pak znovu pomaleji. Ministerstvo financí schválilo šedesát tisíc na zakoupení a dalších deset tisíc na vybavení a nábytek. V zájmu snížení nákladů si přálo, aby převod zařizovali jeho vlastní právníci. Alleline odmítl prozradit adresu. Ze stejného důvodu došlo ke sporu, kdo si má ponechat příslušné listiny. Tentokrát si ministerstvo financí duplo a jeho právníci vymysleli postup, jak dostat od Allelina dům zpátky, kdyby zemřel nebo zbankrotoval. Adresu si ale stejně nechal pro sebe a stejně tak i vysvětlení tohoto pozoruhodného a nákladného doplňku operace, která se údajně odehrávala v zahraničí.

Smiley horečně hledal nějaké vysvětlení. Rychle se přesvědčil, že finanční záznamy se jakémukoli objasnění pečlivě vyhýbají. Našel v nich jen jednu zastřenou zmínku o londýnském domě, a to bylo, když se sazby zdvojnásobily. Ministr Allelinovi: „Předpokládám, že ta londýnská záležitost je dosud nutná?“ Alleline ministrovi: „Krajně. Dokonce bych řekl víc než kdy jindy. Rád bych dodal, že okruh znalých se od našeho posledního rozhovoru nerozšířil.“ Znalých čeho?

Na řešení přišel teprve, když se vrátil k materiálům hodnotícím produkt Magie. Dům byl zaplacen koncem března. Okamžitě poté byl obsazen. A přesně od stejného data začal Merlin získávat osobnost; utvářela se před Smileym v poznámkách zákazníků. Až dosud připadal Merlin Smileyho podezřívavým zrakům jako stroj: dokonalé řemeslo, až neskutečný rozsah přístupů, žádné rozmary, které obvykle tak komplikují práci s agenty. Teď najednou začal vyvádět.

„Předložili jsme Merlinovi vaše doplňující otázky o prodeji přebytků ruské ropy Spojeným státům. Na vaši žádost jsme mu naznačili nesoulad s jeho zprávou z minulého měsíce, že Kreml momentálně flirtuje s Tanakovou vládou ohledně smlouvy na prodej sibiřské ropy na japonský trh. Merlin v obou zprávách žádný rozpor nevidí a odmítl předpovědět, který z obou trhů dostane nakonec přednost.“

Whitehall litoval své troufalosti.

„Merlin nehodlá opakovat ani upřesnit své hlášení o represích proti gruzínským nacionalistům a potlačování nepokojů v Tbilisi. Sám není Gruzínec, takže sdílí tradiční ruský názor, že všichni Gruzínci jsou zloději a lumpové, které je nejlepší zavřít…“ Whitehall slíbil, že nebude naléhat.

Merlin byl najednou blíž. Bylo to jen nákupem toho domu v Londýně, že měl teď Smiley pocit přímo fyzické Merlinovy blízkosti? Ze vzdáleného ticha moskevské zimy jako by se Merlin náhle ocitl tady, jako by před ním seděl v tomhle ošuntělém pokoji, jako by čekal v dešti dole pod jeho oknem, kde, jak věděl, držíval občas osamělou stráž Mendel. Z ničeho nic tu byl Merlin, který mluvil a odpovídal a měl nevyžádané poznámky; Merlin, který se předváděl a vtipkoval o Gruzíncích; Merlin, se kterým bylo možné se sejít. Sejít tady v Londýně? Krmit ho, bavit, vyslýchat v tom domě za šedesát tisíc? Co to je, ten okruh znalých, který se teď vytvořil dokonce v širším okruhu zasvěcených do tajemství operace Magie?

V téhle chvíli se po jevišti mihla zvláštní postava: jistý JPR, nový rekrut rozšiřující se skupiny whitehallských hodnotitelů. Smiley nahlédl do seznamu prověřených a zjistil, že se celým jménem jmenuje Ribble a že je to člen rešeršérského oddělení ministerstva zahraničí. A tento J. P. Ribble byl zmaten.

JPR Jaderské pracovní komisi (JPK): „Dovoluji si upozornit na zřejmý rozpor ohledně datování. Magie č. 104 (Sovětsko-francouzské rozhovory o společné výrobě letadel) je datovaná 21. dubna. Podle přiložené zprávy získal Merlin tuto informaci přímo od generála Markova den poté, co se jednající strany dohodly na tajné výměně poznámek. Ale podle našeho velvyslanectví v Paříži byl toho dne, tj. 21. dubna, Markov ještě v Paříži a Merlin sám, jak dokládá vaše zpráva č. 109, byl na inspekci výzkumného raketového střediska poblíž Leningradu…“

Zpráva uváděla celkem čtyři takové „rozpory“, pro jejichž vysvětlení by Merlin musel být mobilní asi jako jeho zázračný jmenovec.

J. P. Ribblovi bylo důrazně sděleno, ať se stará o svoje. Ovšem zvláštní zpráva, kterou Alleline poslal ministrovi, vrhá jistou výjimečnou informací zcela nové světlo na podstatu operace Magie. „Přísně tajné, osobní. K našemu rozhovoru. Merlin, jak už po jistou dobu víte, není jeden člověk, ale několik. Z bezpečnostních důvodů jsme se snažili tento fakt pokud možno utajit před vašimi čtenáři, ale materiálu je takové množství, že toto tvrzení už dlouho neobstojí. Nebyl by vhodný čas to zveřejnit, přinejmenším omezenému okruhu příjemců? Stejně tak ministerstvu financí by možná neškodilo vědět, že šest tisíc švýcarských franků měsíčního platu a podobná částka na výdaje není příliš přehnaná suma, pokud se musí dělit na mnoho částí.“ Dopis ovšem končí příkřeji: „Ovšem i pokud se dohodneme, že tyto dveře pootevřeme víc, považuji za klíčové, aby informace o existenci londýnského domu a účelu, k němuž se užívá, zůstaly omezeny na absolutní minimum. Ba naopak, jakmile se mezi našimi čtenáři rozšíří informace o Merlinově pluralitě, stane se londýnská operace ještě citlivější.“

Smiley si informaci nechápavě přečetl několikrát. Pak, jako by ho něco napadlo, s naprosto zmateným výrazem vzhlédl. Jeho myšlenky byly tak vzdálené, tak složité a intenzivní, že když v místnosti zazvonil telefon, musel se ozvat několikrát, než zareagoval. Zvedl sluchátko a podíval se přitom na hodinky; bylo šest večer, nečetl ještě ani hodinu.

„Pan Barraclough? Tady Lofthouse z financí, pane.“

Peter Guillam žádal pomocí domluvených signálů o okamžitou schůzku. A zdál se otřesený.

KAPITOLA DVACET

Do archivů Cirkusu se nedalo dostat přes hlavní vchod. Rozkládaly se v bludišti ošuntělých místnůstek a krátkých schodů v zadní části budovy; spíš se to tady podobalo některému tomu antikvariátu, jež v okolí bují jako houby po dešti, než organizované paměti velké instituce. Vstupovalo se tam nenápadným vchodem z Charring Cross Road mezi rámařstvím a celodenní kavárnou, kam personál nesměl chodit. Na dveřích visela tabulka Jazyková škola pro město a venkov, služební vchod. A další: Distribuce C & L, spol. s r. o. Když chtěl člověk vejít, musel zazvonit na jeden nebo druhý zvonek a počkat na Alwyna, zženštilého bývalého mariňáka, jehož jediným tématem hovoru byly víkendy. Asi tak do středy vykládal o víkendu minulém, potom o nadcházejícím. Dnes bylo úterý a on byl v neklidně pohrdlivé náladě.

„No a co ta bouřka?“ zlobil se, když přistrkoval Guillamovi přes pult knihu k podpisu. „Jako kdybych bydlel na majáku, vážně. Celou sobotu, celou neděli. Povídám kamarádovi: ’Jen si to poslechni, čekal bys něco takového uprostřed Londýna?‘ Mám vám to uložit?“

„Tak to jste měl být tam, co jsem byl já,“ prohlásil Guillam a vložil Alwynovi do čekajících rukou hnědou plátěnou tašku. „Vy jste to jenom poslouchal. Já měl co dělat, abych se udržel na nohou.“

„Nepřeháněj to s tím kamarádíčkováním,“ napomenul v duchu sám sebe.

„A stejně mám venkov rád,“ svěřil se Alwyn a strčil tašku do jedné z otevřených skříněk za pultem. „Chcete číslo? Měl bych vám ho dát. Dolphinka by mě zabila, kdyby se to dozvěděla.“

„Já vám to budu věřit,“ podotkl Guillam. Vystoupil po čtyřech schodech a prošel lítacími dveřmi do čítárny. Vypadalo to tam jako improvizovaná přednášková síň. Asi deset psacích stolů, obrácených stejným směrem, a vyvýšený stupínek, kde seděla archivářka. Guillam se usadil u stolku vzadu. Bylo ještě brzo – podle jeho hodinek deset deset – a jediný další čtenář tu byl Ben Truxton od rešeršérů, který tu trávil většinu času. Kdysi dávno, maskovaný za lotyšského disidenta, běžel Ben ulicemi Moskvy s revolucionáři provolávajícími smrt uchvatitelům. Teď se hrbil nad papíry jako starý kněz, bělovlasý a úplně nehybný.

Když archivářka uviděla Guillama stát u svého stolu, usmála se. Když v Brixtonu nebylo co dělat, Guillam dost často strávil den tady, procházel staré případy a hledal nějaký, který by se dal oživit. Jmenovala se Sal, byla to udělaná sportovní dívka, která v Chiswicku vedla mládežnický klub a měla černý pásek v judu.

„Tak co, kolika lidmi jste o víkendu praštila o zem?“ zeptal se a vzal si hrst zelených žádanek.

Sal mu podala materiály, které pro něj měla připravené ve své ocelové skříni.

„Pár jich bylo. A co vy?“

„Docela to šlo, díky. Byl jsem ve Stropshiru navštívit tetičky.“

„Tetičky? To vám tak věřím,“ usmála se Sal.

Hned u jejího stolu vyplnil žádanky o dva další spisy, které měl na seznamu. Díval se, jak je razítkuje, jak odtrhává průklepy a hází je otvorem do schránky ve stole.

„Chodba D,“ řekla a vrátila mu vrchní lístky. „Dva-osmičky jsou napravo, přibližně v polovině, a jedna-trojky v další uličce.“

Otevřel dveře na druhém konci místnosti a vstoupil do hlavního sálu. Uprostřed stál starý výtah, podobný hornické kleci, kterým se vozily spisy nahoru do hlavní budovy Cirkusu. Dva unavení mladíci ho nakládali, třetí stál u ovládání a čekal. Guillam pomalu procházel kolem polic a četl fosforeskující kartičky s čísly.

„Lacon přísahá, že on žádné spisy o operaci Svědectví nemá,“ vysvětlil Smiley svým obvyklým ustaraným způsobem. „Prý má o Prideauxovi jen pár dokumentů ohledně přesídlení, ale nic víc.“ A stejným truchlivým tónem dodal: „Takže se obávám, že budeme muset najít nějaký způsob, jak se dostat k tomu, co mají v archivu Cirkusu.“

„Dostat se“ k něčemu znamenalo ve Smileyho slovníku „ukrást“.

Jedna dívka stála na žebříku. Odborník na porovnávání textů Oscar Allitson nakládal do prádelního koše spisy od kryptografů zvaných v interním slangu hádankáři, údržbář Astrid spravoval radiátor. Police byly dřevěné, hluboké jako palandy a překližkovými přepážkami rozdělené do přihrádek. Věděl už, že referenční číslo Svědectví je čtyři-čtyři osm-dva V, což znamenalo uličku čtyřicet čtyři, kde teď stál. V znamenalo vyhaslý a používalo se pouze pro mrtvé operace. Guillam odpočítal osm přihrádek doleva. Svědectví by mělo být druhé zleva, ale přesvědčit se o tom nemohl, protože hřbety nebyly označené. Tím ukončil obhlídku, vyzvedl si dva spisy, o které žádal, a zelené lístky nechal v kovových svorkách k tomu určených.

„Moc toho určitě nebude,“ říkal Smiley, jako kdyby tenké svazky byly snazší. „Ale něco by tam být mělo, už proto, aby to nebylo podezřelé.“ To byla další věc, která se na něm Guillamovi zrovna v té chvíli vůbec nelíbila: že mluvil, jako by člověk musel jasně chápat jeho vývody, jako by mu celou dobu viděl do hlavy.

Sedl si a předstíral, že čte, ale celou tu dobu trávil úvahami o Camille. Jak se v ní má vyznat? Dnes časně ráno, když mu ležela v náručí, mu řekla, že byla kdysi vdaná. Ona tak někdy mluvila – jako by žila už asi dvacet životů. Byl to prý omyl, tak to zabalili.

„Co se stalo?“

„Nic. Prostě jsme se k sobě nehodili.“

Guillam jí to nevěřil.

„Rozvedli jste se?“

„Asi jo.“

„Prosím tě, neplácej nesmysly. Snad víš, jestli jsi rozvedená nebo ne!“

„Zařizovali to jeho rodiče; byl to cizinec.“

„Posílá ti peníze?“

„Proč by měl? Není mi nic dlužný.“

Pak znovu flétna v pokoji pro hosty, dlouhé tázavé tóny v pološeru, zatímco Guillam vařil kávu. Je podvodnice, nebo anděl? Napadlo ho, že by možná měl její jméno ověřit v záznamech. Za hodinu měla lekci se Sandem.

Vyzbrojený zeleným lístkem s odkazem čtyři-tři vrátil oba spisy na místo a zastavil se poblíž Svědectví.

„Test proběhl bez potíží,“ pomyslel si.

Dívka byla pořád ještě na žebříku. Allitson zmizel, ale košík byl pořád na místě. Radiátor už Astrida vyčerpal, takže teď seděl vedle něj a četl Sun. Na zeleném lístku bylo čtyři-tři a on našel spis okamžitě, protože si ho předem označil. Měl růžové desky jako Svědectví. Stejně jako Svědectví byl přiměřeně ohmataný. Zastrčil zelený lístek do svorky. Znovu přešel přes uličku, zkontroloval, co dělá Allitson a dívky, pak sáhl po spisu Svědectví a velice rychle ho nahradil spisem, který měl v ruce.

„Nejdůležitější podle mě je, Petere,“ (jako by slyšel Smileyho) „nenechat tam mezeru. Takže já navrhuju, aby sis požádal o podobný spis, myslím fyzicky podobný, a strčil ho do té mezery, která zůstane po…“

„Já ti rozumím,“ nenechal ho domluvit Guillam.

Vzal spis Svědectví ledabyle do pravé ruky, titulem k sobě, vrátil se do čítárny a znova usedl ke stolu. Sal zvedla obočí a něco mu ústy naznačila. Guillam kývl, že je všechno v pořádku, protože myslel, že se ptá na tohle, ale ona ho pokynem zavolala k sobě. Okamžik paniky. Vzít spis s sebou, nebo ho nechat na stole? Jak to obvykle dělám? Nechal ho ležet.

„Juliet jde pro kafe,“ zašeptala Sal. „Chcete taky?“

Guillam položil na pult šilink.

Podíval se na hodiny, pak na své hodinky. Proboha přestaň koukat na ty zatracené hodinky! Mysli na Camillu, mysli na to, že zrovna začíná hodinu, mysli na ty tety, se kterými jsi nestrávil víkend, mysli na to, jak se Alwyn nepodívá do tvé tašky. Mysli na co chceš, jenom ne na čas. Ještě osmnáct minut čekání. „Petere, kdybys měl sebemenší pochybnost, tak do toho jít nesmíš. Nic není až tak důležité.“ Hm, a jak má člověk tak asi pojmout nějakou pochybnost, když se mu v žaludku páří třicet mladých motýlů a když mu pod košilí stéká pot jako tajný déšť? Nikdy, přísahal by, nikdy to nebylo takhle zlé.

Otevřel spis Svědectví a pokoušel se ho číst.

Nebyl zase tak tenký, ale tlustý také ne. Vypadal hodně jako úlitba bohům, přesně jak Smiley předpovídal: první list vypisoval seznam toho, co tam není: „Dodatky 1 – 8 v držení Londýnského střediska, viz též osobní složky ELLIS Jim, PRIDEAUX Jim, HÁJEK Vladimír, COLLINS Sam, HABOLT Max…“ a tak dál až do devátého kolena. „Tyto složky žádejte u vedení Londýnského střediska nebo NC,“ ta zkratka znamenala náčelníka Cirkusu a jím jmenované maminy. Nedívej se na hodinky, dívej se na hodiny a počítej, idiote! Osm minut. Je to zvláštní, krást spis o svém vlastním předchůdci. Vlastně je vůbec divné mít Jima za předchůdce a sekretářku, která po něm truchlí, aniž by se jedinkrát zmínila o jeho jménu. Jediná skutečná stopa, kterou po něm Guillam kdy našel, samozřejmě až na pracovní jméno ve spisech, byla raketa na squash, zapadlá za sejf v jeho kanceláři, která měla na rukojeti ručně vypálené iniciály J. P. Ukázal ji Ellen, rázné staré xantipě, před kterou se i Cy Vanhofer třásl jako malý kluk, a ona propukla v nezřízený pláč, zabalila ji a poslala nejbližším transportem hospodyňkám s osobním dopisem pro Dolphinovou, v němž naléhala, aby raketu vrátili, „pokud je to v lidských silách“. Jak se teď vede, Jime, s pár českými kulkami pod lopatkou?

Pořád osm minut.

„A kdybys mohl zařídit,“ říkal Smiley, „totiž, jestli by to nebylo moc složité, odvézt auto k opravě do místního autoservisu. Domlouvej to samozřejmě z domova – musíme doufat, že Toby poslouchá.“

Musíme doufat. Matičko skákavá. A co všechny ty jeho laškovné rozhovory s Camillou? Pořád osm minut.

Zbytek spisu byly v podstatě jen telegramy z ministerstva zahraničí, výstřižky z českého tisku, monitory pražského rozhlasu, výňatky z taktických spisů ohledně přesídlení a očištění prozrazených agentů, předběžné návrhy pro ministerstvo financí a zpětný rozbor od Allelina, který to fiasko kladl za vinu Řídícímu. Radši ty než já, Georgi.

Guillam v mysli začal poměřovat vzdálenost od svého stolu k zadním dveřím, kde u recepčního pultu klimbal Alwyn. Odhadl to na pět kroků a rozhodl se, že zaujme strategické postavení někde blíž. Dva kroky od dveří stála komoda podobná velkému žlutému pianu. Byla plná nejrůznějších referenčních zdrojů: velkých map, minulých vydání Kdo je kdo, starých bedekrů. Strčil si tužku mezi zuby, popadl svazek Svědectví, odloudal se ke komodě, vybral si telefonní seznam Varšavy a začal si na kus papíru zapisovat jména. Moje ruka! ječel hlas v jeho hlavě. Ruka se mi třese, čmárám po celém papíře, jen se podívejte na ta čísla, jako bych byl opilý. Proč si toho nikdo nevšiml? Ta dívka, Juliet, přišla s kávou a postavila mu kelímek na stůl. Roztržitě jí poslal pusu. Vybral si jiný seznam, měl dojem, že z Poznaně, a položil ho vedle prvního. Když do dveří vstoupil Alwyn, Guillam ani nezvedl hlavu.

„Telefon, pane,“ hlásil vrátný polohlasem.

„Ale sakra,“ ulevil si Guillam, zabraný do seznamu. „Kdo je to?“

„Někdo zvenčí, pane. Mluví jako křupan. Myslím, že říkal autoservis, něco kvůli autu. Prý má pro vás špatné zprávy,“ hlásil potěšeně Alwyn.

Guillam držel složku Svědectví oběma rukama a zřejmě ji porovnával se seznamem. Stál zády k Sal a cítil, jak se mu kolena pod kalhotami chvějí. Tužku pořád ještě držel v zubech. Alwyn šel napřed, přidržel mu lítací dveře a on jimi prošel, zabraný do spisu; jako nějaký kůrový zpěváček, pomyslel si podrážděně. Čekal, že do něj uhodí blesk, že Sal spustí poplach, starý superšpion Ben že najednou ožije, ale nestalo se nic. Hodně se mu ulevilo: Alwyn je můj spojenec, věřím mu, spikli jsme se proti Dolphinové, můžu do toho jít. Lítací dveře se zavřely, Guillam sešel po čtyřech schodech dolů a tam mu Alwyn držel otevřené dveře do telefonní kabinky. Spodní část byla plná, horní část skleněná. Vzal do ruky sluchátko, spis si odložil k nohám a slyšel, jak mu Mendel říká, že bude potřebovat novou převodovku a že to může taky stát sto babek. Tohle si vymysleli kvůli hospodyňkám nebo kdo vlastně čte přepisy telefonů. Guillam se do telefonu hádal tak dlouho, než se Alwyn stačil vrátit za svůj pult a natahoval odtamtud uši. Vychází to, říkal si Guillam, letím, přece jen to vychází. Pak slyšel sám sebe říkat: „No tak přinejmenším nejdřív zavolejte oficiálnímu dovozci a zeptejte se, jak dlouho by jim trvalo tu zatracenou věc dodat. Máte číslo?“ A podrážděně: „Tak moment.“

Napůl otevřel dveře a mikrofon přitom pevně tiskl k boku; hodně mu záleželo na tom, aby zrovna tohle v záznamu nebylo. „Alwyne, hoďte mi sem na minutku tu tašku, buďte tak hodný.“

Alwyn s ní přiběhl dychtivě jako zdravotník na fotbalovém zápase: „Tady ji máte, pane Guillame. Mám vám ji otevřít, pane?“

„Jenom ji sem hoďte, díky.“

Taška ležela na podlaze vedle kabinky. Guillam se sehnul, vtáhl ji dovnitř a rozepnul zip. Uprostřed, mezi jeho košilemi a spoustou novin, ležely tři náhražkové spisy, jeden béžový, jeden zelený, jeden růžový. Vytáhl růžový spis a svůj telefonní notýsek a nahradil je spisem Svědectví. Zapnul tašku, zvedl se a přečetl Mendelovi telefonní číslo, mimochodem správné. Zavěsil, odnesl tašku Alwynovi a vrátil se s náhradním spisem do čítárny. Ještě chvíli otálel u komody, hrál si s několika dalšími seznamy a pak zamířil do archivu s náhražkovým spisem v ruce. Allitson tahal a zase strkal prádelní koš; vypadal jako z grotesky. „Petere, pomozte mi trochu, já s tím nehnu.“

„Hned jsem tam.“

Vytáhl z přihrádky Svědectví spis čtyři-tři, vrátil ho na správné místo v uličce čtyři-tři a ze svorky odstranil zelený lístek. Bůh je na nebesích a první noc byla úžasná, byl by si nahlas zpíval; Bůh je na nebesích a já ještě umím lítat.

Odnesl lístek Sal, která ho podepsala a nabodla na kovový trn, jako vždycky. Později si to ověří. Jestli spis najde na správném místě, zničí jak zelený lístek, tak průklep, který hodila do krabice, a dokonce ani chytrá Sal si nevzpomene, že se pohyboval někde kolem čtyři-čtyřek. Když se chtěl vrátit do archivu a pomoct starému Allitsonovi s tím košem, díval se přímo do hnědých nepřátelských očí Tobyho Esterhaseho.

„Petere,“ řekl Toby svou ne úplně dokonalou angličtinou, „moc se omlouvám, že ruším, ale máme takovou malou krizi a Percy Alleline by s tebou rád neodkladně mluvil. Můžeš jít se mnou? Bylo by to od tebe moc laskavé.“ A u dveří, když je Alwyn pouštěl: „Potřebuje znát tvůj názor,“ poznamenal s nabubřelostí vlastní jen malým, ale stoupajícím lidem. „Chce s tebou konzultovat tvůj názor.“

Guillam dostal v zoufalství nápad. Obrátil se k Alwynovi a zavolal: „V poledne jede pošta do Brixtonu. Můžete prosím vás brnknout na dopravu, ať mi tam hodí tu věc? Díky.“

„Zařídím, pane,“ kývl Alwyn. „Zařídím. Pozor na schod, pane.“

A ty se za mě modli, pomyslel si Guillam.

KAPITOLA DVACET JEDNA

„Náš stínový ministr zahraničí,“ říkával o něm Haydon. Vrátní mu přezdívali Sněhurka kvůli vlasům. Toby Esterhase se oblékal jako manekýn, ale když nahrbil ramena nebo sevřel drobné pěstičky, bylo jasné, že je rváč. Guillam šel za ním chodbou ve čtvrtém patře; znovu si povšiml automatu na kávu, zaslechl hlas Laudera Stricklanda vysvětlující, že momentálně nemůže přijít k telefonu, a pomyslel si: „Panebože, jsme zpátky v Bernu a na útěku.“

Už už měl chuť to křiknout na Tobyho, ale pak si uvědomil, že takové porovnání by nebylo nejšťastnější.

Kdykoli si vzpomněl na Tobyho, vzpomněl si na tohle: Švýcarsko před osmi lety, kdy byl Toby jenom nezajímavý pozorovatel s rostoucí pověstí člověka, který si občas neformálně poslechne něco nad plán. Guillam po severní Africe neměl co dělat, tak je Cirkus oba odlifroval do Bernu na jednorázovou operaci – měli se podívat na zoubek dvěma belgickým obchodníkům se zbraněmi, kteří přes Švýcarsko šířili svoje zboží nevítanými směry. Pronajali si vilu v sousedství sledovaného domu a ještě ten večer Toby otevřel telefonní rozvodnu a trochu to tam předělal, takže pak ve svém telefonu slyšeli, co říkají Belgičané. Guillam byl šéf a pochůzkář a dvakrát denně odnášel nahrávky na bernskou rezidenturu – jako schránku přitom používal zaparkované auto. Toby stejně snadno podplatil místního pošťáka, aby ho nechal nahlédnout Belgičanům do pošty, než ji doručí, a uklízečku, aby schovala mikrofon s vysílačkou v obývacím pokoji, kde vedli většinu rozhovorů. Aby se občas taky trochu bavili, chodili do Chikita a Toby tancoval s těmi nejmladšími dívkami. Občas si některou přivedl i domů, ale ráno byla vždycky pryč a Toby větral, aby tam nebyla cítit.

Takhle žili tři měsíce a Guillam ho neznal o nic líp než první den. Nevěděl dokonce ani to, ze které země vlastně pochází. Toby byl snob a věděl, kde se dobře jí a kde je vhodné být viděn. Sám si pral a v noci nosil přes své sněhobílé vlasy síťku, a ten den, kdy vilu přepadla policie a Guillam musel skákat přes zadní zeď, našel Tobyho v hotelu Bellevue, jak přežvykuje pâtisseries a dívá se na thé dansant. Vyslechl si, co mu Guillam sdělil, zaplatil účet, dal spropitné nejdřív kapelníkovi, pak hlavnímu vrátnému Franzovi, a potom vedl Guillama po různých chodbách a schodištích do podzemních garáží, kde si nechal únikové auto a pasy. Tam také svědomitě požádal o účet. „Když se člověk potřebuje rychle dostat ze Švýcarska,“ myslel si tehdy Guillam, „je dobře nejdřív zaplatit účty.“ Chodby byly nekonečné, se zrcadlovými stěnami a křišťálovými lustry, takže Guillam následoval ne jednoho Esterhaseho, ale celé procesí.

Tahle scéna se mu teď vybavila, i když úzké schodiště do Allelinovy kanceláře bylo kalně zelené a lustry připomínaly jen stařičké pergamenové širmy na lampách.

„Za velitelem,“ oznámil Toby důstojně mladému vrátnému, který je neuctivým kývnutím poslal dál. V předpokoji seděly u čtyř šedých psacích strojů čtyři šedé maminy v twinsetech a s perlami na krku. Kývly na Guillama a ignorovaly Tobyho. Nad Allelinovými dveřmi svítil nápis Jednání. Vedle nich stál dva metry vysoký skříňový sejf; ten byl nový. Guillama napadlo, jak proboha může takovou tíhu vydržet podlaha. Na trezoru čekaly láhve jihoafrického sherry, sklenky, talíře. Úterý, uvědomil si: dnes se v Londýnském středisku jako každý týden koná pracovní oběd.

„Žádné telefony, řekni jim to,“ houkl Alleline na Tobyho.

„Velitel si teď nepřeje přepojovat žádné telefony, dámy, ano?“ přetlumočil to Toby a přidržel Guillamovi dveře. „Máme poradu.“

Jedna z mamin podotkla: „Slyšely jsme.“

Byla to válečná porada.

Alleline seděl v čele stolu v megalomanském vyřezávaném křesle, četl dvoustránkový dokument, a když Guillam vešel, nezvedl se. Jen zavrčel: „Támhle na konec. K Paulovi. Mezi plebs,“ a soustředěně četl dál.

Židle vedle Allelina byla prázdná a Guillam věděl, že patří Haydonovi, protože k opěradlu měla přivázaný ortopedický polštářek. Po Allelinově levici seděl Roy Bland a také si četl. Ten ale vzhlédl, když ho Guillam míjel, řekl „Zdravím, Petere,“ a pak ho sledoval kolem stolu světlýma vykulenýma očima. Vedle Billovy prázdné židle seděla Mo Delawareová, jediná žena ve vedení Londýnského střediska, která tu ale byla spíš do počtu a aby se neřeklo. Měla rovně sestřižené vlasy a hnědý tvídový kostým. Proti ní seděl Phil Porteous, šéf hospodyněk, bohatý podlézavý muž s velikým domem na předměstí. Když uviděl Guillama, přestal číst docela, okázale zavřel svou složku, položil na ni štíhlé ruce a poťouchle se ušklíbl.

„Mezi plebs znamená vedle Paula Skordena,“ vysvětlil stále ještě se stejným úšklebkem.

„Díky. Já to vidím.“

Proti Porteousovi měli místo Billovi Rusáci, které naposled viděl na záchodě ve čtvrtém patře, Nick de Silsky a jeho důvěrný přítel Kašpar. Neuměli se usmívat a vypadalo to, že neumějí ani číst, protože před nimi neležely žádné papíry; byli jediní, kdo je kolem stolu neměl. Seděli, čtyři mohutné ruce složené na stole, jako by jim někdo držel za zády zbraň, a sledovali ho čtyřma hnědýma očima.

Za Porteousem seděl Paul Skordeno, teď prý Blandův operativec zodpovědný za sítě v satelitech; jiní říkali, že dělá spíš poskoka Billovi. Paul byl hubený, krutý čtyřicátník s poďobanou hnědou tváří a dlouhýma rukama. Guillam se s ním jednou dostal do páru na zocelovacím kurzu ve Školce a málem se navzájem zabili.

Guillam si odsunul židli kousek od něj a posadil si, a tak si Toby sedl vedle něj jako druhý bodyguard. Co si sakra myslí, že udělám? myslel si Guillam. Že se budu chtít zachránit útěkem? Všichni se dívali, jak si Alleline nacpává dýmku, ale pak ho zastínil Haydon. Dveře se otevřely a nejdřív nikdo nevešel. Pak pomalé šourání a vstoupil Bill, oběma rukama svíral šálek s kávou přiklopený talířkem. Pod paží nesl pruhované desky a brýle mu jednou pro změnu seděly na nose, takže si nejspíš četl materiály jinde. Všichni to viděli, jen já ne, pomyslel si Guillam, a nevím, co to je. Napadlo ho, jestli je to týž dokument, který včera četli Bland a Esterhase, a usoudil naprosto bez důkazů, že ano; že včera to zrovna přišlo, Toby to donesl Royovi a on je vyrušil v prvním vzrušení, pokud se tohle slovo dá v té souvislosti použít.

Alleline pořád ještě nezvedl hlavu. Guillam z něj od druhého konce stolu viděl jen husté černé vlasy a široká ramena v tvídu. Mo Delawareová si při čtení popotahovala ofinu. Percy měl dvě manželky, vzpomněl si Guillam a znovu mu prolétla rozjitřenou myslí vzpomínka na Camillu, a obě ty manželky byly alkoholičky, což nejspíš nebude náhoda. On se osobně seznámil jen s tou londýnskou verzí. Percy si tenkrát budoval fanklub a uspořádal mejdan ve svém rozlehlém, dřevem obloženém bytě v Buckingham Palace Mansions. Guillam dorazil pozdě a sundával si kabát v chodbě, když se k němu ostýchavě přiblížila bledá světlovlasá žena s napřaženýma rukama. Považoval ji za služku, která mu chce odebrat kabát.

„Jsem Joy,“ oznámila teatrálním hlasem, jako by říkala: „Jsem Ctnost“ nebo „Jsem Zdrženlivost.“ Je pravda, že její jméno – Radost – si o to tak trochu říkalo. Nechtěla ovšem jeho kabát, ale polibek. Když se Guillam podvolil, ucítil koncentrát Je reviens a laciného sherry.

„Tak tedy, mladý pane Guillame,“ ozval se Alleline. „Už na mě máš čas, nebo máš v mém domě ještě nějaké pochůzky?“ Napůl se na Guillama podíval a ten si všiml na jeho ošlehaných tvářích dvou trojúhelníčků srsti. „Co tam na té své Sibiři pořád děláš?“ – otočil stránku – „Tedy krom toho, že proháníš místní panny, jestli v Brixtonu ještě nějaké zbyly, o čemž silně pochybuju – omlouvám se, Mo –, a vyhazuješ peníze daňových poplatníků za drahé obědy?“

Takovéhle popichování bylo pro Allelina jediným způsobem komunikace, který znal. Mohlo to být kamarádské nebo nepřátelské, káravé nebo blahopřejné, ale v podstatě to bylo stále totéž.

„Jeden dva ty arabské plány vypadají celkem slibně a Cy Vanhofer má napojení na německého diplomata. To je asi tak všechno.“

„Arabské,“ opakoval Alleline, odstrčil složku a vytáhl z kapsy hrubou dýmku. „Araba umí spálit každý trouba, viď, Bille? Celá zatracená arabská vláda se dá koupit za půlkorunu, kdyby o to člověk stál.“ Z jiné kapsy vytáhl Alleline váček s tabákem a hodil ho na stůl. „Slyšel jsem, že to teď pečeš s naším oplakávaným nebožtíkem Tarrem. Jak se má?“

Když Guillam poslouchal svou vlastní odpověď, letěla mu hlavou spousta věcí. Že jeho byt je sledovaný až od včerejšího večera, tím si byl jistý. Že z víkendu nic vědět nemůžou, leda by jeho ochočená chůvička Fawn obrátil kabát, a to by se mu dělalo dost těžko. Že Roy Bland je hodně podobný nebožtíku Dylanu Thomasovi. Roy mu odjakživa někoho připomínal, ale on pořád nemohl přijít na to koho, až teď. Že mužatka Mo Delawareová se dá považovat za ženu jen proto, že vypadá jako vedoucí od skautek. Jestlipak Dylan Thomas měl taky takhle nápadně světlemodré oči jako Roy? Že Toby Esterhase si vytahuje ze zlatého pouzdra cigarety, což znamená, že to musí mít momentálně u Allelina dobré, protože Percy nepovoluje cigarety, jen dýmky. Že Bill Haydon vypadá podivně mladý a že to, co se po Cirkusu povídá o jeho milostném životě, není zase tak moc k smíchu; říkalo se totiž, že je podobojí. Že Paul Skordeno má jednu hnědou ruku položenou na stole s trochu zvednutým palcem a že tímhle způsobem mu tvrdne vnější, úderová hrana ruky. Myslel také na svou plátěnou tašku: poslal ji Alwyn s poštou? Nebo šel na oběd a nechal ji v archivu, aby ji zkontroloval některý ten mladý hlídač, pukající touhou po povýšení? A nikoli poprvé Guillama napadlo, jak dlouho asi Toby už v archivu byl, než si ho Guillam všiml. Zvolil žertovný tón. „No jasně, veliteli. Tarr a já spolu chodíme každé odpoledne na čaj k Fortnumovi.“

Alleline potahoval ze studené dýmky a kontroloval, jestli je dobře nacpaná.

„Petere Guillame,“ řekl významně svým skotským přízvukem. „Ty to možná nevíš, ale já dokážu odpustit skoro všechno skoro všem. Přímo přetékám velkorysostí. Chci vědět jen jedno: o co šlo v tom rozhovoru s Tarrem. Nechci na tobě jeho hlavu ani jinou partii těla, a slibuju, že se ovládnu a nezaškrtím ho, i když bych rád. A tebe taky ne.“ Škrtl sirkou a zapálil dýmku, až vyšlehl divoký plamen. „Dokonce bych uvažoval i o tom, že ti na krk zavěsím zlatý řetěz a z toho příšerného Brixtonu tě přivedu zpátky do paláce.“

„No v tom případě doufám, že se brzo objeví,“ prohlásil Guillam.

„A Tarrovi odpustím, jen když ho dostanu do rukou.“

„Já mu to řeknu. Bude nadšený.“

Přes stůl se valil oblak dýmu.

„Zklamal jsi mě, mladý muži. Věřit takovým nechutným, zákeřným, rozvratnickým pomluvám. Já ti platím slušné peníze a ty mě bodneš do zad. To je opravdu hodně špatná odměna za to, že tě živím. Navzdory doporučením svých poradců, abys věděl.“ Alleline se teď naučil dělat nové gesto, jehož si Guillam všiml u mnoha ješitných mužů středního věku: svíral palcem a ukazováčkem podbradek a masíroval ho v naději, že ho zmenší.

„Pověz nám něco víc o tom, jak je na tom teď zrovna Tarr,“ pokračoval Alleline. „V jakém je rozpoložení? On měl dceru, ne? Malou dcerku, myslím, že se jmenovala Danny. Mluví o ní někdy?“

„Mluvíval o ní.“

„Pověz nám o ní pár historek.“

„Žádné neznám. Míval ji dost rád, víc nevím.“

„Opičí láska?“ Najednou se vztekle rozkřikl: „Co krčíš rameny? Co na mě sakra takhle krčíš rameny? Já s tebou mluvím o přeběhlíkovi z tvého vlastního oddělení, sakra, já tě obviňuju, že se s ním za mými zády paktuješ, že si s ním hraješ na slepou bábu, ačkoli vůbec nevíš, co je v sázce, a ty na mě jenom krčíš rameny? Ono je to proti zákonu, Petere Guillame, kamarádíčkovat se s nepřátelskými agenty. Možná to nevíš. Možná by to chtělo disciplinární řízení!“

„Ale já se s ním vůbec neviděl!“ přispěchal Guillamovi na pomoc jeho vlastní hněv. „Na slepou bábu si tady nehraju já, ale ty. Tak mi dej laskavě pokoj.“

Ve stejné chvíli vycítil, jak napětí kolem stolu povolilo, jako by se přítomní maličko ponořili do nudy, jako by věděli, že Alleline vystřílel všechnu munici a cíl nezasáhl. Skordeno si hrál s kouskem slonoviny, nějakým talismanem, který u sebe nosil. Bland si znova četl a Bill Haydon se napil kávy a zřejmě mu nechutnala, protože se kysele zašklebil na Mo Delawareovou a postavil šálek. Toby Esterhase, bradu opřenou v dlani, pozvedl obočí a díval se do červeného celofánu ve viktoriánském krbu. Jen Rusáci ho pořád upřeně sledovali, jako dva teriéři, kteří nechtějí věřit, že lov skončil.

„Takže on si s tebou povídal o Danny, je to tak? A říkal ti, že ji má rád?“ Znova se zadíval do dokumentu, který měl před sebou. „Kdo je její matka?“

„Nějaká evropsko-asijská míšenka.“

Poprvé promluvil Haydon. „Je na ní ta Asie znát, nebo by se to ani nepoznalo?“

„Tarr vždycky říkal, že vypadá úplně jako Evropanka. A to dítě prý taky.“

Alleline nahlas přečetl: „Dvanáct let, dlouhé světlé vlasy, hnědé oči, štíhlá. Je to Danny?“

„Jo, mohla by být. Tak nějak by mohla vypadat.“

Dlouho bylo ticho a ani Haydon neměl zřejmě chuť ho porušit.

„Takže kdybych ti řekl,“ Alleline pečlivě volil slova, „kdybych ti řekl, že Danny a její matka měly před třemi dny přiletět do Londýna přímým letem ze Singapuru, můžu předpokládat, že by tě to šokovalo stejně jako mě?“

„Jo, to jo.“

„A budeš o tom mlčet, až odsud odejdeš? Neřekneš to nikomu než dvanácti svým nejlepším kamarádům?“

Phil Porteous zapředl: „Ten zdroj je přísně tajný, Petere. Možná ti to připadá jako normální letová informace, ale není. Je to ultra, ultra citlivé.“

„No dobře, v tom případě se budu snažit držet pusu ultra zavřenou,“ odsekl Guillam Porteousovi, který zrudl. Bill Haydon se znova školácky zazubil.

Vložil se do toho zase Alleline. „Tak co by sis o té informaci myslel? No tak, Petere,“ – zase to popichování – „ty jsi byl jeho šéf, jeho rádce, filozof a jeho přítel. To tě sakra opustila všechna psychologie? Proč se Tarr vrací do Anglie?“

„Počkat, to jsi vůbec neřekl. Říkal jsi, že Tarrova holka a její dcera Danny měly před třemi dny přiletět do Londýna. Třeba tu mají nějaké příbuzné. Možná si našla nového chlapa. Jak já to mám vědět?“

„Nedělej hloupého, člověče. Nenapadlo tě, že když se někde objeví malá Danny, Tarr nikdy není daleko? Jestli už tady není, a já bych spíš řekl, že je, protože obvykle bývá zvykem, že muži jsou první a svoje přívažky přivedou až pak. Promiň, Mo Delawareová, to mi ujelo.“

Guillam si podruhé dopřál menší výbuch. „Tak až do téhle chvíle mě něco takového vážně nenapadlo. Až doteď byl Tarr přeběhlík. Pokud já vím, hospodyňky ho tak vedou už sedm měsíců. Je to tak, nebo není, Phile? Tarr sedí v Moskvě, a všechno, co věděl, je potřeba považovat za prozrazené. Je to tak, Phile? Taky to byla docela dobrá záminka v Brixtonu zhasnout a kus naší práce přidělit Londýnskému středisku a kus Tobyho lampářům. Co jako podle vás Tarr dělá teď? Přebíhá pro změnu zpátky k nám?“

„Přebíhá zpátky, to by byl hodně slušný způsob, jak to říct, to mi můžeš věřit,“ odsekl Alleline a zase se zadíval do papíru, který měl před sebou. „Poslouchej mě. Poslouchej dobře a pamatuj si to. Protože nepochybuju o tom, že stejně jako všichni moji lidi máš paměť jako řešeto, vy primadony jste všichni stejní. Danny a její matka cestují na falešné britské pasy pod jménem Poolová, jako ten přístav. Ty pasy jsou ruské padělky. Třetí dostal Tarr sám, náš dobrý známý pan Poole. Tarr je už v Anglii, ale nevíme kde. Odjel dřív než Danny a její matka a přijel sem jinudy, podle našeho pátrání načerno. Přikázal své manželce nebo milence nebo co ta ženská je,“ – říkal to, jako by sám neměl ani jedno, ani druhé – „znova se omlouvám, Mo, aby vyrazila za ním o týden později, což ale zřejmě doteď neudělala. Tuhle informaci máme teprve od včerejška, takže je na tom ještě hodně práce. Tarr jim dal instrukce, myslím Danny a její matce, že kdyby s nimi náhodou nemohl navázat kontakt, mají se vydat na milost jistému Peterovi Guillamovi. To jsi tuším ty.“

„Jestli měly přiletět už před třemi dny, tak co se s nimi stalo?“

„Zdržely se. Nestihly letadlo. Změnily plány. Ztratily letenky. Jak to mám sakra vědět?“

„Nebo je ta informace chybná,“ naznačil Guillam.

„Není,“ odsekl Alleline.

Odpor, nepochopení; těch se Guillam držel. „No dobře. Tak Rusové Tarra přetáhli na svoji stranu. Poslali sem jeho rodinu – Bůh ví proč, já bych spíš čekal, že je zavřou do trezoru – a jeho poslali taky. Ale proč je kolem toho takový humbuk? Co by jim tady asi tak mohl být platný, když mu stejně nevěříme ani slovo?“ Tentokrát si s nadšením uvědomil, že publikum sleduje Allelina, který se zřejmě nemohl rozhodnout, jestli má odpovědět uspokojivě, ale indiskrétně, nebo jestli má ze sebe udělat pitomce.

„To je jedno, co by jim mohl být platný. Třeba má kalit vodu. Nebo otrávit studně. Takového něco. Podtrhnout nám nohy těsně před cílem.“ I jeho oběžníky jsou takovéhle, uvědomil si Guillam. Metafora stíhá metaforu, div že nevypadnou ze stránky. „Ty si zkrátka pamatuj tohle. Při prvním náznaku, při prvním pípnutí – co, ještě dřív – prostě kdybys jen zaslechl něco o něm nebo o té jeho ženské a té dceři, tak přijdeš za námi dospělými, mladý pane, chápeš to? Za kýmkoli, koho vidíš tady u toho stolu. Ale za nikým jiným. Je ti to všechno úplně jasné? Tady se totiž točí taková spousta koleček, že o tom nemáš tušení a ani nemáš právo to vědět…“

Ještě během jeho řeči se celá místnost rozhýbala. Bland si vrazil ruce do kapes, zvedl se, přešel přes místnost a opřel se u zadních dveří o zeď. Alleline si znova zapálil dýmku a dlouhým gestem ruky teď zhášel sirku, ale nepřestával se přitom skrze kouř mračit na Guillama. „Koho si teď namlouváme, Petere, kdo je ta šťastná?“ Porteous přistrčil Peterovi přes stůl papír k podpisu. „Buď tak hodný, Petere.“ Paul Skordeno něco šeptal do ucha jednomu z Rusáků a Esterhase vykoukl ze dveří a začal maminám udělovat nějaké nepopulární příkazy. Jen Mo Delawareová se na Petera pořád ještě dívala hnědýma, nenápadnýma očima.

„Přečti si to nejdřív, buď tak hodný,“ vybídl ho Porteous úlisně.

Guillam stejně už byl v polovině dokumentu: „Potvrzuji, že jsem dnes byl poučen o obsahu zprávy Magie č. 308, zdroj Merlin,“ zněl první odstavec. „Zavazuji se nesdělit obsah žádné části této zprávy jiným členům služby, ani neprozradit existenci zdroje Merlin. Zavazuji se také okamžitě hlásit jakoukoli záležitost, která by mohla s tímto materiálem souviset.“

Dveře zůstaly otevřené, a když Guillam podepisoval, začali dovnitř proudit příslušníci druhé ligy Londýnského střediska, vedeni maminami s tácy sendvičů: Diana Dolphinová, Lauder Strickland, který vypadal tak napjatý, jako by měl každou chvíli prasknout, dívky z distribuce a kyselý starý válečný kůň jménem Haggard, který byl šéfem Bena Thruxtona. Guillam odcházel pomalu a cestou počítal přítomné, protože věděl, že Smileyho bude zajímat, kdo tu byl. U dveří ke svému překvapení zjistil, že spolu s ním odchází i Haydon, který se patrně rozhodl, že nadcházející veselí není nic pro něj.

„Pěkně pitomý kabaret,“ podotkl Bill a neurčitě zamával na maminy. „Percy je čím dál nesnesitelnější.“

„Jo, vypadá to tak,“ souhlasil srdečně Guillam.

„Jak se má Smiley? Vídáš ho často? Bývali jste docela kamarádi, ne?“

Guillamův svět, který se pomalu začal vracet do normálních kolejí, se bláznivě zatřásl. „Nevím,“ zavrtěl hlavou. „Je teď přece tabu.“

„Prosím tě, netvrď mi, že ty nesmysly bereš vážně,“ ušklíbl se Bill. Došli ke schodům, Haydon pokračoval dál.

„A co ty?“ zavolal za ním Guillam. „Ty se s ním vídáš?“

„A Ann mu utekla,“ ignoroval Bill otázku. „S nějakým námořníkem nebo číšníkem nebo tak něco.“ Dveře do jeho kanceláře byly pootevřené, na stole kupa tajných spisů. „Je to pravda?“

„To jsem nevěděl,“ řekl Guillam. „Chudák George.“

„Kafe?“

„Ne, já se radši vrátím.“

„Na čaj s bratrem Tarrem?“

„No jasně. U Fortnuma. Tak ahoj.“

V archivu byl už Alwyn zpátky z oběda. „Taška je na cestě, pane,“ hlásil vesele. „Už by měla být v Brixtonu.“

„Ale kruci,“ vypálil Guillam poslední výstřel. „Zapomněl jsem si z ní něco vzít.“

Pak ho něco napadlo a udělalo se mu z toho až špatně. Všechno to do sebe tak zapadalo a bylo to tak jasné, že vůbec nechápal, proč mu to nedošlo dřív. Sand je Camillin manžel. Ona žije dvojí život. Teď se před ním otevíraly celé nové obzory zrady. Jeho přátelé, jeho lásky, dokonce i Cirkus sám, všechno se slévalo a přeskupovalo do nekonečných vzorců intrik. Vzpomněl si na jednu větu, kterou řekl Mendel, když spolu pili pivo v nějaké pochmurné předměstské hospodě: „Hlavu vzhůru, Petere. Ježíš Kristus jich měl jen dvanáct a stejně byl jeden z nich zrádce.“

Tarr, pomyslel si. Ten hajzl Ricki Tarr.

KAPITOLA DVACET DVA

Ložnice byla dlouhá a nízká, kdysi to byl pokoj pro služku, vestavěný do půdy. Guillam stál u dveří; Tarr seděl na posteli bez hnutí, ruce podél těla, prsty doširoka roztažené. Nad ním bylo arkýřové okno a Guillam ze svého místa viděl velký kus černé suffolkské krajiny a řádku četných stromů proti nebi. Tapety byly hnědé s velikými červenými květy. Jediné světlo viselo z černého dubového trámu a vykreslovalo na jejich tváře podivné geometrické vzory. Když se kdokoli pohnul, Tarr na posteli nebo Smiley na kuchyňské židli, zdálo se, jako by tím pohybem s sebou odnesli kus světla, které se vyrovnalo, až když se znova usadili. Kdyby tu Guillam byl sám, jednal by s Tarrem nepochybně velmi tvrdě. Nervy měl na pochodu a cestou sem hnal auto skoro stopadesátkou, než ho Smiley přísně napomenul, aby se krotil. Kdyby tu byl sám, byl by v pokušení vymlátit z Tarra duši, a kdyby to jinak nešlo, pozval by si na pomoc i Fawna; cestou si jasně představoval, jak otevře dveře toho neznámého pokoje, kde Tarr bydlí, a několikrát ho rovnou uhodí do obličeje, s pozdravem od Camilly a jejího exmanžela, váženého profesora flétny. A možná v tom napjatém tichu, které při cestě vládlo, si Smiley představil totéž, protože to málo, co řekl, mělo jasný účel Guillama uklidnit. „Tarr nám nelhal, Petere. Ne přímo. Udělal prostě to, co dělají agenti na celém světě: neřekl nám celou pravdu. Na druhou stranu, hrál to docela chytře.“ Nezdálo se, že by sdílel Guillamův údiv, zdál se podivně sebejistý, dokonce spokojený, až do té míry, že si dovolil citovat aforismus Steeda Aspreyho o umění podvodu; něco jako že cílem není snažit se o dokonalost, ale o výhodu, což Guillamovi znova připomnělo Camillu. „Karla nás pozval do svého nejbližšího okruhu,“ prohlásil Smiley a Guillam udělal špatný vtip o tom, že v tom případě musejí na Charing Cross přestoupit. Pak už se Smiley spokojil s tím, že ho navigoval a díval se do zpětného zrcátka. Sešli se v Crystal Palace, odkud odjeli dodávkou; řídil Mendel. Dojeli do Barnsbury, rovnou do autoopravny na konci dlážděné uličky plné dětí. S diskrétní pozorností je přijal starý Němec a jeho syn, který sundal z dodávky poznávací značky málem ještě dřív, než z ní stačili vystoupit, a vedl je k nadupanému vauxhallu, připravenému vyjet zadním vchodem. Mendel zůstal na místě i se spisem Svědectví, který Guillam přivezl z Brixtonu v tašce; Smiley řekl jen „vyjeď na A12“. Nejezdilo skoro nic, ale kousek od Colchesteru narazili na skupinu náklaďáků a Guillam najednou ztratil trpělivost. Smiley mu musel nařídit, ať přibrzdí. Jednou potkali nějakého staříka, který jel třicítkou v levém pruhu. Když ho předjížděli zprava, prudce strhl volant směrem k nim – buď byl opilý, bylo mu zle, nebo se jen vyděsil. A jednou bez varování narazili na mlhu, která na ně spadla jako opona; Guillam prostě prolétl na druhou stranu stejnou rychlostí. Bál se brzdit, protože silnice mohla být namrzlá. Za Colchesterem už jeli malými silničkami. Na ukazatelích stála jména jako Little Horkseley, Wormingford a Bures Green, pak i ukazatele skončily a Guillam měl pocit, že je na území nikoho.

„Tady doleva a tam u vejminku znova doleva. Jeď, jak nejdál můžeš, ale za bránu nevjížděj.“

Dojeli k něčemu, co vypadalo jako vesnička, ale nebyla tu žádná světla, žádní lidé ani žádný měsíc. Když vystoupili, uhodil je do tváří chlad. Guillam ucítil kriketové hřiště a kouř ze dřeva a Vánoce, všechno najednou; měl pocit, že ještě nikdy nebyl na místě tak tichém, tak chladném a tak odlehlém. Před nimi se tyčila věž kostela, po jedné straně se táhl bílý plot a na kopci stálo něco, co vypadalo jako fara, rozlehlý nízký dům, zčásti s doškovou střechou, proti nebi rozeznal siluetu štítu. Fawn na ně čekal; když auto zaparkovalo, mlčky k němu došel a nastoupil dozadu. „Ricki na tom dnes byl mnohem líp, pane,“ hlásil. Zřejmě v posledních dnech Smileymu podával hlášení často. Byl to klidný, tichý chlapec, který rád dělal jiným radost, ale zbytek lidí z Brixtonu jako by se ho bál, Guillam nevěděl proč. „Nebyl tak nervózní, řekl bych, že je klidnější. Ráno sázel, to on miluje, sázky, odpoledne jsme vykopávali jedle pro slečnu Ailsu, aby je mohla odvézt na trh. Večer jsme si zahráli karty a pak šel brzo spát.“

„Byl venku sám?“ zeptal se Smiley.

„Ne, pane.“

„Telefonoval?“

„Proboha, to ne, pane, samozřejmě že ne, určitě ne, když jsem u toho byl já, a myslím, že ani se slečnou Ailsou.“

Okna auta se zamlžila jejich dechem, ale Smiley nedovolil pustit motor, takže nefungovalo topení a okna se neodmlžovala. „Zmínil se o své dceři Danny?“

„Přes víkend o ní hodně mluvil. Teď už ho to trochu přešlo. Myslím, že se na ni schválně snaží nemyslet, aby nebyl sentimentální.“

„Nemluvil o tom, kdy ji zase uvidí?“

„Ne, pane.“

„Neříkal nic o tom, že se zase sejdou, až bude po všem?“

„Ne, pane.“

„Že je obě přiveze do Anglie?“

„Ne, pane.“

„Že jim opatří doklady?“

„Ne, pane.“

Guillam do toho podrážděně skočil: „Tak o čem tedy sakra mluvil?“

„O té ruské dámě, pane, o Irině. Pořád si čte její deník. Říkal, že až toho krtka chytnou, bude chtít, aby ho Centrála vyměnila za Irinu. Pak prý jí opatříme nějaký pěkný dům, pane, něco jako má slečna Ailsa, ale ve Skotsku, kde je to hezčí. Říkal, že se postará taky o mě. Že mi opatří důležité místo v Cirkusu. Pořád mi radil, abych se učil další jazyk, že pak budu mít větší možnosti.“

Fawn to říkal tak monotónně, že se nedalo poznat, co si o té radě myslí.

„Kde je teď?“

„V posteli, pane.“

„Zavírejte potichu.“

Ailsa Brimleyová na ně čekala na zápraží. Byla to šedovlasá šedesátiletá dáma s ráznou, inteligentní tváří. Kdysi pracovala v Cirkusu, říkal mu Smiley, za války patřila k proslulým šifrérkám lorda Landsburyho. Dnes byla na odpočinku, ale pořád vzbuzovala respekt. Na sobě měla úpravný hnědý kostým. Stiskla Guillamovi ruku, řekla „Vítám vás“, zamkla dveře, a když se Guillam znova ohlédl, byla pryč. Smiley vyrazil nahoru první. Fawna nechal čekat pod schody, kdyby ho bylo potřeba.

„Tady Smiley,“ zavolal a zaklepal Tarrovi na dveře. „Potřebuju s vámi mluvit.“

Tarr otevřel rychle. Asi je slyšel přicházet a čekal hned za dveřmi. Otevřel levou rukou, v pravici měl pistoli a díval se za Smileyho do chodby.

„To je jen Guillam,“ uklidňoval ho Smiley.

„No právě,“ řekl Tarr. „Miminka můžou kousat.“

Vstoupili dovnitř. Měl na sobě plátěné kalhoty a nějaký laciný malajský pléd. Na podlaze ležely rozložené pravopisné karty a ve vzduchu bylo cítit ostré karí, které si předtím sám připravil na vařiči.

„Omlouvám se, že vás otravuju,“ řekl Smiley, jako by mu to bylo upřímně líto. „Ale musím se vás znova zeptat, co jste udělal s těmi dvěma švýcarskými pasy, které jste s sebou vezl do Hongkongu.“

„Proč?“ zeptal se Tarr konečně.

Všechna jeho veselost byla tatam. Byl bledý jako vězeň, zhubl, a když seděl na posteli s pistolí vedle sebe, přejížděl po nich obou nervózně očima, jako by už nikomu nedůvěřoval.

Smiley odpověděl: „Podívejte se. Já chci věřit tomu, co nám povídáte. Nic se nezměnilo. Jak to budeme vědět, budeme respektovat vaše soukromí. Ale vědět to musíme. Je to strašně důležité. Závisí na tom celá vaše budoucnost.“

A ještě mnohem víc, myslel si Guillam, který to sledoval; na téhle nitce visí celá velká porce aritmetiky klamu, jestli Smileyho aspoň trochu znám.

„Říkal jsem vám, že jsem je spálil. Ta čísla se mi nelíbila. Říkal jsem si, že jsou určitě prozrazená. To už bych si mohl pověsit kolem krku ceduli: ’Tarr, Ricki Tarr, hledaný‘, kdybych ty pasy použil.“

Mezi Smileyho otázkami vždycky uplynula celá věčnost. Dokonce i pro Guillama to bylo skoro nesnesitelné čekat v tomhle nočním tichu na další.

„Na čem jste je spálil?“

„Co na tom sakra záleží?“

Ale Smiley mu zřejmě nehodlal vysvětlovat, proč se ptá; nechával za sebe raději pracovat ticho a zřejmě si byl jistý, že to pomůže. Guillam viděl celé výslechy vedené tímhle způsobem; namáhavé vyptávání zabalené hluboko do vrstev rutiny, únavné pauzy, v nichž se každá odpověď pečlivě a nezkráceně zapisovala a mozek podezřelého sám sebe bombardoval tisícem otázek na každou z těch, které mu položil vyslýchající; a svému příběhu věřil den ze dne míň.

„Když jste si kupoval ten britský pas na jméno Poole,“ zeptal se Smiley po další věčnosti, „kupoval jste ze stejného zdroje ještě nějaké další?“

„Proč bych měl?“

Smileymu se ale nechtělo nic vysvětlovat.

„Proč bych měl?“ opakoval Tarr. „Já přece nejsem sakra žádný sběratel, jen jsem se odtamtud chtěl dostat pryč.“

„A chránit svoje dítě,“ naznačil s chápavým úsměvem Smiley. „A pokud možno taky její matku. O tom jste určitě hodně uvažoval,“ dodal lichotivě. „Koneckonců, sotva jste je tam mohl nechat vydané na milost a nemilost tomu zvědavému Francouzovi, ne?“

Smiley čekal a zdálo se, že si přitom prohlíží slovníkové kartičky, že čte slova napříč a bokem. Nic významného na nich nebylo – jen náhodné výrazy. Jeden byl chybně napsaný, všiml si slova „epištola“, kde byla poslední dvě písmena naopak. Co asi dělal tam, myslel si Guillam, v tom ubohém zablešeném hotýlku? Jakými skrytými cestičkami se asi ubírala jeho mysl, když tam byl zavřený s láhvemi omáček a obchodními cestujícími? „No dobře,“ odpověděl Tarr nevrle, „pořídil jsem pasy taky pro Danny a její matku. Paní Poolová, slečna Danny Poolová. A co teď, budeme radostně jásat?“

Znovu ono obviňující mlčení.

„A proč jste nám to neřekl dřív?“ zeptal se Smiley tónem zklamaného otce. „My nejsme netvoři. Nepřejeme jim nic špatného. Proč jste nám to neřekl? Třeba bychom vám i pomohli,“ a znovu začal zkoumat karty. Tarr musel použít dva nebo tři balíčky, celé řádky jich ležely na kokosovém koberci. „Proč jste nám to neřekl?“ opakoval. „To přece není zločin, starat se o lidi, které máme rádi.“

Když vás nechají, říkal si Guillam a myslel přitom na Camillu.

Aby Tarrovi pomohl odpovědět, zkusil to Smiley jinak: „Bylo to proto, že jste sáhl do operačních fondů, abyste ty britské pasy zaplatil? Proto jste to tajil? Proboha, tady si přece s penězi nikdo hlavu neláme. Přivezl jste nám klíčovou informaci. Co se budeme hádat o pár tisíc dolarů?“ A čas zase odtikával a nikdo ho nevyužil.

„Nebo snad,“ navrhoval dál Smiley, „vám bylo stydno?“

Guillam ztuhl, vlastní problémy se mu vykouřily z hlavy.

„A svým způsobem právem, řekl bych. On to koneckonců nebyl zrovna statečný čin, nechat tam Danny a její matku s prozrazenými pasy na milost tomu takzvanému Francouzovi, který tak moc hledal pana Poola, že? Když vy jste sám utekl a máte se jako v bavlnce? Je to hrozné pomyšlení,“ pokračoval Smiley, jako by on sám, ne Tarr, něco takového provedl. „Je to hrozné pomyšlení, kam až je Karla ochoten zajít, aby si pojistil vaše mlčení. Nebo vaše služby.“

Tarr se náhle nesnesitelně potil. Potu bylo moc, řinul se jako slzy po celém obličeji. Karty už Smileyho nezajímaly, ulpěl pohledem na jiné hře. Byly to dvě kovové tyčky souběžně vedle sebe jako čelisti kleští. Cílem hry bylo kutálet po nich železnou kuličku. Čím dál se dokutálela, tím víc bodů člověk získal, když pak spadla dolů do některého otvoru.

„Jiný důvod, proč jste nám to neřekl, může taky být to, že jste je spálil. Myslím ty britské pasy, ne ty švýcarské.“

Nepřežeň to, Georgi, pomyslel si Guillam a nenápadně udělal krok dopředu, aby nebyl tak daleko. Netlač na pilu.

„Věděl jste, že je Poole prozrazený, tak jste spálil ty britské pasy, které jste pořídil pro Danny a její matku, ale ten svůj jste si nechal, protože jste neměl jinou možnost. Pak jste pro ně koupil letenky na jméno Poolová, aby všichni žili v přesvědčení, že na ty pasy ještě spoléháte. Těmi všemi myslím Karlovy poskoky, samozřejmě. Švýcarské únikové pasy jste vyplnil, jeden pro Danny, jeden pro její matku, risknul jste to s nadějí, že si těch čísel nikdo nevšimne, a zařídil jste jim cestu jinak, ale o té už jste pomlčel. Naplánoval jste to tak, aby cesta proběhla dřív než ta plánovaná na jméno Poolová. Jak to asi mohlo být? Třeba že zůstaly někde na Východě, ale jinde, řekněme v Djakartě, prostě někde, kde jste měl přátele?“

Dokonce i ze svého nového stanoviště byl Guillam příliš pomalý. Tarr držel Smileyho za krk, židle se překotila a Tarr upadl s ním. Z té valné hromady Guillam vyhmátl Tarrovu pravou paži a zkroutil mu ji za zády tak, že ji div nezlomil. Zničehonic se objevil Fawn, popadl z polštáře pistoli a zamířil k Tarrovi, jako by mu chtěl pomoct vstát. Pak už si Smiley narovnával oblek a Tarr seděl zase na posteli a otíral si kapesníkem koutek úst.

Smiley řekl: „Nevím, kde jsou. Pokud já vím, nic špatného se jim nestalo. Věříte tomu, viďte?“

Tarr se na něj díval a čekal. V očích měl zuřivost, ale Smiley jako by byl klidnější než dřív a Guillam usoudil, že se mu dostalo ujištění, ve které doufal.

„Možná byste si měl líp hlídat svoji ženskou a tu mou nechat na pokoji,“ sykl Tarr s rukou před ústy. Guillam po něm s výkřikem skočil, ale Smiley ho zarazil.

„Pokud se nepokusíte se s nimi nějak spojit,“ pokračoval Smiley, „je asi lepší, když to nebudu vědět. Ledaže byste chtěl, abych pro ně něco udělal. Peníze, ochranu, nějaké uklidnění?“

Tarr zavrtěl hlavou. V puse měl krev, hodně krve, a Guillam si uvědomil, že ho Fawn patrně uhodil, ale neměl nejmenší tušení kdy.

„Už to dlouho nepotrvá,“ řekl Smiley. „Možná týden. Míň, když se mi to povede. Snažte se moc o tom nepřemýšlet.“

Když odcházeli, Tarr se zase už zubil, takže Guillam usoudil, že ta návštěva, urážka Smileyho nebo možná ta rána do brady mu prospěly.

„Ty fotbalové sázenky,“ zeptal se Smiley potichu Fawna, když nasedali do auta, „neposíláte je nikam, že ne?“

„Ne, pane.“

„No, tak jen doufejme, že nevyhraje,“ zavtipkoval Smiley. Bylo to u něj něco neobvyklého a všichni se zasmáli.

Paměť si umí divně zahrávat s vyčerpaným, přetíženým mozkem. Jak Guillam řídil, soustředil se na silnici jen částí mysli, tou druhou stále ještě bojoval s horšími a horšími podezřeními vůči Camille. Zároveň se mu v paměti vynořovaly náhodné vzpomínky na ten či onen dlouhý den. Dny čiré hrůzy v Maroku, když se mu přestala ozývat jedna z jeho zpravodajských sítí a kdykoli uslyšel na schodech kroky, hnal se k oknu, aby zkontroloval ulici; nečinné dny v Brixtonu, kdy se díval, jak ubohý svět plyne kolem, a uvažoval, jak dlouho ještě potrvá, než k němu bude patřit také. A najednou měl před sebou na stole písemnou zprávu: byla cyklostylovaná na modrém tenkém papíře, protože byla koupená, a teď před sebou viděl každé písmeno půl metru vysoké.

Podle nedávno propuštěného vězně z Lubjanky konala moskevská Centrála v červenci v trestném bloku tajnou popravu. Popravení byli tři funkcionáři Centrály, mezi nimi jedna žena. Všichni tři byli zastřeleni ranou do zátylku.

„Mělo to razítko ’interní‘,“ dodal ještě Guillam. Zaparkovali na odpočívadle vedle motorestu ověšeného světýlky. „Kdosi z Londýnského střediska k tomu připsal: ’Může někdo identifikovat těla?‘“

Guillam se v barevné záři světýlek díval, jak se Smiley znechuceně našpulil.

„Ano,“ souhlasil konečně. „Ano. Ta žena byla Irina, co? A předpokládám, že ti dva byli Ivlov a Boris, ten její manžel.“ Říkal to velice věcně. „Tarr se to nesmí dozvědět,“ pokračoval, jako by ze sebe setřásal letargii. „Je klíčové, aby o tom neměl ani tušení. Bůh sám ví, co by udělal nebo neudělal, kdyby věděl, že je Irina mrtvá.“ Chvilku se ani jeden nepohnul; možná na to z různých důvodů právě neměli sílu, nebo snad to srdce.

„Měl bych si zavolat,“ prohlásil Smiley, ale nevystoupil.

„Georgi?“

„Musím zavolat,“ opakoval Smiley. „Laconovi.“

„Tak volej.“

Guillam se natáhl přes něj a otevřel dveře. Smiley vystoupil, kus poodešel, pak si to rozmyslel a vrátil se.

„Pojď něco sníst,“ řekl do okénka stejným roztržitým tónem. „Řekl bych, že sem nás nesledovali ani Tobyho lidi.“

Kdysi to byla restaurace, dnes motorest, který chtěl vyvolávat dojem zašlé slávy. Jídelníček byl v červených kožených deskách s mastnými skvrnami. Chlapec, který ho donesl, napůl spal.

„Slyšel jsem, že coq au vin se nedá zkazit,“ prohlásil Smiley s chabým pokusem o vtip, když se vrátil z telefonní budky v rohu. A tišeji, hlasem, který se nikam nenesl a nikde neodrážel: „Pověz mi, kolik toho víš o Karlovi?“

„Asi tolik jako o Magii a zdroji Merlin a o všech těch dalších věcech, co jsem podepsal Phillovi Porteousovi.“

„Tak to je mimochodem velice dobrá odpověď. Předpokládám, že to měla být jedovatost, ale ve skutečnosti to bylo velice přesné přirovnání.“ Chlapec se znova objevil a mával lahví burgundského jako kyjem. „Buďte tak hodný a nechte ho trochu vydýchat, ano?“

Chlapec na Smileyho koukal, jako by se zbláznil.

„Otevřete to a nechte to na stole,“ přikázal mu úsečně Guillam.

Smiley mu ten příběh nepřevyprávěl celý. Později si v něm Guillam všiml několika mezer. Ale stačilo to, aby mu to trochu spravilo náladu.

KAPITOLA DVACET TŘI

„Lidé, kteří řídí agenty, ze sebe obvykle dělají legendy,“ začal Smiley, skoro jako by měl přednášku ve Školce. „Nejdřív to dělají proto, aby ohromili svoje lidi. Někteří to pak zkusí i na kolegy a obvykle ze sebe přitom udělají příšerné osly. Pár jich jde dokonce tak daleko, že tomu začnou věřit i sami. To jsou šarlatáni a těch je potřeba se rychle zbavit, jinak to nejde.“

Přesto ale legendy vznikají a Karla je jedna z nich. Dokonce i jeho věk je záhadou. Karla velmi pravděpodobně není jeho skutečné jméno. O celých desetiletích jeho života nic nevíme a nejspíš se ani nedozvíme, protože lidi, se kterými spolupracoval, obvykle buď umírají, nebo drží jazyk za zuby.

„Vypravuje se, že jeho otec pracoval v carské tajné policii a později se z něj stal čekista. Myslím, že to není pravda, ale možná, že je. Taky se říká, že Karla pracoval jako kuchtík v obrněném vlaku v bojích proti japonským okupačním vojskům na Východě. Řemeslo se prý naučil od Berga – patřil prý k jeho ovečkám, a to je, jako by ses učil hudbu od – já nevím, jmenuj nějakého slavného skladatele. Co já vím, jeho kariéra začala ve Španělsku ve třicátém šestém, přinejmenším to máme zdokumentované. Dělal, že je bělogvardějský novinář, že je na Frankově straně, a naverboval tam celou smečku německých agentů. Byla to velice složitá operace a na tak mladého muže pozoruhodná. Pak se objevil v ruské protiofenzívě u Smolenska na podzim jednačtyřicet jako zpravodajec pod Koněvovým velením. Řídil partyzánské sítě v nepřátelském zázemí. Během té doby zjistil, že jeho radistu si koupila protistrana a že vysílá zprávy nepříteli. Získal ho zpátky a pak rozpoutal takovou hru, že nevěděli, kde jim hlava stojí.“

Tohle je další část té legendy, podotkl Smiley. U Jelni si Němci díky Karlovi rozstříleli svoje vlastní přední linie.

„A mezi těmito dvěma záchyty,“ pokračoval, „v šestatřicátém a jednačtyřicátém, navštívil Karla Británii, domníváme se, že tu byl šest měsíců. Dokonce ani dnes ale nevíme – nebo aspoň já nevím –, pod jakým jménem a krytím. To ovšem neznamená, že to neví ani Gerald. Ten nám to ale nejspíš neřekne, přinejmenším ne vědomě.“

Smiley s Guillamem nikdy takhle nemluvil. Nebyl zvyklý se svěřovat ani dělat dlouhé přednášky; Guillam ho znal jako ostýchavého člověka, i když trochu ješitného, a navíc člověka, který očekává minimální komunikaci.

„Přibližně v osmačtyřicátém, po věrné službě vlasti, se Karla na nějakou dobu ocitl ve vězení a později na Sibiři. Nebylo v tom nic osobního. Shodou okolností byl v jednom z těch oddílů Rudé armády, který při nějaké čistce přestal existovat.“

A potom, pokračoval Smiley, jen co byl po Stalinovi rehabilitován, odjel do Ameriky; protože když ho v pětapadesátém zatkly indické úřady v Dillí na základě jakýchsi imigračních nejasností, přiletěl zrovna z Kalifornie. V Cirkuse se později povídalo, že ty velké zrádcovské skandály v Británii a Spojených státech měl na svědomí taky on.

Smiley ale věděl, jak to bylo doopravdy. „Karla zase upadl v nemilost. Moskva mu šla po krku a my jsme mysleli, že ho možná přesvědčíme, aby přeběhl. Proto jsem letěl do Dillí. Popovídat si s ním.“

Pak byla chvíli pauza, protože se nad nimi nahrbil ten kluk a chtěl vědět, jestli mají všechno, co potřebují. Smiley ho horlivě ujistil, že ano.

? ? ?

„To, jak jsem se setkal s Karlou,“ pokračoval, „bylo hodně v duchu té doby. V polovině padesátých let byla moskevská Centrála v troskách. Vyšší důstojníky stříleli nebo vyhazovali ve velkém a v nižších řadách vládla kolektivní paranoia. Prvním výsledkem bylo, že se mezi důstojníky Centrály působícími v cizině začala rozmáhat vlna přeběhlictví. Dělo se to všude – v Singapuru, v Nairobi, ve Stockholmu, v Canbeře, ve Washingtonu, já nevím kde ještě; nejen velké ryby, ale i pochůzkáři, řidiči, šifréři, písařky. Museli jsme na to reagovat – myslím, že si nikdy nikdo neuvědomil, jak moc průmysl povzbuzuje svou vlastní inflaci – a za chvilku ze mě bylo něco jako cesťák, lítal jsem jeden den do hlavního města, druhý den na nějakou zapadlou pohraniční základnu – jednou dokonce na loď na moři – a nabíral jsem ruské přeběhlíky. Zasel jsem semínko, zasekl udici, domluvil podmínky, postaral se o debrífink a nakonec se ho zbavil.“

Guillam ho celou dobu sledoval, ale i v tomhle ostrém zářivkovém světle nenašel v jeho tváři nic než trochu úzkostlivého soustředění.

„Dalo by se říct, že se postupně vyvinuly tři druhy smluv pro ty, jejichž historky měly hlavu a patu. Když klientův přístup nebyl zajímavý, prodali jsme ho obvykle jiné zemi a zapomněli na něj. Koupili jsme ho do zásoby, jak bys asi řekl ty, lovci lebek to tak dělají dodnes. Druhá možnost byla přehrát ho zpátky do Ruska; tedy za předpokladu, že si tam jeho přeběhnutí ještě nevšimli. Nebo, když měl štěstí, vzali jsme ho; dostali jsme z něj všechno, co věděl, a zařídili mu novou existenci na Západě. Obvykle o tom rozhodoval Londýn. Ne já. Ale nezapomínej na jedno: tou dobou Karla – nebo Gerstmann, jak si říkal – byl jen další klient. Začal jsem s tím vyprávěním odzadu; nechci před tebou něco tajit, ale nesmíš zapomínat, přes všechno, co se mezi námi stalo, nebo spíš nestalo, že když jsem letěl do Dillí, nevěděl jsem ani já, ani nikdo jiný v Cirkusu víc, než že nějaký člověk, který si říká Gerstmann, zřizoval rádiové spojení mezi Rudněvem, vedoucím ilegálních sítí v Moskvě, a organizací v Kalifornii, která ležela ladem, protože neměla možnost komunikace. To je všechno. Gerstmann propašoval přes kanadskou hranici vysílač a tři týdny tábořil v San Francisku a zaučoval nového operátora. Tak jsme to aspoň předpokládali a svědčila o tom i řádka zkušebních vysílání.“

Smiley vysvětlil, že pro testovací přenosy mezi Moskvou a Kalifornií se používal knižní kód. „Pak jednou Moskva zatelegrafovala přímý rozkaz.“

„Pořád v tom knižním kódu?“

„Přesně tak. To je právě ono. Vzhledem k dočasné nepozornosti Rudněvových šifrérů jsme měli náskok. Hádankáři kód rozluštili, a tak jsme získali informace. Gerstmann měl okamžitě odjet ze San Franciska do Dillí na schůzku s dopisovatelem TASSu, což byl lovec talentů, který narazil na horký čínský tip a potřeboval bezprostřední pomoc. Proč ho vlekli takovou dálku ze San Franciska do Dillí, proč to musel být Karla a nikdo jiný – to si necháme na jindy: jediné, co je důležité, je to, že když Gerstmann přišel na schůzku v Dillí, ten člověk z TASSu mu podal letenku a sdělil mu, že má letět okamžitě do Moskvy. Bez otázek. Rozkaz přišel osobně od Rudněva, byl podepsaný jeho pracovním jménem a byl úsečný dokonce i na ruské poměry.“

Nato ten člověk z TASSu zmizel a Gerstmann zůstal stát na chodníku se spoustou otázek a čtyřiadvaceti hodinami do odletu.

„Nestál tam dlouho, když ho indické úřady na naši žádost zatkly a odvezly do vězení v Dillí. Pokud si dobře vzpomínám, slíbili jsme Indům podíl na zboží. Aspoň myslím, že to tak bylo,“ poznamenal, a jako člověk náhle šokovaný nedokonalostí vlastní paměti se odmlčel a roztržitě se rozhlédl po dusné místnosti. „Nebo jsme jim možná řekli, že si ho můžou nechat, až s ním skončíme. Ach Bože.“

„Ono na tom nezáleží,“ ujistil ho Guillam.

„Tenkrát jsme byli snad jednou jedenkrát za celý Karlův život o krok před ním,“ pokračoval Smiley poté, co usrkl vína a zatvářil se kysele. „Nemohl to vědět, ale tu síť v San Francisku, o kterou se těsně předtím staral, sebrali i s chlupama ten den, co odletěl do Dillí. Jen co Řídící dostal tu zprávu od hádankářů, prodal ji Američanům s tím, že Gerstmanna nechají běžet a zbytek Rudněvovy sítě v Kalifornii si posbírají. Gerstmann odletěl do Dillí, aniž o tom něco věděl, a nevěděl to ještě ani ve chvíli, když jsem dorazil do dillíského vězení, abych mu prodal pojištění, jak tomu říkal Řídící. Jeho volba byla dost jednoduchá. Jak situace vypadala, nemohlo být sebemenších pochyb o tom, že Moskva volá po Gerstmannově hlavě, protože Rudněv, aby si sám zachránil krk, vyřvává na všechny strany, že sanfranciskou síť prozradil on. Kolem celé té aféry byl ve Spojených státech velký rozruch a Moskva nad takovou publicitou zuřila. Měl jsem s sebou fotografie ze zatčení, které otiskly tamní noviny; byl na nich dokonce i ten vysílač, který tam Karla propašoval, a signální plán, který tam před svým odletem uložil. A víš sám, jak jsme citliví na to, když něco pronikne do tisku.“

Guillam to věděl; škubl sebou, protože si vzpomněl na spis Svědectví, který nechal předtím u Mendela.

„Abych to shrnul. Karla byl v té chvíli doslova sirotek studené války. Odjel z domova vykonat úkol do zahraničí. Ten úkol mu vybouchl pod rukama, ale domů se vrátit nemohl; tam to bylo ještě nepřátelštější než venku. Nebylo v naší moci natrvalo ho zavřít, takže bylo na něm, aby nás požádal o ochranu. Myslím, že jsem snad nikdy nenarazil na jasnější důvody pro přeběhnutí. Stačilo jen přesvědčit ho, že sanfranciskou síť skutečně pozavírali – mávat mu před očima fotografiemi a výstřižky z tisku, které jsem měl v aktovce – trochu si s ním popovídat o nepřátelských piklech bratra Rudněva v Moskvě, poslat zprávu poněkud přepracovaným inkvizitorům do Sarrattu a s trochou štěstí jsem mohl být ještě ten víkend zpátky v Londýně. Mám dojem, že jsme měli lístky do Dadlers Wells. Ten rok byla Anna blázen do baletu.“

Ano, i tohle Guillam slyšel. Dvacetiletý velšský Apollón, senzace sezóny. Roztáčeli to v Londýně několik měsíců.

Ve vězení bylo příšerné vedro, pokračoval Smiley, uprostřed cely stál kovový stůl a ve zdech byly zabudované železné kruhy na uvazování dobytka. „Přivedli ho v poutech, což mi připadalo absurdní, protože byl hrozně drobný. Požádal jsem je, ať mu pouta sundají. Když to udělali, položil ruce před sebe na stůl a díval se, jak se mu do nich vrací krev. Muselo to bolet, ale nemluvil o tom: byl tam týden a měl na sobě halenu z kalika. Červenou. Zapomněl jsem už, co ta barva znamenala, ale nějaký význam to v tom vězení mělo.“ Upil vína, znova se ušklíbl a pak to pomalu pustil z hlavy, jak se mu vybavovaly vzpomínky.

„Na první pohled na mě velký dojem neudělal. Sotva bych v tom malém človíčkovi hledal mistra klamu, o kterém jsme četli v tom dopise od chudáka Iriny. Je taky pravda, že podobných setkání jsem v předchozích měsících zažil tolik, že moje citlivost vůči nim byla už značně otupená. A k tomu navíc i všechno to cestování a… no, situace doma.“

To byla od Smileyho nejotevřenější narážka na Anniny nevěry za celou tu dobu, co ho Guillam znal.

„Z nějakého důvodu to hrozně bolelo.“ Oči měl pořád otevřené, ale pohled přitom upíral někam do svého nitra. Kůži na čele a tvářích měl do hladka napnutou, jako by si pomáhal napínat paměť, ale Guillam i tak poznal, jak osamělé to přiznání bylo. „Mám takovou teorii, která je nejspíš dost nemorální,“ pokračoval Smiley lehčeji. „Každý máme v sobě jen nějaké množství soucitu. A když jím plýtváme na každou zatoulanou kočku, na to podstatné nezbude. Co ty si o tom myslíš?“

„Jak Karla vypadal?“ zeptal se Guillam; Smileyho otázku vzal jako řečnickou.

„Jako hodný strýček. Jako hodný skromný strýček. Dobře by se vyjímal jako kněz: taková ta ošuntělá zakrslá varianta, jaké člověk potkává v malých italských městečkách. Malý šlachovitý človíček, stříbrné vlasy, jasné hnědé oči a spousta vrásek. Nebo ředitel školy, ano, ředitel školy by taky mohl být. Přísný – i když pod tím si každý představuje něco jiného – a moudrý, v rámci svých zkušeností ovšem; ale pořád jen malá ryba. Jiný první dojem na mě neudělal, snad jen to, že se na mě skoro od začátku našeho rozhovoru díval klidně a přímo. Tedy jestli se to vůbec dá nazvat rozhovorem, když nevyřkl ani slovo. Opravdu, za celou tu dobu, co jsme byli spolu; ani slabiku. Taky tam bylo příšerné vedro a já byl po cestě skoro mrtvý.“

Smiley se pustil do jídla, spíš ze zdvořilosti, než že by měl chuť. Neradostně spolykal několik soust a pak vypravoval dál. „Tak,“ zamumlal, „teď už by se kuchař neměl urazit. Pravda je, že jsem byl proti panu Gerstmannovi trochu zaujatý. Všichni máme nějaké ty svoje předsudky, a já nemám rád radisty. Podle mých zkušeností je to s nimi otravné, v akci bývají špatní a nervy mají na pochodu, a pokud jde o plnění úkolů, jsou ostudně nespolehliví. A zdálo se mi, že Gerstmann je jen další takový. Možná hledám výmluvy, proč jsem s ním pracoval méně“ – zaváhal – „méně pečlivě, méně opatrně, než by se mi teď ze zpětného pohledu zdálo vhodné.“ Najednou mluvil rázněji. „I když si nejsem vůbec jistý, jestli se potřebuju vymlouvat,“ řekl.

Tady Guillam vycítil vlnu nezvyklého hněvu, naznačeného přízračným úsměvem, který Smileymu přelétl přes bledé rty. „K čertu s tím,“ zabručel.

Guillam nechápavě čekal.

„Vzpomínám si také, jak jsem si pomyslel, že to vězení ho za sedm dní rychle semlelo. V kůži měl bílý prach a nepotil se. Já ano, hrozně. Odříkal jsem, co jsem měl, ten rok asi už popatnácté, i když v tomhle případě samozřejmě nepřicházela v úvahu možnost přehrát ho zpátky do Ruska jako našeho agenta. ’Máte na vybranou. Nezáleží to na nikom než na vás. Pojďte na Západ, a my vám v rámci možností zařídíme slušný život. Po výslechu, ve kterém předpokládáme vaši spolupráci, vám můžeme pomoct začít znova – nové jméno, soukromí, určitý obnos peněz. Nebo můžete jet domů, kde vás předpokládám zastřelí nebo pošlou do lágru. Minulý měsíc tam poslali Bykova, Ščura a Muranova. Co kdybyste mi řekl svoje skutečné jméno?‘ Tak nějak. Pak jsem se odmlčel, utřel jsem si pot a čekal jsem, že řekne: ’Ano, díky.‘ Neudělal nic. Nepromluvil. Prostě tam seděl, malinký a strnulý, pod velikým větrákem, který nefungoval, a díval se na mě hnědýma a celkem veselýma očima. Ruce měl položené před sebou a na nich spoustu mozolů. Vzpomínám si, jak jsem si říkal, že se ho musím zeptat, kdy tolik fyzicky dřel. Měl je – takhle – opřené o stůl, dlaně nahoru a malíčky trochu ohnuté, jako by ještě měl pouta.“

Chlapec si Smileyho gesto vyložil jako signál, a tak se přikolébal ke stolu, a Smiley ho znova ujistil, že všechno je v nejlepším pořádku, zvlášť to víno že je skvělé, odkud ho vlastně mají, takže když chlapec odcházel, pobaveně se zubil od ucha k uchu a cestou ometl utěrkou vedlejší stůl.

„Řekl bych, že asi v téhle chvíli jsem začal být nezvykle nervózní. To vedro mě vážně ničilo. Strašně to tam páchlo a vzpomínám si, že jsem slyšel, jak můj vlastní pot kape na železný stůl. Nešlo jen o jeho mlčení; taky ta fyzická nehybnost mě začala drásat. Poznal jsem dost přeběhlíků, kterým dlouho trvalo, než začali mluvit. Může to být hodně těžké, když někdo, koho vycvičili tajit věci dokonce i před nejlepšími přáteli, má najednou otevřít ústa a vyklopit tajemství nepřátelům. Taky mě napadlo, jestli se ho snad vedení věznice ze zdvořilosti nepokusilo trochu připravit, než mi ho přivedli. Ujistili mě, že ne, jenže na tyhle věci se pochopitelně nedá spolehnout. Zpočátku jsem tedy jeho mlčení přičetl šoku. Ale tahle nehybnost, tahle napjatá, bdělá nehybnost, to bylo něco jiného: Zvlášť když ve mně bylo naopak v pohybu úplně všechno. Ann, můj vlastní tep, účinky horka a cestování…“

„Chápu,“ řekl Guillam tiše.

„Myslíš? Sezení je výmluvné, jak by ti řekl každý herec. Sedíme podle své povahy. Válíme se a sedáme si obkročmo, odpočíváme jako boxer mezi koly, vrtíme se, hřadujeme, přehazujeme si nohu přes nohu, ztrácíme trpělivost, ztrácíme sílu. Gerstmann neudělal nic z toho. Jeho postoj byl konečný a neměnný; jeho drobné šlachovité tělo vypadalo jako výběžek skály; mohl by tak sedět celý den a nepohnout ani svalem. Kdežto já rozpačitě se zasmál, znovu ochutnal víno, ale nebylo o nic lepší než předtím. Kdežto já jsem toužil mít něco před sebou, knihu, zprávu. Asi jsem neklidný člověk; malicherný, proměnlivý. Aspoň tenkrát se mi to zdálo; měl jsem pocit, že postrádám filozofickou vyrovnanost. Nebo filozofii vůbec. Moje práce mě dusila víc, než jsem až doteď tušil. Ale v té nechutné cele jsem se vážně cítil dotčeně. Měl jsem pocit, že mi na bedrech leží celá zodpovědnost za studenou válku. To byl samozřejmě nesmysl, byl jsem jen vyčerpaný a trochu nemocný.“ Znova se napil.

„Řeknu ti jedno,“ opakoval a zdálo se, že má na sebe už zase vztek. „Nikdo se nemá co omlouvat za to, co jsem udělal.“

„A co jsi udělal tak hrozného?“ zeptal se Guillam se smíchem.

„Prostě nastala pauza,“ pokračoval Smiley, jako by otázka nepadla. „Gerstmann za to celkem nemohl, on byl přímo ztělesněná pauza; takže to byla moje vina. Řekl jsem, co jsem chtěl, oháněl jsem se fotografiemi, které on ignoroval – zdálo se mi, že ty zprávy o prozrazení sanfranciské sítě mi byl ochoten klidně věřit i bez nich. Zopakoval jsem tohle a onohle, přeříkal jsem to několika způsoby a konečně mi došla řeč. Seděl jsem tam a potil se jako dveře od chlíva. Každý pitomec ví, že když se něco takového stane, má se zvednout, říct: ’Berte nebo nechte být, stavím se tady ráno,‘ a jít pryč. Nebo třeba ’Máte hodinu na rozmyšlenou‘.

Ale to já ne. Já jsem začal mluvit o Ann.“ Guillam zdušeně vykřikl, ale Smiley bez přestávky pokračoval. „Ne, ne o mojí Ann, aspoň ne přímo. O jeho Ann. Předpokládal jsem, že nějakou má. Ptal jsem se sám sebe, o čem může přemýšlet člověk v takové situaci, o čem bych asi přemýšlel já? Je pravda, že jsem asi neuvažoval dost jasně. Napadla mě subjektivní odpověď: na svou ženu. Říká se tomu projekce, nebo substituce? Nesnáším tyhlety výrazy, ale některý z nich se určitě hodí. Zaměnil jsem svou situaci s jeho, to je ten problém, a dneska si uvědomuju, že jsem vlastně vyslýchal sám sebe – on nemluvil, umíš si to představit? Jisté vnější náznaky tu ovšem byly a podle nich jsem postupoval. Vypadal jako typ pro manželství; vypadal jako jedna polovina svazku; vypadal příliš celistvý, než aby byl celý život sám. A pak tu byl jeho pas, podle kterého byl Gerstmann ženatý; a my všichni, když si vymýšlíme krytí, máme ve zvyku své přijaté životy připodobňovat těm skutečným.“ Znovu se odmlčel a uvažoval. „Často jsem na to myslel. Dokonce jsem o tom mluvil s Řídícím: Měli bychom krytí protivníků brát vážněji. Čím víc identit člověk má, tím víc prozrazují o tom, koho skrývají. Padesátník, který si ubere pět let. Ženáč, který se prohlásí za svobodného. Bezdětný, který si přimyslí dvě děti… Nebo vyslýchající, který promítne sám sebe do života muže, jenž nemluví. Jen málokdo odolá, aby nevyjádřil svoje chutě, když začne fantazírovat sám o sobě.“ Znovu se ztratil v myšlenkách a Guillam trpělivě čekal, až se vrátí. Právě tak, jako se Smiley soustřeďoval patrně na Karlu, Guillam se soustřeďoval na Smileyho a v té chvíli by s ním byl šel kamkoli, zamířil by kterýmkoli směrem, jen aby s ním zůstal a vyslechl ten příběh do konce.

„Věděl jsem také z hlášení amerických pozorovatelů, že Gerstmann kouří jednu za druhou, nejradši camelky. Poslal jsem pro několik paklíků – paklík, to je americké slovo, ne? – a vzpomínám si, jak divný to byl pocit, když jsem dával peníze strážnému. Měl jsem dojem, že Gerstmann v tom předání peněz mezi mnou a tím Indem vidí něco symbolického. V té době jsem nosil peníze v pásu. Musel jsem zašmátrat dovnitř a vytáhnout jednu bankovku ze svazku. Gerstmann se na mě díval takovým způsobem, že jsem si připadal jako imperialistický utlačovatel tak asi pátého řádu.“ Usmál se. „A to tedy rozhodně nejsem. Bill snad. Percy. Ale já ne.“ Zavolal na chlapce, aby ho dostal pryč: „Můžete nám donést vodu, prosím? Džbánek a dvě sklenice. Díky.“ Znovu pokračoval ve vyprávění. „Tak jsem se ho zeptal na paní Gerstmannovou.

Zeptal jsem se ho, kde je. Odpověď na tuhle otázku bych byl moc rád znal v případě Ann. Odpověď žádná, ale oči pořád upřené. Z každé strany měl jednoho strážného a jejich oči mi v porovnání s ním připadaly úplně světlé. Bude si muset zařídit nový život, řekl jsem, jinak to nejde. Má nějaké přátele, kteří by se o ni postarali? Možná bychom našli nějaký způsob, jak se s ní tajně spojit. Vyložil jsem mu, že když se vrátí do Moskvy, nijak jí tím neprospěje. Poslouchal jsem sám sebe a mlel jsem pořád dál, nedokázal jsem přestat. Snad jsem ani nechtěl. Víš, vážně jsem tenkrát uvažoval, že od Ann odejdu, myslel jsem, že už nastala vhodná chvíle. Řekl jsem mu, že vracet se zpátky by bylo donkichotské, jeho ženě že by to nijak nepomohlo, jí ani nikomu jinému, ba právě naopak. Byla by z ní nežádoucí osoba; v nejlepším případě by jí dovolili krátce se s ním sejít, než by ho zastřelili. Na druhou stranu, jestli se on dá k nám, možná bychom ji dokázali vyměnit; nezapomeň, že jsme tou dobou měli slušné zásoby a něco z toho se vracelo do Ruska v rámci výměnného obchodu, i když upřímně řečeno nevím, proč bychom to používali zrovna tímhle způsobem. Určitě by ho radši viděla v bezpečí na Západě, řekl jsem mu, se slušnou šancí, že se tam za ním dostane, než zastřeleného nebo vyhladovělého na Sibiři. Ždímal jsem to, co to dalo; podle jeho výrazu se zdálo, že jdu správným směrem. Přísahal bych, že na tohle slyší, že jsem našel skulinu v jeho krunýři; ve skutečnosti jsem ovšem – jen jsem mu ukazoval skulinu v tom svém. A když jsem se zmínil o Sibiři, trefil jsem se určitě. Cítil jsem to jako vlastní stažený krk, cítil jsem, jak se otřásl odporem. Není samozřejmě divu,“ komentoval to Smiley kysele, „protože teprve nedávno ho odtamtud pustili. Konečně se vrátil strážný s cigaretami, plnou náručí cigaret, a s rámusem je vysypal na stůl. Přepočítal jsem drobné, dal jsem mu spropitné a přitom jsem v Gerstmannových očích znova zahlédl ten výraz; zdálo se mi, že v nich vidím pobavení, ale tou dobou už jsem vážně nebyl v stavu to poznat. Všiml jsem si, že chlapec spropitné odmítl; asi neměl rád Angličany. ’Dejte si,‘ povídám, ’vy hodně kouříte, to každý ví. A tohle je vaše oblíbená značka.‘ Můj vlastní hlas mi zněl hloupě a napjatě, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Gerstmann vstal a uctivě naznačil strážným, že by se chtěl vrátit do své cely.“

Smiley beze spěchu odstrčil nedojedené jídlo, na kterém se už začínal ve vločkách srážet tuk jako jinovatka.

„Když odcházel, změnil názor a vzal si na stole balíček cigaret a zapalovač, můj zapalovač, dárek od Ann. ’Georgeovi s láskou Ann.‘ Normálně bych mu ho nikdy nedal; ale tohle nebylo normální. Naopak připadalo mi naprosto správné, že si ten zapalovač vzal. Považoval jsem to za vyjádření jakéhosi pouta mezi námi, věřil bys tomu? Strčil si balíček a zapalovač do kapsy červené haleny a pak napřáhl ruce, aby se nechal spoutat. Řekl jsem: ’Jestli chcete, zapalte si hned‘, a strážným: ’Nechte ho prosím zapálit si cigaretu.‘ Ale on se nepohnul. ’Když se nedohodneme, zítra vás posadí do letadla do Moskvy,‘ dodal jsem ještě. Jako by mě ani neslyšel. Díval jsem se, jak ho strážní odvádějí, pak jsem se vrátil do svého hotelu. Někdo mě tam odvezl, dodneška netuším kdo. Nevěděl jsem už vůbec, co cítím. Byl jsem zničenější a nemocnější, než jsem byl ochoten připustit dokonce i sám sobě. Snědl jsem mizernou večeři, moc jsem pil a postihla mě vysoká horečka. Ležel jsem na posteli, potil se a zdálo se mi o Gerstmannovi. Hrozně jsem chtěl, aby zůstal. Jak se mi točila hlava, upnul jsem se na to, že ho udržím, že přetvořím jeho život, pokud možno ho i s jeho ženou usadím v nějakém idylickém prostředí. Chtěl jsem ho osvobodit, dostat ho z té války nadobro. Zoufale jsem si přál, aby se nevracel.“ Vzhlédl se sebeironickým výrazem. „Chci říct tohle, Petere: tu noc chtěl ze všech těch konfliktů ven Smiley, ne Gerstmann.“

„Byl jsi nemocný,“ namítl Guillam.

„Řekněme unavený. Unavený nebo nemocný. Celou tu noc, mezi aspirinem a chininem a přeslazenými vidinami vzkříšeného Gerstmannova manželství, se mi pořád vracela jedna představa. Byl to Gerstmann, jak sedí na okenní římse a těma upřenýma hnědýma očima hledí dolů na ulici, a já jak mu pořád dokola říkám: ’Zůstaňte, neskákejte, zůstaňte.‘ Samozřejmě jsem si neuvědomil, že se mi zdá o vlastních nejistotách, ne o jeho. Brzo ráno jsem dostal od lékaře injekce na sražení horečky. Měl jsem případ nechat být, napsat si o náhradníka, měl jsem cestu do vězení odložit, ale já nemyslel na nic jiného než na Gerstmanna; potřeboval jsem slyšet jeho rozhodnutí. Kolem osmé už jsem se nechával eskortovat do cel. Seděl na hrubém lůžku rovně, jako by spolkl pravítko; poprvé jsem vytušil toho vojáka v něm a pochopil jsem, že stejně jako já celou noc nespal. Neholil se a na bradě měl stříbrné chmýří, které mu dodávalo vzezření starého člověka. Na jiných lavicích spali Indové a on ve své červené haleně a touhle stříbřitě světlou barvou mezi nimi působil velice bíle. Annin zapalovač držel v ruce; balíček cigaret ležel vedle něj na lavici, nedotčený. Usoudil jsem, že využíval noci a toho balíčku cigaret, kterého se vzdal, k rozhodnutí, jestli je schopen čelit vězení, výslechu a smrti. Stačil mi jeden pohled na jeho výraz a věděl jsem, k jakému závěru došel: že je. Nepřemlouval jsem ho,“ pokračoval bez přestávky Smiley. „Nějakým divadélkem by se rozhodně pohnout nedal. Jeho letadlo odlétalo v pozdním dopoledni; měl jsem ještě dvě hodiny času. Jsem ten nejhorší advokát na světě, ale během těch dvou hodin jsem se pokoušel vypočítat všechny důvody, na které jsem připadl, aby do Moskvy neletěl. Víš, věřil jsem, že jsem v jeho tváři viděl něco víc než pouhé dogma; neuvědomil jsem si, že to je jen odraz mě samotného. Přesvědčil jsem sám sebe, že Gerstmann nakonec zareaguje na normální lidské argumenty od člověka stejného věku a profese a, řekněme, výdrže. Nesliboval jsem mu bohatství a ženské a cadillaky a laciné máslo, uznal jsem, že tyhle věci mu k ničemu nejsou. Taky jsem tou dobou už měl dost rozumu, abych se vyhnul hovoru o jeho ženě. Nedržel jsem proslovy o svobodě, protože kdo ví, co to vlastně znamená, ani o tom, že Západ je v podstatě dobrý; krom toho, na prodávání téhle historky nebyla zrovna nejvhodnější doba a ani já sám jsem neměl ideologicky úplně jasno. Zkusil jsem to hrát na spřízněné duše. ’Koukejte,‘ řekl jsem, ’pomalu stárneme a celý život jsme strávili tím, že jsme hledali slabiny v systému toho druhého. Východní hodnoty mám prokouknuté stejně jako vy ty naše západní. Jsem si jistý, že oba jsme si už ad nauseam užili technických vymožeností téhle zatracené války. Ale teď vás zastřelí vaše vlastní strana. Nemyslíte, že je načase uznat, že ani vaše strana nestojí za moc, stejně jako ta moje? Podívejte,‘ řekl jsem, ’v naší branži máme před sebou vždycky jen negativní perspektivy. V tomhle smyslu ani jeden z nás nemáme kam jít. Když jsme byli mladí, oba jsme se upsali nějaké velké vizi znova jsem v něm ucítil nějaký ohlas – Sibiř – ťal jsem do živého ale to bylo dávno. Je to tak?‘ Nutil jsem ho, aby mi odpověděl aspoň na tohle; nenapadlo ho třeba, že on i já jsme mohli odlišnými cestami dospět ke stejným životním závěrům? I když ty moje by možná nazval zpátečnickými, fungujeme určitě podobně. Není například přesvědčen, že politická všeobecnost nemá žádný smysl? Že pro něj už má v životě smysl jen to konkrétní, že v rukou politiků se z velkých myšlenek stávají jen nové formy starého neštěstí? A že proto jeho život a to, když ho zachrání před další nesmyslnou popravčí četou, je důležitější – morálně, eticky důležitější – než pocit povinnosti nebo závazku nebo úkolu nebo co ho drží na jeho současné cestě k sebezničení? Nenapadlo ho zpochybnit – po všem tom, co v životě zažil – nenapadlo ho zpochybnit morálnost sytému, který ho chce chladnokrevně zastřelit za provinění, která nespáchal? Prosil jsem ho – ano, přiznávám, nakonec jsem ho přece jen prosil – aby si dobře rozmyslel, jestli opravdu věří; jestli je pro něj víra v systém, kterému celý život sloužil, skutečně upřímně možná.“

Smiley se na chvíli odmlčel.

„Hodil jsem za hlavu všechnu psychologii, pokud vůbec nějakou ovládám, a řemeslo taky. Umíš si asi představit, co říkal Řídící. Moje líčení ho ovšem pobavilo; strašně rád poslouchal o slabostech jiných. O mých obzvlášť, nevím proč.“ Znovu nasadil věcný tón. „Tak takhle to dopadlo. Když přiletělo letadlo, nastoupil jsem také a kus cesty jsem s ním letěl; tenkrát ještě nebyly všechny lety přímé. Ztrácel se mi a já jsem ho nedokázal nijak zarazit. Nemluvil jsem už, ale byl jsem tam, kdyby si to rozmyslel. Ale nerozmyslel. Hodlal radši zemřít, než aby mi dal, co jsem chtěl; hodlal radši zemřít než zavrhnout politický systém, kterému se zavázal. Pokud vím, to poslední, co jsem z něj viděl, byla tvář v okně letadla, která bez výrazu sledovala, jak scházím po schůdkách. Mezitím přistoupili dva velmi rusky vyhlížející hromotluci a seděli hned za ním; skutečně už nemělo cenu, abych tam zůstával. Letěl jsem domů a Řídící prohlásil: ’No, doufám upřímně, že ho opravdu zastřelí,‘ a na vzpamatování mi nalil šálek čaje. Toho nechutného čínského, co do sebe pořád lil, citron s jasmínem nebo tak něco, posílal si pro něj za roh do potravin. Pak mě poslal na tříměsíční nucenou dovolenou. ’Líbí se mi, když pochybuješ,‘ řekl tenkrát. ’Aspoň vím, jak si stojíš. Ale nedělej si z toho kult, nebo s tebou bude nuda.‘ Bylo to varování. Držel jsem se ho. A taky mi řekl, abych přestal tolik přemýšlet o Američanech; ujistil mě, že on na ně nemyslí skoro vůbec.“

Guillam se na něj díval a čekal na nějakou pointu. „Ale co sis z toho vybral ty?“ ptal se tónem naznačujícím zklamání. „Myslíš, že Karla třeba na chvilku uvažoval o tom, že zůstane?“

„Jsem přesvědčený, že mu to ani nepřišlo na mysl,“ odpověděl Smiley znechuceně. „Choval jsem se jako hloupý měkkota. Dokonalý archetyp změkčilého západního liberála. Ale jestli si mám vybrat, tak je mi mnohem milejší můj typ bláznovství než ten jeho. Jsem si jistý,“ opakoval přesvědčeně, „že ani moje argumenty, ani jeho momentální nezáviděníhodné postavení u moskevské Centrály by ho nezviklaly ani v nejmenším. Nejspíš strávil tu noc přemýšlením, jak vyhrát nad Rudněvem, až se vrátí domů. Mimochodem, měsíc na to Rudněva zastřelili. Karla dostal jeho místo a pustil se do reaktivace svých starých agentů, nepochybně včetně Geralda. Je to zvláštní představa, že celou dobu, co se na mě díval, možná myslel na Geralda. Nejspíš se tomu pak spolu pěkně nasmáli.“

Tahle epizoda, podotkl Smiley, měla jeden výsledek. Po té zkušenosti v San Francisku se Karla už ani jednou nedotkl ilegální rádiové vysílačky. Úplně ji vypustil ze svého arzenálu. „Spojení přes vyslanectví, to je něco jiného. Ale v poli se jí musejí jeho agenti vyhýbat jako čert kříži. A pořád ještě má Annin zapalovač.“

„Tvůj,“ opravil ho Guillam.

„Ano. Ano, můj. Jistě. Pověz mi,“ pokračoval, když si číšník odnášel peníze, „měl Tarr na mysli někoho konkrétního, když udělal tu nepříjemnou narážku na Ann?“

„Obávám se, že ano. Ano.“

„Až takhle přesné ty klepy jsou?“ vyptával se Smiley. „A povídá se to tak moc, že se to doneslo až k Tarrovi?“

„Ano.“

„A co přesně se povídá?“

„Že Bill Haydon byl milencem Ann Smileyové,“ řekl Guillam a cítil, jak ho obaluje chladný krunýř, který byl jeho obranou, když musel sdělovat špatné zprávy, například: jsi prozrazený; máš padáka; umíráš.

„Aha, chápu. Ano. Díky.“

Nastalo velmi rozpačité ticho.

„A existovala, nebo existuje, nějaká paní Gerstmannová?“ zeptal se Guillam.

„Karla se kdysi v Leningradě oženil s nějakou dívkou, studentkou. Zabila se, když ho poslali na Sibiř.“

„Takže je neprůstřelný?“ zeptal se konečně Guillam. „Nedá se koupit a nedá se porazit?“

Vrátili se k autu.

„Musím říct, že na to, co jsme měli, to bylo dost drahé,“ přiznal Smiley. „Myslíš, že mě ten číšník okradl?“

Guillamovi se ale nechtělo klábosit o cenách špatných jídel v Anglii. Usedl za volant a den se pro něj zase stal zlým snem, zmateným vírem napůl vnímaných nebezpečí a podezření.

„Tak kdo je zdroj Merlin?“ chtěl vědět. „Odkud může Alleline ty informace mít, když ne přímo od Rusů?“

„Ale on je má od Rusů.“

„Ale proboha, jestli Rusové poslali Tarra…“

„Oni ho neposlali. A ty britské pasy přece Tarr taky nepoužil. Tohle Rusové netrefili. Alleline dostal naopak důkaz, že je Tarr převezl. Tohle je to nejdůležitější, co jsme se z celé téhle bouře ve sklenici vody dozvěděli.“

„Tak co tedy Percy myslel tím ’kalit vodu‘? To přece musel mluvit o Irině, ne?“

„A o Geraldovi,“ souhlasil Smiley.

Znovu jeli mlčky a propast mezi nimi se zdála náhle nepřeklenutelná.

„Podívej, já jsem to sám ještě úplně nerozluštil, Petere,“ řekl tiše Smiley. „Ale už nejsem daleko. Karla obrátil Cirkus naruby; to je mi jasné a tobě také. Ale je v tom ještě jedna poslední chytrá klička a tu pořád nemůžu rozplést. Ale hodlám to udělat. Jestli chceš slyšet kázání, tak Karla není neprůstřelný, protože je fanatik. A jednoho dne, jestli do toho já budu mít co mluvit, na tenhle nedostatek uměřenosti dojede.“

Když dorazili ke stanici metra Stratford, pršelo; pod stříškou se tísnil hlouček chodců.

„Petere, odteď bych rád, abys trochu přibrzdil.“

„Nucená tříměsíční dovolená?“

„Prostě zatím vytáhni vesla.“

Když Guillam zavřel za Smileym dveře, najednou měl hroznou chuť mu popřát dobrou noc a možná dokonce hodně štěstí, a tak se naklonil přes sedadlo a stočil okénko. Než se ale stačil nadechnout a zavolat, Smiley byl pryč. Guillam nikdy nepotkal nikoho, kdo by se dokázal ztratit v davu rychleji.

? ? ?

Celý zbytek té noci se v arkýřovém okně pod střechou hotelu Islay, kde bydlel pan Barraclough, nezhaslo. George Smiley, nepřevlečený a neoholený, se hrbil nad majorovým stolem, četl, srovnával, dělal si poznámky a odkazy, to všechno s takovým zaujetím, že kdyby mohl sám sebe pozorovat, určitě by mu to připomnělo ty poslední dny, které Řídící strávil v pátém patře budovy na Cambridge Circus. Jak si to všechno dával dohromady, probral záznamy dovolených a nemocí za celý poslední rok, které dostal od Guillama, a porovnal je se známými pohyby kulturního atašé Alexeje Alexandroviče Poljakova, s cestami do Moskvy, s výjezdy z Londýna, které Zvláštní oddělení a imigrační sekce nahlásily na ministerstvu zahraničí. Ty pak znova porovnal s daty, kdy Merlin údajně dodal své informace, a aniž by vlastně věděl proč, roztřídil jeho zprávy na takové, které byly prokazatelně aktuální v době, kdy byly obdrženy, a na ty další, které mohly být v zásobě klidně měsíc dva měsíce předem, buď u Merlina, nebo u jeho řídících, aby se jimi překlenula prázdná období: různé analýzy, charakterové studie významných členů vlády, útržky kremelských drbů, které mohly být zachyceny kdykoli a uloženy pro případ potřeby. Sestavil seznam aktuálních zpráv, jejich data zapsal do sloupce a zbytek vyřadil. V té chvíli by se jeho rozpoložení dalo asi nejlépe přirovnat k duševnímu stavu vědce, jemuž instinkt napovídá, že je na samém pokraji objevu, a každou minutou čeká, že se všechno nějak logicky spojí. Později, když o tom mluvil s Mendelem, nazval to „strčit všechno do zkumavky a koukat se, jak to bouchne“. Nejvíc ho fascinovalo, jak říkal, právě to, co Guillam říkal o Allelinových vážných varováních ohledně „kalení vody“: jinými slovy, hledal „poslední chytrou kličku“, kterou Karla uvázal, aby vysvětlil právě ta podezření, jež vznikla na základě Irinina dopisu.

Přitom došel k několika zvláštním předběžným objevům. Zaprvé, že při každé z těch devíti příležitostí, kdy Merlin předložil aktuální zprávu, buď Poljakov byl v Londýně, nebo Toby Esterhase podnikl krátkou cestu do ciziny. Zadruhé, že v kritickém období po tom Tarrově letošním dobrodružství v Hongkongu jel Poljakov do Moskvy k naléhavým kulturním konzultacím, a že krátce nato zdroj Merlin přišel se svými nejúžasnějšími a nejaktuálnějšími zprávami ohledně „ideologického průniku“ do Spojených států, včetně přehledu toho, jak Centrála pokrývá významné americké cíle.

Znova se vrátil zpátky a ověřil si, že i druhý jeho předpoklad byl správný: že zprávy, které vyřadil, protože se nijak úzce nevázaly k okamžitým událostem, šly obvykle do oběhu v době, kdy byl Poljakov v Moskvě nebo na dovolené.

A vtom to měl.

Nebylo to žádné výbušné odhalení, žádný záblesk světla, žádné „heuréka“, žádné telefonáty Guillamovi nebo Laconovi „Smiley je mistr světa“. Jen tu před ním, v záznamech, které prošel, a v poznámkách, které si vypsal, leželo potvrzení teorie, kterou Smiley a Guillam a Ricki Tarr toho dne viděli každý ze svého úhlu pohledu: že mezi krtkem Geraldem a zdrojem Merlin je souvislost, která se už nedá popírat; že Merlin je tak všestranný, že může sloužit jako nástroj Karlův i Allelinův najednou. Nebo možná by se spíš mělo říct – uvažoval Smiley, když si spokojeně přehodil osušku přes rameno a vydal se přes chodbu, napustit si na oslavu vanu – spíš by se mělo říct jako Karlův agent? A v samém srdci tohohle spiknutí ležel nápad tak prostý, že jeho symetrie Smileyho doslova povznášela. Dokonce měl i hmotné vyjádření: tady v Londýně, dům za šedesát tisíc liber, zaplacených ministerstvem financí; nebylo pochyb, že na tom domě mnohý kolemjdoucí nešťastník spočinul závistivým pohledem a konstatoval, že si něco takového nikdy nebude moci dovolit, aniž tušil, že už ho ze svých daní zaplatil. Ukradený spis Operace Svědectví bral Smiley do ruky s tak lehkým srdcem, jaké už neměl po mnoho měsíců.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Ošetřovatelce je třeba přičíst k dobru, že si o Roache dělala starost celý týden, od té doby, co ho zahlédla v koupelně deset minut poté, co ostatní chlapci z jeho ložnice odešli na snídani, pořád ještě v pyžamových kalhotách, jak si zarputile čistí zuby. Když se ho vyptávala, vyhýbal se jí pohledem. „To ten jeho zatracený otec,“ řekla Thursgoodovi. „Už zase ho určitě dusí.“ A v pátek: „Musíte napsat jeho matce a říct jí, že už to na něj zas přišlo.“

Ale dokonce ani ošetřovatelka při svém mateřském jemnocitu nedokázala rozpoznat skutečnou diagnózu: čirou hrůzu.

Co může dělat, on, dítě? To je jeho vina. Je to stejné jako v případě nešťastného osudu manželství jeho rodičů. To byl problém, který na jeho nahrbená ramena dopadl tak ztěžka, jako by na něm ležela zodpovědnost za udržení světového míru. Roach pozorovatel – „nejvšímavější kluk z celé školy“, řečeno tolik ceněnými slovy Jima Prideauxe – konečně pozoroval až příliš pečlivě. Byl by obětoval všechno, co měl, své peníze, kožené pouzdro s fotografiemi rodičů, prostě všechno, co pro něj mělo na světě nějakou cenu, kdyby nemusel vědět to, co ke svému zoufalství věděl od nedělního večera.

Signalizoval to. V neděli večer, hodinu po večerce, šel hlučně na záchod, strčil si prst do krku, chvíli se dávil a nakonec zvracel. Ale ložnicová služba, která se měla vzbudit a spustit poplach – „Paní ošetřovatelko, Roachovi bylo zle“ –, celou tuhle šarádu tvrdě prospala. Roach zalezl nešťastně zpátky do postele. Druhý den z veřejného telefonu umístěného vedle sborovny vytočil číslo na automatický „denní jídelní lístek“ a podivně šeptal do mluvítka v naději, že ho zaslechne ředitel a bude ho považovat za blázna. Nikdo si ho ale nevšímal. Zkoušel míchat skutečnost se sny v naději, že se z té události stane jen výplod jeho fantazie; ale každé ráno, když šel kolem Ďoury, znovu viděl Jimovu shrbenou postavu, jak se v měsíčním světle sklání nad rýčem; viděl černý stín jeho tváře pod krempou starého klobouku; slyšel, jak při rytí heká námahou.

Roach tam vůbec neměl co dělat. To bylo další jeho provinění: že tu vědomost získal prohřeškem. Měl na druhém konci vesnice lekci na cello a do školy se vracel záměrně pomalu, aby přišel o večerní bohoslužbu a aby se na něj paní Thursgoodová zase káravě nedívala. Celá škola se modlila, celá až na něj a na Jima: slyšel je zpívat Magnificat, když míjel kostel. Vzal to delší cestou, aby mohl projít kolem Ďoury, kde se u Jima svítilo. Roach se ze svého obvyklého místa díval, jak se Jimův stín pomalu sune přes okno se závěsem. Jde si brzo lehnout, pomyslel si pochvalně, když světlo náhle zhaslo; v poslední době totiž Jim býval na jeho vkus až příliš často pryč, hned po ragby odjížděl a vracel se pozdě, když Roach už spal. Pak se dveře přívěsu otevřely a zavřely a Jim stál na zeleninovém záhonu s rýčem v ruce a Roach se ohromeně ptal sám sebe, co asi tak může chtít rýt takhle potmě. Zeleninu k večeři? Jim chvíli stál naprosto bez hnutí a poslouchal Magnificat, pak se pomalu obrátil a zamračil se přímo na Roache, i když ten byl schovaný v černém stínu mezi kopečky a nemohl být vidět. Roach dokonce váhal, jestli na něj nemá zavolat, ale pak si připadal jako příliš velký hříšník, protože nešel do kostela.

Nakonec Jim začal měřit. Aspoň tak to Roachovi připadalo. Místo aby začal kopat, klekl si do jednoho rohu záhonu a položil rýč na zem, jako by ho vyrovnával s něčím, co Roach neviděl: například se špičkou kostelní věže. Pak došel tam, kde končila čepel, dupl na to místo podpatkem, aby si ho označil, pak vzal rýč a rychle se pustil do práce – Roach napočítal dvanáct rýpnutí. Pak odstoupil a znova jako by hodnotil situaci. Z kostela ticho a pak modlitba. Jim se rychle sehnul, vytáhl ze země nějaký balíček a okamžitě ho schoval v záhybech kabátu. Pár vteřin nato, mnohem dřív, než se zdálo možné, dveře přívěsu zabouchly, znova se rozsvítilo a Bill Roach provedl nejodvážnější čin svého života, totiž seběhl po špičkách dolů do Ďoury. Zůstal stát asi metr od špatně zakrytého okna, trochu na kopečku, aby byl dost vysoko a viděl dovnitř.

Jim stál u stolu. Na posteli za ním ležela hromádka sešitů, láhev vodky a prázdná sklenice. Nejspíš je tam odhodil, aby si udělal místo. Měl připravený zavírací nůž, ale nepoužíval ho. Jim by nikdy nepřeřízl provázek, když se tomu mohl vyhnout. Balíček byl asi třicet centimetrů dlouhý a z něčeho nažloutlého, jako váček na tabák. Otevřel ho a vytáhl cosi, co vypadalo jako francouzský klíč zabalený do nějaké látky. Jenže kdo by zakopával francouzský klíč, dokonce i kdyby byl na nejlepší auto, co kdy Anglie vyrobila? Šrouby nebo vruty byly zvlášť v hnědé obálce; vysypal je na stůl a každý prohlédl. Ne, nebyly to šrouby, byla to víčka na pera. Ne, ani víčka na pera ne; pak už to ale Roachovi zmizelo z očí.

A nebyl to francouzský klíč ani gola klíč, a nebylo to vůbec, ale vůbec nic na auto.

Roach se slepě vypotácel z Ďoury. Běžel mezi kopečky na silnici, ale běžel pomaleji než kdy dřív; hnal se pískem a hlubokou vodou a trávou, která ho chytala za nohy, hltal noční vzduch a zase ho vyvzlykal ven, utíkal zkřiveně jako Jim, napadal jednou na tu, pak zase na druhou nohu, kýval hlavou, aby byl rychlejší. Všechno jeho vědomí zůstalo tam někde vzadu, upřené na černý revolver a na proužky jelenice; na víčka k perům, jež se změnila v kulky, které Jim metodicky skládal do komor, s vrásčitou tváří nakloněnou ke světlu lampy, bledý a s očima trochu přimhouřenýma proti té záři.

KAPITOLA DVACET PĚT

„Moje jméno se v tom neobjeví, Georgi,“ varoval ministr svým obvyklým lenivě protahovaným způsobem. „Žádná hlášení, ani zmínka. Musím myslet na svoje voliče. Vy ne. A Oliver Lacon taky ne, viď, Olivere, že ne?“

Hýří zbytečnými slovíčky jako Američan, pomyslel si Smiley. „Ano, to mě mrzí,“ řekl.

„Ještě víc by vás mrzelo, kdybyste měl můj volební obvod,“ odsekl ministr.

Samozřejmě už pouhá otázka, kde se mají sejít, vyvolala naprosto zbytečný spor. Smiley vysvětlil Laconovi, že by nebylo moudré sejít se v jeho kanceláři ve Whitehallu, protože se tam neustále hemží nějaký personál z Cirkusu, ať už jsou to strážní se zásilkami nebo Percy Alleline, který si chce promluvit o Irsku. Ministr odmítl jak hotel Islay, tak Bywater Street z toho pochybného důvodu, že tam není bezpečno. Nedávno se objevil v televizi a byl pyšný na to, že ho lidé poznávají. Po několika dalších telefonátech tam a zpátky se domluvili na Mendelově polovině tudorovské rezidence v Mitchamu, kde ministr a jeho nablýskané auto byli nenápadní asi jako Eskymák na poušti. Tam tedy teď seděli, Lacon, Smiley a ministr, v upraveném přijímacím pokoji za krajkovými záclonami, nad chlebíčky s čerstvým lososem, zatímco jejich hostitel stál nahoře a sledoval možné přístupové cesty. Venku na ulici se děti snažily vytáhnout z řidiče, pro koho pracuje.

V knihovně za ministrem celou jednu polici zabíraly knihy o včelách. Smiley si pamatoval, že včely jsou velký Mendelův koníček; používal slovo „exotické“ pro všechny včely, které nepocházely ze Surrey. Ministr byl ještě mladý, ale měl na spodní čelisti temný stín, takže vypadal, jako by se dostal do nějaké nedůstojné rvačky a dostal jednu pořádnou do brady. Hlavu měl na temeni plešatou, což mu dodávalo nezaslouženě zralého vzezření, a nechutně po etonsku protahoval slova. „A teď, co tedy hodláte podniknout?“ Konverzoval zásadně z pozice síly.

„No, především bych doporučoval přibrzdit jakákoli jednání, která jste snad v poslední době vedl s Američany. Myslím ohledně toho tajného dodatku bez názvu, co máte v sejfu,“ vysvětlil Smiley, „toho, co se týká dalšího využití materiálu Magie.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ prohlásil ministr.

„Docela chápu důvody, samozřejmě; ono je to vždycky lákavé, dostat do ruky to nejlepší z výsledků obrovské americké služby, a docela chápu argumenty pro výměnu za Magii.“

„A jaké jsou tedy argumenty proti tomu?“ zeptal se ministr, jako by mluvil se svým makléřem.

„Pokud krtek Gerald existuje,“ začal Smiley. Ann jednou pyšně prohlásila, že ze všech jejích bratranců je Miles Sercombe jediný, kdo nemá jedinou přitažlivou vlastnost. A teď poprvé Smiley skutečně věřil, že měla pravdu. Připadal si nejen jako idiot, ale ještě jako blekotavý idiot. „Pokud krtek existuje, a z toho předpokladu myslím všichni vycházíme.“ Čekal, že mu to někdo potvrdí, ale nestalo se to. „Pokud krtek existuje,“ zopakoval potřetí, „zdvojnásobí tou americkou dohodou svoje zisky nejen Cirkus, ale taky moskevská Centrála, protože od krtka dostanou to, co vy koupíte od Američanů.“

Ministr nazlobeně plácl dlaní do Mendelova stolu, až na jeho laku zůstal vlhký otisk.

„Zatracená práce, já tomu nerozumím,“ prohlásil. „To zboží z Magie je prostě úžasné! Ještě před měsícem to vypadalo, že si za to koupíme, co nás napadne. Teď se v tom najednou plácáme a tvrdíme, že to na nás všechno ušili Rusové. Co se to sakra děje?“

„No, já myslím, že to v podstatě není tak nelogické, jak to zní. Koneckonců, čas od času jsme řídili v Rusku nějakou tu síť, a i když se nechci chlubit, řídili jsme je docela dobře. Dávali jsme jim nejlepší materiál, který jsme si mohli dovolit. Rakety, vojenské plánování. Sám jste se toho účastnil,“ (to bylo k Laconovi, který škubl hlavou na znamení souhlasu) „předhazovali jsme jim agenty, bez kterých jsme se mohli obejít, dávali jsme jim dobré komunikační možnosti, chránili jejich kurýrní spojení, uvolňovali jsme frekvence pro jejich vysílání, abychom je mohli poslouchat. To byla cena, kterou jsme platili za to, že jsme řídili protivníky – jak jste tomu říkal? ’Že jsme věděli, co nahlásili svým komisařům‘. Jsem přesvědčený, že Karla by dělal totéž, kdyby řídil naše sítě. A udělal by i víc, kdyby měl šanci ulovit i americký trh.“ Odmlčel se a podíval se na Lacona. „Mnohem, mnohem víc. Americké spojení, myslím velké americké dividendy, to by vyneslo krtka Geralda opravdu až k hlavnímu stolu. A Cirkus samozřejmě jeho prostřednictvím taky. Kdyby byl člověk Rus, tak by dal Angličanům skoro cokoli, pokud – no pokud by si za to mohl koupit Američany.“

„Díky,“ řekl rychle Lacon.

Ministr odjel, na cestu shrábl pár sendvičů, že si je sní v autě, a nerozloučil se s Mendelem, pravděpodobně proto, že nebyl z jeho volebního obvodu.

Lacon zůstal.

„Chtěl jste, abych se pokusil najít něco o Prideauxovi,“ oznámil konečně. „Ukázalo se, že o něm přece jen něco málo mám.“

Vysvětlil, že náhodou procházel nějaké spisy, které se týkaly vnitřní bezpečnosti Cirkusu. „Jenom jsem čistil stůl.“ Přitom narazil na nějaké staré prověrkové spisy. Jeden z nich se týkal Prideauxe.

„Byl bezvýhradně očištěný, upozorňuju. Ani stín.“ Ovšem zvláštní tón jeho hlasu přiměl Smileyho podívat se na něj, „i tak jsem si říkal, že by vás to mohlo zajímat. Nějaké drobnosti ohledně té doby, co byl v Oxfordu. V tom věku máme všichni právo být trošku narůžovělí.“

„To jistě.“

Znovu se vrátilo ticho, rušené jen lehkými kroky Mendela nahoře.

„Prideaux a Haydon si byli opravdu velice blízcí, víte,“ svěřil se Lacon. „Neuvědomil jsem si to.“

Najednou strašně pospíchal. Zaryl v aktovce, vytáhl velkou neoznačenou obálku, vrazil ji Smileymu do ruky a vrátil se do vznešenějšího světa Whitehallu; a pan Barraclough odjel do hotelu Islay, kde se vrátil ke svému čtení o operaci Svědectví.

KAPITOLA DVACET ŠEST

Bylo kolem poledne příštího dne. Smiley četl, chvíli spal, zase četl, vykoupal se, a po schodech k tomu hezkému londýnskému domu stoupal s potěšením, protože měl Sama rád.

Dům byl georgiánský, z hnědých cihel a ležel těsně vedle Grosvenor Square. Vedlo k němu pět schodů a zvonek se schovával v rýhovaném výklenku. Dveře byly černé a po obou stranách měly sloupy. Zmáčkl zvonek a bylo to, jako by se opřel do dveří, protože se okamžitě otevřely. Vstoupil do okrouhlé haly s dalšími dveřmi na opačném konci. Stáli tam dva mohutní muži v černých oblecích, kteří by mohli docela dobře být dveřníky na Westminsterském opatství. Nad mramorovou krbovou římsou skotačili koně a vypadali jako od Stubbse. Jeden muž přistoupil až k Smileymu, zatímco si sundával kabát; druhý ho vedl k pultíku, aby se podepsal do tlusté knihy.

„Hebden,“ řekl polohlasem Smiley – bylo to jeho pracovní jméno, které si Sam mohl pamatovat. „Adrian Hebden.“

Muž, který si od něj vzal kabát, opakoval to jméno do domácího telefonu: „Pan Hebden, Adrian Hebden.“

„Buďte tak laskav a počkejte vteřinku, pane,“ požádal ho muž od pultíku. Hudba tu nehrála a Smileyho napadlo, že by měla; taky by sem patřila fontána.

„Jsem přítel pana Collinse,“ řekl Smiley. „Jestli je pan Collins volný. Myslím, že mě možná dokonce čeká.“

Muž do telefonu zamumlal „Díky“ a zavěsil. Vedl Smileyho k vnitřním dveřím a otevřel je. Nevydaly vůbec žádný zvuk, dokonce ani nezašustily o hedvábný koberec.

„Pan Collins je támhle, pane,“ řekl uctivě. „Pití je na účet podniku.“

Tři přijímací pokoje byly spojeny a obloženy dřevem, opticky je rozdělovaly sloupy a oblouky. V každé místnosti stál jeden stůl, ten nejvzdálenější byl nějakých osmnáct dvacet metrů daleko. Světla ozařovala nicneříkající obrazy ovoce v mohutných zlatých rámech a zelené plátno na stolech. Závěsy byly zatažené. Stoly byly obsazené asi ze třetiny, tak čtyři pět hráčů u každého, sami muži, ale jediný zvuk bylo rachocení kuliček na ruletě, chrastění přesunovaných žetonů a velmi tichý hlas krupiérů.

„Adrian Hebden,“ zahlaholil Sam Collins vesele. „Tebe jsem neviděl ani nepamatuju.“

„Ahoj, Same,“ pozdravil Smiley a stiskli si ruce.

„Pojď do mého doupěte,“ řekl Sam a kývl na jediného dalšího muže v místnosti, který stál, velice mohutného člověka s vyspravovaným obličejem a zřejmě vysokým krevním tlakem.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se Sam, když přecházeli přes chodbu ověšenou červeným hedvábím.

„Je to impozantní,“ odpověděl Smiley zdvořile.

„To je přesně ten správný výraz,“ kývl Sam. „Impozantní. To je přesně ono.“

Na sobě měl smoking. Jeho kancelář byla zařízená edwardovsky přepychově, psací stůl měl mramorovou desku a místo nohou lví tlapy, ale místnost sama byla malá a ne dost dobře větraná. Smileymu připadala spíš jako zákulisí divadla, zařízené přebytečnými rekvizitami.

„Možná mi dokonce dovolí vrazit do toho nějaké ty svoje peníze, řekněme tak za rok. Jsou to dost tvrďáci, to ano, ale jdou s dobou, víš?“

„Rád věřím,“ kývl Smiley.

„Jako za starých časů my.“

„Přesně tak.“

Sam byl štíhlý, choval se vesele a příjemně a nosil upravený knírek. Smiley si ho bez něj neuměl vůbec představit. Mohlo mu být tak padesát. Strávil dlouhou dobu na Východě, kde spolu jednou pracovali na únosu čínského radisty. Pleť i vlasy mu zšedly, ale pořád vypadal na pětatřicet. Měl vřelý úsměv a choval se tak, jak se chovají kamarádi z vojny. Obě ruce měl položené na stole, jako kdyby seděl u karet, a díval se na Smileyho s majetnickým potěšením – snad otcovským, snad synovským, možná tím i oním.

„Jestli ten chlapík přeleze přes pět,“ řekl stále ještě s úsměvem, „zabzuč na mě, Harry, buď tak hodný. Ale jinak mlč, ano? Povídám si s ropným magnátem.“ To říkal do krabičky na svém stole. „Jak si stojí teď?“

„Tři plus,“ odpověděl nějaký chraplavý hlas. Smiley odhadl, že patří tomu sešívanému s vysokým krevním tlakem.

„Tak to mu ještě zbývá osm prohrát,“ odpověděl Sam mírně. „Udrž ho u toho stolu, to je všechno. Udělej z něj hrdinu.“ Vypnul krabičku a zazubil se. Smiley mu to oplatil.

„Fakt je to skvělý život,“ prohlásil Sam. „Rozhodně lepší než prodávat pračky. Je samozřejmě trochu divné oblékat si smoking v deset ráno. Připomíná mi to diplomatické krytí.“ Smiley se zasmál. „A všechno košer, věř tomu nebo ne,“ dodal Sam, aniž změnil výraz. „Aritmetika nám dost pomáhá sama.“

„Věřím,“ odpověděl Smiley, znova velice zdvořile.

„Trochu hudby?“

Byla to nenáročná kulisa a linula se odněkud ze stropu. Sam ji pustil tak nahlas, jak to jen dokázali snést.

„Tak co pro tebe můžu udělat?“ obrátil se na Smileyho s ještě širším úsměvem.

„Chci s tebou mluvit o té noci, co střelili Jima Prideauxe. Měl jsi službu.“

Sam kouřil hnědé cigarety, které byly cítit jako doutník. Jednu si teď zapálil, počkal, až konec vzplane a zase uhasne ve žhavý popel. „Píšeš paměti, kamaráde?“ chtěl vědět.

„Znova ten případ otevíráme.“

„Kdo je to my?“

„Já, moje maličkost a já. Lacon strká, ministr popotahuje.“

„Moc korumpuje, ale někdo vládnout musí, a v tom případě se bratr Lacon obětuje a na ten vršek vyšplhá.“

„To se nezměnilo,“ kývl Smiley.

Sam zamyšleně potáhl z cigarety. Ze stropu teď hrály úryvky z Noëla Cowarda.

„Já mám takový sen, víš?“ prohlásil Sam Collins do toho rámusu. „Že Percy Alleline jednoho krásného dne vejde tam do těch dveří s ošoupanou hnědou aktovkou a bude si chtít zahrát. Celý svůj tajný fond vsadí na červenou a prohraje.“

„Záznamy rozporcovali,“ pokračoval Smiley. „Nezbývá mi než obejít lidi a zeptat se, co si pamatují. Ve spisu není skoro nic.“

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl Sam. Zvedl telefon a objednal sendviče. „Živím se skoro jenom tím,“ vysvětlil. „Sendviče a jednohubky. To je jedna z výhod téhle práce.“

Právě naléval kávu, když se mu na stole rozsvítilo červené světýlko.

„Náš přítel je na svých,“ řekl ten chraplavý hlas.

„Tak začni počítat,“ odpověděl Sam a vypnul to.

Vypravoval prostě, ale přesně, jako když dobrý voják líčí bitvu, už ne proto, aby vyhrál nebo prohrál, ale prostě aby si ji pamatoval. Zrovna se tenkrát vrátil z ciziny, začal, po třech letech ve Vientianu. Nahlásil se personálnímu a vyřídil papíry s Dolphinovou; nezdálo se, že by s ním měl někdo nějaké plány, a tak uvažoval o tom, že si dá měsíc dovolené v jižní Francii, když ho MacFadean, ten starý strážný, který dělal Řídícímu v podstatě komorníka, odchytil na chodbě a odvedl ho k Řídícímu do kanceláře.

„Který den to přesně bylo?“ zeptal se Smiley.

„Devatenáctého října.“

„Ve čtvrtek.“

„Ve čtvrtek. Říkal jsem si, že bych mohl v pondělí odletět do Nice. Ty jsi byl v Berlíně. Chtěl jsem tě pozvat na panáka, ale maminy mi řekly, že nejsi k mání, a když jsem se pak stavil v Přesunech, řekli mi, že jsi v Berlíně.“

„Jo, to je pravda,“ kývl prostě Smiley. „Poslal mě tam Řídící.“ Abych byl z cesty, mohl by dodat; tenhle pocit měl už tenkrát.

„Hledal jsem Billa, ale ten byl taky fuč. Řídící ho poslal někam na sever,“ pokračoval Sam a nepodíval se Smileymu do očí.

„Pod falešnou záminkou,“ doplnil Smiley. „Ale vrátil se.“

V té chvíli se Sam na Smileyho tázavě podíval, ale nic dalšího už k cestě Billa Haydona nedodal.

„Celý barák mi připadal úplně mrtvý. Nejradši ze všeho bych byl skočil do letadla a vrátil se do Vientianu.“

„On v podstatě vážně byl mrtvý,“ svěřil se Smiley a pomyslel si: až na Magii.

A Řídící, pokračoval Sam, vypadal, jako by měl zákopovou horečku. Topil se v moři spisů, pleť měl žlutou a při řeči se každou chvíli odmlčel a otřel si čelo kapesníkem. Takové ty obvyklé konverzační tanečky si odpustil prakticky úplně, vzpomínal Sam. Nepoblahopřál mu ke třem dobrým rokům v akci, ani neudělal žádnou jedovatou poznámku o jeho soukromém životě, který byl tou dobou dost vepsí; prostě jen řekl, že potřebuje, aby Sam sloužil o víkendu místo Mary Mastermannové, mohl by si to s ní vyměnit?

„’Jasně že si to můžu vyměnit,‘ řekl jsem. ’Jestli chcete, abych měl službu, tak budu mít službu.‘ Prohlásil, že zbytek mi poví v sobotu, ale zatím že o tom nemám s nikým mluvit. Nikde v budově nesmím nic ani naznačit, dokonce ani že mě o tohle požádal. Potřebuje, aby u pultu seděl někdo dobrý, kdyby nastala krize, ale že to musí být někdo jako já, někdo, kdo byl dlouho mimo ústředí. A že to musí být zkušený člověk.“

Tak Sam zašel za Mary Mastermannovou a postěžoval si jí, že má v bytě nájemníka, kterého nemůže dostat ven, a v pondělí že stejně odjíždí na dovolenou, tak co kdyby vzal službu za ni, aby nemusel platit hotel? V devět ráno v sobotu nastoupil s kartáčkem na zuby a šesti plechovkami piva v aktovce, která pořád ještě měla na boku nálepky s palmami. V neděli večer ho měl střídat Geoff Agate.

Sam znovu zavzpomínal na to, jak bylo všude mrtvo. Za starých časů byly soboty prakticky stejné jako každý jiný den. Většina regionálních sekcí měla přes víkend někoho ve službě, některé dokonce i na noc, a když člověk obešel barák, měl pocit, že to sice možná není všechno dokonalé, ale rozhodně to ještě dlouho vydrží. Ale tuhle sobotu to vypadalo, jako kdyby celý dům evakuovali, vyprávěl Sam; podle toho, co se později doslechl, to vlastně možná i tak bylo – na rozkaz Řídícího. Ve druhém patře dřelo pár hádankářů, a taky u rádia a u šifrérů bylo živo, jenomže tam se stejně pracovalo pořád. Jinak bylo všude úplné ticho, vypravoval Sam. Seděl a čekal, že Řídící zavolá, ale nestalo se nic. Další hodinu strávil tím, že popichoval strážné, které považoval za nejlínější chásku v celém Cirkusu. Prověřil prezenci a zjistil, že dvě písařky a jeden kancelářský pracovník jsou sice zapsaní, ale fyzicky že na pracovišti nejsou, a tak dal šéfa služby, nováčka jménem Mellows, do hlášení. Nakonec se šel nahoru podívat, jestli tam je Řídící.

„Seděl tam sám, jenom s MacFadeanem. Maminy nikde, ty nikde, jenom starý Mac tam obcházel s jasmínovým čajem a soucitem. Nemám to vzít stručněji?“

„Ne, ne, pokračuj, prosím tě. Chci vědět všechny podrobnosti, na které si vzpomeneš.“

„No a Řídící odhalil další závoj. Nebo půlku. Říkal, že pro něj někdo dělá nějaký speciální úkol. Že je to strašně důležité pro službu. Pořád to opakoval. Důležité pro službu. Ne pro Whitehall nebo pro libru nebo pro ceny ryb, ale pro nás. A i když to skončí, nesmím o tom nikomu říct ani slovo. Dokonce ani tobě, ani Billovi ani Blandovi a nikomu.“

„Ani Allelinovi?“

„O Percym se nezmínil ani jednou.“

„Ano, ke konci to už snad ani nedokázal,“ souhlasil Smiley.

„Mám ho pro tu noc považovat za operačního šéfa. Sebe mám brát jako prostředníka mezi Řídícím a tím vším ostatním, co se v budově děje. Když přijde cokoli zvenčí, nějaká relace, telefonát, cokoli, i kdyby to vypadalo úplně triviálně, mám počkat, až bude vzduch čistý, pak nenápadně doběhnout nahoru a předat to Řídícímu. Nikdo se nemá dozvědět, teď ani potom, že za nitky tahá on. V žádném případě mu nesmím telefonovat ani mu psát; dokonce i vnitřní linky jsou tabu. Představ si to, Georgi,“ kývl Sam a podal si sendvič.

„Ale já ti to věřím,“ odpověděl Smiley procítěně.

Kdyby se posílaly nějaké telegramy ven, má Sam zase sloužit jako prostředník. Až do večera by se mnoho dít nemělo. Pokud jde o strážné a tyhle lidi, jak to řekl Řídící, tak se má Sam snažit co nejvíc vypadat, jako že má práci a stará se o svoje.

Když seance skončila, vrátil se Sam znova na služebnu, poslal si pro večerní noviny, otevřel si plechovku piva, zapnul vnější telefonní linku a začal se pokoušet prohrát kalhoty. V Kemptonu se běžel překážkový dostih, který už neviděl roky. V podvečer udělal další obchůzku a zkontroloval poplachové signály na patře archivu. Tři z patnácti nefungovaly a tou dobou už ho vrátní skutečně milovali. Udělal si vajíčko, najedl se a pak vyklusal nahoru, aby starého Maca připravil o libru a dal mu pivo.

„Chtěl, abych mu vsadil libru na nějakou herku, co měla tři nohy levé. Klábosil jsem s ním asi deset minut, vrátil jsem se do svého doupěte, napsal pár dopisů, koukal jsem se v telce na mizerný film a pak jsem si šel lehnout. První hovor přišel zrovna, když jsem usínal. Přesně v jedenáct dvacet. Od té chvíle telefony řvaly skoro nepřetržitě příštích deset hodin. Myslel jsem, že mi ta ústředna vybuchne pod rukama.“

„Arcadi je pět pod,“ řekl hlas z krabičky.

„Promiň,“ řekl Sam s úsměvem jako obvykle, nechal Smileyho s hudbou samotného a vyklouzl nahoru, aby to vyřešil.

Smiley se díval, jak Samova hnědá cigareta pomalu dohořívá v popelníku. Čekal, ale Sam se nevracel, a tak začal uvažovat, jestli ji má zadusit. Ve službě se kouřit nesmí, přemítal; domácí pravidla.

„A je to,“ řekl Sam.

? ? ?

První telefon byla přímá linka z ministerstva zahraničí, službukonající úředník. Dalo by se říct, že ve whitehallských dostizích vyhrálo zamini o ohrnutý nos.

„Šéf Reuters v Londýně mu zrovna volal, že se v Praze střílelo. Ruské bezpečnostní složky prý zastřelily britského špiona, po jeho komplicích se pátrá a co na to ministerstvo zahraničí? Službukonající úředník nám volá, aby nás informoval. Prohlásil jsem, že podle mě to je nějaká pitomost, a položil jsem to přesně ve chvíli, kdy dovnitř vrazil Mike Meakin od hádankářů a hlásil, že v českém éteru se rozpoutalo peklo: půlka je šifrovaná, ale půlka je en clair. Chodí mu tam zmatené zprávy o nějakém střílení u Brna. Praha, nebo Brno? zeptal jsem se. Nebo oboje? Jen Brno. Řekl jsem, ať poslouchají dál, a tou dobou už ječelo pět bzučáků. Když jsem odcházel z místnosti, ozval se znovu ten úředník ze zamini, že prý Reuters zrovna opravili svou informaci z Prahy na Brno. Zavřel jsem dveře a bylo to, jako kdyby si vosy udělaly hnízdo člověku v obýváku. Když jsem vešel, Řídící stál u svého stolu. Slyšel mě přicházet. Mimochodem, nechal Alleline na ty schody položit koberec?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Smiley. Poslouchal to naprosto nevzrušeně. „George je jako rorýs,“ slyšel jednou Ann říkat Billu Haydonovi. „Sníží tělesnou teplotu, až je stejná jako teplota okolí. Potom nemusí ztrácet energii přizpůsobováním.“

„Víš, jak mu to rychle zapalovalo, jen se na člověka podíval. Kouknul se mi po rukou, jestli nesu telegram, a já jsem si v té chvíli přál, abych něco držel; mé ruce byly ale prázdné. ’Obávám se, že vznikla trochu panika,‘ řekl jsem. Stručně jsem mu vylíčil, co se stalo. Podíval se na hodinky – myslím, že se snažil uvědomit si, co by se teď právě dělo, kdyby všechno šlo, jak mělo. Zeptal jsem se: ’Můžete mi dát pokyny, prosím?‘ Sedl si; moc dobře jsem ho neviděl, protože měl na stole jen tlumené zelené světlo. ’Budu potřebovat pokyny,‘ zopakoval jsem. ’Mám to popřít? Mám někoho zavolat?‘ Žádná odpověď. Ono nebylo koho volat, ale to jsem tenkrát ještě nevěděl. ’Nutně potřebuju pokyny.‘ Slyšeli jsme dole kroky a věděli jsme, že mládenci od rádia se mě snaží najít. ’Chcete jít dolů a vyřídit to sám?‘ zeptal jsem se. Obešel jsem stůl. Překročil jsem ty hromady pozotvíraných spisů, vypadalo to tam, jako by sestavoval encyklopedii. Některé ty spisy byly už předválečné. Seděl takhle.“

Sam sevřel prsty do štipců, opřel si špičky o čelo a zadíval se na stůl. Druhá ruka ležela naplocho a držela imaginární Řídícího kapesní hodinky. „’Řekněte MacFadeanovi, ať mi zavolá taxi, a pak sežeňte Smileyho.‘ ’A co operace?‘ zeptal jsem se. Na odpověď jsem musel čekat snad celou noc. ’Můžeme to popřít,‘ řekl nakonec. ’Oba muži měli cizí dokumenty. Zatím nikdo nemůže vědět, že byli Britové.‘ ’Mluví se jen o jednom člověku,‘ opravil jsem ho. Pak jsem dodal: ’Smiley je v Berlíně.‘ Aspoň myslím, že jsem to řekl. Nastalo další dvouminutové ticho. ’Tak někoho jiného. Teď už je to jedno.‘ Asi mi ho v té chvíli mělo být líto, ale nějak jsem v sobě ten soucit nedokázal najít. Bylo mi jasné, že mi to zůstane na krku, a přitom jsem o tom nevěděl vůbec nic. MacFadean nebyl k nalezení, tak jsem usoudil, že si Řídící může toho taxíka sehnat sám. Než jsem seběhl ze schodů, vypadal jsem nejspíš jako generál Gordon před smrtí v Chartúmu. Ta semetrika z monitoringu, co měla zrovna službu, na mě mávala zprávami jako praporky, pár strážných na mě ječelo, kluk od rádia držel v ruce štos relací, telefony řvaly, nejen ty moje, ale i pár přímých linek ve čtvrtém patře. Vrazil jsem rovnou na služebnu a všechny telefony jsem vypnul, abych se trochu zorientoval. Ta z monitoringu – jak se proboha jmenuje, hrávala bridž s Dolphinovou?“

„Purcellová. Molly Purcellová.“

„Jo, to je ona. Ta to přinejmenším líčila souvisle. Pražské rádio slibovalo, že za půl hodiny vydá mimořádnou zprávu. To bylo před čtvrt hodinou. Ta zpráva prý se bude týkat drzé provokace západních mocností, hrubého narušení suverenity Československa a pobuřujícího útoku na svobodymilovné lidi všech národů. Kromě toho,“ dodal Sam suše, „z toho koukala příšerná ostuda. Samozřejmě jsem volal na Bywater Street a pak jsem poslal zprávu do Berlína, aby tě sehnali a dopravili do Londýna, včera bylo pozdě. Mellowsovi jsem dal nejdůležitější telefonní čísla a poslal jsem ho najít nějakou volnou linku ven a sehnat všechny šéfy, které zastihne. Percy byl ten víkend ve Skotsku a zrovna odešel na večeři. Jeho kuchař dal Mellowsovi číslo, ten tam zavolal, mluvil s hostitelem. Percy právě odešel.“

„Promiň,“ přerušil ho Smiley. „Volal jsi do Bywater Street? Proč?“ Držel horní ret mezi palcem a ukazováčkem a tahal se za něj, jako by to bylo nějaké znetvoření, a přitom se díval do prázdna.

„Kdyby ses náhodou vrátil z Berlína dřív,“ vysvětloval Sam.

„A vrátil jsem se?“

„Ne.“

„Tak s kým jsi mluvil?“

„S Ann.“

Smiley řekl: „Ann je teď zrovna pryč. Můžeš mi připomenout, jak ten rozhovor probíhal?“

„Chtěl jsem mluvit s tebou a ona mi řekla, že jsi v Berlíně.“

„A to bylo všechno?“

„Byla krize, Georgi,“ odpověděl Sam varovným tónem.

„No?“

„Zeptal jsem se jí, jestli čirou náhodou neví, kde je Bill Haydon. Bylo to naléhavé. Napadlo mě, jestli třeba není tam. Někdo mi jednou říkal, že jsou příbuzní.“ Dodal. „Kromě toho, pokud vím, je to váš rodinný přítel.“

„Ano. To je. Co řekla?“

„Úsečně odsekla ’Ne‘ a zavěsila. Je mi líto, Georgi. Válka je válka.“

„Jak to říkala?“ zeptal se Smiley, když chvíli nechal Samovo rčení o válce doznít.

„Už jsem ti říkal, úsečně.“

Roy byl na univerzitě v Leedsu hledat talenty a nebyl k sehnání, pokračoval.

Mezi jednotlivými hovory to Sam schytával ze všech stran. Vypadalo to, že podnikl nejméně invazi na Kubu: „Vojáci řvali, že české tanky se přeskupují u rakouských hranic, hádankáři neslyšeli vlastní myšlenky, jak to kolem Brna bzučelo, a pokud jde o zamini, tak tam ten službukonající úředník měl čtvrtodenní zimnici a hysterický záchvat naráz. Nejdřív Lacon a potom i osobně ministr vyli přede dveřmi a v půl jedné jsme měli tu slibovanou českou tiskovou zprávu, o dvacet minut zpožděnou, ale zato vydatnou. Britský špion jménem Ellis, cestující s falešnými českými doklady a podporovaný českými kontrarevolucionáři, se pokusil unést nejmenovaného českého generála v lese poblíž Brna a propašovat ho přes hranice do Rakouska. Ellise postřelili, nemluvili o něm ale jako o mrtvém, a v nejbližších chvílích se očekávají další zatčení. Vyhledal jsem si Ellise v rejstříku pracovních jmen a zjistil jsem, že je to Jim Prideaux. A napadlo mě totéž, co muselo napadnout Řídícího: jestli je Jim zraněný a jestli má české papíry, tak jak sakra můžou znát jeho pracovní jméno a jak můžou vědět, že je Brit? Pak dorazil Bill Haydon, bílý jako stěna. Dozvěděl se o tom z dálnopisu ve svém klubu. Okamžitě se obrátil a jel do Cirkusu.“

„V kolik hodin to přesně bylo?“ zeptal se Smiley a mírně se zamračil. „To už muselo být dost pozdě.“

Sam se tvářil, jako by si moc přál, aby to nebylo tak těžké. „V jednu patnáct,“ řekl.

„To je dost pozdě na to číst dálnopisy v klubu, ne?“

„V našem světě? Sotva, hochu.“

„Bill je členem Savile, co?“

„Nevím,“ odpověděl zarputile Sam. Napil se kávy. „Mohl jsem na něm oči nechat, to ti řeknu. Vždycky jsem ho považoval trochu za zmatkaře. Ale tu noc ne. Jo, otřesený, to byl. Kdo by taky nebyl? Když dorazil, věděl, že se střílelo, ale to bylo asi tak všechno. Ale když jsem mu řekl, že to byl Jim, kdo to schytal, podíval se na mě, jako by právě zešílel. Myslel jsem, že po mně skočí. ’Zranili? Jak zranili? Myslíš zastřelili?‘ Vrazil jsem mu do ruky zprávy a on je jednu po druhé zhltal.“

„To ale přece musel vědět z toho dálnopisu, ne?“ zeptal se Smiley tiše. „Myslel jsem, že tou dobou už to bylo všude: Ellise postřelili. To byla hlavní zpráva, ne?“

„To nejspíš záleží na tom, kterou agenturu viděl,“ odbyl to Sam pokrčením ramen. „Vystřídal mě na centrále a do rána pochytal to málo, co se pochytat dalo, a do jisté míry uklidnil situaci. Řekl zamini, ať nedělají nic a šlapou vodu, pak sehnal Tobyho Esterhaseho a přikázal mu, ať sebere dvojici českých agentů, studentů na londýnské vysoké škole ekonomické. Bill je do té doby nechával na pokoji, hodlal je obrátit na víru a přehrát zpátky do Československa. Tobyho lampáři sbalili oba dva a zavřeli je v Sarrattu. Pak Bill zavolal šéfa české rezidentury v Londýně a seřval ho jako zupák. Vyhrožoval mu, že jestli Jimovi Prideauxovi někdo zkřiví jen vlas na hlavě, on, Haydon, to jemu, rezidentovi, osobně spočítá tak, až bude muset chodit kanálem, protože se mu všichni kolegové z profese budou smát. A že to má vyřídit svým šéfům. Měl jsem dojem, že jsem svědkem automobilové nehody a Bill Haydon že je jediný přítomný doktor. Zavolal svému tiskovému kontaktu a přísně důvěrně mu sdělil, že Ellis je český žoldák placený Američany; informaci může použít, ale bez uvedení zdroje. Do druhých vydání se to skutečně dostalo. Jak mohl, prošel kancelář Jima Prideauxe, aby se přesvědčil, že tam nezůstalo nic, co by mohl použít nějaký novinář, kdyby se přece jen našel takový, který by spojil Ellise s Prideauxem. Nejspíš to tam pořádně očistil. Osoby blízké a tak vůbec.“

„Žádné osoby blízké neexistovaly,“ řekl Smiley. „Snad až na Billa,“ dodal spíš sám k sobě.

Sam to uzavřel:

„V osm dorazil Percy Alleline a vyloudil na vojenském letectvu zvláštní letadlo. Zubil se od ucha k uchu. Nepovažoval jsem to od něj zrovna za chytré vzhledem k Billovým pocitům, ale co naděláš. Chtěl vědět, proč jsem byl ve službě já, tak jsem mu vypravoval stejnou historku, jakou jsem řekl Mary Mastermanové: že mám obsazený byt. Z mého telefonu si dohodl schůzku s ministrem a ještě mluvil, když dorazil Roy Bland, vzteklý a napůl ožralý, a chtěl vědět, kdo si to sakra hrál na jeho písečku. Prakticky mě obvinil, že za to můžu. Řekl jsem: ’Proboha, člověče, a co Jim? Nemohl bys ho aspoň trochu politovat?‘ Jenže Roy je chamtivý a vždycky dával přednost živým před mrtvými. Předal jsem mu centrálu a šel jsem se do Savoye nasnídat a přečíst si nedělníky. Většina z nich jen citovala pražské agenturní zprávy a k tomu povýšeně odmítavé stanovisko ministerstva zahraničí.“

Po chvíli se Smiley zeptal: „A pak jsi odjel do jižní Francie?“

„Na dva skvělé měsíce.“

„Vyptával se tě na to ještě někdo později – třeba na Řídícího nebo tak?“

„Teprve až když jsem se vrátil. To tebe už vyhodili a Řídící ležel v nemocnici.“ Sam trochu ztišil hlas. „Neudělal žádnou hloupost, doufám?“

„Jenom umřel. Co se stalo?“

„Percy dělal výkonného šéfa. Zavolal si mě a chtěl vědět, proč jsem sloužil za Mastermanovou a jestli jsem byl ve spojení s Řídícím. Zopakoval jsem mu, co jsem říkal už jednou, a on mě obvinil, že lžu.“

„Proto tě vyhodili? Za lhaní?“

„Za alkoholismus. Strážní se mi pomstili. Napočítali v koši na centrále pět plechovek od piva a nahlásili to hospodyňkám. V budově bylo zakázáno pít alkohol. Po náležitém disciplinárním řízení mě uznali vinným, že jsem podpálil loděnice Jejího Veličenstva, a tak jsem se dal k bookmakerům. Co se stalo s tebou?“

„Skoro totéž. Nějak jsem je nedokázal přesvědčit, že jsem v tom nejel taky.“

„No, kdybys potřeboval někomu potichu podříznout krk,“ podotkl Sam, když ho pouštěl postranním vchodem na úpravnou ulici, „tak mi cinkni.“ Smiley byl ponořený do myšlenek. „A kdyby sis chtěl někdy zahrát,“ dodal ještě Sam, „tak s sebou přiveď pár Anniných chytrých kamarádů.“

„Same, poslouchej. Tu noc Bill spal s Ann. Ne, poslouchej. Tys jí volal, ona ti řekla, že tam Bill není. Jen zavěsila, vyhodila Billa z postele a on se hodinu nato objevil v Cirkusu a věděl, že se v Československu střílelo. Kdybys mi to chtěl shrnout v hrubých obrysech – na pohlednicovém formátu – řekl bys to tak?“

„Víceméně.“

„Ale když jsi Ann volal, tak jsi jí o Československu nic neříkal.“

„Stavil se cestou do Cirkusu ve svém klubu.“

„Jestli byl otevřený. No dobře: proč tedy nevěděl, že střelili Jima Prideauxe?“

Takhle v denním světle Sam vypadal chvilku starý, i když úsměv mu z tváře nezmizel. Vypadalo to, že chce něco říct, ale pak si to rozmyslel. Vypadal naštvaně, pak stísněně a pak zase neutrálně. „Tak nazdárek. A dej na sebe pozor,“ řekl a vrátil se do trvalé noci své zvolené profese.

KAPITOLA DVACET SEDM

Když to dopoledne Smiley odcházel z hotelu Islay na Grosvenor Square, zalévalo ulice ostré světlo a obloha byla modrá. Teď, když jel půjčeným roverem kolem nehezkých fasád Edgware Road, vítr utichl, obloha byla černá a vypadala na déšť a ze slunce zůstal jen slabý červený odlesk na asfaltu. Zaparkoval na St. John’s Wood Road, na nádvoří nového věžáku se skleněnými dveřmi do haly, ale nevešel tamtudy. Minul velkou sochu, která mu nepřipomínala nic než nějaký kosmický zmatek, a v ledovém mrholení doběhl k vnějšímu schodišti, které vedlo směrem dolů a bylo označeno „pouze východ“. První patro schodů bylo z terakotových dlaždic a zábradlí mělo z teaku. Pak už ale velkorysost stavitelů skončila. Předchozí přepych nahradil hrubý beton a páchlo to tu neodvezenými odpadky. Smiley se choval spíš opatrně než tajnůstkářský, ale když došel ke kovovým dveřím, chvilku postál, než položil obě ruce na kliku. Narovnal se a nadechl, jako by se připravoval na těžkou zkoušku. Dveře se pootevřely tak na třicet centimetrů a s bouchnutím se zastavily. Zevnitř se ozval vzteklý řev, který se mnohokrát odrážel, jako když někdo vykřikne v bazénu.

„Hej, nemůžete dát pozor?“

Smiley se protáhl skulinou. Dveře se zastavily o nárazník naleštěného auta, ale Smiley se nedíval na auto. Na druhém konci garáže dva muži v kombinézách umývali hadicí rollsroyce v servisní kleci. Oba se koukali jeho směrem.

„Proč nejdete druhou stranou?“ ptal se stejný rozčilený hlas. „Jste nájemník? Proč neužijete výtah pro nájemníky? Tyhle schody – požární.“

Nebylo poznat, který z nich mluví, ale rozhodně měl silný slovanský přízvuk. Světlo v kleci měli za sebou. Hadici držel menší z nich.

Smiley kráčel k nim a dával si pozor, aby se rukama ani nepřiblížil ke kapsám. Muž s hadicí se vrátil k práci, ale ten vyšší Smileyho v šeru pořád sledoval. Měl na sobě bílou kombinézu a límeček si zvedl furiantsky vzhůru. Husté černé vlasy měl sčesané dozadu.

„Ne, nejsem nájemník,“ přiznal Smiley. „Ale rád bych si tu pronajal stání. Jmenuju se Carmichael,“ vysvětlil hlasitěji. „Koupil jsem si kousek odtud byt.“

Udělal gesto, jako by chtěl vytáhnout nějaký doklad, jako by za něj mohly lépe hovořit dokumenty než jeho bezvýznamný vzhled. „Zaplatím předem,“ slíbil. „Podepíšu smlouvu nebo co je k tomu potřeba. Samozřejmě chci, aby všechno bylo legální. Můžu předložit doporučení, zaplatit zálohu, prostě v rozumných mezích cokoli. Když to bude všechno legální. Je to rover. Nový. Nechci nic dělat za zády firmy, tyhle věci nejsou můj styl. Ale jinak v rozumných mezích souhlasím s čímkoli. Přijel jsem v něm, ale nechtěl jsem s ním rovnou vjet dovnitř. A když mám být upřímný, moc se mi nelíbilo, jak vypadá ta rampa. Je taková strašně nová, víte?“

Během tohoto delšího, složitého a zmateně ustaraného prohlášení zůstal Smiley stát ve světle ostrého reflektoru zavěšeného u stropu; působil jako prosebná, skoro pokorná postavička a byl odevšad dobře vidět. Zabralo to. Bílá postava vylezla z klece a zamířila ke skleněné kukani vestavěné mezi dva kovové sloupy. Hezkou hlavou přitom muž naznačil Smileymu, ať jde za ním. Cestou si stáhl rukavice. Byly to kožené rukavice, ručně šité a dost drahé.

„No, dávejte pozor, jak otevíráte,“ varoval Smileyho cestou. „Užijte výtah, nebo budete platit libry. Výtahem nenaděláte škodu.“

„Maxi, chci s vámi mluvit,“ řekl Smiley, jakmile byli uvnitř. „O samotě. Jinde než tady.“

Max byl silný chlap se širokými rameny a bledou chlapeckou tváří, ale kůži měl vrásčitou jako stařec. Byl hezký a díval se velmi upřeně. Vůbec v sobě měl skoro smrtelný klid.

„Teď? Chcete mluvit teď?“

„V autě. Mám ho venku. Když půjdete po rampě nahoru, můžete do něj rovnou nasednout.“

Max přiložil ruku k ústům a křikl přes garáž. Byl o půl hlavy vyšší než Smiley a řvát uměl jako vojenský kapelník. Slovům Smiley nerozuměl. Snad to bylo česky. Odpověď nepřišla, ale Max si už rozepínal kombinézu.

„Jde o Jima Prideauxe,“ dodal ještě Smiley.

„Jasně,“ řekl Max.

? ? ?

Jeli do Hampsteadu, seděli v lesklém roveru a dívali se, jak děti rozbíjejí led na rybníčku. Nakonec se přece jen nerozpršelo, snad proto, že byla taková zima.

Nad zemí Max nosil modrý oblek a modrou košili. Kravatu měl taky modrou, ale pečlivě vybraný odstín se od obou ostatních modří lišil; dalo mu dost práce ji sehnat. Měl několik prstenů a vysoké boty se zipem po straně.

„Už v tom nejedu. Řekli vám to?“ zeptal se Smiley. Max pokrčil rameny. „Myslel jsem, že vám to řekli,“ dodal Smiley.

Max seděl úplně rovně; neopíral se, na to byl příliš hrdý. Nedíval se na Smileyho. Oči upíral na rybníček a na děti dovádějící v rákosí.

„Nic mi neříkají,“ odpověděl.

„Vyhodili mě,“ pokračoval Smiley. „Nejspíš asi v tu dobu jako vás.“

Max jako by se trochu protáhl, pak se zase usadil. „Smůla, Georgi. Co jste udělal, ukradl peníze?“

„Nechci, aby se o tomhle hovoru dozvěděli, Maxi.“

„Vy soukromník, já taky soukromník,“ řekl Max a nabídl Smileymu cigaretu ze zlatého pouzdra. Smiley odmítl.

„Chci slyšet, co se stalo,“ pokračoval Smiley. „Chtěl jsem to zjistit, než mě vyhodili, ale nebylo na to dost času.“

„Proto vás vyhodili?“

„Možná.“’

„Moc toho nevíte, co?“ prohlásil Max a lhostejným pohledem sledoval děti.

Smiley hovořil velmi prostě a celou dobu Maxe sledoval, jestli mu všechno rozumí. Mohli mluvit německy, ale Smiley věděl, že by to Max odmítl. Mluvil tedy anglicky a sledoval Maxovu tvář.

„Nevím nic, Maxi. Vůbec jsem s tím neměl nic společného. Byl jsem v Berlíně, když se to stalo, nevěděl jsem nic o těch plánech ani o jejich pozadí. Poslali mi zprávu, ale když jsem se vrátil, bylo už pozdě.“

„O plánech,“ opakoval po něm Max. „To ale byly plány.“ Brada a tváře se najednou změnily v jednu změť vrásek a oči se mu zúžily, takže vznikla grimasa nebo úsměv. „Teď máte času hodně, co, Georgi? Ježíši, to byly plány.“

„Jim měl nějaký speciální úkol. Vyžádal si vás.“

„Jo. Jim chtěl chůvu Maxe.“

„Jak to udělal? Přijel do Actonu a řekl Tobymu Esterhaseovi – Toby, chci Maxe? Jak se mu povedlo vás získat?“

Max měl ruce položené na kolenou. Byly upravené a štíhlé, až na klouby, které byly hodně veliké. Při zmínce o Esterhaseovi obrátil ruce dlaněmi k sobě a udělal z nich klícku, jako by chytil motýla.

„Co sakra?“ zeptal se Max.

„Tak jak to bylo?“

„Soukromě,“ řekl Max. „Jim soukromě, já soukromě. Jako teď.“

„No tak,“ pobídl ho Smiley. „Prosím.“

Max mluvil, jako kdyby to všechno byla jen běžná komplikace – rodinná, obchodní nebo milostná. Bylo v pondělí večer, polovina října, ano, šestnáctého. Neměl co dělat, nebyl už v cizině celé týdny a nudil se. Celý den strávil obhlídkou domu v Bloomsbury, kde měli bydlet dva čínští studenti; lampáři uvažovali, že se jim vloupají do pokojů. Už se chtěl vrátit do Prádelny do Actonu a napsat zprávu, když ho Jim zastavil na ulici, jako by se potkali čirou náhodou, a odvezl ho do Crystal Palace. Tam seděli v autě a povídali si jako teď, ale mluvili česky. Jim říkal, že má nějaký zvláštní úkol, něco tak velkého a tajného, že nikdo jiný v Cirkuse, dokonce ani Toby Esterhase, nesmí vědět, že se něco takového děje. Přišlo to úplně shora a je to o hubu. Má Max zájem?

„Řeknu:, Jasně, Jime. Max má zájem.‘ Pak řekne: ’Vezmi dovolenou. Jdi za Tobym, řekni: Toby, moje máma nemocná, musím vzít volno. ’Žádnou mámu nemám.‘ ’Jasně,‘ řeknu, ’vezmu volno. Jak dlouho, prosím, Jime?‘“

Jim říkal, že celá ta věc by neměla trvat déle než jeden víkend. Měli by tam přijet v sobotu a v neděli být zase pryč. Pak se zeptal Maxe, jestli má nějaké současné aktivní identity – nejlepší by byla rakouská, něco bezvýznamného a s řidičákem. Jestli Max nemá nic vhodného v Actonu, tak Jim něco opatří v Brixtonu.

„Jasně, řeknu. Mám Rudyho Hartmannna, z Lince, emigranta ze Sudet.“

Max tedy Tobymu namluvil něco o milostných potížích v Bradfordu a Toby udělal Maxovi desetiminutové kázání o sexuálních mravech Angličanů; ve čtvrtek se Jim a Max sešli v bezpečném domě, který tehdy patřil lovcům lebek, taková ošuntělá barabizna v Lambethu. Jim přinesl klíče. Třídenní akce, opakoval Jim, tajná schůzka kousek od Brna. Jim měl velkou mapu a oba ji studovali. Jim bude cestovat jako Čech, Max jako Rakušan. Pojedou každý zvlášť až do Brna. Jim poletí z Paříže do Prahy a dál pojede vlakem. Neřekl, jaké doklady bude mít on sám, ale Max předpokládal, že české, protože to bylo Jimovo druhé já, už ho používal dřív. Max byl Rudy Hartmann, obchodník se sklem a varným sklem. Měl v dodávce překročit rakouskou hranici u Mikulova a pak zamířit na sever do Brna s dostatečnou rezervou, aby byl v sobotu v osmnáct třicet na schůzce v jedné vedlejší uličce u fotbalového stadionu. Ten večer se tam hrál velký zápas, který začínal v sedm. Jim půjde s davem až k té vedlejší uličce a tam nasedne do dodávky. Domluvili si časy, záložní plány a všechna obvyklá opatření; a kromě toho, řekl Max, znali navzájem svůj rukopis zpaměti.

Jak vyjedou z Brna, měli spolu jet po bílovické silnici až ke Křtinám a pak odbočit na východ k Račicím. Někde cestou na Račice minou po levé straně zaparkované černé auto, nejspíš fiat. První dvě čísla značky budou devět devět. Řidič si bude číst noviny. Zastavíme, Max k němu půjde a zeptá se, jestli mu nic není. Ten muž odpoví, že mu jeho doktor zakázal řídit víc než tři hodiny bez přestávky. Max řekne, že dlouhé cesty opravdu namáhají srdce. Řidič jim pak sdělí, kde mají zaparkovat dodávku, a na schůzku je odveze vlastním autem.

„S kým jste se měli sejít, Maxi? To vám Jim taky řekl?“

Ne, víc mu Jim neřekl.

Až po Brno běžely věci víceméně podle plánu. Když jel z Mikulova, chvíli ho sledovali dva motocyklisté v civilu, kteří si každých deset minut vyměňovali místa, ale přičetl to rakouské poznávací značce a nelámal si s tím hlavu. Do Brna se pohodlně dostal v půlce odpoledne a aby všechno vypadalo legálně, zapsal se v hotelu a vypil v restauraci dvě kávy. Zapředl s ním hovor nějaký nastrčený panák a Max si s ním povídal o složitostech obchodu se sklem a postěžoval si na svou dívku v Linci, která mu utekla s Američanem. Na první schůzku Jim nepřišel, ale o hodinu později na tu druhou se dostavil. Max se nejdřív domníval, že vlak měl zpoždění, ale Jim řekl jen „Jeď pomalu“ a Maxovi bylo jasné, že nastal nějaký problém.

Plány se změnily. Max se do toho vůbec nemá plést. Má vyložit Jima poblíž místa schůzky a pak počkat v Brně do pondělního rána. Nemá se spojit s žádným z obvyklých kontaktů Cirkusu: s nikým z Pobouření, s nikým z Platóna a ze všeho nejmíň s kýmkoli z oficiální pražské rezidentury. Pokud se Jim nedostaví do hotelu do pondělního rána do osmi hodin, Max se má dostat ven, jak to půjde. Pokud Jim přijde, Max bude mít za úkol předat Řídícímu jeho vzkaz. Může být velice jednoduchý, možná jen jediné slovo. Až dojede do Londýna, má jít k Řídícímu osobně, domluvit si schůzku přes MacFadeana a předat mu vzkaz, je to jasné? Když se Jim neobjeví, má se Max vrátit domů a dělat, jako by se vůbec nic nestalo. Všechno ať popře, uvnitř Cirkusu i mimo něj.

„Řekl vám Jim, proč se plán změnil?“

„Jim měl starost.“

„Takže se mu něco stalo cestou na schůzku?“

„Možná. Říkám Jimovi: ’Poslechni, Jime, jdu taky. Ty máš starost, já hlídám, řídím ti, střílím, co je na tom?‘ Jim hrozně rozčílil, víte?“

„Aha,“ kývl Smiley.

Jeli po silnici k Račicím a našli auto zaparkované se zhasnutými světly na výjezdu na polní cestu, fiat, devět devět na značce, černé. Max zastavil a nechal Jima vystoupit. Když Jim šel k fiatu, řidič pootevřel dveře, aby se uvnitř rozsvítilo. Na volantu měl rozložené noviny.

„Viděl jste mu do obličeje?“

„Byl ve stínu.“

Max čekal, předpokládal, že si vyměnili kódová slova, pak Jim nasedl a auto odjelo po polní cestě, pořád ještě bez světel. Max se vrátil do Brna. Seděl nad šnapsem v restauraci, když celé město začalo burácet. Nejdřív myslel, že ten zvuk přichází z fotbalového stadionu, ale pak si uvědomil, že jsou to náklaďáky, celý konvoj ujíždějící silnicí. Zeptal se servírky, co se děje, a ona mu řekla, že v lese se střílelo a že za to můžou kontrarevolucionáři. Šel ven do dodávky, zapnul rádio a chytil tu zprávu z Prahy. To bylo prvně, co slyšel o nějakém generálovi. Odhadl, že jsou asi všude kordony, a krom toho měl od Jima instrukce počkat v hotelu do pondělního rána.

„Možná mi Jim pošle vzkaz. Možná přijde někdo z odboje.“

„S tím jedním slovem,“ dodal Smiley tiše.

„Jo.“

„Neřekl, jaké slovo by to bylo?“

„Zbláznil jste?“ řekl Max. Nebylo jasné, jestli je to konstatování nebo otázka.

„České slovo nebo anglické slovo nebo německé slovo?“

Nikdo nepřišel, řekl Max, aniž by se obtěžoval s odpovědí na tak hloupou otázku.

V pondělí spálil pas, se kterým přijel, změnil poznávací značky na své dodávce a použil západoněmecké únikové doklady. Místo na jih vyrazil na jihozápad, nechal dodávku stát a hranici překročil autobusem do Freistadtu; byla to ta nejsnazší cesta, kterou znal. Ve Freistadtu si dal panáka a strávil noc s dívkou, protože nic nechápal a měl vztek a potřeboval popadnout dech. V úterý večer dorazil do Londýna a i přes Jimovo varování došel k názoru, že bude lepší spojit se s Řídícím. „To bylo sakra těžké,“ podotkl.

Zkoušel telefonovat, ale nedostal se dál než k maminám. MacFadean nebyl k nalezení. Uvažoval, že napíše, ale vzpomněl si na Jima a jak to nikdo jiný v Cirkuse nesměl vědět. Usoudil, že psaní je příliš nebezpečné. V actonské Prádelně se povídalo, že Řídící je nemocný. Snažil se zjistit, v které je nemocnici, ale nedokázal to.

„Připadalo vám, že lidé v Prádelně vědí, kde jste byl?“

„Uvažoval jsem.“

Uvažoval ještě pořád, když pro něj hospodyňky poslaly a chtěly vidět jeho pas na jméno Rudy Hartmann. Max řekl, že ho ztratil, což byla víceméně skoro pravda. Proč ztrátu nehlásil? Nevěděl. Kdy k ní došlo? Nevěděl. Kdy naposled viděl Jima Prideauxe? Nevzpomínal si. Poslali ho do Sarrattu do Školky, ale Max byl fit a měl vztek a po dvou třech dnech ho inkvizitoři měli dost, nebo je někdo odvolal.

„Jedu zpátky do Actonu do Prádelny. Toby Esterhase mi dá sto liber a řekne, ať jdu k čertu.“

Na rybníčku se ozvalo jásání. Dva chlapci potopili velký kus ledu a dírou bublala ven voda.

„Maxi, co se stalo s Jimem?“

„Co jako?“

„Vám se takové věci donesou. Mezi emigranty se o tom povídá. Co se mu stalo? Kdo ho vyléčil, jak ho Bill Haydon koupil zpátky?“

„Emigranti už s Maxem nemluví.“

„Ale slyšel jste to, ne?“

Tentokrát to pochopil z těch bílých rukou. Smiley viděl roztažené prsty, tři na jedné, pět na druhé ruce, a bylo mu špatně ještě dřív, než Max promluvil.

„Střelili Jima zezadu. Možná jim utíkal, co má být? Dali Jima do vězení. To není pro Jima dobře. Pro moje přátele taky. Není dobře.“ Začal počítat: „Přibyl,“ začal a dotkl se palce. „Mirek Bukový, od Přibylovy manželky bratr.“ Natáhl prst. „A Přibylova manželka.“ Druhý prst, třetí: „Jiří Kolín a taky jeho sestra, většinou mrtví. To byla síť Pobouření.“ Vyměnil ruce. „Po síti Pobouření přijde síť Platón. Advokát Rapotin, plukovník Landkron a písařky Eva Kriegelová a Hanka Bílová. Taky většinou mrtví. To je sakra velká cena, Georgi“ – přidržel čistý prst Smileymu před obličejem – „sakra velká cena za jednoho Angličana s dírou v zádech.“ Začínal se vztekat. „Proč namáháte, Georgi? Cirkus není Československu na nic. Spojenci nejsou Československu na nic. Žádný bohatý nedostane žádného chudého z vězení. Chcete vědět historii? Jak se řekne ’Märchen,‘ prosím Georgi?“

„Pohádka,“ odpověděl Smiley.

„Dobře, tak mi už neřekněte žádnou pohádku, jak Angličani zachraňují Československo!“

„Možná to nebyl Jim,“ řekl Smiley po dlouhém mlčení. „Možná ty sítě prozradil někdo jiný. Ne Jim.“

Max už otevíral dveře. „No a co?“ zeptal se.

„Maxi,“ řekl Smiley.

„Nebojte, Georgi. Nemám vás komu prodat. Ano?“

„Dobře.“ Smiley se ještě z auta díval, jak si Max staví taxíka. Udělal to škubnutím ruky, jako by přivolával číšníka. Řekl adresu a ani se neobtěžoval podívat na řidiče. Když odjížděl, seděl zase velice rovně, díval se přímo před sebe jako člen královské rodiny, který ignoruje davy kolem.

Když taxi zmizelo, inspektor Mendel se pomalu zvedl z lavičky, poskládal noviny a došel k roveru.

„Jste čistý,“ řekl. „Nic na hřbetě, nic na svědomí.“

Smiley, který si tím nebyl tak jistý, mu předal klíčky od roveru a pak se vypravil na autobusovou zastávku. Nejdřív musel přejít ulici, aby vyrazil západním směrem.

KAPITOLA DVACET OSM

Měl namířeno na Fleet Street, do přízemního sklepa plného vinných sudů. Jinde by možná půl čtvrté odpoledne bylo na aperitiv před obědem trochu pozdě, ale když Smiley zlehka otevřel dveře, od baru se k němu obrátilo pět nebo šest neurčitých postav. A v koutě, u stolku stejně málo pozoruhodného jako plastové oblouky hladomorny a falešné muškety na stěně, seděl Jerry Westerby nad hodně velkým růžovým ginem.

„Starouši,“ řekl Jerry Westerby ostýchavě, hlasem, který jako by vycházel ze země. „No to mě podrž. Hej, Jimmy!“ Jednou rukou mávl na číšníka, druhou položil Smileymu na paži. Dlaň byla veliká a svalnatá, protože Jerry býval chytačem svého venkovského kriketového týmu. Na rozdíl od ostatních chytačů to byl mohutný muž, ale dodnes se hrbil, jak musel držet ruce nízko nad zemí. Měl hřívu popelavě světlých vlasů, zarudlou tvář a nosil krémovou hedvábnou košili a sportovní kravatu v barvách svého oblíbeného klubu. Smileyho zjevně rád viděl, protože se rozzářil jako sluníčko.

„No to mě podrž,“ opakoval. „To se mi snad zdá. Tak co pořád děláš?“ Přitáhl Smileyho na židli vedle sebe. „Opaluješ se a kopeš se do zadku? Hele,“ – nejdůležitější otázka – „co si dáš?“

Smiley si objednal Bloody Mary.

„Ona to není tak docela náhoda, že jsem tady,“ přiznal Smiley. Chvilku bylo ticho, které Jerry musel nějak vyplnit.

„Ty, a co ta tvoje úžasná žena? Všechno dobrý? To je ono. Skvělé manželství, takových moc není, já to vždycky říkal.“

Jerry Westerby byl ženatý několikrát, ale žádný sňatek mu příliš potěšení nepřinesl.

„Já si to s tebou vyměním, Georgi, jo?“ navrhl a obrátil se k němu jedním mohutným ramenem. „Já se zakutám s Ann a budu se kopat do zadku, a ty za mě budeš dělat moji práci a psát o ženském ping-pongu, jo? Co ty na to? Na zdraví.“

„Ať slouží,“ řekl Smiley dobromyslně.

„Já ty kluky a holky od vás v poslední době moc nevídám,“ svěřil se rozpačitě Jerry a znova se nevysvětlitelně zarděl. „Loni pohlednice k Vánocům od Tobyho a to je asi tak všechno. Nejspíš mě taky šoupli k ledu. Ani jim to nemůžu vyčítat.“ Cvrnknul do své skleničky. „Přeháním to, v tom to bude. Myslí si, že bych žvanil. Že bych něco vykecal.“

„Ne, to si určitě nemyslí,“ ujistil ho Smiley a znovu se vrátilo ticho.

„Moc wampum ne dobře pro válečníka,“ prohlásil vážně Jerry. Smiley si uvědomil, že tyhle indiánské vtípky už spolu dělají roky, a sevřelo se mu srdce.

„Howgh,“ kývl Smiley.

„Howgh,“ odpověděl Jerry a oba se napili.

„Spálil jsem tvůj dopis, jen jsem si ho přečetl,“ pokračoval Smiley klidným, nevzrušeným hlasem. „Vůbec nikomu jsem o něm neřekl, jestli tě to zajímá. On stejně přišel moc pozdě. Už bylo po všem.“

Po tomhle se Jerryho už tak zarudlá pleť zbarvila do tmavě nachova.

„Takže kvůli tomu dopisu na tebe vztek nemají,“ pokračoval Smiley stejným tichým hlasem, „jestli sis myslel tohle. A koneckonců, předal jsi mi ho přece z ruky do ruky.“

„To je od tebe slušné,“ zamumlal Jerry. „Dík. Vůbec jsem ho neměl psát. Žvanil jsem, co jsem neměl.“

„Nesmysl,“ odsekl Smiley a objednal ještě jednou totéž. „Udělal jsi to pro dobro služby.“

Když to říkal, připadal si Smiley jako Lacon. Jenže s Jerrym se dalo mluvit jen takovým způsobem, jakým psaly jeho noviny: krátké věty a snadno stravitelné názory.

Jerry vyfoukl trochu dechu a spoustu cigaretového kouře. „Poslední práce asi před rokem,“ vzpomínal už zase veseleji. „Ještě víc. Vezl jsem pár balíčků do Budapešti. Nic to nebylo. Telefonní budka. Nahoře římsička. Zvednul jsem ruku, nechal jsem to tam. Hračka. Myslím, že jsem to nezvoral, nejdřív jsem pořádně obhlídl situaci. Bezpečnostní signály a všechno. ’Schránka připravená k vybrání. Poslužte si.‘ Jak nás to učili, víš. Ale vy toho stejně víte víc, ne? Vy jste ti moudří. Člověk musí dělat, co má, v tom to je. Nic víc. Všechno do sebe zapadá. Skládačka.“

„Oni si na tebe brzo zase vzpomenou,“ chlácholil ho Smiley. „Nejspíš tě jen nechávají na čas odležet. Oni to tak dělají, víš?“

„Doufejme,“ prohlásil Jerry s loajálním a velice pokorným úsměvem. Když se napil, sklenice se lehce chvěla.

„To byla ta cesta, kterou jsi podnikl těsně předtím, než jsi mi psal?“ zeptal se Smiley.

„Jasně. To byla ona, Budapešť, potom Praha.“

„A tu historku jsi slyšel v Praze? Myslím tu, co ses o ní zmiňoval v dopise?“

Nějaký zarudlý muž v černém obleku u baru předpovídal blížící se zhroucení národa. „Dávám tomu tři měsíce,“ prohlašoval, „a pak šlus.“

„Divný chlap, ten Toby Esterhase,“ podotkl Jerry.

„Ale dobrý,“ připomněl Smiley.

„Ale to jo, starouši, prvotřídní. Podle mě skvělý. Ale divný, víš? Howgh.“ Znovu se napili. A Jerry Westerby vystrčil ukazováček za hlavou, jako by napodoboval apačské pero na čelence.

„Jenomže,“ vykládal ten zarudlý na baru přes svou sklenici, „potíž je v tom, že to ani nepoznáme.“

Rozhodli se jít rovnou na oběd, protože Jerry musel do zítřejšího vydání odevzdat nějaký článek – o tom, jak útočníkovi West Bromfieldu povolily na hřišti nervy. Šli do jedné indické restaurace, kde se pivo podávalo i v době odpoledního čaje, a dohodli se, že kdyby potkali někoho známého, bude Jerry tvrdit, že je Smiley jeho bankovní manažer, čemuž se během vydatného jídla několikrát srdečně zasmál. V restauraci hrála náladová hudba, kterou Jerry označil za komáří svatební píseň, a občas se v ní ztrácely slabší tóny jeho chraplavého hlasu, což nejspíš bylo jen dobře. Smiley nějakou dobu statečně předstíral, jak mu to karí chutná, a Jerry se po počáteční neochotě rozpovídal o úplně jiném příběhu; příběhu, který se týkal jistého Jima Ellise a který mu starouš Toby Esterhase nikdy nedovolil otisknout.

? ? ?

Jerry Westerby byl onen krajně vzácný typ člověka – dokonalý svědek. Chyběla mu fantazie, zlomyslnost i osobní názory. Prostě: bylo to divné. Nemohl na to přestat myslet, a když o tom tak uvažuje, od té doby s Tobym nemluvil.

„Jenom tu pohlednici mi poslal, víš. ’Veselé Vánoce, Toby,‘ – a obrázek zasněžené Leadenhall Street.“ Zadíval se nechápavě na elektrický větrák. „Na Leadenhall Street není nic zvláštního, že ne, starouši? Nic špionážního, žádný bezpečný dům nebo tak?“

„Co já vím, tak ne,“ potvrdil Smiley se smíchem.

„Fakt nechápu, proč si vybral zrovna pohlednici s Leadenhall Street. Je to zvláštní, nemyslíš?“

Možná prostě chtěl nějaký obrázek zasněženého Londýna, soudil Smiley. Toby je koneckonců v mnoha ohledech cizinec.

„Ale stejně je to divný způsob, to musím říct. Dřív mi posílal bednu skotské, pravidelně jako hodinky,“ zamračil se Jerry a napil se piva. „Jako mně nejde o tu skotskou,“ vysvětloval s tím úžasem, který často doprovázel významnější události v jeho životě. „Já si skotskou můžu klidně koupit sám, kdy mě napadne. Jenomže když jsi mimo, tak ti všechno připadá nějak významné, a proto jsou dárky tak důležité, chápeš?“

Bylo to před rokem, v prosinci. Restaurace Sport v Praze nebylo zrovna obvyklé místo pro západního novináře, vykládal Jerry. Většina se jich motala v Internacionálu nebo v Kosmosu, mluvili potichu a drželi se pohromadě, protože byli nervózní. Ale Jerry byl ve Sportu štamgast a od té doby, co tam s sebou přivedl brankáře Holotka po velkém vítězství proti těm Tatarům, měl dobré oko u barmana, který se jmenoval Stanislav čili Standa.

„Standa je skvělý. Ten si dělá, co chce. U něj by měl člověk skoro pocit, že je Československo svobodná země.“

Vysvětlil, že to, čemu se v Anglii říká bar, je v Československu restaurace, kdežto bar tam znamená noční klub. Fakt divné, dodal. Smiley uznal, že to musí být matoucí.

No, zkrátka Jerry chodil do tohohle Sportu a špicoval přitom uši, koneckonců, vyskytovali se tu hlavně Češi a on jednou dvakrát zaslechl nějakou tu drobnost, kterou pak tlumočil Tobymu, nebo tu zachytil něčí stopu.

„Sice to bylo spíš kolem černého trhu nebo vekslování nebo tak, ale Tobe tvrdil, že se všechno hodí. Že se to pak sečte dohromady – říkal Tobe.“

Je to tak, souhlasil Smiley. Takhle to chodí.

„Tobe je chytrá hlava, co?“

„Jasně.“

„Víš, já jsem vlastně nejdřív dělal pro Roye Blanda. Jenže toho pak povýšili a mě převzal Toby. To člověku nepřidá, tyhle změny. Na zdraví.“

„Jak dlouho jsi pro Tobyho dělal, když se uskutečnila ta cesta?“

„Tak dva roky, ne víc.“

Chvíli mlčeli, protože přišlo jídlo a nová piva, a Jerry Westerby si velikýma rukama nadrobil chlebovou placku na to nejpálivější karí, které měli v jídelníčku, a zalil to všechno červenou omáčkou. Říkal, že ta je tam proto, aby to mělo aspoň trošku říz. „Starý Chan mi ji speciálně vozí,“ vysvětloval, „má ji pěkně schovanou pod zámkem.“

No, tak tedy, pokračoval potom, tak tedy tenkrát u Standy v baru seděl takový mladý kluk s příšerně okudlanými vlasy a s ním krásná holka.

„A já si říkám: Hele, bacha, Jerry, tohle je vojenský sestřih. Kapišto?“

„Kapišto,“ kývl Smiley a říkal si, že v jistém smyslu je Jerry sám taky moudrá hlava.

Ukázalo se, že kluk je Standův synovec a že je hrozně pyšný na svou angličtinu: „To bys nevěřil, co ti lidi všechno řeknou, když přitom můžou předvést cizí jazyk.“ Byl na dovolence z vojny a sbalil zrovna tu holku, měl ještě před sebou osm dní volna a miloval celý svět včetně Jerryho. Vlastně obzvlášť Jerryho, protože Jerry platil pití.

„Tak všichni sedíme v jednom chumlu u takového velkého stolu v rohu, študáci, hezké holky, prostě kdekdo. Standa za námi přišel od baru a nějaký kluk tam docela válel na harmoniku. Pohodička, pivko, rambajz.“

Ten rambajz byl zvlášť důležitý, vysvětlil Jerry, protože si mohl s tím klukem povídat a nikdo jiný si jich nevšímal. Kluk seděl vedle Jerryho, ten mu byl sympatický od samého začátku. Jednou rukou objímal tu holku a druhou jeho.

„On byl ten typ, co ti nenaskočí husí kůže, když se tě dotkne. Já nemám moc rád, když na mě někdo sahá. Řekové to dělají pořád. Já to nesnáším.“

Smiley prohlásil, že ani on to nesnáší.

„Vlastně když na to tak myslím, ta holka byla trochu podobná Ann,“ uvažoval Jerry. „Sexy, víš. Oči jako Greta Garbo, takový ten nepřehlédnutelný typ.“

No, a tak tam všichni pili a zpívali a líbali se a ten kluk se Jerryho zeptal, jestli chce slyšet, jak to doopravdy bylo s Jimem Ellisem. „Dělal jsem, že jsem o něm nikdy neslyšel,“ vysvětloval Jerry Smileymu. „’No jasně že chci,‘ povídám. ’Ale kdo to je, ten Jim Ellis?‘ A ten kluk se na mě podívá jako na pitomce a řekne – ’britský špion.‘ Nikdo jiný to neslyšel, všichni hulákali a zpívali sprosté písničky. Ta holka si mu opírala hlavu o rameno, jenže byla přiopilá a navíc v sedmém nebi, takže vůbec nevnímala, a ten kluk si dál povídal se mnou, protože byl pyšný, že umí anglicky, víš?“

„Chápu,“ kývl Smiley.

„’Britský špion,‘ ječel mi rovnou do ucha. ’Za války bojoval s českými partyzány. Pak se sem vrátil pod jménem Hájek a KGB ho postřelila.‘ Tak jsem pokrčil rameny a povídám: ’To slyším prvně.‘ K ničemu jsem ho nenutil, víš? To se nesmí. Oni se pak vyděsí.“

„To máš naprostou pravdu,“ souhlasil Smiley upřímně a nějakou dobu pak trpělivě odrážel další otázky na Ann, a jaké to je milovat, opravdu milovat člověka, se kterým žiješ.

? ? ?

„Já jsem teď na vojně,“ začal podle Jerryho Westerbyho ten kluk. „Musím si to odsloužit, jinak mě nevezmou na univerzitu.“ V říjnu měli plánované manévry v lesích kolem Brna. Lesy jsou tam pořád plné vojáků; v létě je celá ta oblast třeba na měsíc zavřená pro veřejnost, někdy i několikrát. Tohle bylo nějaké nudné pěchotní cvičení, které mělo trvat dva týdny, ale třetí den ho zničehonic zrušili a jednotky odveleli zpátky do města. Rozkaz zněl – okamžitě zabalit a zpátky do kasáren. Celý les měl být do večera prázdný.

„Během pár hodin se začalo vykládat kdeco,“ pokračoval Jerry. „Někdo říkal, že na základně v Tišnově vybuchly balistické rakety. Někdo zase, že se několik pluků na tom cvičení vzbouřilo a že střílejí ruské vojáky. Nové povstání v Praze, Rusové převzali vládu, Němci napadli Československo, já nevím co ještě. Znáš vojáky. Vojáci jsou všude na světě stejní. Horší než baby na pavlači.“ Zmínka o armádě přiměla Jerryho Westerbyho zajímat se o některé své staré známé z vojenských dob, lidi, které Smiley znal jen velmi zběžně a dávno na ně zapomněl. Konečně pokračoval.

„Zrušili tábor, naložili náklaďáky a čekali, až se konvoj pohne. Ujeli snad ani ne kilometr, když je znova zastavili a přišel rozkaz, že celý konvoj má zmizet ze silnice. Náklaďáky se musely nacpat mezi stromy. Samozřejmě tam uvázly v blátě, zapadly do příkopů, prostě co se mohlo stát, to se stalo. Naprostý chaos.“

„To Rusové, vysvětloval Westerby. Přijížděli od Brna a hrozně spěchali a všechno české jim muselo z cesty, jinak by z toho byl průšvih. Nejdřív tomu celému čistilo cestu pár motorek s blikajícími světly, řidiči řvali na všechny strany. Pak velitelský vůz a civilisté, celkem jich ten kluk napočítal šest. Po nich dva náklaďáky plné po zuby ozbrojených speciálních jednotek. A nakonec další náklaďák se stopařskými psy. Dělali příšerný kravál. Nenudím tě, starouši?“

Westerby si otřel pot z obličeje kapesníkem a zamrkal jako někdo, kdo se probouzí. Také hedvábnou košili měl zpocenou; vypadal, jako by prošel sprchou. Smiley objednal ještě dvě piva, aby spláchl chuť karí, které neměl rád.

„Takže tohle byl začátek. České jednotky ven, ruské tam. Jasné?“

Smiley řekl, že ano, ačkoli si to v hlavě ještě nesrovnal.

Když se ale vrátili do Brna, zjistil ten kluk, že celé dobrodružství tím zdaleka neskončilo. K jejich konvoji se připojil jiný a další noc jezdili osm nebo deset hodin po okolí, aniž kdo tušil, kam vlastně mají namířeno. Jeli na západ do Třebíče, zastavili a čekali, až signalisté dokončí dlouhé vysílání, pak zamířili na jihovýchod, skoro až ke Znojmu, k rakouským hranicím, a cestou pořád vysílali jako šílení; nikdo nevěděl, kdo vydal rozkaz jet touhle trasou, nikdo jim nic nevysvětlil. Jednu chvíli dostali příkaz nasadit bajonety, jinde zase zatábořili, pak znovu všechno sbalili a jeli dál. Tu a tam se potkali s jinými jednotkami: kolem nákladového nádraží v Břeclavi objížděly tanky, jednou potkali dvě samohybná děla na zvláštních kolejích. Všude to vypadalo úplně stejně: chaos a zbytečná, nesmyslná činnost. Staří mazáci tvrdili, že je tím Rusové trestají za to, že jsou Češi. Když se konečně vrátili znova do Brna, slyšel chlapec jiné vysvětlení: Rusové šli po britském špionovi jménem Hájek. Ten prý špehoval ve výzkumném zařízení a chtěl unést jednoho generála a Rusové ho zastřelili.

„No a tak ten kluk se prostě zeptal,“ pokračoval Jerry. „Měl kuráž, ten kluk. Zeptal se prostě svého seržanta: ’Ale jestli toho Hájka už zastřelili, tak proč tady jezdíme a děláme takový rozruch?‘ A seržant mu odpověděl: ’Protože jsme v armádě.‘ Seržanti jsou na celém světě stejní, co?“

Smiley se velice tiše zeptal: „Mluvíme tady o dvou nocích, Jerry. Kterou noc jeli Rusové do toho lesa?“

Jerry Westerby nechápavě zkřivil tvář. „No to právě mi ten kluk chtěl říct, chápej, Georgi. To právě mi v tom baru u Standy chtěl vysvětlit. Jak vlastně vznikly všechny ty řeči. Rusové tam najeli v pátek. Hájka střelili až v sobotu. Takže moudré hlavy říkaly: Vidíte to, oni tam čekali, až se Hájek objeví. Věděli, že přijde. Věděli všechno. Čekali v záloze. Špatná story. Špatná pro naši pověst, chápeš? Špatná pro náčelníka. Špatná pro kmen. Howgh.“

„Howgh,“ opakoval Smiley do piva.

„Toby si to taky myslel, víš? Viděli jsme to stejně, jen jsme jinak reagovali.“

„Takže jsi to všechno vypravoval Tobymu,“ podotkl Smiley jakoby nic a podal Jerrymu velkou mísu dálu. „Stejně jsi za ním musel, abys mu ohlásil, že ten balíček v Budapešti jsi úspěšně předal, a tak jsi mu vypravoval i tu věc s Hájkem.“

Jo, přesně tak, kývl Jerry. To právě ho znepokojilo, to bylo divné, proto vlastně napsal Georgeovi. „Starý Tobe prohlásil, že to jsou všechno kecy. Začal být komisní a nepříjemný. Nejdřív byl jako med, poplácával mě po zádech a vtipkoval, že je mě škoda pro to, co dělám. Pak se vrátil do kanclu a druhý den mě seřval jako malého kluka. Okamžitá schůzka, jezdil se mnou autem kolem parku a málem dostal infarkt, jak vyváděl. Prohlásil, že už chlastám tak moc, že ani nepoznám, co je pravda a co fantazie. A tak. Dost mě naštval, musím říct.“

„Takže tě samozřejmě napadlo, s kým asi mezitím mluvil, ne?“ podotkl chápavě Smiley. „Co vlastně přesně říkal?“ zeptal se, ne nijak naléhavě, spíš jako by chtěl mít úplné jasno.

„Tvrdil, že to nejspíš byla pastička. Že ten kluk byl provokatér. Že to na nás zkoušejí, aby se Cirkus začal honit za vlastním ocasem. Seřval mě na tři doby, že šířím takové nepodložené pověsti. Víš, co jsem mu řekl, Georgi? ’Starouši,‘ povídám. ’Tobe, starouši, jen jsem to hlásil. Nemusíš se hned tak vztekat. Včera jsem ještě byl tvůj zlatý chlapec. Nemá cenu střílet posla, víme? Jestli ses rozhodl, že se ti ta historka nelíbí, tvoje věc.‘ Prostě jsem ho už neměl chuť poslouchat, chápeš? Říkal jsem si, že to nemá logiku. Nejdřív byl celý žhavý, a pak najednou jako led. Zrovna skvěle se nepředvedl, chápeš, jak to myslím?“

Jerry si levou rukou zamnul spánek jako žáček, který předstírá přemýšlení. „’Tak jo,‘ povídám mu, ’zapomenu na to. Udělám z toho článek do našeho plátku. Vynechám to, že tam Rusové byli napřed. Ale to druhé použiju. Špinavá práce v lese a tyhle kecy,‘ povídám. ’Jestli to Cirkus nezajímá, tak to strčím do novin.‘ A on hned zase začal vyvádět. Druhý den nějaká moudrá hlava volala starému. Ten pavián Westerby ať se té věci s Ellisem nedotýká ani prstíčkem! A že to jako je oficiální varování. ’Jakákoli další zmínka o Ellisovi alias Hájkovi je věc týkající se národních zájmů, a tudíž si to pěkně strčte někam.‘ Tak jsem se zas vrátil k ženskému ping-pongu. Na zdraví.“

„Ale tou dobou jsi o tom už napsal mně,“ připomněl Smiley.

Jerry Westerby se hrozně začervenal. „Omlouvám se,“ řekl. „Začal jsem být podezřívavý a xenofobní. To je z toho, když je člověk mimo; nevěří ani nejlepším přátelům. Vlastně jim věří míň než cizím.“ Zkusil to ještě jinak. „Prostě jsem si myslel, že Toby vyvádí už kapku přes čáru. Neměl jsem to dělat, co? Je to proti pravidlům.“ Bylo vidět, jak je mu to trapné, ale přesto se dokázal rozpačitě usmát. „Pak jsem se doslechl, že tě vyhodili, a připadal jsem si jako ještě větší idiot. Není z tebe osamělý lovec, doufám, starouši? Nemáš…“ Otázku nakonec nepoložil; to ale neznamenalo, že nedostal odpověď.

Když se loučili, Smiley ho zlehka uchopil za paži.

„Kdyby se ti Toby ozval, tak mu radši neříkej, že jsme se dneska sešli. Je to slušný chlap, jenže má sklon za vším vidět spiknutí proti sobě.“

„Ani by mě nenapadlo, starouši.“

„A jestli se v nejbližších pár dnech opravdu ozve,“ pokračoval Smiley – tón jeho hlasu naznačoval, jak málo pravděpodobná možnost to je – „tak mi to možná dej radši vědět. Ať mluvíme stejně. Vlastně ne, když tak o tom přemýšlím, nevolej mně, volej na tohle číslo.“

Jerry Westerby najednou hrozně spěchal; ten článek o útočníkovi West Brom už nemohl dál čekat. Ale když si od Smileyho bral vizitku, vrhl po něm divný, rozpačitý pohled, podíval se stranou a zeptal se: „Neděje se nic, doufám, starouši? Žádná černá magie?“ Jeho úsměv vypadal spíš jako škleb. „Nevykopal snad kmen válečnou sekeru, že ne?“

Smiley se zasmál a zlehka položil Westerbymu ruku na obrovské, nahrbené rameno.

„Pro tebe všechno,“ řekl Westerby.

„Budu si to pamatovat.“

„Myslel jsem, žes to byl ty, víš, ten, co volal starému.“

„Nebyl jsem to já.“

„Možná to byl Alleline.“

„Asi jo.“

„Pro tebe všechno,“ opakoval Westerby. „A promiň. Pozdravuj Ann.“ Zaváhal.

„No tak, Jerry, ven s tím,“ pobídl ho Smiley.

„Toby o ní něco povídal. Řekl jsem mu, ať se s tím jde vycpat. Není na tom nic, doufám?“

„Díky, Jerry. Tak zatím. Howgh.“

„Já věděl, že to není pravda,“ řekl spokojeně Jerry, zvedl prst, aby naznačil pero za čelenkou, a odkráčel do své rezervace.

KAPITOLA DVACET DEVĚT

Tu noc Smiley ležel sám v posteli v hotelu Islay a čekal. Nemohl ještě spát, a tak vzal znova do ruky spisy, které mu Lacon předal v Mendelově domě. Byly většinou z konce padesátých let, kdy stejně jako na ostatní sekce Whitehallu i na Cirkus tlačila konkurence, aby dobře prověřil loajalitu svých zaměstnanců. Většina zápisů byla jen rutina: telefonní odposlechy, zprávy o sledování, nekonečné rozhovory s profesory, přáteli a lidmi poskytujícími reference. Jeden dokument ale poutal Smileyho pozornost jako magnet; nedokázal se ho nabažit. Byl to dopis, v rejstříku uvedený prostě jako „Haydon Fanshawovi, 3. února 1937“. Přesněji řečeno to byl rukou psaný dopis od studenta Billa Haydona jeho profesoru Fanshawovi, což byl lovec talentů pro Cirkus. Haydon v něm představuje mladého Jima Prideauxe jako vhodného kandidáta pro naverbování do britské tajné služby. K němu bylo přiloženo stručné vysvětlení. Optimáti byli „klub koleje Christ Church, jehož členy byli studenti z vyšších vrstev, především absolventi Etonu“, psal neznámý autor. Fanshawe (P. R. de T. Fanshawe, rytíř řádu Čestné legie, důstojník Řádu britského impéria, osobní spis ten a ten) byl jeho zakladatelem, Haydon (řada odkazů) byl toho roku jeho prominentním členem. Politické zaměření Optimátů, k nimž svého času patřil i Haydonův otec, bylo bezostyšně konzervativní. Fanshawe byl vášnivý zastánce Britského impéria a „Optimáti byli jeho soukromý rezervoár kandidátů pro Velkou hru“, psalo se v předmluvě. Dnes byl Fanshawe dávno mrtvý, Smiley si ho ale kupodivu ze svých oxfordských časů neurčitě pamatoval: byl to hubený snaživý muž s brýlemi bez obrouček, s deštníkem jako Neville Chamberlain a s nepřirozeně červenými tvářemi, jako by mu ještě rostly zuby. Steed Asprey mu říkával kmotříček víl.

„Můj milý Fane, doporučuji, abyste se obtěžoval pozajímat se o jistého mladého pána, jehož jméno najdete na přiloženém útržku lidské kůže.“ [Inkvizitor k tomu celkem zbytečně připsal: Prideaux.] „Jima patrně znáte – pokud ho vůbec znáte – jako slibného sportovce. Co ale nevíte, a měl byste vědět, je to, že není vůbec špatný lingvista a taky není úplný idiot…“

[Následoval stručný a překvapivě přesný životopis:… Lycée Lakanal v Paříži, zapsán do Etonu, ale nenastoupil tam, jezuitská škola v Praze, dva semestry ve Štrasburku, rodiče v evropském bankovnictví, drobná aristokracie, nežijí spolu…]

„Proto se náš Jim tak dobře vyzná v cizině a proto vypadá tak trochu jako sirotek, což mi připadá neodolatelné. Mimochodem, ačkoli ho utvářeli v různých částech Evropy, ten celek, který z toho vznikl, je oddaně náš. Momentálně se trochu zmateně pokouší o vzestup, protože si právě všiml, že i za pomezní čarou je svět, v tomto případě já.

Ale nejdřív musíte vědět, jak jsem se s ním seznámil.

Jak víte, mám ve zvyku (na váš příkaz) tu a tam si obléci arabský hábit, vyrazit na bazary, sedat mezi velkými nemytými a naslouchat slovům jejich proroků, abych je poté mohl lépe zmást. Toho večera se hlavní šaman dostavil přímo z lůna matky Rusi; byl to jistý akademik Chlebnikov, momentálně působící na sovětském vyslanectví v Londýně, veselý a dost charismatický mužík, který mezi obvyklými nesmysly pronesl i pár docela vtipných věcí. Konkrétním bazarem, o který šlo, byl debatní klub Populárů, naše konkurence, milý Fane, který dobře znáte z některých mých předchozích výprav. Po kázání se podávala velmi proletářská káva a k ní příšerně demokratické houstičky, a já jsem si všiml mohutného chlapíka, který seděl sám vzadu a zřejmě byl příliš ostýchavý, než aby se šel družit. Jeho tvář jsem trochu znal z kriketu; ukázalo se, že jsme spolu hráli v jakémsi hloupém, náhodně sestaveném týmu, aniž bychom spolu prohodili jediné slovo. Neumím ho přesně charakterizovat, ale má to v sobě, Fane. A teď mluvím vážně.“

Na tomto místě se rukopis, dosud nervózní, rozmáchl, jak se pisatel rozohňoval:

„Je v něm takový ten těžký, velitelský klid. Je tvrdohlavý, a to doslova. Patří k těm chytrým, tichým typům, které vedou celý tým, aniž by si toho někdo všiml. Fane, vy víte, jak těžké je pro mě jednat. Musíte mi pořád připomínat, intelektuálně připomínat, že když neochutnám nebezpečí světa, nikdy nerozluštím jeho záhady. Ale Jim jedná instinktivně… on prostě funguje… Je moje druhá polovina, oba dohromady bychom vytvořili jednoho úžasného člověka, až na to, že ani jeden neumíme zpívat. A Fane, znáte ten pocit, že prostě musíte jít ven a najít někoho nového, nebo vám svět umře pod rukama?“

Písmo se znova uklidnilo.

„’Mně prijátno,‘ povídám, což pokud vím znamená rusky něco jako Sundej brejle a pojď ven nebo tak, a on na to: ’Ahoj‘ – podle mě by přesně totéž řekl archandělu Gabrielovi, kdyby šel zrovna kolem. ’Co máš za problém?‘ povídám já.

’Žádný nemám,‘ odpoví on asi po hodině přemýšlení.

’Tak co tu děláš? Jestli nemáš žádný problém, tak kde ses tu vzal?‘

A on se jen poklidně usměje od ucha k uchu, pak spolu jdeme k velkému Chlebnikovovi, potřeseme mu pacičkou a potom si to kolíbáme ke mně. A tam pijeme. A pijeme. A Fane, ten vypil všechno, co bylo v dohledu. Nebo možná já, už si nepamatuju. A víte, co jsme udělali, když začalo svítat? Důstojně jsme se vypravili procházkou na stadion a náš Jim se převlékl do běžeckého a oběhl dvacet okruhů. Dvacet! Já toho měl dost, jen jsem na něj koukal.

Můžeme za vámi přijít kdykoli, nic si nepřeje víc než být v mé společnosti a ve společnosti mých zkažených, božských přátel. Jinými slovy, jmenoval mě svým Mefistem a mě ten kompliment ohromně těší. Mimochodem, je nepolíbený, vysoký asi tři metry a stavěla ho stejná firma jako Stonehenge, tak se nelekněte.“

Dál byla složka zase nezajímavá. Smiley se posadil a netrpělivě listoval zažloutlými stránkami a hledal nějaké lepší špeky. Učitelé obou mužů ujišťují (o dvacet let později), že naprosto není možné, aby vztahy mezi těmi dvěma byly jiné než „výhradně a pouze přátelské“… Haydona o svědectví nikdo nepožádal… Jimův učitel se o něm vyjádřil, že „po dlouhém hladovění hltavě toužil po intelektuální stravě“ – odmítá jakýkoli náznak, že byl „růžový“. Konfrontace, která se odehrála v Sarrattu, začíná dlouhými omluvami, zvlášť s ohledem na skvělou Jimovu válečnou službu. Po Haydonově výstředním dopise dýchá z Jimových výpovědí příjemná přímočarost. Je přítomen i jeden zástupce konkurence, ale skoro se neozývá. Ne, Jim se už nikdy nesetkal s Chlebnikovem ani s nikým jiným, kdo by se představil jako jeho prostředník… ne, mluvil s ním jen při té jedné příležitosti a pak už nikdy. Ne, žádné jiné kontakty s Rusy ani s komunisty tehdy neměl, nevzpomíná si ani na jedno jméno členů klubu Populárů…

Ot. (Alleline): A nejspíš vám to ani nevadí, že?

Odp.: Ne, to tedy ne (smích).

? ? ?

Ano, byl členem Populárů, stejně jako byl členem divadelního klubu, filatelistické společnosti, společnosti moderních jazyků, debatního klubu Union, historické společnosti, studijní skupiny Rudolfa Steinera… byl to prostě způsob, jak se dostat na zajímavé přednášky a jak poznat nové lidi – to obzvlášť. Ne, nikdy nešířil levicovou literaturu, i když nějakou dobu odebíral Sovětský týdeník… ne, nikdy neplatil členské příspěvky v žádné politické straně, ani v Oxfordu, ani později, ostatně nikdy ani nevyužil svého volebního práva… Jeden důvod, proč vstoupil na Oxfordu do tolika klubů, byl ten, že měl za sebou dost chaotické vzdělávání v zahraničí, takže mezi svými vrstevníky neměl žádnou přirozenou skupinu přátel ze školy…

Tou dobou už byli všichni inkvizitoři jednoznačně na Jimově straně, všichni byli na stejné straně proti konkurenci a jejímu byrokratickému vměšování.

? ? ?

Ot. (Alleline): Jen tak pro zajímavost, můžete nám říct, když jste většinu mládí strávil v cizině, kde jste se naučil ten svůj levý odpal? (smích)

Odp.: Já jsem měl jednoho strýčka, který žil kousek od Paříže a byl blázen do kriketu. Měl síť a všechno vybavení. Když jsem tam trávil prázdniny, tak mi od rána do večera nadhazoval.

[Poznámka inkvizitorů: hrabě Henri de Sainte-Yvonne, zemř. 1941, PF. AF65-7] Konec rozhovoru. Zástupce konkurence by rád předvolal jako svědka Haydona, ale ten je v cizině a není k dispozici. Odloženo až na další…

Smiley už skoro spal, když dočetl poslední stránku spisu, přidanou celkem náhodně dávno poté, co od konkurence přišlo oficiální vyjádření, že byl Jim úspěšně prověřen. Byl to výstřižek z dobových oxfordských novin, kde byla recenze Haydonovy výstavy v červnu 1938, nazvaná Reálné či surreálné? Pohled z Oxfordu. Kritik rozcupoval výstavu na kousky a končil svou recenzi touto jedovatostí: „Doslechli jsme se, že vážený pan Jim Prideaux si vzal na kriketovém hřišti volno, aby pomohl plátna zavěsit. Podle našeho názoru by byl lépe udělal, kdyby zůstal na Banbury Road. Nicméně, vzhledem k tomu, že jeho role služebníka umění byla jediná upřímně míněná věc na celé této frašce, možná bychom se neměli smát příliš nahlas…“

Klímal. V mysli se mu chaoticky střídaly pochyby, podezření a jistoty. Myslel na Ann a ve své únavě ji hluboce miloval, toužil chránit její křehkost svou vlastní. Jako mladík šeptal nahlas její jméno a představoval si její krásnou tvář, jak se k němu v šeru sklání, zatímco paní Pope Grahamová pohoršeně spílá klíčovou dírkou. Myslel na Tarra a na Irinu a zbytečně rozvažoval o lásce a loajalitě; myslel na Jima Prideauxe a na to, co přinese zítřek. Uvědomoval si přitom blížící se skromnou naději na vítězství. Dostal se daleko, plul dopředu i dozadu; zítra, když bude mít štěstí, zahlédne na obzoru zemi: například klidný opuštěný ostrůvek. Místo, o kterém Karla nikdy neslyšel. Jen pro něj a pro Ann. A pak usnul.

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA TŘICET

Pro Jima Prideauxe proběhl čtvrtek jako každý jiný, až na to, že časně ráno mu začala mokvat ta rána v lopatce, nejspíš v důsledku školního přespolního běhu ve středu odpoledne. Vzbudila ho bolest a chlad mokré skvrny na zádech. Když se to minule stalo, sedl do auta a odjel do všeobecné nemocnice v Tauntonu, ale sestrám stačil jeden pohled na něj a už ho hnaly na pohotovost, aby počkal na doktora a na rentgen, takže štípl svoje šaty a zmizel. Tím s nemocnicemi a se zdravotníky skončil. Anglické nemocnice, jiné nemocnice, s tím vším Jim prostě skončil. Tomu mokvavému výtoku říkali stopa.

Na ránu nedosáhl, aby si ji ošetřil, ale po té minulé události si připravil trojúhelníky s cupaninou a do rohů přišil šňůrky. Připravil si je na kuchyňský pultík spolu s dezinfekcí, pak svařil vodu, přidal půl sáčku soli a provizorně se osprchoval; musel si dřepnout, aby dostal pod proud záda. Cupaninu namočil v dezinfekci, přehodil si ji přes záda, přivázal vepředu a položil se na lůžko na břicho s vodkou u ruky. Bolest ustoupila a jeho se zmocňovala ospalost, věděl ale, že kdyby teď podlehl, prospí celý den. Odnesl si tedy láhev s vodkou k oknu a opravoval francouzské úkoly páté B, zatímco do Ďoury se pomalu vkrádal čtvrteční úsvit a v jilmech začali vyvádět havrani.

Občas viděl v té ráně vzpomínku, které se nemůže zbavit. Dělal, co bylo v jeho silách, aby ji zahojil a aby zapomněl, ale to, co bylo v jeho silách, vždycky nestačilo.

Opravoval pomalu, protože to dělal rád a protože se mu přitom nemohly zatoulat myšlenky. Kolem půl sedmé nebo sedmé byl hotový, a tak si oblékl staré flanelové kalhoty a bundu a tiše došel do kostela, který nikdy nebyl zamčený. Tam chvíli klečel v uličce curtoisovské vedlejší kaple, což byl rodinný památník mrtvým ze dvou válek a skoro nikdy sem nikdo nechodil. Kříž na malém oltáříku vyřezali zákopníci u Verdunu. Jim vkleče opatrně zatápal pod lavicí, až se prsty dotkl čáry z několika kusů lepicí pásky; hmatal po nich, až našel chladné kovové pouzdro. Tím jeho pobožnost skončila. Vyrazil po Combe Lane na kopec; cestou chvíli i běžel, aby se zpotil, protože tělesné teplo mu ohromně prospívalo a pravidelný rytmus uklidňoval napětí. Po probdělé noci a ranní vodce se mu trošku motala hlava, takže když uviděl pod svahem poníky, jak k němu obracejí své tupé tváře, rozkřikl se na ně špatným somersetským dialektem: „Hej, vy tam! Kobyly pošahaný, nečumte na mě tak!“ – a pak se znova rozběhl dolů na kávu a vyměnit obvaz.

Po ranní modlitbě měl francouzštinu v páté B a hned tam ztratil nervy a Clementsovi, synovi obchodníka s textilem, udělil zbytečný trest, který pak na konci hodiny odvolal. Po hodině se stavil ve sborovně a tam provedl další rutinní kontrolu, jako předtím v kostele – rychle, bezmyšlenkovitě, nezdržovat a ven. Byl to dost jednoduchý nápad, ale fungoval. Nikdy neslyšel o nikom, kdo by ho mezi profesionály používal, jenže oni profesionálové spolu o svém řemesle moc nemluví. „Berte to takhle,“ byl by vysvětlil. „Jestli vás protivník sleduje, tak vám samozřejmě bude kontrolovat poštu, protože to je v celé hře to nejsnazší; a ještě snazší to je, když je protivník domácí a pošta mu jde na ruku. Co tedy uděláte? Každý týden, ze stejné schránky, ve stejnou dobu, za stejnou sazbu, pošlete jednu obálku sám sobě a jednu někomu úplně nezúčastněnému na stejné adrese. Dovnitř strčíte nějakou zbytečnost – žádost od charity, nabídkový leták ze supermarketu – obálku zalepíte a pak jen počkáte a zjistíte, kdy dopisy dorazí. Pokud ten váš přijde později než ten druhý, tak vám někdo dýchá na záda, v tomhle případě Toby.“

Jim to ve svém zvláštním, zkráceném slovníku nazýval „zkoušet vodu“, a i toho dne byla teplota vody odpovídající. Oba dopisy dorazily současně, ale Jim přišel příliš pozdě, než aby stačil zabavit ten pro Marjoribankse, který mu tentokrát sloužil jako nic netušící pomocník. Strčil tedy do kapsy aspoň svůj vlastní a zamračil se do Daily Telegraphu, zatímco Marjoribanks s podrážděným „Ale jděte někam“ roztrhal pozvánku do Biblického společenství. Pak Jim znova zapadl do školní rutiny až po juniorský ragbyový zápas se St. Erminem, který měl soudcovat. Zápas byl rychlý, a když skončil, začala jeho záda zase vyvádět, a tak pil vodku až do prvního večerního zvonění, které vzal za mladého Elwese. Už si ani nepamatoval, proč mu to slíbil, ale mladší učitelé a zvlášť ti ženatí se na něj často obraceli s různými drobnostmi a on se nebránil. Zvon byl starý lodní zvonec, který Thursgoodův otec někde vyhrabal a který se mezitím stal součástí tradice. Když Jim zvonil, všiml si, že malý Billy Roach stojí vedle něj, hledí vzhůru se zářivým úsměvem a dožaduje se jeho pozornosti, jak to dělal pětkrát šestkrát za den.

„Ahoj, Jumbo, tak co tvoje hlava? Ještě bolí?“

„Pane, prosím, pane.“

„No tak, Jumbo, ven s tím.“

„Pane, někdo se ptal, kde bydlíte, pane,“ hlásil Roach.

Jim položil zvonec.

„Jak vypadá ten někdo, Jumbo? No tak, já tě nekousnu, povídej… no tak! Jak vypadá ten někdo? Muž? Žena? Šaman? No tak! Mluv, chlape,“ řekl tiše a dřepl si, aby na Roache nekoukal shora. „Nemusíš brečet. Tak co se děje? Máš teplotu?“ Vytáhl z rukávu kapesník. „Jak vypadá ten někdo?“ zopakoval tiše.

„Ptal se u paní McCullumové. Říkal, že je váš kamarád. Pak zase nasedl do auta, parkuje u kostela, pane.“ Další slzy. „A ještě tam sedí.“

„Zmizte sakra!“ křikl Jim na partičku starších chlapců, kteří se šklíbili ve dveřích. „Zmizte!“ Obrátil se zase k Roachovi. „Vysoký kamarád? Takový vysoký neohrabaný chlap, Jumbo?

Nahrbený s velikým obočím? Hubený? Bradbury, pojď sem a přestaň tam tak zírat. Počkej tady, dovedeš Jumba k ošetřovatelce. Je hubený?“ zeptal se znova, vlídně, ale velmi rozhodně.

Ale Roachovi došla slova. Už si nic nepamatoval, ztratil perspektivu, nedokázal odhadnout velikost ani nic jiného; v dospělém světě už nebyl schopen rozlišovat. Velcí, malí, mladí, staří, nahrbení, rovní, to všechno byla jedna armáda navzájem nerozlišitelných cizinců. Říct Jimovi ne bylo víc, než dokázal; říct mu ano znamenalo vzít na svá bedra celou strašnou tíži faktu, že ho zklame.

Viděl, že na něj Jim hledí, viděl, jak úsměv zmizel, a pak ucítil milosrdný dotek velké dlaně na svém rameni.

„Díky, Jumbo. Nikdo neumí tak dobře pozorovat jako ty, viď?“

Bill Roach si bezmocně opřel hlavu o Bradburyho rameno a zavřel oči. Když je znova otevřel, uviděl přes slzy, že Jim už je v polovině schodiště.

? ? ?

Jim se cítil klidný, skoro bezstarostný. Celé dny už věděl, že tu někdo obchází. I tohle patřilo k jeho rutině: sledovat místa, kde se ptají ti, kdo sledují. Kostel, kde je příliv a odliv místního obyvatelstva běžným tématem; obchodníci, pokud vedou svým zákazníkům účty; hospody, jestli tam kořist náhodou nechodí. Jim věděl, že tohle jsou v Anglii přirozené pasti, které si každý automaticky prověří, než zaútočí. A vida – v Tauntonu před dvěma dny, když si přátelsky povídal s pomocnou knihovnicí, narazil na stopu, kterou hledal. Nějaký cizí pán, zřejmě z Londýna, se zajímal o vesnické volební okrsky, ano, určitě dělal do politiky – nebo spíš do politických průzkumů nebo tak něco – mimo jiné například chtěl, představte si to, nejnovější záznamy zrovna o Jimově vesnici, ano, seznam voličů, prý uvažují o tom, že budou dělat nějaký průzkum u všech obyvatel takovéhohle nějakého opravdu odlehlého místa, a obzvlášť nových přistěhovalců. No představte si to, přitakal Jim a od té doby se podle toho zařídil. Koupil si lístky na vlak na různé trati: Taunton Exeter, Taunton Londýn, Taunton Swindon, všechny s měsíční platností; věděl totiž, že kdyby se znovu ocitl na útěku, mohly by být jízdenky obtížně dostupné. Vylovil z tajných schránek své staré identity a zbraň a ukryl je po ruce, nad zemí; do kufru alvisu hodil tašku s oblečením a dotankoval nádrž. Po těchhle opatřeních byl dokonce schopen i spát; tedy byl by, nebýt těch zad.

? ? ?

„Pane, kdo vyhrál, pane?“

Prebble, nováček, v županu a se zubní pastou kolem úst, mířil na ošetřovnu. Chlapci občas oslovovali Jima jen tak, bez důvodu, jeho mohutnost a hrb pro ně byly výzvou.

„Pane, ten zápas, pane, proti St. Erminu.“

„Proti Hermelínům,“ přidal se další. „Ano, pane, kdo vlastně vyhrál?“

„Pane, oni vyhráli, pane,“ vyštěkl Jim. „Což bys věděl, kdyby ses přišel podívat, pane.“ Naznačil mohutnou pěstí ránu směrem k nim a postrčil je přes chodbu směrem k ošetřovně, kde se vydávaly léky.

„Dobrou, pane.“

„Dobrou, obludy,“ protáhl Jim a zamířil na opačnou stranu, na marodku, aby viděl na kostel a hřbitov. Na marodce se nesvítilo a pach, který tam vládl, nesnášel. V šeru leželo dvanáct chlapců a klimbalo v přestávce mezi večeří a měřením teploty.

„Kdo je to?“ zachraptěl někdo.

„Nosoroh,“ hlásil jiný. „Nosorohu, kdo vyhrál proti Hermelínům?“

Říkat Jimovi přezdívkou bylo drzé, ale chlapci na ošetřovně měli dojem, že se jich disciplína netýká.

„Nosoroh? Jaký sakra Nosoroh? Toho neznám. V životě jsem o něm neslyšel,“ ušklíbl se Jim a protáhl se mezi dvěma postelemi. „Zhasni tu baterku, to se nesmí. Dostali na kokos, jestli chcete něco vědět. Osmnáct nula pro Hermelíny.“ Okno dosahovalo skoro až k zemi. Proti chlapcům ho chránila stará krbová zástěna. „Zakopávali si o vlastní nohy na obranné čáře a takhle to dopadlo.“

„Nesnáším ragby,“ zvolal chlapec jménem Stephen.

Modrý ford parkoval ve stínu kostela, až pod jilmy. Z přízemí by ho nebylo vidět, ale nepůsobil, jako by se schovával. Jim stál bez hnutí, kousek stranou od okna, a prohlížel auto, jestli neuvidí nějaké výmluvné příznaky. Světlo rychle sláblo, ale on měl dobré oči a věděl, co hledat: nenápadnou anténu, druhé vnitřní zrcátko pro pochůzkáře, spálené místo pod výfukem. Chlapci z něj cítili napětí a začali být drzí.

„Pane, je to kočka? Stojí za to, pane?“

„Pane, hoří někde?“

„Pane, jaké má nohy?“

„Ježíš, pane, snad to není slečna Aaronsonová.“ Nato se všichni začali hihňat, protože slečna Aaronsonová byla stará a ošklivá.

„Sklapněte,“ okřikl je rozhněvaně Jim. „Mlčte, drzouni.“

Dole probíhalo shromáždění a Jim slyšel Thursgooda, jak vyvolává nejstarší ročník podle abecedy před nástupem k samostudiu.

Abercrombie? Zde. Astor? Tady. Blakeney? Nemocný, pane.

Jim nespouštěl z auta oči. Uviděl, jak se dveře otevírají a vystupuje George Smiley v těžkém kabátě.

Na chodbě se ozvaly kroky ošetřovatelky. Slyšel vrzání gumových bot a chrastění teploměrů v kelímku.

„No ne, Nosoroh! Co ty děláš na mojí ošetřovně? A zatáhni ten závěs, lotře jeden, vždyť mi tu všichni umřou na zápal plic. Williame Merridewe, okamžitě si sedni.“

Smiley zamykal dveře auta. Byl sám a neměl nic v ruce, dokonce ani aktovku ne.

„V Greenville se po tobě ptají. Co ptají, oni přímo řvou!“

„Už tady nejsem,“ odsekl Jim a s úsečným „Dobrou“ odkulhal do ložnice zvané Greenville, kde slíbil dočíst příběh od Johna Buchana. Jak četl, uvědomil si, že některé zvuky se mu špatně vyslovují, jako by mu vázly v hrdle. Věděl, že se potí, předpokládal, že mu záda mokvají, a když skončil, měl čelist ztuhlou a nebylo to jen ze čtení. Všechny tyhle věci byly jen drobnosti ve srovnání se vztekem, který cítil, když vyrazil na mrazivý noční vzduch. Na zarostlé terase zaváhal. Trvalo by mu to jen tři minuty dojít do kostela, nebo ještě míň. Doběhnout tam, odlepit zbraň skrytou pod lavicí, zastrčit si ji za pas kalhot, na levou stranu, pažbu dovnitř směrem k tříslu…

Instinkt mu ale radil, aby to nedělal, vyrazil tedy rovnou ke svému přívěsu a cestou si zpíval „Hej dúva dúva“ tak nahlas, jak to svým nemelodickým hlasem dokázal.

KAPITOLA TŘICET JEDNA

V motelovém pokoji vládl trvalý neklid. I když nastala ta vzácná chvíle, že kolem právě nic nejelo, okna vibrovala dál. Také sklenice na zuby v koupelně se chvěly, a z obou stran i shora bylo slyšet hudbu, občas tupé žuchnutí a útržky hovoru a smíchu. Když na nádvoří přijelo auto, znělo to, jako by dveře zabouchly přímo tady v pokoji, a stejné to bylo i s kroky. Všechen nábytek a vybavení byly navzájem sladěné. Žluté židle ladily se žlutými obrázky a žlutým kobercem. Nopkové přehozy na posteli ladily s oranžovým lakem dveří a shodou okolností i s etiketou na láhvi vodky. Smiley všechno řádně připravil. Rozestavil židle, připravil vodku na nízký stolek, a když se Jim posadil a zamračil se na něj, vytáhl z maličké lednice talíř uzeného lososa a tmavý chléb, už namazaný. Jeho nálada byla optimistická, v příkrém kontrastu s tou Jimovou, pohyby byly rychlé a účelné.

„Říkal jsem si, že si přinejmenším můžeme udělat pohodlí,“ podotkl s pousmáním, když pilně přerovnával věci na malém stolku. „Kdy musíš být zpátky ve škole? V nějaký určitý čas?“ Odpovědi se nedočkal. Sedl si. „Jak tě baví učit? Jestli si dobře vzpomínám, po válce jsi to taky nějakou dobu dělal, než tě zatáhli zpátky, ne? Taky to byla internátní škola? Myslím, že jsem to ani nikdy nevěděl.“

„Podívej se do spisu,“ utrhl se na něj Jim. „Nehraj si se mnou na kočku a myš, Georgi Smiley. Jestli chceš tyhle věci vědět, přečti si můj spis.“

Smiley se naklonil nad stůl, nalil dvě skleničky a jednu podal Jimovi.

„Myslíš tvůj osobní spis v Cirkuse?“

„Řekni si o něj hospodyňkám. Řekni si Řídícímu.“

„To bych asi mohl,“ odpověděl Smiley váhavě. „Problém je, že Řídící je mrtvý a mě vyhodili dávno předtím, než ses vrátil. To se ti to nikdo nenamáhal říct, když tě přivezli domů?“

V té chvíli Jimova tvář ztratila trochu ze svého napětí a rukou udělal zpomaleně jedno z těch gest, která tak bavila chlapce na Thursgoodu. „Panebože,“ vydechl, „tak Řídící je mrtvý,“ a přejel si levou rukou po kníru a pak nahoru, ke svým prořídlým vlasům. „Chudák starý,“ dodal. „Na co umřel, Georgi? Na srdce? Srdce ho zabilo?“

„Ani to ti při debrífinku neřekli?“ podivil se Smiley.

Při zmínce o debrífinku Jim ztuhl a zamračený výraz se vrátil.

„Ano,“ odpověděl Smiley. „Srdce.“

„Kdo to dostal po něm?“

Smiley se rozesmál: „Proboha, Jime, co ti tedy na tom Sarrattu vůbec řekli, když ani tohle nevíš?“

„Sakra, kdo to dostal? Tys to nebyl, tebe vyhodili. Tak kdo to je, Georgi?“

„Alleline,“ odpověděl Smiley a přitom Jima velmi pečlivě sledoval. Povšiml si přitom, jak pravé předloktí leží bez pohnutí na kolenou. „Kdo by se ti na tom místě líbil, Jime? Tys měl kandidáta, viď?“ Pak po dlouhé pauze: „A neřekli ti ani, co se stalo se sítí Pobouření? S Přibylem, s jeho ženou a švagrem? Nebo se sítí Platón? S Landkronem, Evou Kriegelovou, Hankou Bílovou? Některé z nich jsi sám naverboval, viď, za starých časů před Royem Blandem. Starý Landkron pro tebe dokonce pracoval za války.“ Jim se v té chvíli nechtěl pohnout dopředu a nemohl se pohnout zpátky, a bylo v tom cosi strašného. Zrudlou tvář měl zkřivenou nerozhodností a nad ježatým rezavým obočím se mu sbíral pot.

„Sakra Georgi, co vlastně chceš? Udělal jsem za tím tlustou čáru. Řekli mi, abych ji udělal. Tlustá čára, nový život, zapomenout na všechno.“

„Kdo to je oni, Jime? Roy? Bill, Percy?“ Čekal. „Řekli ti, co se stalo s Maxem? Ti záhadní oni? Max je mimochodem v pořádku.“ Zvedl se, Jimovi dolil a znova si sedl.

„No tak povídej, co se s těmi sítěmi stalo?“

„Sebrali je. Říká se, že jsi je prásknul ty, aby sis zachránil kůži. Já tomu nevěřím. Ale musím vědět, co se stalo.“ Bez přestávky pokračoval: „Já vím, že tě Řídící nechal přísahat při všem, co je ti svaté, ale s tím už je konec. Vím, že tě vyslýchali, div tě nezabili, a že některé věci jsi zatlačil tak hluboko, že už je skoro nedokážeš najít a že už přesně nevíš, co je pravda a co krytí. Já vím, že ses snažil udělat za tím vším tlustou čáru a tvrdit, že se to vůbec nestalo. Taky jsem se o to pokoušel. Po dnešním večeru budeš tu čáru moct udělat doopravdy. Přinesl jsem dopis od Lacona, a jestli mu chceš zavolat, je na telefonu. Nechci tě umlčet. Radši bych, abys mluvil. Proč jsi za mnou nepřišel domů, když ses vrátil? Mohl jsi to udělat. Chtěl jsi mě navštívit, než jsi odjel, tak proč ne pak, když ses vrátil? To nebylo jen kvůli pravidlům, že ne?“

„Dostal se z toho někdo?“ zeptal se Jim.

„Ne. Jak to vypadá, všechny postříleli.“

Zatelefonovali Laconovi a Smiley teď seděl sám a upíjel vodku. Z koupelny slyšel šplouchání a hekání, jak si Jim cákal vodu do tváře.

„Proboha, pojeď někam, kde se dá dýchat,“ zašeptal Jim, jako by hodlal mluvit jen pod touhle podmínkou. Smiley vzal láhev vodky a společně zamířili k autu.

Jeli dvacet minut, Jim řídil. Když zaparkovali, stáli na vyvýšené plošině. Byl to stejný kopec jako ráno, ale teď bez mlhy a s širokým výhledem. Až do dálky bylo vidět tu a tam světla. Jim seděl bez hnutí jako socha, ruce svěšené, pravé rameno vysoko zvednuté, a hleděl přes zamlžené okno do stínů hor. Obloha byla světlá a Jimova tvář se na ní ostře rýsovala. Smiley zpočátku volil krátké otázky. Hněv z Jimova hlasu vyprchal a postupně mluvil volněji. Jednou, když probírali Řídícího řemeslo, se dokonce zasmál, ale Smiley nepolevil v pozornosti, byl opatrný, jako kdyby vedl dítě přes ulici. Když se Jim rozběhl nebo naopak zarazil, nebo když se rozčílil, Smiley ho opatrně přitáhl zpátky, až byli zase vyrovnaní, až se pohybovali stejným tempem a stejným směrem. Když Jim zaváhal, Smiley ho opatrně převedl přes překážku. Zpočátku, částečně instinktem a částečně dedukcí, vyprávěl Jimův příběh za něj.

Při prvním brífinku s Řídícím si dali schůzku mimo Cirkus? ptal se Smiley. Ano. Kde? Ve služebním bytě na St. James, to místo navrhl Řídící. Byl u toho ještě někdo? Nikdo. A když Řídící úplně prvně Jima kontaktoval, bylo to přes MacFadeana, jeho osobního strážného? Ano, starý Mac přijel do Brixtonu s poštou a dovezl Jimovi dopis se žádostí o schůzku týž den večer. Jim měl Macovi říct ano nebo ne a lístek mu vrátit. V žádném případě se neměl kolem schůzky zkoušet domlouvat telefonem, ani vnitřní linkou. Jim řekl Macovi ano a přijel v sedm.

„Předpokládám, že nejdřív tě Řídící varoval?“

„Řekl mi, ať nikomu nevěřím.“

„Jmenoval někoho konkrétního?“

„Až později,“ odpověděl Jim. „Zpočátku ne. Na začátku řekl jen: ’Nikomu nevěř. Zvlášť nikomu, kdo je v centru dění.‘ Georgi?“

„Ano?“

„Všechny je zastřelili, je to tak? Landkrona, Krieglovou, Přibylovy? Rovnou je zastřelili?“

„Tajná policie obě sítě posbírala ještě tu noc. Pak nikdo neví. Jejich příbuzným ale řekli, že jsou mrtví. A to obvykle znamená, že opravdu jsou.“

Po levici do kopce stoupala nehybná armáda borovic.

„A pak se tě předpokládám Řídící ptal, jestli máš nějaké živé české identity,“ pokračoval Smiley. „Je to tak?“ Musel tu otázku opakovat.

„Řekl jsem mu, že mám Hájka,“ odpověděl Jim konečně. „Vladimíra Hájka, českého novináře působícího v Paříži. Řídící se mě zeptal, jak dlouho ty papíry ještě platí. ’To člověk neví,‘ odpověděl jsem, ’někdy se prozradí jen po jedné cestě.‘“ Hlas mu najednou zesílil, jako by ho nedokázal ovládat. „Řídící uměl být hluchý jako poleno, když potřeboval.“

„A pak ti tedy sdělil, co po tobě chce,“ pokračoval Smiley.

„Nejdřív jsme probrali popíratelnost. Prý jestli mě chytnou, mám ho z toho vynechat. Mám tvrdit, že to byl nápad lovců lebek, soukromý podnik. Dokonce už tenkrát jsem si říkal, kdo tomuhle sakra bude věřit? Každé slovo, které promluvil, byla rána do živého,“ pokračoval Jim. „Po celý ten brífink jsem cítil, jak se mi snaží nic neříct. Nechtěl, abych věděl, ale potřeboval, abych byl připravený. ’Mám nabídku,‘ tvrdil. Vysoce postavený činitel, krycí jméno Svědectví.‘ ’Je to Čech?‘ ptal jsem se. ’Ano, voják,‘ odpověděl. ’Ty jsi taky založením voják, Jime, měli byste si docela sednout.‘ A tak to bylo, takhle to šlo celou dobu. Myslel jsem si: jestli mi to nechceš říct, tak neříkej, ale přestaň blábolit.“

Po dalším chození kolem horké kaše oznámil Řídící, že Svědectví je generál československého dělostřelectva. Jmenuje se Števček; v pražské vojenské hierarchii je známý jako prosovětský jestřáb, i když kdoví, co je na tom pravdy; pracoval na misi v Moskvě a patří k těm několika málo Čechům, kterým Rusové věří. Števček vzkázal Řídícímu, přes prostředníka, s kterým Řídící osobně mluvil v Rakousku, své přání hovořit s vysoce postaveným důstojníkem Cirkusu ve věci společného zájmu. Emisar musí mluvit česky a musí to být někdo, kdo má rozhodovací pravomoci. V pátek 20. října bude Števček na inspekci ve vojenském výzkumném zařízení v Tišnově, kousek od Brna, asi sedmdesát kilometrů od rakouských hranic. Odtamtud pojede sám na víkend do loveckého srubu. Ten leží uprostřed lesů poblíž Račic. Je ochoten tam emisara přijmout v sobotu 21. října večer. Zařídí také, aby ho někdo doprovodil z Brna na místo a zpátky.

Smiley se zeptat: „Zmínil se Řídící o předpokládaných Števčekových motivech?“

„Holka,“ odpověděl Jim. „Že prý chodil s nějakou studentkou, říkal Řídící, o dvacet let mladší než on. Zastřelili ji při těch nepokojích v létě šedesát osm. Do té doby Števček své protiruské postoje potlačoval v zájmu své kariéry. To ale smrtí té holky skončilo; teď jim šel po krku. Čtyři roky vyčkával, tvářil se přátelsky a schraňoval informace, které jim skutečně mohly ublížit. Jakmile mu poskytneme záruky a domluvíme obchodní cesty, je připravený prodat.“

„Prověřoval si to Řídící?“

„Co mohl. Števček byl dostatečně zdokumentovaný. Ctižádostivý generál od zeleného stolu s dlouhým seznamem štábních funkcí. Technokrat. Když nebyl zrovna na nějakém kurzu, brousil si zuby v cizině: Varšava, Moskva, rok Peking, nějakou dobu vojenský atašé v v Africe, pak zas Moskva. Na svou hodnost mladý.“

„Řekl ti Řídící, jaké informace máš čekat?“

„Obrana. Rakety. Balistické.“

„Ještě něco?“ zeptal se Smiley a podal mu láhev.

„Trochu politiky.“

„Ještě něco?“

Smiley měl nikoli poprvé dojem, že zakopl ne o Jimovu nevědomost, ale o zbytky tvrdohlavého rozhodnutí nic si nepamatovat. Jimův dech v té tmě náhle začal být hluboký a naléhavý. Zvedl ruce na volant, opřel o ně bradu a zadíval se do zamrzajícího okna.

„Jak dlouho je měli zavřené, než je zastřelili?“ chtěl vědět.

„Obávám se, že mnohem déle než tebe,“ přiznal Smiley.

„Panebože,“ vydechl Jim. Vytáhl z rukávu kapesník a otřel si pot, nebo co se mu to lesklo na tváři.

„Ty informace, které chtěl Řídící dostat od Števčeka,“ připomněl Smiley Jimovi taktně.

„Na to se mě ptali při výslechu.“

„V Sarrattu?“

Jim zavrtěl hlavou. „Tam.“ Kývl střapatou hlavou ke kopcům. „Od samého začátku věděli, že to byla Řídícího akce. Nedokázal jsem je nijak přesvědčit, že jsem si to vymyslel sám. Smáli se.“

Smiley znovu trpělivě čekal, až bude Jim připravený pokračovat.

„Števček,“ řekl Jim. „Řídící jím byl úplně posedlý: Števček nám dá odpověď, Števček nám poskytne klíč. ’Jaký klíč?‘ ptal jsem se. ’Jaký klíč?‘ Měl s sebou kabelu, to svoje hnědé pouzdro na gramodesky. Vytáhl z ní grafy plné poznámek jeho rukopisem. Bylo to vykreslené barevnými tušemi a pastelkami. ’Vizuální pomůcka, Jime,‘ řekl. ’Tohle je ten člověk, se kterým se sejdeš.‘ Števčekova kariéra rok za rokem: Celé mi to vysvětlil. Vojenské akademie, medaile, manželky. ’Má rád koně.‘ povídá. ’Ty jsi taky jezdil, ne, Jime? Další věc, kterou budete mít společnou, nezapomeň.‘ Pomyslel jsem si: no to bude vážně zábava, sedět v Československu, honicí psy na krku, a povídat si o čistokrevných kobylách.“ Nepřirozeně se zasmál a Smiley se tedy zasmál také.

„Jmenování označená červeně byla ta, kdy Števček pracoval pro Rusy. Zelená byla špionážní. Števček měl tak trochu prsty ve všem. Čtvrtý muž československé vojenské rozvědky, hlavní vědátor přes zbraně, tajemník státní komise pro vnitřní bezpečnost, vojenský poradce předsednictva, šéf přes angloamerickou oblast v československé vojenské rozvědce. Pak Řídící dospěl k určitému období v polovině šedesátých let, v době, kdy byl podruhé v Moskvě, a ta byla tak napůl zelená a napůl červená. Števček byl oficiálně u štábu Varšavské smlouvy jako vojenský přidělenec v hodnosti generálplukovníka, to ale bylo jen krytí. Doopravdy pracoval v anglické sekci moskevské Centrály. Fungoval pod pracovním jménem Minin. Měl na starosti koordinovat snahy Čechů s těmi moskevskými. ’A tohle je ten skutečný poklad,‘ řekl Řídící. ’To hlavní, co nám Števček chce prodat, je jméno moskevského krtka uvnitř Cirkusu.‘“

Může to být jen jedno slovo, vzpomněl si Smiley na Maxe a znovu pocítil náhlou vlnu obav. Věděl, že nakonec z toho všeho zbude právě jen tohle: jméno krtka Geralda, výkřik v temnotách.

„’Máme tu shnilé jablko, Jime,‘ říkal Řídící, ’a od toho hnijí všechna ostatní.‘“ Jim pokračoval bez zastávky dál. Jeho řeč i jeho chování byly teď mnohem křečovitější. „Pak mluvil o eliminaci, jak se vrátil ke starším případům a zkoumal je a že už to skoro má. Je pět možností, řekl. Neptej se mě, jak na ně přišel ’Je to jeden z nejvyšších pěti,‘ řekl. ’Pět jako prstů na ruce.‘ Nalil mi pití. Seděli jsme tam jako dva školáčci, co si vymýšlejí tajné kódy, Řídící a já. Přišel s takovou dětskou říkačkou: Kopretino, za koho se vdám? Za krejčího, za ševce, za pána, za kmána… Trčeli jsme v tom bytě a dávali jsme to všechno dohromady, pili jsme to levné kyperské sherry, co vždycky nabízel. Kdybych se z toho nedostal, kdyby se po setkání se Števčekem něco zvrtlo, kdybych musel zmizet, tak mu musím nějak vzkázat jedno slovo, i kdybych měl dojet do Prahy a načmárat ho křídou na dveře vyslanectví, nebo kdybych měl zavolat místního rezidenta a křičet to na něj do telefonu. Krejčí, Švec, Pán, Kmán. Alleline byl Švec, Haydon byl Krejčí, Toby Esterhase byl Pán a Bland Voják. Kmána jsme vynechali, protože byl moc podobný Pánovi. Ty jsi byl Žebrák,“ dodal Jim.

„Vážně? A co ty jsi na to říkal, Jime, na tu Řídícího teorii? Jak ti celá ta myšlenka připadala?“

„Úplně pitomá. Nesmyslná.“

„Proč?“

„Prostě pitomá,“ opakoval s vojáckou zatvrzelostí. „Někdo z vás – krtek – to byl přece nesmysl.“

„Ale věřil jsi tomu?“

„Ne! Bože na nebesích, proč myslíš…“

„Proč ne? Racionálně jsme přece vždycky připouštěli možnost, že se to dřív nebo později stane. Varovali jsme jeden druhého: musíme být ve střehu. Sami jsme přece přetáhli dost členů jiných tajných služeb: Rusů, Poláků, Čechů, Francouzů. Dokonce i nějakého toho Američana. Co je najednou na Britech tak zvláštního?“

Smiley vycítil Jimovo nepřátelství, a tak otevřel dvířka a vpustil dovnitř studený vzduch.

„Nechceš se jít projít?“ zeptal se. „Nemá cenu tady sedět zavření, když můžeme jít na procházku.“

Jak Smiley správně odhadl, pohyb Jima zase rozmluvil.

Stáli na západním okraji plošiny, kde stálo pár stromů a několik dalších, poražených, leželo na zemi. Nabízela se tu i omrzlá lavička, té si ale nevšímali. Nefoukalo, hvězdy byly velice jasné, a když Jim začal znova vyprávět, vykročili zase bok po boku – chvíli od auta, chvíli k němu, a Jim se vždycky přizpůsobil Smileyho tempu. Občas se vedle sebe zastavili a zadívali se dolů do údolí.

Nejdřív Jim popsal, jak si zajistil Maxovu pomoc a co všechno podnikl, aby se o jeho misi nedozvěděli ostatní v Cirkusu. Rozšířil pověst, že má zatím velmi nejisté spojení na jednoho důležitého šifréra ve Stockholmu a zamluvil si letenku do Kodaně pod svým pracovním jménem Ellis. Místo toho odletěl do Paříže, změnil se v Hájka a přistál pravidelnou linkou v Praze v sobotu v deset dopoledne. Bez problémů prošel kontrolami, přesvědčil se na nádraží, že vlak odjíždí, jak má, a pak se šel projít, protože ještě dvě hodiny neměl co dělat a taky si říkal, že by se mohl přesvědčit, jestli nemá stín, než odjede do Brna. Toho podzimu bylo příšerné počasí. Na zemi ležel sníh a další zrovna padal.

V Československu, líčil Jim, obvykle není problém zpozorovat pozorovatele. Tajná policie o sledování neví vůbec nic, možná proto, že je to už hodně dávno, co musela dávat pozor, aby si jí někdo nevšiml. Pořád ještě mají sklon žonglovat auty a pouličními kejklíři jako Al Capone, a proto se Jim rozhlížel po černých škodovkách a po trojicích podsaditých mužů v klobouku. Takhle v chladnu je trošku těžší si těch věcí všimnout, protože auta jezdí pomalu, lidi naopak spěchají a všichni jsou zachumlaní až po uši. Stejně ale, než došel na Masarykovo nádraží, nebo na Střed, jak mu teď říkají, neměl obavu. Jenže na nádraží, vyprávěl, ho najednou spíš instinkt než nějaký konkrétní fakt varoval před dvěma ženami, které si kupovaly jízdenky před ním.

Jim si s klidem a lehkostí profesionála zrekapituloval uplynulé události. V nákupní pasáži u Václavského náměstí ho předběhly tři ženy, prostřední tlačila kočárek. Žena nejblíž u obrubníku nesla červenou igelitku a ta na druhé straně vedla na vodítku psa. Za deset minut směrem k němu šly další dvě spěchající ženy, zavěšené do sebe. Jima napadlo, že kdyby tohle měl na starosti Toby Esterhase, byl by to přesně jeho rukopis: Rychlá změna osobnosti věcmi z kočárku, podpůrná auta s vysílačkou a druhý tým v záloze pro případ, že by první tým začal být nápadný. Když se na Masarykově nádraží Jim podíval na ty ženy ve frontě před sebou, pochopil, že přesně to se teď děje. Jednu věc si sledující nemá ani chuť, ani čas převlékat, tím méně v takhle mrazivém počasí, a to jsou boty. Z těch dvou párů, které si teď ve frontě mohl prohlédnout, jedny poznal: sněhule s kožešinou uvnitř, černé, se zipem na vnější straně a tlustými hnědými podrážkami, které ve sněhu trochu vrzaly. To dopoledne už je jednou viděl, ve Štěrbově pasáži, na nohou té ženy, která kolem něj v jiném svrchním oděvu tlačila kočárek. Od té doby už Jim neměl jen podezření. Teď už věděl, stejně jako by věděl Smiley.

V nádražním Stánku si koupil Rudé právo a nasedl na vlak do Brna. Kdyby ho chtěli zatknout, už by to udělali. Nejspíš jim jde o vedlejší větve; jinými slovy, sledují Jima, aby se přes něj dostali k jeho kontaktům. Nemělo smysl hledat důvody, ale Jim odhadl, že Hájkova identita je prozrazená a že tu past připravili ve chvíli, kdy nasedl do letadla. Dokud netušili, že o nich ví, pořád ještě měl náskok, líčil Jim; a Smiley byl na okamžik zpátky v okupovaném Německu, když byl sám agentem v poli, kdy žil s trvalým strachem na jazyku a před pohledem každého cizího člověka si připadal nahý.

Původně měl jet rychlíkem ve třináct nula osm a do Brna dorazit v šestnáct třicet sedm. Spoj byl ale zrušený, proto sedl na takový courák, vypravený zvlášť na ten fotbalový zápas; stavěl u každého kandelábru a Jim měl na každé zastávce dojem, že poznává gorily. V Chocni, v takové zapadlé díře, vystoupil a koupil si na peronu párek, a i tam jich napočítal dohromady pět. Byli to samí muži, postávali po nástupišti, předstírali, že si spolu povídají, a dokonale se zesměšňovali.

„Jestli něco odlišuje dobrého špeha od špatného,“ podotkl Jim, „tak je to schopnost dělat úplně všechno přesvědčivě.“

Ve Svitavách do jeho kupé přistoupili dva muži a jedna žena a začali si povídat o fotbale. Po chvíli se Jim k rozhovoru přidal; četl o zápase v novinách. Bylo to pohárové finále a všichni z něj byli celí pryč. Až do Brna se nic dalšího nestalo, a tak vystoupil a začal se procházet po obchodech a rušných ulicích, kde se jeho pronásledovatelé museli držet blízko, aby ho neztratili.

Chtěl je ukolébat, dokázat jim, že nemá podezření. Věděl teď, že je cílem operace, kterou by Toby nazval grand slam. Pěšáci pracovali v týmech po sedmi. Auta se měnila tak často, že je ani nestačil počítat. Všechno to zřejmě řídila odřená zelená dodávka s gorilou za volantem. Měla anténu a na boku křídou nakreslenou hvězdu tak vysoko, že by tam žádné dítě nedosáhlo. Auta, pokud si jich všiml, se navzájem poznávala podle dámské kabelky na palubní desce a podle toho, že u spolujezdce bylo sklopené stínítko. Jistě měli i další znamení, ale Jimovi stačilo rozpoznat tahle dvě. Věděl z toho, co mu říkal Toby, že takové akce můžou zahrnovat až sto lidí a že se těžko vysvětlují, když kořist uteče. Z toho důvodu je Toby nesnášel.

Na hlavním náměstí v Brně je jeden obchod, kde se prodává úplně všechno, vyprávěl Jim. Nakupovat v Československu je obvykle otrava, protože každé státní odvětví průmyslu má jen pár obchodů, ale tenhle obchod je nový a docela impozantní. Koupil nějaké hračky, šálu, cigarety a vyzkoušel si boty. Ukradl kožešinovou čepici a bílou pláštěnku a tašku, do které to všechno strčil. V pánských oděvech okouněl dost dlouho na to, aby se přesvědčil, že obě ženy z prvního páru jsou ještě pořád za ním, ale nechce se jim chodit příliš blízko. Patrně povolaly do akce muže, aby je vystřídali, a teď na ně čekaly. Na pánských toaletách Jim jednal velice rychle. Pláštěnku si natáhl přes kabát, tašku nacpal do kapsy a narazil si kožešinovou čepici. Zbylé balíčky nechal na místě a utíkal jako šílenec po požárním schodišti, vyrazil dveře nouzového východu, proběhl uličkou, prošel jinou, jednosměrnou, nacpal pláštěnku do tašky, vstoupil do jiného obchodu, který právě zavíral, a tam si místo bílé pláštěnky koupil černou.

V hloučku odcházejících zákazníků se nacpal do přeplněné tramvaje, dojel až na předposlední zastávku, pak hodinu chodil pěšky a na minutu přesně dorazil na záložní schůzku s Maxem.

Pak vylíčil svůj dialog s Maxem a dodal, že se málem vysloveně pohádali.

Smiley se zeptal: „A ani na chvilku tě nenapadlo tu akci zabalit?“

„Ne. Nenapadlo,“ odsekl Jim nevrle.

„I když jsi byl od začátku přesvědčený, že celý ten nápad je nesmysl?“ Smileyho tón byl jen a jen uctivý. Nebyl jedovatý, nesnažil se mít navrch; byla v tom jen touha znát pravdu, jasnou jako noční obloha. „Prostě jsi pokračoval. Věděl jsi, co máš proti sobě, celou tu misi jsi považoval za absurdní, ale stejně jsi šel, hloub a hloub do džungle.“

„Ano.“

„Změnil jsi názor na tu akci? Přece jen tě táhla zvědavost? Tak to bylo? Třeba jsi chtěl vědět, kdo ten krtek je? Jen spekuluju, Jime.“

„Záleží na tom? Co v takovémhle příšerném průšvihu záleží na mých motivech?“

Půlměsíc se zdál velice blízko a nezakrývaly ho žádné mraky. Jim seděl na lavičce. Ta byla zapadlá do sypkého štěrku a on při řeči občas sebral kamínek a hodil ho do křoví. Smiley seděl vedle Jima a díval se jen a jen na něj. Jednou, aby v tom Jima nenechal samotného, se napil vodky a myslel na Tarra a Irinu, jak spolu popíjeli na jiném kopci v Hongkongu. Nejspíš je to profesionální deformace, napadlo ho, líp se nám mluví, když máme výhled.

Jim pokračoval. Výměna hesel přes okénko zaparkovaného fiatu proběhla bez problémů. Řidič byl takový ten udělaný svalnatý československý Maďar s úpravným knírem a plnou pusou česneku. Jimovi se nelíbil, ale to ani nepředpokládal. Oboje zadní dveře byly zamčené a vznikla hádka, kam si má Jim sednout. Maďar tvrdil, že není bezpečné, aby Jim seděl vzadu. Taky to prý není demokratické. Jim ho poslal ke všem čertům. Maďar se ho zeptal, jestli má pistoli, a Jim odpověděl, že ne. Nebyla to pravda, ale jestli mu to řidič nevěřil, neodvážil se nic říct. Zeptal se Jima, jestli s sebou přivezl instrukce pro generála. Jim odpověděl, že nepřivezl nic. Přijel naslouchat.

Jim vyprávěl, že byl trochu nervózní. Vyjeli a Maďar líčil postup. Až dojedou ke srubu, nebude se tam svítit a nikde nebude žádná známka života. Generál bude uvnitř. Pokud bude někde nějaký náznak, že srub není opuštěný – kolo, auto, světlo, pes –, půjde první dovnitř Maďar a Jim počká v autě. Jinak dovnitř půjde Jim a čekat bude Maďar. Je to jasné?

Proč nepůjdou dovnitř prostě spolu? ptal se Jim. Protože to tak generál nechtěl, odpověděl Maďar.

Podle Jimových hodinek jeli půl hodiny severovýchodním směrem, průměrnou rychlostí třicet kilometrů za hodinu. Cesta vedla mezi stromy, byla klikatá a strmě stoupala. Měsíc nesvítil. Jim neviděl skoro nic, jen občas mezi stromy další les, další kopce. Všiml si, že sněžilo od severu; tenhle poznatek se později hodil. Silnička byla volná, ale rozježděná těžkými náklaďáky. Jeli bez světla. Maďar začal vypravovat nějakou přisprostlou historku a Jim odhadl, že to dělá proto, aby se vypořádal s nervozitou. Příšerně z něj smrděl česnek. Vypadalo to, že ho žvýká neustále. Bez varování zhasl motor. Jeli z kopce, ale pomaleji. Ještě se ani úplně nezastavili, když Maďar škubl za ruční brzdu a Jim si div nerozbil hlavu o okno a sáhl po zbrani. Vedle nich odbočovala z cesty jiná. Asi třicet metrů daleko stál srub. Žádné známky života nejevil. Jim sdělil Maďarovi, co po něm chce. Má si vzít Jimův kabát a jeho kožešinovou čepici a jít tam místo něj. Má jít pomalu, ruce spojené za zády, a držet se uprostřed cesty. Když něco z toho neudělá, Jim ho zastřelí. Až dojde ke srubu, má jít dovnitř a vysvětlit generálovi, že Jim prostě činí základní bezpečnostní opatření. Pak se má pomalu vrátit a ohlásit Jimovi, že je všechno v pořádku a generál je připravený ho přijmout. Nebo taky ne, podle toho. Maďar z toho moc nadšený nebyl, ale neměl na vybranou. Než vystoupil, Jim ho přiměl otočit auto a postavit ho čumákem na cestu. Vysvětlil mu, že pokud se pokusí o nějakou levárnu, on rozsvítí reflektory a v tom světle ho střelí, ne jednou, ale několikrát, a ne do nohou. Maďar vykročil. Byl už skoro u srubu, když se najednou všechno rozzářilo: srub, cesta i široké okolí. Pak se stalo několik věcí najednou. Jim neviděl všechno, protože to už obracel auto. Viděl čtyři muže seskákat ze stromů, a pokud si dobře všiml, jeden z nich vzal Maďara něčím po hlavě. Začalo se střílet, ale nikdo z těch čtyř tomu nevěnoval pozornost, couvli a někdo fotografoval. Střílelo se zřejmě jen do vzduchu, k nebi za reflektory. Všechno to bylo hrozně teatrální. Rozzářily se světlice, signální rakety, dokonce i tracery, a jak se Jim řítil ve fiatu po cestě pryč, měl dojem, že obloha za ním má vojenské tetování. Byl už z toho skoro venku – měl pocit, že už je z toho venku –, když z lesa po jeho pravici někdo zblízka spustil kulometnou palbu. První dávka urazila zadní kolo a auto otočila. Viděl, jak mu kolo přeletělo přes kapotu a auto sklouzlo doleva do příkopu. Ten byl snad třímetrový, ale velká závěj v něm dopad ztlumila. Auto nezačalo hořet, a tak ležel za ním a čekal, tvář obrácenou směrem přes cestu, protože doufal, že zahlédne kulometčíka a bude po něm moci vystřelit. Příští dávka ale vyšla za jeho zády a mrštila jím na auto. Lesy byly nejspíš prošpikované vojáky. Věděl, že dostal dvě rány. Obě ho zasáhly do pravého ramene a připadalo mu neuvěřitelné, jak tam ležel a díval se na rozsvícené nebe, že mu neustřelily ruku. Ozval se klakson, možná dva nebo tři. Po cestě přijížděla sanitka a všude se pořád střílelo tak, že to muselo v širém okolí vyplašit všechnu zvěř na celá léta dopředu. Sanitka mu připomínala stará požární auta z hollywoodských filmů, tak byla vysoká. Kolem zuřila celá hraná bitva, ale ti ze sanitky tam stáli a koukali na něj, jako by se nedělo vůbec nic. Ztrácel vědomí, ale slyšel ještě přijíždět druhé auto, nějaké mužské hlasy, a pak někdo zase fotografoval, tentokrát správného člověka. Kdosi vydával rozkazy, ale Jim nerozuměl, protože to bylo rusky. Když ho naložili na nosítka a světlo zhaslo, představoval si, jak se vrátí do Londýna. Představoval si sám sebe v tom bytě na St. James, s barevnými grafy a hromádkou poznámek, jak sedí v křesle a vysvětluje Řídícímu, že oni dva, takoví staří mazáci, napochodovali do té největší boudy v historii řemesla. Jediné, co ho trochu utěšovalo, bylo, že toho Maďara vzali po hlavě, ale když na to Jim myslel, strašně ho mrzelo, že mu nezlomil vaz; byl by to dokázal velice snadno a žádné výčitky svědomí by ho netrápily.

KAPITOLA TŘICET DVA

Popisovat bolest, to byla pro Jima slabost, bez které se rád obešel. Smileymu připadal jeho stoicismus obdivuhodný, o to víc, že si ho zřejmě neuvědomoval. Ty mezery v jeho vypravování vznikly především proto, že ztratil vědomí, vysvětlil mu Jim. Pokud to mohl odhadnout, sanitka ho vezla dál na sever. Soudil tak podle stromů, když otevřeli dveře a vpustili dovnitř doktora; nejvíc sněhu viděl, když se ohlédl. Byli na slušné silnici a on odhadl, že míří k Hradci. Doktor mu dal injekci; vzbudil se ve vězeňské nemocnici s vysokými zamřížovanými okny a hlídali ho tři muži. Po operaci se znova vzbudil v jiné cele, kde nebyla okna vůbec, a první výslech proběhl tam, zřejmě nějaké čtyři dny po tom, co ho pozašívali, ale tou dobou už ztratil přehled o čase a hodinky mu samozřejmě vzali. Hodně ho stěhovali. Buď z cely na celu, podle toho, co s ním chtěli dělat, nebo do jiných věznic, podle toho, kdo ho vyslýchal. Někdy ho stěhovali jen proto, aby nemohl spát, vodili ho v noci po vězeňských chodbách. Vozili ho také náklaďáky a jednou i nákladním letadlem, ale během letu ho spoutali a přetáhli mu přes hlavu kápi a on krátce po startu ztratil vědomí. Výslech, který následoval po tom letu, byl velice dlouhý. Jinak už si moc nepamatoval, jak výslechy následovaly po sobě, a když se pokoušel si to vybavit, nebylo mu to o nic jasnější, spíš naopak. Pořád ještě si nejlépe ze všeho pamatoval plán, který si přichystal, když čekal na první výslech. Věděl, že mlčet nemůže a že v zájmu svého duševního zdraví a svého přežití s nimi hovořit musí, a že na konci musejí být přesvědčeni, že z něj dostali, co ví, že dostali všechno, co ví. V nemocnici si připravil několik linií obrany, které, když bude mít štěstí, bude moci jednu po druhé opouštět, aby to na konci vypadalo, že je naprosto poražený. Usoudil, že ta první, nejsnáze postradatelná hranice jsou stručné obrysy operace Svědectví. Těžko říct, jestli byl Števček nastrčený, nebo jestli ho někdo zradil. Tak nebo tak, jedno bylo jisté: že Češi vědí o Števčekovi víc než on sám. První, co přizná, bude tedy ta věc se Števčekem, ale budou si ji muset odpracovat. Nejdřív všechno popře a bude se držet svého krytí. Po boji přizná, že je britský špion, a řekne jim své pracovní jméno Ellis; když ho protistrana uveřejní, bude Cirkus aspoň vědět, že je živý a že se rve. Bylo mu jasné, že takhle složitě vymyšlená past a ty fotografie znamenají, že kolem celé věci bude velký humbuk. Potom, v souladu s tím, co si dohodl s Řídícím, bude celou operaci líčit jako svůj vlastní osobní podnik, do kterého se pustil bez vědomí nadřízených, protože se chtěl prosadit. A hluboko, tak hluboko, jak to půjde, pohřbí každou myšlenku na špeha uvnitř Cirkusu.

„Žádný krtek,“ oznámil Jim černým obrysům Quantocks. „Žádná schůzka s Řídícím, žádný služební byt na St. James.“

„Žádné Za krejčího, za ševce.“

Druhá obranná linie bude Max. Chtěl nejdřív popřít, že vůbec měl nějakého pochůzkáře. Pak může říct, že si ho přivezl, ale jeho jméno nezná. Potom, protože každý rád slyší jména, jim ho přece jen prozradí, nejdřív falešné, pak pravé. Tou dobou už musí Max být v bezpečí nebo v ilegalitě nebo chycený.

Dál si Jim představil další, méně rozhodně hájené pozice: nedávné operace lovců lebek, cirkusové klepy, zkrátka cokoli, aby si jeho vyslýchatelé mysleli, že je zlomený, že mluví, že víc neví, že překonali poslední zákop. Bude pátrat v paměti po starých akcích lovců, a když to jinak nepůjde, prozradí jim jméno jednoho dvou činitelů v Sovětském svazu nebo v satelitech, které nedávno obrátili nebo spálili; možná i jiných, kteří v minulosti jednorázově prodali zboží, a protože nepřeběhli, mohli by teď být považováni za vhodné objekty k pálení nebo pro druhé sousto. Vyklopí jim všechno nepodstatné, nač si jen vzpomene, prodá jim třeba celou brixtonskou stáj, když to jinak nepůjde. To všechno bude pouhá kouřová clona, aby nepřišli na to nejcitlivější, co Jim věděl: na identitu českých členů sítí Pobouření a Platón.

„Landkron, Krieglová, Bílová, Přibylovi,“ řekl Jim.

Smiley si všiml, že jejich jména znovu vypočítal ve stejném pořadí.

Jim už dlouho nebyl za tyhle sítě zodpovědný. Před lety, než převzal Brixton, je pomáhal vytvářet, a některé ze zakládajících členů naverboval; od té doby je ale měli na starosti Bland a Haydon a stala se s nimi spousta věcí, o kterých nic nevěděl. Byl si však jistý, že pořád ještě ví dost, aby je dokonale prozradil. A nejvíc ze všeho mu dělalo starost, že Řídící nebo Bill nebo Percy Alleline nebo kdoví, kdo vlastně o těchhle věcech rozhoduje, bude příliš chamtivý nebo příliš pomalý a nestačí sítě evakuovat dřív, než Jim, pod nátlakem, který si zatím neumí představit, nebude mít na vybranou a zhroutí se úplně.

„A víš, co je na tom ten nejlepší vtip?“ prohlásil Jim, ale pobaveně to neznělo ani v nejmenším. „Sítě jim byly úplně ukradené. Položili mi pět šest otázek o Pobouření a pak ztratili zájem. Přesně věděli, že Svědectví jsem si nevymyslel sám, a věděli, že Řídící ve Vídni zabral na tu udičku od Števčeka. Začali přesně tam, kde já jsem chtěl skončit: tím brífinkem na St. James. Neptali se mě na pochůzkáře, bylo jim jedno, kdo mě dovezl na schůzku s Maďarem. Chtěli mluvit jen o té Řídícího teorii se shnilým jablkem.“

Jedno slovo, zauvažoval Smiley znova, může to být jen jedno slovo. „Znali tu adresu v St. James?“

„Oni věděli i značku toho sherry.“

„A ty grafy?“ zeptal se Smiley rychle. „To pouzdro na gramodesky? To věděli taky?“

„Ne.“ A dodal: „Ze začátku ne. Ne.“

Myslet zevnitř, říkal tomu Steed-Asprey. Věděli to, protože jim to řekl krtek Gerald, myslel si Smiley. Krtek věděl, co se hospodyňkám povedlo dostat ze starého MacFadeana. Cirkus provede rozbor a Karla se o jeho závěrech dozví dost včas, aby je mohl použít proti Jimovi.

„Takže tou dobou už sis nejspíš začal myslet, že Řídící měl pravdu: krtek skutečně existuje,“ podotkl Smiley.

Jim a Smiley se opírali o dřevěnou branku. Půda před nimi se prudce svažovala, samá pole a křoviny. Dole pod nimi ležela další vesnice, zátoka a tenká stužka moře osvětleného měsícem.

„Šli rovnou k věci. ’Proč to Řídící podnikl sám? Čeho chtěl dosáhnout?‘ ’Chtěl se vrátit na výsluní,‘ řekl jsem. Zasmáli se. ’Takovouhle bezvýznamnou informací o rozmístění vojsk v okolí Brna? Za to by si nekoupil ani slušný oběd ve svém klubu.‘ ’Třeba už mu to tak docela nemyslelo,‘ řekl jsem. Jestli už mu to nemyslí, na to oni, tak kdo mu šlape na paty? Alleline, povídám já, aspoň se to říká; Alleline a Řídící spolu soupeří, kdo bude mít lepší zprávy. Ale k nám do Brixtonu se donesou jen pověsti. ’A co Alleline přináší a Řídící ne?‘ ’Nevím.‘ ’Ale zrovna jste říkal, že Alleline a Řídící spolu soupeří, kdo získá lepší zprávy.‘ ’Jsou to jenom pověsti. Nevím.‘ Zpátky do cely.“

V té době, vyprávěl Jim, ztratil úplně pojem o čase. Žil buď ve tmě pod kápí, nebo v ostrém světle cel. Nebyl den a nebyla noc, a aby to bylo ještě divnější, pořád se ozývaly nějaké zvuky.

Pracovali na něm na principu pásové výroby, vysvětloval: žádný spánek, štafety otázek, hodně dezorientace, hodně násilí, až pro něj výslech začal být pomalým závodem o to, jestli mu dřív trošku přeskočí, jak to nazýval, nebo jestli se zlomí. Samozřejmě doufal, že mu přeskočí, ale vybírat si nemohl. Oni měli způsoby, jak ho zase probrat. Pokud jde o to násilí, hodně používali elektřinu.

„Pak jsme začali znova. Odjinud. ’Števček byl důležitý generál. Kdyby si vyžádal vyššího britského důstojníka, mohl by od něj právem očekávat, že bude náležitě informovaný o všech aspektech jeho kariéry. Chcete nám říct, že vy jste se neinformoval?‘ ’Říkám, že jsem dostal informace od Řídicího.‘ ’Četl jste Števčekův spis v Cirkusu?‘ ’Ne.‘ ’A Řídící?‘ ’To nevím.‘ ’Co si Řídící vyvodil ze Števčekova druhého přidělení v Moskvě? Mluvil s vámi Řídící o Števčekově roli přidělence u poradního výboru Varšavské smlouvy?‘ ’Ne.‘ Drželi se té otázky a já jsem se asi držel svojí odpovědi, protože po několika dalších ne začali trochu šílet. Jako by ztratili trpělivost. Když jsem omdlel, postříkali mě hadicí a začali znova.“

Pohyb, líčil Jim. Jeho vyprávění bylo teď podivně přerývané. Cely, chodby, auta… na letišti VIP zacházení a před nástupem do letadla nakládačka… při letu usnul a byl za to potrestaný. „Když jsem se zase probral, byl jsem v cele, menší, s nenatřenými zdmi. Občas jsem si myslel, že jsem v Rusku. Podle hvězd jsem odhadl, že jsme letěli na východ. Někdy jsem byl v Sarrattu, na kurzu odolnosti při výslechu.“

Pár dní ho nechali být. Hlavu měl otupělou. Slyšel pořád střelbu v lese a viděl světlice na nebi, a když konečně začal ten velký výslech, kterému později říkal maraton, měl tu nevýhodu, že už když to začalo, připadal si napůl poražený.

„V podstatě to byl zdravotní problém,“ vysvětlil, teď velice napjatý.

„Můžeme si udělat pauzu, jestli chceš,“ nabídl Smiley, ale tam, kde tehdy Jim byl, nebyly žádné pauzy, a co chtěl on, na tom nezáleželo.

To byl ten dlouhý, pokračoval Jim. Někde během něj jim řekl o Řídícího poznámkách a jeho grafech a barevných tuších a pastelkách. Šli po něm nemilosrdně a on si vzpomínal na publikum, samé muže, na jednom konci místnosti, kteří tomu přihlíželi jako medici v nemocnici a něco si mezi sebou mumlali, a on jim řekl o těch pastelkách, jen aby bylo o čem mluvit, aby přestali a poslouchali. Poslouchali, ale nepřestali.

„Jak slyšeli o barvách, chtěli vědět, co znamenaly. ’Co znamenala modrá?‘ ’Řídící tam modrou neměl.‘ ’Co znamenala červená? Co znázorňovala červená? Nějaký příklad, kde v tom grafu byla červená. Co znamenala červená? Co znamenala červená? Co znamenala červená?‘ Pak všichni vypadli až na dva strážné a takového malého ledového chlápka, záda jako kdyby spolkl pravítko, vypadalo to, že je tam šéf. Strážní mě dovedli ke stolu a ten chlápek si sedl vedle mě se založenýma rukama, vypadal jako trpaslík. Měl před sebou dvě pastelky, červenou a zelenou, a graf Števčekovy kariéry.“

Ne že by se Jim doslova složil, spíš mu došla fantazie. Nedokázal si už nic vymyslet. Pravdy, které v sobě tak hluboko uzavřel, byly to jediné, co ho napadalo.

„Takže jsi mu řekl to o shnilém jablku,“ napověděl Smiley. „A o Krejčím a Ševci.“

Ano, potvrdil Jim, řekl jsem mu to. To, jak byl Řídící přesvědčený, že Števček může identifikovat krtka uvnitř Cirkusu. A o kódu z dětské říkanky a jméno po jménu i to, kdo byl kdo.

„Jak zareagoval?“

„Chvíli přemýšlel a pak mi nabídl cigaretu. Byla nechutná.“

„Proč?“

„Chutnala americky. Camelka, myslím.“

„Kouřil taky?“

Jim krátce kývl. „Jako fabrika.“

Potom se čas znova rozběhl, vyprávěl Jim. Odvezli ho do tábora, odhadl, že poblíž nějakého města, a žil v areálu za dvojitým drátěným plotem. S pomocí strážného byl brzo schopen chodit; jednou se dokonce byli projít v lese. Tábor byl hodně veliký; jeho vlastní areál byl jen jeho část. V noci viděl na východě světla města. Strážní nosili pracovní uniformy a nemluvili, takže pořád ještě netušil, jestli je v Československu nebo v Rusku, ale sázel mnohem spíš na Rusko, a když přišel lékař, aby se podíval na jeho záda, použil rusko-anglického tlumočníka k tomu, aby vyjádřil pohrdlivý názor na dílo svého předchůdce. Výslechy občas pokračovaly, ale už bez nepřátelství. Poslali na něj nový tým, ale proti těm předchozím jedenácti byla tohle procházka růžovým sadem. Jednou v noci ho odvezli na vojenské letiště a stíhačka RAF ho odvezla do Inverness. Odtamtud letěl malým letadlem do Elstree a pak dodávkou do Sarrattu; obě cesty proběhly v noci.

Jim své vyprávění rychle uzavíral. Už se pustil do svých zážitků ze Školky, když se Smiley zeptal: „A ten jejich šéf, ten malý ledový: toho už jsi víckrát neviděl?“

Jednou, připustil Jim, těsně před odletem.

„Co chtěl?“

„Drby.“ Mnohem hlasitěji. „Spoustu keců o různých lidech z Cirkusu.“

„O kterých?“

Jim se vyhnul odpovědi. „Drby o tom, kdo je na vzestupu a kdo jde dolů. Kdo bude příštím náčelníkem: ’Jak to mám vědět?‘ odpověděl jsem. ’I strážní se tyhle věci doslechnou dřív, než my v Brixtonu.‘“

„A o kom ho tyhle drby zajímaly nejvíc?“

Hlavně o Royi Blandovi, odpověděl nevrle Jim. Prý jak Bland dokáže sloučit svoje levicové sklony s prací v Cirkuse. To je jednoduché, odpověděl Jim, on žádné levicové sklony nemá. Jak si Bland stojí u Esterhaseho a Allelina? Co si Bland myslí o Billových obrazech? Potom ještě jak moc Bland pije a co by se stalo s ním, kdyby ho Bill přestal podporovat. Jim na všechny tyhle otázky odpovídal skoupě.

„Ještě o někom se zmínil?“

„O Esterhaseovi,“ odsekl Jim stejným napjatým tónem. „Ten zatracený chlap chtěl vědět, jak může někdo věřit Maďarovi.“ Když Smiley položil příští otázku, měl i on sám dojem, jako by celé údolí uvrhla do naprostého ticha.

„A co říkal o mně?“ Opakoval: „Co říkal o mně?“

„Ukázal mi zapalovač. Říkal, že je tvůj. Dárek od Ann. ’S láskou.‘ Její podpis. Rytý.“

„Zmínil se o tom, jak k němu přišel? Co říkal? No tak, Jime, já neomdlím jen kvůli tomu, že o mně nějaká ruská gorila udělala hloupý vtip.“

Když Jim odpověděl, znělo to jako vojenský rozkaz. „Říkal, že by ten nápis teď možná chtěla opravit, když si to rozdala s Billem Haydonem.“ Obrátil se k autu. „Řekl jsem mu to,“ rozkřikl se zuřivě. „Řekl jsem mu to přímo do toho jeho vrásčitého ksichtíku. Nemůžete Billa soudit podle takových věcí. Umělci mají úplně jiná měřítka. Vidí věci, které my nevidíme. Cítí věci, které nám unikají. Ten zatracený chlap se jen zasmál. ’To jsem nevěděl, že ty jeho obrázky jsou tak dobré,’ prohlásil. A víš, co jsem mu řekl já, Georgi? ’Jděte k čertu. Jděte sakra k čertu. Kdybyste v té své zatracené instituci měl jednoho Billa Haydona, tak byste byl za vodou.‘ Povídám mu: ’Kristepane, co to tady vlastně řídíte? Tajnou službu, nebo Armádu spásy?‘“

„To bylo dobré,“ podotkl Smiley konečně, jako by komentoval nějakou odtažitou debatu. „A předtím jsi ho nikdy neviděl?“

„Koho?“

„Toho ledového mužíka. Nebyl ti povědomý – třeba někdy z dávna? Víš přece, jak to máme. Jsme zvyklí vídat spousty tváří, fotografií různých důležitých lidí z Centrály, a občas si je pamatujeme, i když už nevíme, jak se jmenují. Tenhle ti tedy nic neříkal? No, jen mě to tak napadlo. Přece jen jsi měl spoustu času na přemýšlení,“ pokračoval konverzačním tónem. „Ležel jsi tam, uzdravoval se, čekal, až tě odvezou domů. A co jiného jsi mohl dělat než přemýšlet?“ Chvilku čekal. „Tak na co jsi myslel? Na tu misi. Na svou misi, předpokládám.“

„Občas.“

„A k jakým závěrům jsi došel? Přišel jsi na něco užitečného? Nějaká podezření, nápady, nějaké stopy, které by mi pomohly?“

„To teda ne, sakra,“ obořil se na něj prudce Jim. „Znáš mě přece, Georgi Smiley. Já nejsem žádný šaman, já jsem…“

„Ty jsi obyčejný agent, který nechává za sebe myslet jiné. Ale stejně: když jsi zjistil, že jsi napochodoval do kolosální pasti, že tě zradili, střelili do zad a že celé měsíce nemáš co dělat než ležet nebo sedět na kavalci, nebo chodit tam a zpátky po ruské cele, tak bych řekl, že i ten nejzapřísáhlejší muž činu“ – jeho hlas byl stále stejně přátelský – „by možná chvilku uvažoval o tom, jak se vlastně v takovém průšvihu ocitl. Pojď chvilku přemýšlet o operaci Svědectví,“ navrhl Smiley nehybné siluetě před sebou. „Operace Svědectví znamenala konec kariéry Řídícího. Skončil s ostudou a nemohl dál jít po tom svém krtkovi, jestli tam nějaký byl. Cirkus se dostal do jiných rukou. Řídící v právě vhodný čas umřel. Svědectví taky dokázalo ještě něco. Odhalilo Rusům – tvým prostřednictvím –, kam přesně až Řídící ve svých podezřeních došel. Že možný okruh podezřelých zúžil na pět, ale dál se nedostal. Netvrdím, že na tohle jsi všechno měl přijít, když jsi čekal ve své cele. Koneckonců, když jsi tam trčel, neměl jsi ponětí, že Řídícího vyhodili – i když tě mohlo napadnout, že tu hranou bitvu v lese Rusové zinscenovali, aby rozvířili vodu. Napadlo tě to?“

„Zapomněl jsi na sítě,“ připomněl Jim otupěle.

„Ale ne, o těch sítích Čechoslováci věděli dávno předtím, než jsi přišel na scénu ty. Sbalili je jen proto, aby ještě zveličili Řídícího prohru.“

Ten konverzační, skoro klevetný způsob, jímž rozvíjel své teorie, v Jimovi žádný ohlas nenašel. Smiley chvíli zbytečně čekal, že k tomu něco řekne, a pak to nechal být. „Tak si ještě projdeme, jak tě přijali v Sarrattu, ano? Abychom to měli celé.“

Ve vzácném okamžiku roztržitosti si přihnul z láhve vodky a pak ji podal Jimovi.

Podle tónu hlasu soudě, Jim toho měl až po krk. Mluvil rychle a nazlobeně, se stejnou vojenskou útočností, k jaké se utíkal před intelektuálskými nájezdy.

Čtyři dny se v Sarrattu nic nedělo, vyprávěl. „Hodně jsem jedl, hodně jsem pil, hodně jsem spal. Procházel jsem se po kriketovém hřišti.“ Byl by šel plavat, ale bazén se opravoval stejně jako před šesti měsíci; moc od ruky jim to nešlo. Prošel lékařskou prohlídkou, koukal ve svém domku na televizi a hrál trochu šachy s Crankem, který seděl na recepci.

Mezitím čekal, že se objeví Řídící, ale ten nepřišel. První osoba z Cirkusu, která se dostavila, byl úředník z Přesidlovacího, který mluvil o nějaké spřátelené učitelské agentuře, pak se objevil guru z financí probrat nárok na penzi, pak zase doktor kvůli posudku na odchodné. Čekal, že se objeví inkvizitoři, ale ti nepřišli – ulevilo se mu, protože nevěděl, co by jim řekl, než dostane povolení od Řídícího, a otázek už měl až po krk. Usoudil, že Řídící je k němu nepustil. Připadalo mu bláznivé tajit před inkvizitory to, co už řekl Rusům a Čechům, jenže dokud nebude mluvit s Řídícím, co jiného může dělat? Když se Řídící pořád neozval, začal uvažovat o tom, že se ohlásí u Lacona a vypoví mu svůj příběh. Pak usoudil, že Řídící čeká, až se dostane ze Školky, než se s ním spojí. Nato se na pár dní jeho zdravotní stav zase zhoršil, a pak bylo po všem. Objevil se Toby Esterhase v novém obleku, údajně proto, aby mu stiskl ruku a popřál hodně štěstí. Ve skutečnosti ale proto, aby mu sdělil, jak se věci mají.

„Přišlo mi to hrozně divné, že poslali zrovna jeho, ale vypadalo to, že se vyšvihl nahoru. Kromě toho jsem si vzpomněl, jak Řídící říkal, že používá jen lidi, kteří nesedí v ústředí.“

Esterhase mu sdělil, že Cirkus málem operaci Svědectví nepřežil a že Jim je momentálně hlavní malomocný v celém podniku. Řídící je ze hry a probíhá velká reorganizace, která má uchlácholit Whitehall.

„Pak mi řekl, ať si nedělám starosti,“ dodal Jim.

„Starosti s čím?“

„S tím, jak jsem ten úkol dostal. Řekl, že pár lidí ví, jak to skutečně bylo, a že si nemám dělat starosti, protože se to vyřídí. Všechna fakta jsou prý známá. Pak mi dal tisíc babek v hotovosti jako přídavek k odchodnému.“

„Od koho?“

„To neřekl.“

„Zmínil se o té teorii, kterou měl Řídící ohledně Števčeka? Že je v Cirkusu špion z Centrály?“

„Fakta byla známá,“ opakoval zamračeně Jim. „Rozkázal mi, abych s tím za nikým nechodil a abych se nesnažil někomu tu svou historku vykládat, protože o to všechno se starají lidi na nejvyšší úrovni, a kdybych se do toho pletl, mohl bych všechno zkazit. Cirkus už zase funguje. Na Krejčího a Ševce můžu zapomenout, a na celou tu zatracenou hru taky – na krtky a na všechno. ’Prostě to pusť z hlavy,‘ řekl. ’Máš kliku, Jime,‘ opakoval pořád. ’Komu se to stane, aby dostal rozkaz zapomenout na všechny starosti.‘ Mohl jsem zapomenout. Proč ne? Zapomenout a dělat, že se nikdy nic nestalo.“ To už křičel. „A to taky od té doby dělám: poslouchám rozkazy a zapomínám!“

Noční krajina Smileymu náhle připadala nevinná, jako velké plátno, na které nikdy nikdo nenamaloval nic krutého nebo zlého. Bok po boku hleděli dolů do údolí, k chumáčům světel a ke skalnatému kopci na obzoru. Na jeho vrcholu stála věž a pro Smileyho v té chvíli označovala konec cesty.

„Ano,“ řekl, „já jsem taky trochu zapomínal. Toby se tedy před tebou zmínil o tom Za krejčího, za ševce. Jak se o tomhle mohl dozvědět, leda… A Bill se neozval?“ pokračoval. „Neposlal ani pohled?“

„Bill byl v cizině,“ odpověděl Jim zkrátka.

„Kdo ti to řekl?“

„Toby.“

„Takže Billa jsi vůbec neviděl? Od Svědectví se tvůj nejstarší, nejbližší kamarád vytratil?“

„Slyšel jsi, co říkal Toby. Byl jsem v karanténě. Nesměl ke mně.“

„Bill si s nařízeními nikdy těžkou hlavu nedělal, pokud vím, co?“ zeptal se Smiley, jako by se rozpomínal.

„A ty jsi ho zase nikdy neviděl objektivně,“ vyštěkl Jim.

„Mrzí mě, že jsem tam nebyl, když jsi mě hledal, než jsi odjel do Československa,“ podotkl Smiley po krátké odmlce. „Řídící mě vyštval do Německa, aby mě dostal z cesty, a když jsem se vrátil – co jsi tenkrát vlastně chtěl?“

„Nic. Napadlo mě, že to v tom Československu bude možná trochu o hubu. Chtěl jsem se s tebou jen rozloučit, kdyby něco.“

„Před misí?“ vykřikl Smiley mírně překvapeně. „Před takovou speciální misí?“ Jim se tvářil, jako by ho neslyšel. „Byl ses rozloučit ještě s někým? Nejspíš jsme asi byli všichni pryč. Toby, Roy – Bill, u toho ses stavil?“

„U nikoho.“

„Bill měl dovolenou, viď. Ale předpokládám, že i tak nebyl daleko.“

„U nikoho jsem nebyl,“ trval na svém Jim. Bolestná křeč mu nadzvedla rameno a zkroutila hlavu ke straně. „Všichni byli pryč.“

„To se ti vůbec nepodobá, Jime,“ řekl Smiley stejným mírným tónem, „obcházet lidi a potřásat si s nimi rukama, než odjedeš na životně důležitou misi. Nejspíš jsi začal být na stará kolena sentimentální. Nebylo to…“ zaváhal. „Nechtěl ses náhodou o něčem poradit? Koneckonců, myslel sis, že celá ta mise je hloupost, ne? A že Řídicímu začíná harašit. Třeba jsi měl dojem, že by ses o tom měl poradit s někým dalším. Je pravda, že to všechno opravdu znělo dost bláznivě.“

Zjisti fakta, říkával vždycky Steed-Asprey, a pak zkoušej příběhy jako šaty.

Jim nasupeně mlčel. Vrátili se k autu.

? ? ?

V motelu Smiley vytáhl z hlubin svého zimníku dvacet fotografií pohlednicového formátu a položil je ve dvou řadách na keramický stolek. Některé byly momentky, některé portréty; byli to sami muži a ani jeden z nich nevypadal na Angličana. Jim se ušklíbl, vybral z nich dvě a podal je Smileymu. Tou první si byl jistý, tou druhou méně. První byl ten hlavní, ten ledový trpaslík. Druhý patřil k těm hajzlům, co ve stínu koukali, jak gorily škubou Jima na kousky. Smiley vrátil fotografie do kapsy a dolil oběma skleničku na dobrou noc. Méně ztrápený pozorovatel než Jim by z něj v té chvíli cítil ne snad triumf, ale obřadnost; jako by tím nápojem něco pečetil.

„Tak kdy jsi vlastně naposled viděl Billa? Myslím kdy jsi s ním mluvil,“ zeptal se Smiley, jako by se mohl zeptat na kteréhokoli starého přítele. Zřejmě vytrhl Jima z jiných myšlenek, protože mu chvilku trvalo, než zvedl hlavu a pochytil otázku.

„Ale už ani nevím,“ odpověděl ledabyle. „Nejspíš jsem na něj narazil někde na chodbě.“

„A kdy jsi s ním mluvil? No, to je jedno.“ Jim se totiž zase už vrátil ke svým jiným myšlenkám.

Až do školy se odvézt nenechal. Smiley ho musel vyklopit dřív, na konci asfaltové cesty vedoucí přes hřbitov ke kostelu. Říkal, že si v kapli nechal nějaké učebnice. Smiley mu to neměl moc chuť věřit, sám ani nevěděl proč. Snad proto, že dospěl k názoru, že i po třiceti letech řemesla umí Jim pořád ještě špatně lhát. To poslední, co z něj Smiley viděl, byl onen zkřivený stín, jak rázuje k normanskému průčelí, a jeho podpatky mezi hroby zněly jako výstřely.

Smiley odjel do Tauntonu a z hotelu Castle telefonoval několika lidem. I když byl vyčerpaný, spal špatně; před očima pořád viděl Karlu, jak sedí u Jimova stolu se dvěma pastelkami, a kulturního atašé Poljakova alias Viktorova, obávajícího se o osud svého krtka Geralda, jak netrpělivě čeká ve výslechové cele, až se Jim zlomí. Nakonec viděl Tobyho Esterhaseho, jak vchází do Sarrattu místo nepřítomného Haydona a jakoby nic radí Jimovi, aby zapomněl na Krejčího, Ševce i na jejich zemřelého tvůrce Řídícího.

? ? ?

Stejnou noc jel Peter Guillam na západ přes celou Anglii do Liverpoolu a jeho jediným pasažérem byl Ricki Tarr. Byla to namáhavá cesta za příšerných podmínek. Většinu cesty se Tarr chlubil, jak velkou dostane odměnu a jak bude povýšený, až splní svůj úkol. Pak začal mluvit o svých ženách: o Danny, o její matce a o Irině. Zřejmě si představoval ménage a quatre, kdy se obě ženy budou svorně starat o Danny a o něj.

„Irina je hodně založením matka. Proto jí to všechno tak vadí.“ Boris, říkal, ten ať se jde vycpat; toho ať si Karla klidně nechá. Když se blížil jejich cíl, jeho nálada se znova změnila a on zmlknul. Svítání bylo chladné a mlhavé. Na předměstí museli jet krokem a předjížděli je cyklisté. V autě to páchlo sazemi a ocelí.

„V Dublinu se nezdržujte,“ řekl náhle Guillam. „Čekají, že budete volit nejsnadnější cesty, tak se moc nepředvádějte. Sedněte na první letadlo.“

„To už jsme všechno probrali.“

„No tak to probereme ještě jednou,“ odsekl Guillam. „Jaké má Mackelvore pracovní jméno?“

„Proboha,“ ulevil si Tarr a řekl ho.

Když trajekt do Irska vyplul, byla ještě tma. Všude byli vojáci a policisté: tahle válka, ta minulá, ta ještě před ní. Malým hloučkem, který zůstal na břehu, nakrátko proběhl závan spřízněnosti, když se světla lodi rychle ztrácela v šeru. Někde plakala žena, někde opilec oslavoval propuštění z vězení.

Zpátky jel pomalu a snažil se vyznat sám v sobě: v tom novém Guillamovi, který se leká náhlých zvuků, má zlé sny a nejen že si nedokáže udržet holku, ale vymýšlí si bláznivé důvody jí nedůvěřovat. Vyčetl jí Sanda a to její ponocování a tajnůstkářství obecně. S upřeným hnědým pohledem ho vyslechla, pak mu řekla, že je hlupák, a odešla. „Jsem taková, jaká si myslíš, že jsem,“ řekla a vzala si z ložnice svoje věci. Z prázdného bytu zavolal Tobymu Esterhaseovi a pozval ho na přátelské popovídání ještě toho dne.

KAPITOLA TŘICET TŘI

Smiley seděl v ministrově rollsu, Lacona měl vedle sebe. V Annině rodině se tomu autu říkalo černý bažant a pro svou okázalost bylo v nemilosti. Šoféra poslali na snídani. Ministr seděl vepředu a všichni koukali přes dlouhou kapotu a přes řeku na zamlžené komíny elektrárny Battersea. Ministr měl černé vlasy, vzadu husté a kolem uší sčesané do černých růžků.

„Jestli máte pravdu,“ prohlásil ministr po chvíli pohřebního ticha, „neříkám, že nemáte, ale jestli ano, kolik porcelánu se rozbije?“

Smiley mu přesně nerozuměl.

„Myslím skandál. Gerald odjede do Moskvy. Dobře, a co se stane pak? Postaví se na schody a začne se veřejně vysmívat lidem, ze kterých tady udělal blázny? Proboha živého, jedeme v tom přece všichni společně, ne? Nechápu, proč bychom ho měli prostě nechat zmizet, jen aby nám mohl strhnout střechu na hlavu a nechat konkurenci vytírat krvavé louže.“

Zkusil to jinak. „Myslím to tak, že snad nemusejí znát naše tajemství úplně všichni jenom proto, že je znají Rusové. Máme ještě spoustu dalších želízek v ohni, nejen je. Co všichni ti černoši? Přečtou si to za týden i s krvavými podrobnostmi v Křováckých novinách?“

Nebo jeho voliči, pomyslel si Smiley.

„Myslím, že v tomhle se s Rusy shodneme,“ vložil se do toho Lacon. „Koneckonců, když uděláte z nepřítele blázna, nemá už dál cenu proti němu bojovat.“ Pak dodal: „Zatím přece nevyužili žádnou příležitost, kterou už měli.“

„No, tak se postarejte, ať se chovají slušně i teď. Ať vám to dají písemně. Ne, to ne. Ale řekněte jim, že každá mince má dvě strany. My taky nevykřikujeme do světa, jak to chodí na moskevské Centrále, tak by oni projednou mohli jít na ruku nám.“

Smiley odmítl svezení a prohlásil, že mu procházka prospěje.

? ? ?

Thursgood měl dnes službu a těžce to nesl. Byl přesvědčený, že ředitelé by měli být od takovýchhle přízemních úkolů osvobozeni, že by si měli zachovat čistou hlavu pro strategické a řídící otázky. Nijak ho neutěšoval slavnostní cambridgeský talár, a když stál v tělocvičně a díval se, jak se chlapci scházejí k rannímu nástupu, probodával je zlověstným, jestli ne přímo výhružným pohledem. Smrtící ránu mu ale zasadil Marjoribanks.

„Říkal, že je to kvůli matce,“ vysvětloval polohlasem Thursgoodovi do levého ucha. „Dostal telegram a prohlásil, že musí hned odjet. Nezůstal ani na čaj. Slíbil jsem mu, že to vyřídím.“

„To je hrůza, naprostá hrůza,“ stěžoval si Thursgood.

„Vezmu za něj francouzštinu, jestli chceš. Můžeme spojit pátou a šestou třídu.“

„Já mám vztek,“ prohlásil Thursgood. „Nejsem schopný uvažovat, jaký mám vztek.“

„A Irving slíbil, že odpíská to ragbyové finále.“

„Je potřeba psát vysvědčení, čekají nás zkoušky, hraje se to ragby. Co s tou ženskou je? Nejspíš jenom chřipka, obyčejná chřipka. Všichni ji máme, naše matky taky. Kde bydlí?“

„Podle toho, co slyšela Sue, bych odhadl, že ta matka umírá.“

„No, tak tuhle výmluvu bude aspoň moct použít jen jednou,“ jedovatě prohlásil neobměkčený Thursgood, nepříjemným vyštěknutím ztišil hluk a začal číst prezenci.

„Roach?“

„Nemocný, pane.“

Tohle byla poslední kapka. Nejbohatší kluk ve škole se nervově hroutí kvůli rodičům a otec vyhrožuje, že ho pošle do jiné školy.

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

Byly skoro čtyři odpoledne téhož dne. Bezpečné domy, které jsem poznal, pomyslel si Guillam, když se rozhlédl po pochmurném bytě. Mohl by o nich napsat knihu, stejně jako obchodní cestující by mohl psát o hotelech: od pětihvězdičkové zrcadlové síně v Belgravii, s mramorovými sloupy a zlacenými dubovými listy, až po tenhle dvoupokojový pelech v Lexham Gardens, patřící lovcům lebek, kde to páchne prachem a odpady, s metrovým hasicím přístrojem v úplně temné hale. Nad krbem kavalíři pijí z pohárů. Na zasunovacích servírovacích stolcích mušle jako popelníky a v šedé kuchyni anonymní instrukce Vždy se ujistěte, že jste uzavřeli plyn oběma kohouty. Přecházel právě halu, když zazvonil domovní zvonek, přesně ve smluvený čas. Zvedl telefon a slyšel v něm ve sluchátku hulákat zkreslený Tobyho hlas. Stiskl tlačítko a zaslechl, jak na chodbě cvakl elektrický zámek. Otevřel dveře bytu, ale nechal je na řetízek, dokud se nepřesvědčil, že je Toby sám.

„Jak se máme?“ pozdravil Guillam vesele a pustil ho dovnitř.

„Docela to jde, Petere,“ odpověděl Toby a svlékl si kabát a rukavice.

Na tácu čekal čaj; Guillam ho uvařil předem, dva šálky. K bezpečným domům patří jistý standard pohoštění. Buď člověk předstírá, že tam bydlí, nebo že se vyzná kdekoli; nebo zkrátka že myslí na všechno. V tomhle řemesle je přirozenost uměním, usoudil Guillam. Tohle Camilla nemůže náležitě ocenit.

„To počasí je takové divné,“ oznámil Esterhase, jako by ho byl skutečně analyzoval. Konverzace v bezpečných domech nebývá nikdy o mnoho lepší. „Člověk ujde pár kroků a už je úplně vyčerpaný. Takže čekáme Poláka?“ zeptal se a sedl si. „Obchodníka s kožešinami, který by nám asi mohl dělat kurýra?“

„Každou chvilku je tady.“

„Známe ho? Nechal jsem svoje lidi vyhledat jeho jméno, ale nenašli ani stopu.“

Svoje lidi, uvědomil si Guillam; tohle musím použít. „Svobodní Poláci to na něj před pár měsíci zkusili, ale nechtěl ani slyšet,“ řekl. „Pak si ho Karl Stack všiml v docích a napadlo ho, že by se mohl hodit lovcům lebek.“ Pokrčil rameny „Mně se líbí, ale k čemu by mi byl? Nemáme dost práce ani pro svoje vlastní lidi.“

„Petere, ty jsi vážně velkorysý,“ prohlásil Esterhase uctivě a Guillam měl směšný dojem, jako by mu právě dal spropitné. Ulevilo se mu, když v té chvíli zazvonil zvonek a Fawn zaujal svoje místo přede dveřmi.

„Omlouvám se, Toby,“ řekl Smiley, trochu udýchaný po výstupu do schodů. „Petere, kam si mám pověsit kabát?“

Guillam obrátil Tobyho ke zdi, zvedl mu nevzpírající se ruce a opřel je o ni a pak ho prohledal, jestli nemá zbraň. Dával si načas, nenašel ale nic.

„Přišel sám?“ zeptal se Guillam Fawna. „Nebo venku na ulici čeká nějaký přítelíček?“

„Mně se zdál čistý vzduch.“

Smiley stál u okna a koukal dolů na ulici. „Zhasněte na chvilku, ano?“ požádal.

„Počkejte v hale,“ přikázal Guillam a Fawn odešel i se Smileyho kabátem. „Viděl jsi něco?“ zeptal se Smileyho a postavil se vedle něj k oknu.

Londýnské odpoledne už nabývalo mlhavě žlutých a růžových tónů večera; náměstí bylo viktoriánské a stály tu samé obytné domy; uprostřed oplocený parčík, už potemnělý. „Asi jen stín,“ odpověděl Smiley a obrátil se zpátky k Esterhaseovi. Hodiny na krbu odbily čtvrtou, Fawn je nejspíš natáhl.

? ? ?

„Chci ti předložit takovou teorii, Toby. Takovou představu o tom, co se děje. Můžu?“

Esterhase nehnul ani brvou. Malé ruce měl položené na dřevěných područkách své židle. Seděl docela pohodlně, ale trochu jako v pozoru, paty i špičky naleštěných bot u sebe.

„Vůbec nemusíš mluvit. Posloucháním nic neriskuješ, ne?“

„Snad.“

„Jsme před dvěma lety. Percy Alleline chce Řídícího místo, ale nemá v Cirkusu žádnou váhu. O to se Řídící postaral. Řídící je nemocný a nejlepší léta má za sebou, ale Percy ho nedokáže vypíchnout. Vzpomínáš na tu dobu?“

Esterhase úsporně kývl.

„Je zrovna takové to hloupé období,“ pokračoval Smiley. „Venku není dost práce, tak začneme intrikovat doma a špehujeme se navzájem. Percy jednou ráno sedí ve své kanceláři a nemá co dělat. Na papíře vykonává funkci ředitele operací, ale v praxi je jen razítko mezi regionálními sekcemi a Řídícím, a kdoví jestli. Percyho dveře se otevřou a někdo vstoupí. Budeme mu říkat Gerald, jen aby měl jméno. ’Percy,‘ řekne, ’narazil jsem na veliký ruský zdroj. Mohl by to být zlatý důl.‘ Nebo možná neřekne nic, dokud nejsou venku z budovy, protože Gerald je člověk akce, nerad mluví, když jsou kolem zdi a telefony. Možná se projdou v parku nebo jedou někam autem. Možná se jdou někam najíst. V téhle fázi nemůže Percy dělat o moc víc než poslouchat. Nezapomeň, že s evropskou scénou neměl skoro žádné zkušenosti, nejméně ze všech s Československem nebo s Balkánem. Křest si odbyl v Latinské Americe a potom pracoval ve starých državách: v Indii, na Středním východě. Neví moc o Rusech ani o Češích ani o nikom takovém, má sklony vidět je všechny rudé a tím to hasne. To je nefér, ne?“

Esterhase stiskl rty a trochu se zamračil, jako by chtěl dát najevo, že on své nadřízené nikdy nekritizuje.

„Kdežto Gerald je na tyhle věci expert. Celý svůj operační život kličkoval a proplétal se východními trhy. Ten ruský zdroj, líčí Gerald, by mohl být nejbohatší, jaký Cirkus za posledních kdovíkolik let měl. Gerald zatím nechce moc říkat, ale za den za dva očekává nějaké vzorky zboží, a až je dostane, tak by rád, aby se na ně Percy podíval a posoudil sám jejich kvalitu. Detaily zdroje můžou probrat později. ’Ale proč já?‘ ptá se Percy. ’Co to má znamenat?‘ Tak mu to Gerald vysvětlí. ’Percy,‘ řekne, ’v regionálních sekcích je nás pár, co už máme plné zuby těch současných operačních ztrát. Tady jako kdyby to bylo prokleté. Uvnitř Cirkusu i mimo něj se moc mluví, a neopatrně mluví. Do distribuce se přibírá moc lidí. Venku v poli stavějí naše agenty ke zdi, sítě nám zatýkají nebo něco ještě horšího, a každá nová akce skončí bouračkou. Chceme, abys nám pomohl to napravit.‘ Gerald nenabádá ke vzpouře a dává si dobrý pozor, aby nenaznačil, že uvnitř Cirkusu je zrádce, který všechny operace prozradí, protože ty i já stejně dobře víme, že jak se takovéhle věci začnou šířit, celé soukolí se zadrhne a zastaví. To poslední, o co by Gerald stál, je hon na čarodějnice. Řekne ale, že celý ten podnik sákne jako cedník a že nedbalost na vrcholu vede k neúspěchům na nižší úrovni. To je pro Percyho uši úplný balzám. Vypočítá nedávné skandály a hlavně zdůrazní Allelinovo vlastní středovýchodní dobrodružství, které se tak zvrtlo a málem ho stálo kariéru. A pak předloží návrh. Řekne asi tohle. Podle mojí teorie, chápej, všechno je to jen teorie.“

„Jistě, Georgi,“ řekl Toby a olízl si rty.

„Další teorie by byla, že Alleline je sám sobě Geraldem, víš? Jenomže tomu já shodou okolností nevěřím; nevěřím, že by si Percy byl schopen jen tak koupit špičkového ruského špeha a od té doby si ten šíf řídit pěkně sám. Myslím, že by to zkazil.“

„Rozhodně,“ potvrdil Toby s absolutní jistotou.

„Takže podle mojí teorie ten Gerald řekl Percymu asi tohle: ’My – to jest já a spřízněné duše, které se na tom projektu podílejí – bychom rádi, abys nám dělal takového zástupce, Percy. My se nevyznáme v politice, my jsme operativci. Ve whitehallské džungli neumíme chodit. Ale ty ano. Ty se postaráš o komise, my se postaráme o Merlina. Když budeš jednat jako náš prostředník a budeš nás chránit před tou hnilobou, která se tu šíří, což v praxi znamená omezit okruh lidí zasvěcených do operace na absolutní minimum, tak my dodáme zboží.‘ Proberou způsoby a prostředky, jak toho dosáhnout, a Gerald pak Percyho nechá, aby si s tím lámal hlavu. Týden, měsíc, nevím. Dost na to, aby si to Percy stačil promyslet. Jednoho dne Gerald předloží první vzorek. A samozřejmě je velice dobrý. Přímo vynikající. A shodou okolností jde o námořní záležitost, což se Percymu ohromně hodí, protože na Admiralitě si stojí velice dobře, má tam úplný fanklub. Takže do toho dá svým námořním přátelům nakouknout a těm doslova tečou sliny. ’Odkud to máš? Bude ještě něco dalšího?‘ A ono je ještě spousta dalšího. A pokud jde o identitu zdroje – to je v téhle fázi veliké, veliké tajemství, ale tak je to správně. Promiň, jestli jsem trochu vedle, ale mohl jsem vycházet jen ze spisu.“

Zmínka o spisu, první náznak, že Smiley možná jedná z jakéhosi oficiálního pověření, vyvolala v Esterhasem zřetelnou reakci. Olízl si rty, jak bylo jeho zvykem, trochu přitom předklonil hlavu a nasadil chytře vědoucí výraz, jako by i on ten blíže neurčený spis četl a naprosto sdílel Smileyho závěry. Smiley udělal pauzu a napil se čaje.

„Chceš ještě, Toby?“ zeptal se přes šálek.

„Zařídím to,“ řekl Guillam spíš rázně než pohostinně. „Čaj, Fawne,“ zavolal přes dveře. Okamžitě se otevřely a na prahu se objevil Fawn se šálkem v ruce.

Smiley stál už zase u okna. Poodhrnul malinko záclonu a díval se na náměstíčko.

„Toby?“

„Ano, Georgi?“

„Přivedl sis chůvu?“

„Ne.“

„Nikoho?“

„Georgi, proč bych si bral chůvu, když se mám sejít s Peterem a s nějakým chudákem Polákem?“

Smiley se vrátil na svou židli. „Merlin jako zdroj,“ pokračoval. „Kde jsem to skončil? Aha, ano. Ohromně šikovné bylo, že ten Merlin nebyl jen jeden zdroj, ale několik, jak to Gerald kousek po kousku vysvětlil Percymu a dvěma dalším, které mezitím zapojil do magického kruhu. Merlin byl sovětský agent, to ano, ale trochu jako Alleline byl mluvčím disidentské skupiny. Člověk rád vidí sám sebe v situaci jiných lidí a jsem přesvědčený, že Percy byl z Merlina od začátku nadšený. Tahle skupina, tahle klika, jíž byl Merlin vůdcem, sestávala řekněme z pěti, šesti stejně smýšlejících sovětských činitelů, samých dobře postavených lidí. Tuším, že Gerald během doby vykreslil svým pobočníkům a Allelinovi poměrně podrobný obrázek těchhle vedlejších zdrojů, ale to nevím. Merlinův úkol byl sbírat a srovnávat jejich zprávy a dostat je na Západ, a během následujících měsíců v tomhle ohledu prokázal pozoruhodnou pružnost. Používal nejrůznější metody a Cirkus byl víc než ochoten mu k tomu poskytnout vybavení. Tajné písmo, mikrotečky přilepené nad tečkami v nevinně vypadajících dopisech, mrtvé schránky v západních hlavních městech, které plnil bůhsámvíjaký statečný Rus a které svědomitě vybírali chrabří Esterhaseho lampáři. Dokonce i přímé schůzky, zorganizované a hlídané Tobyho chůvami,“ (kratičká pauza, během které Smiley znova pohlédl k oknu) „několikrát dokonce i schránka v Moskvě, kterou musela obhospodařit místní rezidentura, i když totožnost svého dobrodince samozřejmě znát nesměli. Ale žádné tajné rádiové vysílání; to se Merlinovi nelíbilo. Jednou se objevil návrh – dostal se dokonce až na finance – zařídit trvalou radiostanici dlouhého dosahu výhradně pro jeho potřeby, ale všechno to skončilo tím, že Merlin prohlásil ’tohle ani náhodou‘. Asi se poučil od Karly, ne? Víš přece, jak Karla nenávidí rádio. Skvělá věc je, jak je Merlin mobilní; to je jeho největší přednost. Možná působí v Moskvě na ministerstvu obchodu a může používat obchodníky cestující do zahraničí. No, ale v každém případě má zdroje a má cesty, jak jejich zboží dostat z Ruska, a proto ostatní spiklenci nechávají na něm, aby jednal s Geraldem a dohodl podmínky, finanční podmínky. Protože oni chtějí peníze, hodně peněz. O tom jsem se měl zmínit. V tomhle ohledu jsou tajné služby a jejich zákazníci jako každý jiný, bohužel. Nejvíc si cení toho, co nejvíc stojí, a Merlin stojí celé jmění. Koupil jsi někdy padělaný obraz?“

„Jednou jsem dva prodal,“ odpověděl Toby s okázalým, nervózním úsměvem, ale nikdo se nezasmál.

„Čím víc za něj zaplatíš, tím míň máš sklon o něm pochybovat. Je to hloupé, ale je to tak. Taky je pro všechny příjemné vědomí, že Merlin je prodejný. To je motiv, kterému všichni rozumíme, viď, Toby? Zvlášť ministerstvo financí. Dvacet tisíc franků měsíčně do švýcarské banky; no, za takové peníze by už pár rovnostářských zásad porušil ledaskdo. Takže mu Whitehall platí majlant a jeho zprávy označuje za nedocenitelné. A něco z toho opravdu je dobré,“ uznal Smiley. „Velice dobré, řekl bych, a aby taky nebylo. Pak jednoho dne Gerald přizná Percymu to největší tajemství ze všech. Merlinova klika má i svou londýnskou odnož. A řeknu ti hned, že to je začátek velice, velice chytré kličky.“ Toby postavil šálek a kapesníkem si upjatě osušil koutky úst.

„Podle Geralda je jistý zaměstnanec sovětského vyslanectví v Londýně schopen a ochoten působit jako Merlinův londýnský zástupce. Dokonce je i v tom neuvěřitelně výhodném postavení, že může tu a tam použít zařízení vyslanectví k tomu, aby hovořil s Merlinem do Moskvy, posílal a přijímal zprávy. A když se podniknou všechna myslitelná bezpečnostní opatření, bude Gerald dokonce občas schopen uspořádat tajné setkání s tímhle zázračným mužem, udělat normální brífink a debrífink, klást mu doplňující otázky a dostávat od Merlina odpovědi skoro obratem. Budeme tomu sovětskému činiteli říkat třeba Alexej Alexandrovič Poljakov a budeme předstírat, že pracuje v kulturním oddělení sovětského velvyslanectví. Sleduješ mě?“

„Nic jsem neslyšel,“ řekl Esterhase. „Ohluchl jsem.“

„Zajímavé je, že už na londýnském velvyslanectví pracuje dost dlouho – přesněji řečeno devět let –, ale Merlin ho do svého stádečka přidal teprve nedávno. Možná když byl Poljakov na dovolené v Moskvě, ne?“

„Nic neslyším.“

„Poljakov začne být velmi rychle důležitý, protože netrvá dlouho a Gerald z něj udělá základní pilíř operace Magie, a zdaleka nejen to. Mrtvé schránky v Amsterodamu a v Paříži, tajné inkousty, mikrotečky, to všechno pokračuje dál, ale volněji. Mít Poljakova hned za humny je tak pohodlné, že toho prostě nejde nevyužít. Některé Merlinovy nejlepší materiály se dostanou tajně do Londýna diplomatickou poštou; Poljakovovi stačí otevřít obálky a předat je svému protějšku v Cirkuse, Geraldovi nebo někomu, koho Gerald určí. Ale nesmíme zapomínat, že tahle část merlinské operace je absolutně přísně tajná. I komise Magie je tajná, ale to je dost široce známé tajemství. Jinak to nejde. Operace je rozsáhlá, příjem je rozsáhlý, jen zpracování a distribuce si žádá spoustu úředničiny: přepis, překlad, kódování, písařky, hodnotitele a já nevím koho ještě. S ničím z toho si samozřejmě Gerald hlavu nedělá; naopak, docela se mu to líbí, protože být Geraldem je umění a znamená to především být jedním z davu. Vede komisi Magie někdo zdola? Zprostředka nebo shora? Docela se mi líbí Karlův popis komise, tobě ne? Prý je to čínské rčení. Komise je zvíře se čtyřma zadníma nohama.

Ale ta londýnská větev – ta Poljakovova – o té ví jen původní magický kruh. Skordeno, de Silsky a celá ta parta, ti můžou pro Merlina makat jako šílení venku po světě. Ale tady v Londýně, ta operace s bratrem Poljakovem, to, jak je celá ta klička zamotaná, to je hodně tajné tajemství a má to svoje dobré důvody. Ty, Percy, Bill Haydon a Roy Bland. Vy čtyři jste magický kruh, je to tak? A teď budeme chvilku spekulovat o tom, jak to funguje, myslím podrobně. Existuje dům, to víme. I tak ale všechny schůzky v něm se organizují velice složitě, to je jisté. Kdo se s ním schází, Toby? Kdo řídí Poljakova? Ty? Roy? Bill?“ Smiley uchopil kravatu za širší konec, obrátil hedvábnou podšívku ven a začal si cídit brýle. „Všichni,“ odpověděl si na svou otázku sám. „Co ty na to? Občas se s ním schází i Percy. Odhadl bych to tak, že Percy v téhle hře představuje autoritu: ’Nebylo by načase vzít si dovolenou? Mluvil jste tenhle týden se svou ženou?‘ To by Percymu určitě šlo. Ale komise Magie používá Percyho zřídka. Je to hlavoun a musí zůstat vzácný. Pak je tady Bill Haydon; Bill se s ním jistě schází. To se nejspíš děje častěji. Bill ví o Rusku neuvěřitelně mnoho a navíc je zábavný. Mám takový pocit, že by si s Poljakovem docela rozuměli. Myslím, že Bill září, když dojde na brífink a na doplňující otázky, ne? On se stará o to, aby jisté vzkazy došly do Moskvy. Občas s sebou vezme Roye Blanda, občas pošle Roye samotného. Předpokládám, že tuhle práci si rozdělují mezi sebou. Roy je koneckonců ekonomický odborník a šéf přes satelity, takže v tomhle ohledu si určitě taky mají o čem povídat. A občas – řekněme o narozeninách, Toby, nebo o Vánocích, nebo při zvláštních příležitostech, kdy bylo na místě poděkování nebo předání peněz – viděl jsem, že pěkná kulatá sumička je naplánovaná taky na zábavu a na dárečky – občas, jen aby se věci trochu rozběhly, přiklušete pěkně všichni čtyři a zvednete číše na zdraví vzdáleného krále: na Merlina prostřednictvím jeho vyslance Poljakova. Konečně předpokládám, že i sám Toby má s Poljakovem o čem mluvit. Jednak jsou tu různé triky v řemesle a jednak užitečné klípky ze zákulisí velvyslanectví, které lampářům hodně pomůžou v běžném sledování zdejší rezidentury. Takže i Toby má svoje sólové schůzky. Koneckonců nesmíme zapomínat, že Poljakov má i lokální potenciál, že není jen Merlinovým londýnským zástupcem. Nestává se každý den, aby nám ochočený ruský diplomat v Londýně zobal z ruky. Trochu výcviku s fotoaparátem, a Poljakov může být ohromně užitečný přímo tady na domácí půdě. Samozřejmě za předpokladu, že nikdy nezapomeneme na své priority.“

Nespouštěl oči z Tobyho tváře. „Umím si představit, že Poljakov spotřebuje docela slušnou hromádku filmů, ne? A že jedním z úkolů toho, kdo se s ním schází, může být i doplňovat mu zásoby; nosit mu malé uzavřené balíčky. Balíčky filmu. Neexponovaného filmu, samozřejmě, protože pochází z Cirkusu. Pověz mi, Toby, buď tak hodný, říká ti něco jméno Lapin?“

Olíznutí, zamračení, úsměv, pohyb hlavou vpřed: „Jasně, Georgi, Lapina znám.“

„Kdo přikázal zničit zprávu lampářů o Lapinovi?“

„Já, Georgi.“

„Z vlastní iniciativy?“

Úsměv se o něco rozšířil. „Poslyš, Georgi, já jsem v poslední době postoupil trochu výš, vzpomínáš?“

„Kdo řekl, že Connii Sachsovou je potřeba vyhodit?“

„No, myslím, že Percy, ale nevím určitě. Řekněme Percy, nebo Bill. Víš, jak to s velkými operacemi chodí. Je potřeba čistit boty, mýt nádobí, pořád je něco.“ Pokrčil rameny. „Možná to byl Roy. Nevím.“

„Takže ti rozkazují všichni tři,“ prohlásil Smiley jakoby nic. „To je od tebe neopatrnost, Toby. Měl bys mít víc rozumu.“

To se Esterhaseovi nelíbilo ani trošku.

„Kdo ti řekl, abys dal Maxe k ledu, Toby? Stejní tři lidé? Víš, já to všechno musím hlásit Laconovi. Hrozně teď na mě tlačí. Na něm zřejmě zase sedí ministr. Kdo to byl?“

„Georgi, mluvil jsi s nesprávnými lidmi.“

„Jeden z nás s nimi mluvil,“ souhlasil klidně Smiley. „To nepochybně. Chtějí taky vědět, jak to bylo s Westerbym: kdo přesně mu nasadil ten náhubek. Stejný člověk, co tě poslal do Sarrattu s tisícovkou babek v bankovkách a příkazem uklidnit Jima Prideauxe? Mně jde jen o fakta, Toby, ne o skalpy. Znáš mě, já nejsem pomstychtivý typ. Nikdo přece netvrdí, že nejsi naprosto loajální. Otázka je jen ke komu.“ Pak dodal: „Ale oni to dost naléhavě chtějí vědět, víš? Dokonce jsem zaslechl i nějaké ošklivé řeči o tom, že povolají konkurenci. A o to nikdo nestojí, ne? To je jako pohádat se s manželkou a hned běžet k advokátovi; je to nevratný krok. Kdo ti řekl, že máš Jimovi vyřídit, ať zapomene na Za krejčího, za ševce? Věděl jsi, co to znamená? Dozvěděl ses to přímo od Poljakova, je to tak?“

„Proboha,“ zašeptal Guillam. „Pusť mě na toho hajzla.“

Smiley ho ignoroval. „Budeme si ještě povídat o Lapinovi, ano? Co ten tady dělal?“

„Pracoval pro Poljakova.“

„Jako jeho tajemník v kulturním oddělení?“

„Jako jeho pochůzkář.“

„Ale můj milý Toby, na co proboha by kulturní atašé potřeboval pochůzkáře?“

Esterhase nespouštěl ze Smileyho oči. Je jako pes, říkal si v duchu Guillam, neví, jestli má čekat kost, nebo kopanec. Esterhase přejížděl očima ze Smileyho tváře k jeho rukám a zpátky, neustále kontroloval ta místa, která mohou něco prozradit.

„Ale nech těch nesmyslů, Georgi,“ prohlásil Toby ledabyle. „Poljakov dělá pro moskevskou Centrálu. Víš to stejně dobře jako já.“ Přehodil si nohu přes nohu, a jako by se mu vrátila stará drzost, rozvalil se v křesle a usrkl studeného čaje.

Kdežto Smileyho, jak Guillamovi připadalo, to na okamžik vyvedlo z míry. Z toho Guillam ve svém duševním zmatku paradoxně vyvodil, že je nepochybně sám se sebou velice spokojený: možná proto, že konečně začal mluvit Toby.

„Prosím tě, Georgi,“ vykládal Toby, „nejsi přece dítě: jen si vzpomeň, kolik operací jsme takhle řídili. Koupili jsme Poljakova, jasné? Poljakov je gorila Moskvy, ale pro nás špehuje. Musí ovšem před svými lidmi předstírat, že naopak špehuje nás. Jak jinak by mu to prošlo? Jak jinak by do toho domu mohl každou chvíli chodit, nikde žádný doprovod, žádné chůvy, všechno úplně jednoduché? Chodí do našeho obchodu a nosí si domů dobroty. Tak mu ty dobroty dáme. Pytel odrobinek, aby je mohl poslat domů a tam ho poplácávali po rameni a říkali mu, jaký je chlapák. Stává se to každý den.“

Guillamovi se teď točila hlava směsí obdivu a zuřivosti; Smiley ale zjevně uvažoval velmi jasně.

„A tohle je mezi čtyřmi zasvěcenci taková standardní historka, je to tak?“

„No, standardní, to nevím,“ pokrčil Toby rameny a udělal velice maďarské gesto, roztáhl prsty na ruce a naklonil ji ze strany na stranu.

„Tak kdo je Poljakovův agent?“

Guillam viděl, že tahle otázka je pro Smileyho velice důležitá, že celou tuhle složitou okliku podnikl jen proto, aby se k ní dopracoval. Guillam čekal, pohled upřený chvíli na Esterhaseho, který už zdaleka nebyl tak sebejistý, a chvíli na Smileyho jogínsky vyrovnanou tvář. Uvědomil si, že už i on chápe, jakou složitou a chytrou kličku to Karla uvázal, řečeno Smileyho slovy – a proč on sám vedl ten vyčerpávající rozhovor s Allelinem.

„Ptám se tě na úplně jednoduchou věc,“ naléhal Smiley. „Kdo je hypoteticky Poljakovův agent uvnitř Cirkusu? Proboha Toby, nedělej hloupého: Jestli Poljakov kryje svoje schůzky s vámi tím, že špehuje Cirkus, tak musí mít v Cirkusu nějakého špeha, je to tak? Tak kdo to je? Nemůže se po schůzce s vámi vrátit na velvyslanectví s plnou taškou cirkusových odrobinek a říct: ’Ale, to mi dali hoši.‘ Musí mít nějakou historku, a dobrou historku; celý příběh namlouvání, naverbování, tajných schůzek, peněz a motivů. Není to tak? Proboha, tohle přece není jen Poljakovovo krytí, to je jeho záchranné lano. Musí být důkladné. Musí být přesvědčivé. Řekl bych, že to v celé té hře hrálo hodně důležitou roli. Tak kdo je to?“ ptal se vlídně Smiley. „Ty? Toby Esterhase předstírá, že zrazuje Cirkus, aby udržel Poljakova ve hře? Smekám, Toby, to stojí za celou hrst medailí.“

Čekal a Toby přemýšlel.

„Vydal ses na hodně dlouhou cestu, Georgi,“ řekl nakonec Toby. „Co se stane, když nedojdeš až na druhý konec?“

„I když mám za sebou Lacona?“

„Přiveď Lacona sem. A taky Percyho, a Billa. Proč jdeš za malou rybou? Jdi za těmi velkými, zkus to na ně.“

„Já myslel, že ty v poslední době patříš mezi ty velké. Byl bys pro tu roli jako dělaný. Maďarský původ, naštvaný kvůli povýšení, slušný přístup, ale ne zas moc… chytrý, má rád peníze… kdybys ty byl jeho agent, měl by Poljakov historku, která opravdu sedí a funguje. Velká trojka ti nasype ty odrobinky, ty je předáš Poljakovovi, Centrála si myslí, že je Toby jejich, všichni mají, co chtějí, všichni jsou spokojení: jediný problém nastane, když se ukáže, že jsi Poljakovovi předával korunovační klenoty a za ně jsi dostával ruské odrobinky. Kdyby se snad opravdu ukázalo, že to tak bylo, tak budeš potřebovat hodně dobré přátele. Například nás. Takhle to říká ta moje teorie – jen abych to dokončil. Že Gerald je ruský krtek, řízený Karlou. A že obrátil Cirkus naruby.“

Esterhase vypadal, že mu není úplně dobře. „Georgi, poslouchej. Jestli se pleteš, nechci se plést taky, chápeš?“

„Ale jestli má pravdu, tak chceš mít pravdu i ty,“ vložil se do toho Guillam, ačkoli většinou mlčel. „A čím dřív budeš mít pravdu, tím budeš radši.“

„Jistě,“ odpověděl Toby, který si vůbec neuvědomil ironii. „Jasně. Totiž, Georgi, myšlenka je to hezká, ale proboha, každý má dvě stránky, agenti obzvlášť, a možná ty to vidíš z té špatné. Poslouchej: Kdo kdy o Magii řekl, že jsou to odrobinky? Nikdo. Nikdy. Jsou to skvělé věci. A ty potkáš jednoho chlapíka, co si otevírá hubu a plive špínu, a obrátíš kvůli tomu naruby půl Londýna. Rozumíš? Koukni, já dělám, co mi řeknou. Jasné? Řeknou mi, dělej Poljakovovi nastrčeného panáka, tak ho dělám. Předej mu tenhle film, tak ho předám. Jsem v hrozně nebezpečné situaci,“ vysvětlil. „Pro mě je opravdu nebezpečná.“

„To je mi líto,“ řekl Smiley směrem k oknu, a skulinou v zácloně se znova zadíval na náměstí. „Musí ti to asi dělat dost starosti.“

„A jaké,“ potvrdil Toby. „Mám vředy, nemůžu jíst. Hrozná situace.“

Ke Guillamově vzteku pak všichni tři chvilku setrvali v soucitném mlčení nad hroznou situací Tobyho Esterhaseho.

„Toby, nelhal bys mi ohledně těch chův, že ne?“ ptal se Smiley a stále se díval z okna.

„Georgi, přísahám při všem, co je mi svaté.“

„Co bys použil na takovouhle práci? Auta?“

„Kejklíře. Támhle u nádraží bych postavil autobus a nechal bych je tady procházet a střídat se.“

„Kolik?“

„Osm, deset. V tuhle roční dobu možná šest. Spousta je jich nemocných, a taky jsou Vánoce,“ dodal nevrle.

„A jednoho člověka samotného?“

„Nikdy. Zbláznil ses? Jednoho člověka! To si myslíš, že vedu koloniál nebo co?“

Smiley odstoupil od okna a znova si sedl.

„Poslyš, Georgi, to je opravdu ale hrozný nápad, co tu vykládáš. Já jsem vlastenec, proboha,“ opakoval Toby.

„Jakou práci dělá Poljakov v londýnské rezidentuře?“

„Polly pracuje sólo.“

„Řídí svého skvělého špeha uvnitř Cirkusu?“

„No jo. Z běžné práce ho stáhli a dali mu volnou ruku, aby se mohl starat o Tobyho, mistra špiona. Všechno jsme to probrali, celé hodiny jsem s ním nad tím seděl. ’Poslechni,‘ povídám mu, ’Bill mě podezírá, moje manželka mě podezírá, moje děti mají příušnice a já nemám na doktora.‘ Prostě všechny tyhle kecy, co na člověka zkoušejí agenti, jsem Pollymu přeříkal, aby se doma mohl tvářit, že to tak opravdu je.“

„A kdo je Merlin?“

Esterhase zavrtěl hlavou.

„Přinejmenším jsi ale slyšel, že sídlí v Moskvě,“ řekl Smiley. „A že pracuje v sovětské tajné službě, na dost vysokém postu, a kdovíco ještě?“

„Ano, to mi řekli,“ souhlasil Esterhase.

„Proto s ním Poljakov může komunikovat. Samozřejmě v zájmu Cirkusu. Tajně, aniž by jeho okolí pojalo nějaké podezření.“

„No jistě.“ Toby zase spustil své litanie, ale Smiley jako by naslouchal zvukům mimo pokoj.

„A co Za krejčího, za ševce?“

„Nemám ponětí, co to má být. Dělám, co mi Percy řekne.“

„A Percy ti řekl, abys srovnal Jima Prideauxe?“

„No jo. Možná to byl Bill, nebo snad Roy; vlastně počkat, byl to Roy. Já musím jíst, Georgi, chápej. Nemůžu si pod sebou podřezat větev.“

„Je to dokonale vymyšlené; je ti to jasné, ne, Toby?“ poznamenal Smiley tiše a jakoby z dálky. „Za předpokladu, že to je vymyšlené. Všichni, kdo mají pravdu, ji najednou nemají: Connie Sachsová, Jerry Westerby… Jim Prideaux… dokonce i Řídící.

Pochybovače to umlčí dřív, než stačí promluvit… možnosti jsou nekonečné, jak člověk jednou vyhmátne tu základní lež. Moskevská Centrála si musí myslet, jaký skvělý zdroj v Cirkusu má; Whitehall se to samozřejmě za žádnou cenu nesmí dozvědět. Když to dovedeme k logickému závěru, tak nás Gerald nutí, abychom si škrtili v posteli vlastní děti. V jiném kontextu by to bylo krásné,“ poznamenal skoro zasněně. „Chudáku Toby; ano, je mi to jasné. Musel sis užít svoje, lítal jsi mezi nimi jako hadr na holi.“

Toby už měl připravený další proslov. „Přirozeně jestli můžu něco udělat, myslím něco praktického, znáš mě přece, Georgi, já vždycky rád pomůžu. Proč ne. Moji mládenci jsou slušně vycvičení, jestli si je chceš půjčit, tak se třeba na něčem dohodneme. Nejdřív bych samozřejmě musel mluvit s Laconem. Já chci jenom, aby se celá ta věc vyjasnila. Myslím jako kvůli Cirkusu. To je všechno. Pro dobro firmy. Já jsem skromný člověk, nechci nic pro sebe, chápeš?“

„Kde je ten bezpečný dům, který máte výhradně pro Poljakova?“

„Na Zdymadlech pět, Camden Town.“

„Je tam správce?“

„Paní McCraigová.“

„Od posluchačů?“

„Jasně.“

„Je tam vestavěný odposlech?“

„Co asi myslíš?“

„Takže Millie McCraigová se stará o dům a obsluhuje záznamové zařízení.“

Přesně tak, pokýval Toby horlivě.

„Chci, abys jí za chvilku zavolal a sdělil jí, že tam přijdu na noc a že chci použít vybavení. Řekni jí, že mě povolali na speciální úkol a že má udělat, co jí řeknu. Objevím se kolem deváté. Jak kontaktujete Poljakova, když se s ním potřebujete naléhavě sejít?“

„Moji mládenci mají pokoj na Haverstock Hill. Polly jezdí každé ráno kolem na velvyslanectví a odpoledne zase domů. Když naši pověsí do okna žlutý plakát protestující proti automobilům, je to signál.“

„A v noci? O víkendech?“

„Telefonát ze špatného čísla. Ale to nikdo nedělá rád.“

„Použili jste to někdy?“

„Nevím.“

„Chceš říct, že mu neodposloucháváš telefon?“

Žádná odpověď.

„Chci, aby sis vzal na víkend volno. Vyvolalo by to v Cirkusu nějaké podezření?“ Esterhase horlivě zavrtěl hlavou. „Předpokládám, že bys u toho stejně radši nebyl, co?“ Esterhase kývl. „Řekni, že máš potíže s nějakou holkou nebo já nevím, jaké potíže tak teď míváš. Strávíš tuhle noc tady, možná i tu další. Fawn se o tebe postará, v kuchyni jsou zásoby. Co tvoje manželka?“

Guillam a Smiley přihlíželi, jak Esterhase volá do Cirkusu a chce mluvit s Philem Porteousem. Zahrál to skvěle: trochu sebelítosti, trochu spiklenectví, trochu žertování. Na severu má holku, která je do něj celá pryč, Phile, a vyhrožuje, že provede nějakou hloupost, když tam nepřijede a nebude ji držet za ruku.

„To mi nevykládej, Phile, tobě se to určitě stává pořád, já to vím. Poslyš, jak se má ta tvoje krásná nová sekretářka? Jo, a Phile, kdyby volala Mara z domova, řekni jí, že Toby má nějakou velkou práci, jo? Vyhazuju do povětří Kreml, vrátím se v pondělí. Naservíruj jí to i s oblohou, buď tak hodný. Tak ahoj, Phile.“

Zavěsil a pak vytočil číslo v severním Londýně. „Paní M., zdravím, tady je váš oblíbený přítel, poznáváte můj hlas? Fajn. Poslechněte, pošlu vám tam večer návštěvu, jednoho hodně dávného přítele, budete se divit. Nesnáší mě,“ vysvětlil jim s rukou na sluchátku. „Chce zkontrolovat dráty,“ pokračoval. „Celé to prohlédnout, zkontrolovat, přesvědčit se, že nikde nejsou žádné nebezpečné zkraty a tak, ano?“

„Kdyby dělal potíže,“ přikázal Guillam Fawnovi s upřímnou záští, když odcházeli, „tak ho svaž do kozelce.“

Na schodišti se Smiley zlehka dotkl jeho ruky. „Petere, chci, abys mi kryl záda. Uděláš to pro mě? Dej mi tak dvě minuty náskok a pak se na mě zavěs na rohu Marloes Road směrem na sever. Drž se západního chodníku.“

? ? ?

Guillam počkal a pak vyšel na ulici. Drobounce mrholilo a vzduch byl podivně teplý, jako při oblevě. Kde svítilo nějaké světlo, převalovaly se jemné vlhké oblaky, ale ve stínu je nerozeznal ani necítil; jen viděl zamlženě a musel přimhouřit oči. Jednou obešel park a pak vstoupil do hezké uličky o kus jižněji před místem schůzky Na Marloes Road přešel na západní chodník, koupil si večerník a volným tempem vyrazil podél vil a jejich velkých zahrad. Počítal chodce, cyklisty a auta a kus před sebou zahlédl George Smileyho, jak se rovnoměrným krokem vleče po chodníku domů jako prototyp Londýňana vracejícího se z práce. „Je to tým?“ ptal se předtím Guillam, ale Smiley mu to nedokázal upřesnit. „Před Abingdon Villas přejdu,“ řekl. „Hledej sólistu. Ale dívej se dobře!“

Guillam sledoval, jak se Smiley zprudka zastavil, jako by si zrovna na něco vzpomněl, riskantně vstoupil do ulice a proplétal se rušnou silnicí na druhou stranu, kde zmizel ve dveřích obchodu s alkoholem. Vzápětí Guillam zahlédl, nebo si myslel, že zahlédl, vysokou zkřivenou postavu, jak jde za ním, ale v té chvíli zastavil naproti autobus a zakryl mu jak Smileyho, tak jeho pronásledovatele. Když se zas rozjel, vypadalo to, že pronásledovatel odjel s ním, protože jediný, kdo na chodníku zbyl, byl starší muž v černé pláštěnce a látkové čepici, který postával na zastávce a četl večerník. Když Smiley vyšel z obchodu s hnědým papírovým sáčkem v ruce, muž ani nezvedl hlavu od sportovní stránky. Guillam Smileyho ještě chvíli sledoval elegantnějšími částmi viktoriánského Kensingtonu, jak prochází z jednoho klidného náměstíčka na druhé a jak vstupuje do slepých uliček a znovu se stejnou cestou vrací. Jen jednou, když Guillam zapomněl na Smileyho a instinktivně se obrátil za sebe, měl pocit, že s nimi jde ještě někdo třetí; na dlažbu prázdné ulice dopadal jakýsi zkřivený stín, ale když Guillam vykročil, stín zmizel.

Noc pak nabrala divoký spád; události běžely tak rychle, že je nestačil ani jednotlivě vnímat. Teprve o několik dní později si uvědomil, že ta postava – nebo její stín – mu připadala povědomá. Ale i pak ji nějakou dobu nedokázal zařadit. Až se pak jednou časně ráno prudce vzbudil a viděl to před očima úplně jasně: štěkavý, vojenský hlas, laskavé jednání pečlivě skrývané pod tvrdou slupkou, squashová raketa zastrčená za sejfem v kanceláři v Brixtonu, která vehnala jeho chladné sekretářce slzy do očí.

KAPITOLA TŘICET PĚT

Pravděpodobně to jediné, co téhož večera udělal Steve Macklevore špatně z hlediska klasického řemesla, bylo, že si vyčetl, že nechal dveře u spolujezdce otevřené. Když nasedl za volant, viděl sice, že vedle není zamčeno, přičetl to ale vlastní nedbalosti. Jim Prideaux rád říkával, že přežít znamená nepřestat nikdy být podezíravý. Purista by prohlásil, že i uprostřed téhle obzvlášť příšerné páteční dopravní špičky, za obzvláště příšerného večera, v jedné z těch rámusivých postranních uliček ústících do spodní části Champs-Élysées, měl Macklevore předpokládat, že Ricki Tarr odemkne dveře spolujezdce a namíří na něj pistoli. Jenže život v pařížské rezidenci si zrovna žádnou zvláštní pohotovost nežádal a většinu pracovního dne Macklevore strávil tím, že vykazoval týdenní výdaje a vyplňoval pro hospodyňky pracovní výkazy svých lidí. Celodenní nudu přerušil jen dlouhý oběd s váhavým anglofilem z labyrintu francouzské tajné služby.

Auto, zaparkované pod limetou napůl umírající z výfukových plynů, mělo cizí značku a vzadu nálepku CC, protože rezidentura měla konzulární krytí, ačkoli ho nikdo nebral moc vážně. Macklevore byl starý mazák, nevysoký bělovlasý chlapík z Yorkshiru, a měl za sebou dlouhou řádku konzulárních misí, jež mu v očích světa nevynesly žádné zvláštní povýšení. Paříž z nich byla poslední. Neměl Paříž nijak zvlášť rád a po těch dlouhých letech, kdy operoval na Dálném východě, věděl, že ani Francouzi nejsou zrovna jeho typ. Ovšem před odchodem na odpočinek si nemohl přát nic lepšího. Peníze byly slušné, bydlení pohodlné a za těch deset měsíců, co tady už byl, se po něm nechtělo nic víc, než aby se tu a tam postaral o nějakého projíždějícího agenta, aby občas nakreslil nějakou tu značku křídou, aby dělal pošťáka při nějakých intrikách Londýnského střediska a aby bavil hasiče, kteří přijedou na návštěvu.

Tedy až dosud. Teď totiž seděl ve vlastním autě, Tarr mu zarýval hlaveň pistole do žeber a druhou ruku měl kamarádsky položenou na jeho rameni, připraven urvat mu hlavu, kdyby se pokusil o nějaký podraz. Jen kousek od nich spěchaly dívky na metro a ještě o další dva metry dál se doprava úplně zastavila; mohla takhle trčet klidně hodinu. Nikoho ani nenapadlo zajímat se o dva muže, kteří si přátelsky povídají v zaparkovaném autě.

Tarr mluvil od chvíle, co Macklevore dosedl. Říkal, že potřebuje poslat zprávu Allelinovi. Bude označená jako soukromá a rozšifrujte osobně a Tarr by rád, aby si Steve sedl k mašině a odeslal ji. On, Tarr, na něj přitom bude koukat s pistolí v ruce.

„Co jsi sakra dělal celou tu dobu, Ricki?“ stěžoval si Macklevore, když zavěšeni do sebe mířili zpátky na rezidenturu. „Celá služba tě hledá, to snad víš, ne? Jestli tě najdou, stáhnou tě z kůže. Jen tě uvidíme, máme ti provést strašlivé věci.“

Uvažoval o tom, že by se k Tarrovi prudce otočil a přitom ho praštil do krku, věděl ale, že není dost rychlý a Tarr že by ho zabil. Zpráva bude mít tak do dvou set skupin, vysvětloval Tarr, když Macklevore odmykal a rozsvěcel. Až je Steve odvysílá, počkají spolu u stroje na Percyho odpověď. A jestli se Ricky nemýlí, tak si to Percy nejpozději zítra přižene do Paříže, aby si s ním promluvil. Ta schůzka se odehraje taky tady na rezidentuře, protože Tarr usoudil, že je o něco málo méně pravděpodobné, že by se ho Rusové pokusili zabít na britském konzulátu.

„Ty ses pominul na rozumu, Ricki. Zabít tě nechtějí Rusové, ale my.“

První místnosti se říkalo recepce; víc toho z krytí nezbylo. Byl tu starý dřevěný pult a po špinavých stěnách visely staré pokyny pro britské občany. Tarr levou rukou Macklevora prohledal, jestli nemá zbraň, ale nenašel nic. Byl to atriový dům a většina citlivého vybavení byla na protější straně: šifrérna, trezor a přístroje.

„Ty ses zbláznil, Ricki,“ varoval Macklevore monotónně, když ho vedl přes několik prázdných kanceláří a stiskl zvonek k šifrérně. „Vždycky sis myslel, že jsi Napoleon Bonaparte, a teď už ti přeskočilo úplně. Pochytal jsi od svého táty zbytečně moc náboženství.“ Ocelová špehýrka se odsunula a za ní se objevil zmatený, trochu přihlouplý obličej. „Můžeš jít domů, Bene. Jdi domů k paničce, ale zůstaň na telefonu, kdybych tě potřeboval, hodný kluk. Knihy nech, kde jsou, a do strojů zastrkej klíčky. Budu za chvíli mluvit s Londýnem, ale popluju pod vlastní plachtou.“

Tvář zmizela a oni čekali, než chlapec zevnitř odemkne: jeden klíč, druhý klíč, západka.

„Tady ten pán přijel z Východu, Bene,“ vysvětlil Macklevore, když se dveře otevřely. „Je to jeden z mých nejváženějších kontaktů.“

„Dobrý den, pane,“ pozdravil Ben. Byl to vysoký brýlatý chlapec s upřeným pohledem; tak nějak by si člověk asi představoval matematika.

„Tak už utíkej, Bene. Neodečtu ti to z platu. Máš plně placený volný víkend, a ani mi to nemusíš vracet. Tak už zmiz.“

„Ben zůstane tady,“ řekl Tarr.

? ? ?

Světlo na Cambridge Circus bylo žlutavé a z krejčovské dílny ve třetím patře, kde stál Mendel, se mokrý asfalt leskl jako laciné zlato. Byla téměř půlnoc a on tam čekal už tři hodiny. Stál mezi krajkovou záclonou a věšákem, stál tak, jak stojí policisté po celém světě, váhu rozloženou rovnoměrně na obě chodidla, nohy rovné, trochu zakloněný dozadu. Klobouk si stáhl do čela a zvedl límec, aby ho při pohledu z ulice neprozradila bílá tvář, ale oči, kterými sledoval hlavní vchod před sebou, se leskly jako kočičí oči v černé díře. Mohl čekat ještě tři hodiny, ještě šest; Mendel byl zase na stopě a čichal kořist. A co bylo ještě lepší, Mendel byl noční pták; tma, která v krejčovně vládla, ho skvěle probrala. Z náměstí se sem moc světla nedostalo a ta trocha osvětlovala strop v bledých čtvercích. Všechno ostatní, stříhací stoly, štůčky látek, přikryté šicí stroje, napařovací žehlička, podepsané fotografie šlechty, ty všechny věci tu byly, protože je viděl při odpolední obhlídce; světlo se k nim nedostalo a teď je sotva rozeznal.

Z okna viděl většinu možných přístupových cest: osm nebo devět nerovných ulic a uliček, které se z neznámého důvodu rozhodly sejít zrovna na Cambridge Circus. Domy mezi nimi působily jako náhodná sbírka laciných cetek posbíraných v troskách impéria: římská banka, divadlo podobné velké odsvěcené mešitě. Za nimi se tyčily věžáky jako armáda robotů. Růžové nebe se pomalu plnilo mlhou.

Proč je takové ticho? napadlo ho. Divadlo se už dávno vyprázdnilo, ale do Soho je to odsud, co by kamenem dohodil; proč tamní zábavní podniky nevyšlou i sem taxíky a skupinky povalečů? Ani jediné zelinářské auto nezarachotilo po Shaftesbury Avenue cestou do Covent Garden.

Mendel si dalekohledem znova prohlédl budovu proti sobě. Zdálo se, že spí ještě tvrději než její sousedé. Dvoukřídlé dveře v průčelí byly zavřené a v přízemí se v žádném okně nesvítilo. Jen ve čtvrtém patře, v druhém okně zleva, bylo vidět slabé světlo a Mendel věděl, že to je noční služebna; Smiley mu to řekl. Krátce zvedl dalekohled ke střeše, kde se proti nebi rýsovala divoká houština antén; a pak dolů, ke čtyřem potemnělým oknům radistů. „V noci všichni chodí hlavním vchodem,“ říkal Guillam. „Je to ekonomické opatření, aby se ušetřilo na strážných.“

Během těch tří hodin odměnily Mendela za jeho pozornost jen tři události; jedna za hodinu, to není moc: V půl desáté přijel modrý ford tranzit a z něj vystoupili dva muži, kteří nesli něco, co vypadalo jako krabice se střelivem. Odemkli si sami dveře a zavřeli za sebou, hned jak byli uvnitř; Mendel to všechno polohlasem komentoval do telefonu. V deset dorazila pravidelná pošta; i na to ho Guillam upozornil. Pošta sbírala citlivé dokumenty z detašovaných pracovišť a na víkend je ukládala do bezpečí v Cirkusu. Staví postupně v Brixtonu, v Actonu a v Sarrattu, v tomhle pořadí, říkal Guillam, a nakonec na Admiralitě, a do Cirkusu dorazí kolem desáté. V tomhle případě přijela přesně v deset a zevnitř z budovy vyšli další dva muži, aby pomohli s vykládáním. To Mendel také ohlásil a Smiley potvrdil příjem trpělivým „Děkuji“.

Sedí Smiley? Je potmě jako Mendel? Mendel měl pocit, že ano. Ze všech těch divných patronů, co v životě poznal, byl Smiley ten nejdivnější. Když se na něj člověk podíval, myslel by, že neumí ani sám přejít přes silnici, ale stejně dobře byste mohli nabízet ochranu ježkovi. Šašci, uvažoval Mendel. Celý život pronásleduje zločince, a jak nakonec dopadne? Vloupá se do cizího majetku, stojí ve tmě a špehuje Šašky. Se Šašky nikdy nechtěl nic mít, než poznal Smileyho. Považoval je za partičku amatérů a studentíků, kteří do všeho strkají nos; považoval je za protiústavní; myslel si o nich, že to nejlepší, co pro svůj i veřejný prospěch dokážou udělat, je říkat „ano, pane, ne, pane“ a ztrácet dopisy. I když vlastně, až na vzácné výjimky Smileyho a Guillama, si to myslel dodnes.

Krátce před jedenáctou, asi před hodinou, dorazil taxík. Obyčejné londýnské licencované taxi. Zastavilo u divadla. I na tohle ho Smiley upozornil: ve Službě je zvykem nejezdit taxíkem až ke dveřím. Někdy taxíky stavěly u Foyles, některé na Old Compton Street nebo u některého obchodu; většina lidí měla nějaký svůj oblíbený krycí cíl a ten Allelinův bylo divadlo. Mendel Allelina nikdy neviděl, ale popsali mu ho, a když se na něj teď díval dalekohledem, poznal ho bez nejmenší pochybnosti: veliký, mohutný chlapík v tmavém kabátě; všiml si dokonce, jak se taxikář ušklíbl nad spropitným a něco za ním volal, když Alleline hledal v kapse klíče. Přední dveře nejsou zajištěné, vysvětloval Guillam, jen zamčené. Bezpečnostní opatření začínají až dál, nalevo v chodbě. Alleline sídlí v pátém patře. Světlo z jeho okna neuvidíte, ale má tam světlík a světlo se odráží na komíně. A opravdu, před Mendelovýma očima se na hrubých cihlách objevil žlutý čtverec. Alleline vstoupil do své kanceláře.

A mladý Guillam potřebuje dovolenou, myslel si Mendel. Tohle už taky viděl: tvrďáci, kteří se ve čtyřiceti sesypou. Zavřou to v sobě, předstírají, že se nic neděje, spoléhají na dospělé, kteří nakonec přece jen nejsou tak docela dospělí, jak se ukáže, a jednoho dne se jim to všechno sesype pod rukama, jejich hrdinové se zhroutí z piedestalu a oni sedí u psacího stolu a zalévají piják slzami.

Položil předtím sluchátko na podlahu. Teď ho zvedl a ohlásil: „Tak to vypadá, že nám píchačkami prošel Švec.“

Nadiktoval poznávací značku taxíku a zase čekal. „Jak vypadal?“ zeptal se tiše Smiley.

„Jako by spěchal,“ odpověděl Mendel.

„To je správně.“

Tenhle se ale nezhroutí, usoudil Mendel pochvalně; Smiley je takový ten slabý doubek. Vypadá, že by ho člověk jedním fouknutím vyvrátil, jenže když přijde bouřka, je na konci on jediný, kdo zůstane stát. Během těchto úvah zastavilo další taxi, přímo u hlavního vchodu, a vylezla z něj vysoká nespěchavá postava, která opatrně vystoupila po schodech, jako někdo, kdo si dává pozor na srdce.

„A máme tu Krejčího,“ zamumlal do telefonu Mendel. „A vida, Vojáček je tady taky. Koukám, že chystají válečnou poradu. Já bych radil opatrnost.“

Starý Mercedes 190 vyrazil z Earlham Street, projel mu přímo pod oknem a stejným obloukem dojel až k severnímu rohu Charing Cross Road, kde zaparkoval. Vylezl mladý mohutný muž se zrzavými vlasy, zabouchl dveře a hnal se ke vchodu, aniž vytáhl klíčky ze zapalování. Později se ve čtvrtém patře rozsvítilo další okno – ke společnosti se přidal Roy Bland.

Teď už potřebujeme vědět jen to, kdo vyjde ven, pomyslel si Mendel.

KAPITOLA TŘICET ŠEST

Domky Na Zdymadlech patrně získaly své jméno od nedalekých zdymadel u Campden a Hampstead Road. Byla to řádka čtyř budov z devatenáctého století, vystavěných uprostřed půlkruhové ulice. Každá měla tři patra a sklep a za sebou ohrazenou zahradu, která vedla až k Regent’s Canal. Nesly čísla dva až pět; číslo jedna buď už spadlo, nebo ho nikdy ani nepostavili. Číslo pět tvořilo severní konec a jako bezpečný dům by už snad nemohlo být lepší. Na třiceti metrech mělo tři přístupové cesty a stezka podle kanálu nabízela dvě další. Severně ležela Camden Street Road, kde se dalo ztratit v provozu; jižním a západním směrem byly parky a Primrose Hill. A co bylo ještě lepší, čtvrť neměla žádný sociální profil a ani žádný nevyžadovala. Některé domy byly přestavěny na jednopokojové bytečky a u dveří měly deset zvonků jako klávesnice psacího stroje, jiné byly renovovány ve velkém stylu a zvonek měly jen jeden. Číslo pět mělo dva: jeden patřil Millii McCraigové, druhý jejímu podnájemníkovi panu Jeffersonovi.

Paní McCraigová byla nábožensky založená a pořád na něco vybírala, což byl mimochodem skvělý způsob, jak mít pod dohledem sousedy; oni ovšem její náboženský zápal takhle nevnímali. O Jeffersonovi, jejím nájemníkovi, se vědělo, že je cizinec, dělá něco kolem ropy a je pořád pryč. Na Zdymadlech měl mládenecký byt. Sousedi, pokud se vůbec obtěžovali věnovat mu pozornost, ho považovali za důstojného a uzavřeného. Stejný názor by si patrně učinili o Georgeovi Smileym, kdyby ho náhodou toho dne v devět večer zahlédli v šeru přede dveřmi, jak ho Millie McCraigová pouští dovnitř a zatahuje cudné záclony.

Byla to šlachovitá skotská vdova v hnědých punčochách, s rovně sestřiženými vlasy a lesklou, vrásčitou kůží starého muže. V zájmu Boha a Cirkusu vedla biblické školy v Mozambiku a misii pro námořníky v Hamburku, a i když byla poté celých dvacet let profesionální odposlouchávačkou, měla pořád tendenci vidět ve všech mužích hříšníky. Smiley nedokázal odhadnout, co si myslí. Od okamžiku, kdy vstoupil, cítil z jejího chování jakýsi hluboký, osamělý klid; vodila ho po domě jako zámecká paní, jejíž hosté dávno zemřeli.

Nejdřív polosuterén, kde bydlela ona sama, plný rostlin a té směsi starých pohlednic, stolků s mosaznými deskami a vyřezávaného černého nábytku, která jako by se sama shromažďovala okolo zcestovalých britských dam jistého věku a společenského postavení. Ano, když ji z Cirkusu potřebují v noci, volají jí na telefon v suterénu. Ano, nahoře je samostatná linka, ale ta je jen pro volání ven. Telefon v suterénu má paralelku nahoře v jídelně. Pak vystoupili do přízemí, což byl doslova svatostánek špatného, ale nákladného vkusu hospodyněk: křiklavé pruhy z období Regentství, moderní napodobeniny zlacených židlí, plyšové pohovky lemované šňůrami. Kuchyně se nikdo nedotkl, takže byla dost ošuntělá. Za ní stál prosklený přístavek, napůl skleník, napůl přípravna, odkud byl výhled na zarostlou zahradu a kanál. Na dlaždičkové podlaze stál starý mandl, ležel tam svazek měděného drátu a basičky s tonikem.

„Kde jsou mikrofony, Millie?“ vrátil se Smiley do obýváku.

Vždycky po dvou, odpověděla Millie, skryté za tapetami, dole v přízemí dva páry v každé místnosti a jeden v každém pokoji nahoře. Každý pár je propojený se samostatným záznamníkem. Vyšel za ní po strmých schodech. Horní patro nebylo vybavené, až na ložnici v mansardě, kde stála šedá kovová konstrukce s osmi magnetofony, čtyřmi nahoře, čtyřmi dole.

„A Jefferson o tom všem ví?“

„S panem Jeffersonem,“ prohlásila Millie upjatě, „jednáme na základě důvěry.“ Jemně tím vyjádřila svůj nesouhlas se Smileym a svou oddanost křesťanské morálce.

Když se znova vrátili dolů, ukázala mu spínače, které celý systém ovládají. V každém panelu s vypínači světel byl ještě jeden navíc. Kdykoli si Jefferson nebo některý z mládenců, jak to formulovala, potřebuje něco zaznamenat, stačí jen, aby vstal a otočil levým vypínačem. Od té chvíle se systém aktivuje hlasem; to znamená, že magnetofon se netočí, když nikdo nemluví.

„A kde jste vy, když se tohle všechno děje, Millie?“’

Ona zůstává dole, odpověděla, jako by to bylo jediné správné místo pro ženu.

Smiley otevíral skříně a skříňky, chodil z místnosti do místnosti. Pak se vrátil do přípravny s výhledem na kanál. Vytáhl z kapsy baterku a jednou blikl do zahrady.

„Jaké jsou bezpečnostní procedury?“ zeptal se Smiley a přitom zamyšleně ohmatával krajní vypínač u dveří do obýváku.

Odpovídala monotónně, jako by odpovídala v kostele. „Dvě plné láhve mléka přede dveřmi, můžete jít dál a všechno v pořádku. Žádné láhve, nevstupujte.“

Ze zimní zahrady se ozvalo slabé zaklepání. Smiley se vrátil do přípravny, otevřel skleněné dveře a po několika slovech pronesených spěšným polohlasem se znova vrátil s Guillamem.

„Petera znáte, ne, Millie?“

Možná ano, možná ne; probodla ho pohrdlivým pohledem malých tvrdých oček. Studoval panel s vypínači a přitom šmátral v kapse.

„Co to dělá? To nesmí dělat. Zarazte ho.“

Jestli má obavu, řekl Smiley, ať zavolá ze suterénní linky Lacona. Millie McCraigová se nepohnula, ale na ošlehaných tvářích se objevily dvě rudé skvrny a vztekle luskala prsty. Guillam malým šroubovákem opatrně odstranil šroubky z obou stran plastového panelu a díval se na dráty za ním. Pak velice opatrně obrátil krajní vypínač vzhůru nohama, až mu zakroutil dráty, a pak znova namontoval panel na místo, aniž se ostatních vypínačů dotkl.

„Zkusíme to teď,“ řekl Guillam. Smiley šel nahoru zkontrolovat magnetofon a Guillam zatím zpíval Old Man River hlubokým, robesonovským hlasem.

„Díky,“ otřásl se Smiley, když zase sešel dolů, „to bohatě stačí.“

Millie šla do suterénu zavolat Laconovi. Smiley tiše chystal scénu. Postavil telefon vedle křesla v obýváku a pak si připravil únikovou cestu do přípravny. V kuchyni vzal z ledničky s reklamou na Coca-Colu dvě láhve mléka a postavil je na schody, aby daly najevo, řečeno eklektickým slovníkem Millie McCraigové, že můžete jít dál a všechno v pořádku. Zul si boty a nechal je v přípravně, zhasl a zaujal místo v křesle právě ve chvíli, kdy Mendel zavolal, aby navázal spojení.

Guillam se mezitím vrátil na stezku u kanálu dál střežit dům. Stezka je hodinu po západu slunce uzavřená pro veřejnost; potom to může být cokoli, od útočiště pro milence po rejdiště nekalých živlů; ti i oni, i když z různých důvodů, vyhledávají tmu pod mosty. Té chladné noci neviděl Guillam ani jedny, ani druhé. Občas kolem projel prázdný vlak a za ním zůstala ještě větší prázdnota. Nervy měl tak napjaté a očekávání tak rozmanitá, že v té chvíli viděl celou architekturu noci v apokalyptických rozměrech: semafory na železničním mostě se změnily v šibenice, viktoriánská skladiště v obří vězení, jejichž zamřížovaná okna se rýsovala proti mlhavému nebi. Blíž cítil pach nehybné vody a slyšel šplouchání krys v ní; pak světla v obýváku zhasla a dům zůstal ve tmě, až na žluté proužky po obou stranách Milliina okna v suterénu. Z přípravny na něj dolů přes zarostlou zahradu mrkla tečka světla. Vytáhl z kapsy malou baterku, třesoucími se prsty ji namířil do míst, odkud světlo přišlo, a signál oplatil. Odteď už mohli jen čekat.

? ? ?

Tarr hodil přijatý telegram zpátky Benovi spolu s jednorázovou tabulkou ze sejfu.

„No tak,“ řekl, „zaslužte si svůj plat. Rozmontujte to.“

„Je to osobně pro vás,“ namítl Ben. „Podívejte. ’Důvěrné, od Allelina, rozšifrujte osobně.‘ Já na to nesmím ani sáhnout. To je nejvyšší utajení.“

„Udělej, co říká, Bene,“ pobídl ho Macklevore a nespouštěl oči z Tarra.

Deset minut si tři muži nevyměnili ani slovo. Tarr stál na opačném konci místnosti, hodně znervóznělý čekáním. Pistoli si zastrčil za pásek, pažbou dovnitř ke slabině. Sako měl přehozené přes židli. Košile se mu lepila potem k zádům odshora až dolů. Ben používal pravítko, aby přečetl číselné skupiny, pak pečlivě zapisoval svá zjištění na list milimetrového papíru, který měl před sebou. Aby se lépe soustředil, opíral jazyk o zuby, a teď trochu mlaskl, jak ho stáhl zpátky. Odložil tužku a nabídl papír Tarrovi.

„Přečtěte to nahlas,“ pobídl ho Tarr.

Benův hlas byl melodický a trochu zadýchaný. „Důvěrné pro Tarra od Allelina rozšifrujte osobně. Rozhodně žádám objasnění a/nebo vzorky zboží, než splním vaši žádost. Uvozovky informace klíčová pro bezpečnost Služby uvozovky nestačí. Připomínám, že po svém ostudném zmizení tady nejste v nejlepším postavení stop. Okamžitě opakuji okamžitě se svěřte Macklevorovi stop velitel.“

Ben ještě ani nedočetl, když se Tarr začal smát podivným, hysterickým způsobem.

„To je ono, Percy,“ vykřikl. „Ano opakuji ne! Víte, proč zdržuje, Beníku? Přemýšlí, jak by mě co nejlíp střelil do zad! Tak dostali mou ruskou holku. A teď to hraje úplně stejně, hajzl jeden.“

Cuchal přitom Benovi vlasy, křičel na něj a smál se. „Varuju vás, Bene, v tomhletom podniku je pár pěkných hajzlů, a když někomu z nich budete věřit, tak se zralého věku nedožijete!“

? ? ?

Smiley v potemnělém pokoji také čekal, seděl v nepohodlném křesle vybraném hospodyňkami, ucho nepohodlně opřené o sluchátko telefonu. Občas něco polohlasem řekl a Mendel mu stejně odpověděl, většinou ale oba mlčeli. Náladu měl stísněnou, snad dokonce trochu pochmurnou. Jako herec, který vnímá blížící se zklamání, než se zvedne opona, který cítí, jak se velké věci vytrácejí k malému, zlému konci; stejně jako se sama smrt zdá malá a zlá po velkých životních bojích. Neměl ani v nejmenším pocit vítězné bitvy. Jeho myšlenky, jako často, když měl strach, se týkaly lidí. Neměl žádné teorie, nikoho konkrétně nesoudil. Jen uvažoval o tom, jak se to všech dotkne, a cítil se za to zodpovědný. Myslel na Jima a Sama a Connii a Jerryho Westerbyho a na tu spoustu osobní loajality, která byla zrazena; zvlášť pak myslel na Ann a na ten podivně nesouvislý rozhovor na cornwallských skalách, přemýšlel o tom, jestli mezi lidskými bytostmi vůbec existuje nějaká láska, která není založená na tom či onom druhu sebeklamu; přál si, aby se mohl prostě zvednout a odejít dřív, než se to stane, ale nemohl. Měl také starost, otcovskou starost o Guillama a přemýšlel, jak to asi bude snášet, až bude donucen docela a bezvýhradně dospět. Znovu myslel na ten den, kdy pochoval Řídícího. Myslel na zradu a uvažoval, jestli snad existuje nesmyslná zrada, jako existuje například nesmyslné násilí. Dělalo mu starosti, že si připadá tak na mizině; že všechny intelektuální nebo filozofické principy, kterých se kdy držel, se teď naprosto rozpadají tváří v tvář lidské situaci.

„Děje se něco?“ zeptal se Mendela do telefonu.

„Pár opilců,“ hlásil Mendel, „zpívají Chci vidět džungli, když je mokrá deštěm.“

„Neznám,“ odpověděl Smiley.

Přehodil si telefon k levému uchu, vytáhl pistoli z kapsy saka, kde už stačila zničit skvělou hedvábnou podšívku. Nahmátl pojistku a chvilku si pohrával s představou, že neví, kterým směrem je zajištěná a kterým odjištěná. Vyhodil zásobník a zase ho vrátil dovnitř a vzpomněl si, jak to stokrát dělal v poklusu, na noční střelnici v Sarrattu před válkou, vzpomínal, že se střílí vždycky oběma rukama, pane, jedna drží pistoli a jedna zásobník, pane; a že se součástí cirkusového folklóru stalo tvrzení, že ukazováček se má položit na hlaveň a spoušť mačkat prostředníčkem. Ale když to zkusil, připadal mu ten pocit absurdní a zapomněl na to.

„Jdu se projít,“ oznámil, a Mendel odpověděl: „Rozumím.“

S pistolí v ruce se vrátil do přípravny, poslouchal, jestli někde nevržou parkety, které by ho prozradily, ale podlaha pod prošlapaným kobercem byla nejspíš betonová, protože by mohl klidně skákat a ani by se nezachvěla. Baterkou dvakrát krátce blikl, udělal dlouhou pauzu a znovu dvakrát. Guillam okamžitě odpověděl třemi krátkými.

„Jsem zpátky.“

„Slyším,“ odpověděl Mendel.

Usadil se a zachmuřeně myslel na Ann; snít nesplnitelný sen. Zastrčil zbraň do kapsy. Z kanálu se ozvalo houkání sirény.

V noci? Člun v noci? To bude auto. Co když má Gerald jinou nouzovou proceduru, o které nic nevíme? Telefon z budky do budky, vyzvednutí autem? Co když Poljakov přece jen má pochůzkáře, pomocníka, kterého Connie neidentifikovala? Tohle už všechno probral tam a zpátky. Systém byl postavený tak, aby byl neprůstřelný, aby umožňoval schůzku za všech okolností. Když jde o řemeslo, Karla je pedant.

A ta jeho představa, že ho někdo sleduje? A co z toho? Co ze stínu, který nikdy neviděl, jen cítil, až ho záda brněla intenzitou toho pohledu; neviděl nic, neslyšel nic, jen cítil. Byl příliš starý na to, aby tomu varování nevěnoval pozornost. Zavrzání schodů, které předtím nevrzaly; zašustění závěsu, když nefoukal vítr; auto s jinou poznávací značkou, ale se stejným škrábancem na vnějším okně; podle těchhle znamení se řídil celé roky; každé z nich bylo dostatečným důvodem jednat, změnit město, změnit identitu. V téhle profesi náhody neexistují.

„Jeden odjel,“ řekl náhle Mendel. „Haló?“

„Jsem tady.“

Z Cirkusu zrovna někdo vyšel, hlásil Mendel. Předními dveřmi, ale nedokázal ho s jistotou identifikovat. Pršiplášť a klobouk. Mohutný a rychlý. Objednal si taxi přímo přede dveře a rovnou do něj nasedl.

„Vyjeli na sever, k vám.“

Smiley se podíval na hodinky. Bude tu tak za deset minut. No, za dvanáct, bude se muset někde zastavit a zavolat Poljakovovi. Pak si pomyslel: Neblázni, to samozřejmě udělal už z Cirkusu.

„Pokládám to,“ upozornil Smiley.

Na cestičce Guillam spatřil tři dlouhé záblesky. Krtek je na cestě.

? ? ?

V přípravně Smiley znovu zkontroloval, že má volnou cestu, odsunul stranou pár zahradních židlí a připíchl provázek k mandlu, aby se měl podle čeho řídit, protože ve tmě špatně viděl. Provázek vedl k otevřeným dveřím do kuchyně. Z kuchyně se chodilo do jídelny i do obýváku. Oboje dveře byly vedle sebe. Kuchyně byla dlouhá, původně to byl vnější přístavek k domu, než byla připojena prosklená přípravna. Uvažoval o tom, že využije jídelnu, ale bylo to příliš riskantní, a kromě toho z jídelny by nemohl signalizovat Guillamovi. Čekal tedy v přípravně a připadal si směšně, protože byl v ponožkách, a pořád si čistil brýle, protože se mu teplem obličeje neustále mlžily. V přípravně bylo mnohem chladněji. Obývák byl dusný a přehřátý, ale v přípravně byly vnější zdi a spousta skla a betonová podlaha pod kobercem, od které mu vlhly nohy. Krtek přijde první, myslel si, krtek hraje hostitele; i to patří k té iluzi, že Poljakov je Geraldův agent.

Londýnské taxi je padající bomba.

Tohle přirovnání se v něm pomalu sbíralo odněkud z hloubky nevědomí. Rámus, jak vjíždí do ulice; pravidelné tikání, když vyhasnou basové tóny. Chvíle rozhodnutí: Kde se zastavilo, u kterého domu, když my všichni tady v ulici čekáme ve tmě, krčíme se pod stoly nebo svíráme kousky provázku, který je to dům? Pak bouchnutí dveří, výbušné zklamání: když to slyšíš, není to pro tebe.

Ale Smiley to slyšel a bylo to pro něj.

Ozvaly se kroky jednoho páru nohou na štěrku, rychlé a rázné. Zastavily se. Špatné dveře, myslel si Smiley absurdně, jdi pryč. Pistoli držel v ruce, odjištěnou. Pořád ještě poslouchal, neslyšel nic. Jsi podezíravý, Geralde, myslel si. Jsi starý krtek, cítíš, že něco není v pořádku. Millie, napadlo ho. Millie odstranila láhve s mlékem, varovala ho, odehnala ho. Millie to všechno zkazila. Pak slyšel, jak se otáčí klíč v zámku, jednou, podruhé. Bezpečnostní zámek Banham, uvědomil si; ta firma by nejspíš bez nás dávno zkrachovala, máme je všude. No jistě: krtek se hrabal v kapsách a hledal klíč. Nervózní člověk by ho měl připravený, držel by ho v ruce, byl by ho svíral v kapse už po cestě taxíkem; krtek ale ne. Krtek je možná znepokojený, není ale nervózní. Ve stejné chvíli, kdy se vysunula západka, ozval se zvonek. Zase vkus hospodyněk: vysoký tón, nízký tón, vysoký tón. To bude znamenat, že to je někdo z nás, vysvětlila mu předtím Millie; jeden z mládenců, z jejích mládenců, z Conniiných mládenců, z Karlových mládenců. Hlavní dveře se otevřely, někdo vstoupil do domu, slyšel šramot rohožky, slyšel, jak se zavírají dveře, slyšel cvaknout vypínač a viděl, že se pod dveřmi objevila světlá čára. Zastrčil zbraň do kapsy a otřel si zpocenou dlaň o sako, pak ji znova vytáhl a ve stejné chvíli uslyšel druhou letící bombu, druhé taxi, které zastavilo, a pak rychlé kroky: Poljakov měl připravený nejen klíč, ale i peníze na taxíka. Dávají Rusové spropitné, nebo jim to připadá nedemokratické? Zvonek znova zazvonil, hlavní dveře se otevřely a zavřely a Smiley uslyšel dvojí cinknutí, jak někdo postavil dvě láhve mléka na stolek v hale v zájmu pořádku a dobrého řemesla.

Panebože, pomýšlel si s pohledem na ledničku vedle sebe, tohle mě vůbec nenapadlo; co kdyby je byl chtěl vrátit do ledničky?

Proužek světla pod kuchyňskými dveřmi se náhle rozjasnil, jak se rozsvítilo v obýváku. V domě se rozhostil zvláštní nehybný klid. Smiley, provázek v ruce, se pomaličku sunul po ledové podlaze. Pak uslyšel hlasy. Nejdřív byly nejasné; musejí být ještě na druhém konci místnosti, myslel si. Nebo možná vždycky zpočátku mluví tiše. Teď Poljakov přišel blíž; stál u servírovacího stolku, naléval.

„Co tady děláme, kdyby nás někdo vyrušil?“ zeptal se dobrou angličtinou.

Krásný hlas, vzpomněl si Smiley. Měkký, jako tvůj. Často jsem si záznamy přehrávala dvakrát, jen abych ho slyšela mluvit. Měla bys ho slyšet teď, Connie.

Stále ještě z druhého konce místnosti se na každou otázku ozvala zamumlaná odpověď. Smiley si z ní nedokázal nic vybrat. „Kde se případně znova sejdeme?“ „A záložní setkání?“ „Máte u sebe něco, co byste radši předal mně, vzhledem k tomu, že mám diplomatickou imunitu?“

Tohle je nejspíš katechismus, myslel si Smiley, součást rutiny, jak ji učí Karlova škola.

„Je spínač dole? Zkontrolujte to, prosím. Díky. Co budete pít?“

„Skotskou,“ odpověděl Haydon. „A sakra velkou.“

Smiley s pocitem naprosté nevíry poslouchal, jak známý hlas čte telegram, který před pouhými osmačtyřiceti hodinami sepsal on sám a předal Tarrovi.

Pak se na chvíli jedna Smileyho část vzbouřila proti té druhé. Vlna vzteklých pochyb, která ho zalila už tehdy v Laconově zahradě a od té doby ho pořád brzdila jako znepokojivý příliv, ho teď vrhla na útesy zoufalství a pak ho dohnala ke vzpouře: odmítám. Nic není tak cenné, aby stálo za to zničit kvůli tomu jinou lidskou bytost. Ta cesta bolesti a zrady musí někde skončit. Dokud k tomu nedojde, není žádná budoucnost; je jen další propadání k děsivějším a děsivějším verzím současnosti. Tenhle muž byl můj přítel a Annin milenec. Byl to Jimův přítel a co já vím, nejspíš i jeho milenec; veřejnosti patří zrada, ne ten člověk.

Haydon zradil. Jako milenec, jako kolega, jako přítel; jako vlastenec, jako člen té nezměrné skupiny, které Ann říkala „domácí“; v každé ze svých rolí Haydon navenek pracoval k jednomu cíli, a potajmu dosahoval něčeho právě opačného. Smiley věděl velice dobře, že ještě ani teď nechápe celý dosah té šokující falše; část jeho já už ale začínala Haydona bránit. Nebyl Bill sám taky zrazený? V uších mu zněly Conniiny lamentace: „Chudáčkové. Školili vás pro Impérium, pro vládu nad oceány… Ty jsi poslední, Georgi, ty a Bill.“ Až bolestně jasně viděl muže zrozeného pro velká plátna, vychovaného k tomu, aby vládl, aby rozděloval a panoval, jehož vize a ješitnosti byly, stejně jako u Percyho, zaměřeny výhradně na světovou hru, ale realitou se pro něho stal chudý ostrov, jehož hlas nedolehne ani přes vodu. Smiley tedy cítil nejen znechucení; přes všechno, co pro něj tahle chvíle znamenala, cítil odpor vůči institucím, jež měl chránit: „Závazky vůči společnosti platí na obě strany, že?“ říkal Lacon. Ministrova lenivá prolhanost, Laconovo upjaté morální sebeuspokojení, humpolácká chamtivost Percyho Allelina: takoví lidé vynulují každý závazek, proč by k nim měl někdo být loajální? Věděl to, samozřejmě. Vždycky věděl, že to je Bill. Stejně jako to věděl Řídící a Lacon v Mendelově domě. Stejně jako to věděli Connie a Jim, a Alleline a Esterhase; ti všichni sdíleli to nevyslovené polovědomí, ale jak to bývá s nemocemi, doufali, že třeba samo zmizí, když ho nikdy nepřiznají, když neuslyší diagnózu.

A Ann? Věděla to Ann? Byl tohle ten stín, který na ně dopadl tehdy na útesech Cornwallu?

Smiley tam chvilku jen stál: tlustý zutý špion, jak by řekla Ann, zrazený v lásce a impotentní v nenávisti, v jedné ruce zbraň, v druhé kousek provázku, čekal ve tmě. Pak, stále ještě s pistolí v ruce, se po špičkách vrátil až k oknu, ze kterého pětkrát krátce a rychle po sobě zablikal baterkou. Počkal, až dostane potvrzení signálu, a pak se vrátil na své stanoviště.

? ? ?

Guillam se řítil po stezce podle kanálu, baterka mu v ruce divoce poskakovala. Doběhl k mostu s nízkými oblouky a kovovým schodištěm, které vedlo klikatě vzhůru na Gloucester Avenue. Brána byla zamčená a on ji musel přelézt; roztrhl si přitom jeden rukáv až po loket. Lacon stál na rohu Princess Road ve starém tvídovém saku a s aktovkou v ruce.

„Je tam. Přišel,“ šeptal Guillam. „Má Geralda.“

„Žádné krveprolití,“ varoval Lacon. „Chci naprostý klid.“

Guillam se neobtěžoval s odpovědí. O třicet metrů dál čekal Mendel se spřáteleným taxíkem. Jeli dvě minuty, snad ani ne, a zastavili těsně před začátkem ulice. Guillam měl v ruce Esterhaseův klíč. Mendel s Guillamem došli k číslu pět a branku radši přelezli, než aby riskovali, že při otevírání nadělá hluk. Dál šli po kraji trávníku. Cestou se Guillam ohlédl a měl pocit, že vidí někoho, jak je sleduje ze stínu dveří naproti; jestli je to muž nebo žena, to nerozeznal; ale když na to upozornil Mendela, nebylo tam nic a Mendel ho dost drsně napomenul, ať se uklidní. Světlo před vchodem nesvítilo. Guillam šel první, Mendel čekal pod jabloní. Guillam strčil klíč do zámku, otočil jím a cítil, jak zámek povoluje. Troubo jeden, pomyslel si triumfálně, proč jsi nezastrčil západku? Pootevřel dveře a zaváhal. Dýchal pomalu, plnil si plíce před akcí. Mendel udělal další krok vpřed. Po ulici prošli dva mladí chlapci, kteří se hlasitě smáli, protože je znervózňovala noc. Guillam se ještě jednou ohlédl, ale ulice byla prázdná. Vstoupil do haly. Na sobě měl semišky a ty vrzly o parkety; koberec tu nebyl. U dveří do obýváku poslouchal tak dlouho, až se v něm konečně rozhořel vztek.

Jeho povraždění agenti v Maroku, jeho vyhnanství do Brixtonu, každodenní beznaděj, jak den za dnem stárnul a mládí mu unikalo mezi prsty; pochmurnost, která houstla kolem něj; okleštění jeho schopnosti milovat, užívat si a smát se; neustálé podmílání těch prostých, hrdinských standardů, podle nichž chtěl žít; kontroly a zastávky, které sám sobě nařizoval v zájmu mlčenlivé obětavosti; to všechno by teď nejraději omlátil Haydonovi o ten vysmívající se obličej. Haydon, jeho někdejší zpovědník; Haydon, s kterým se vždycky tak dobře smálo, povídalo a pila přepálená káva; Haydon, vzor, podle kterého budoval svůj život.

Víc, mnohem víc. Když ho teď viděl, chápal to. Haydon byl víc než jeho vzor, byl jeho inspirace, nesl pochodeň jistého typu zastaralého romantismu, jakéhosi anglického poslání, který – právě proto, že byl neurčitý a decentní a těžko postižitelný – dodával až dosud Guillamovu životu smysl. V té chvíli si Guillam nepřipadal jen zrazený, ale osiřelý. Jeho podezření, jeho vztek, které až dosud obracel proti vnějšímu světu – ke svým ženám, ke svým pokusům o lásku –, se teď obrátily proti Cirkusu a kouzlu, z nějž se zrodila jeho víra a které právě teď selhalo. Vší silou rozrazil dveře a vletěl dovnitř s pistolí v ruce. Haydon a mohutný muž s pramenem černých vlasů do čela seděli u malého stolku proti sobě. Poljakov – Guillam ho poznal z fotografií – kouřil velmi anglickou dýmku. Na sobě měl šedý svetr se zipem uprostřed, který vypadal trochu jako tepláková bunda. Ještě ani nevyndal dýmku z úst a Guillam už držel Haydona za límec. Jedním pohybem ho zvedl ze židle. Odhodil zbraň a cloumal Haydonem ze strany na stranu, třásl jím jako psem a křičel na něj. Pak měl najednou pocit, že to nemá smysl. Koneckonců, tohle byl jen Bill, s kterým dělali tolik věcí společně. Guillam se stáhl dávno předtím, než ho Mendel uchopil za paži, a pak slyšel Smileyho, jak zdvořile jako obvykle vyzývá „Billa a plukovníka Viktorova“, jak jim říkal, aby zvedli ruce a založili je za hlavou, než přijde Percy Alleline.

„Nebyl tam venku nikdo, nevšiml sis?“ zeptal se Smiley Guillama, zatímco čekali.

„Ticho jako v hrobě,“ odpověděl Mendel rázně za oba.

KAPITOLA TŘICET SEDM

Jsou okamžiky tak nabité událostmi, že se nedají plně prožít ve chvíli, kdy probíhají. Pro Guillama a ostatní přítomné byl tohle jeden z nich. Smileyho trvalá roztržitost a jeho neustálé kradmé pohledy z okna, Haydonova lhostejnost, Poljakovova předvídatelná uražená scéna, jeho požadavky, aby se s ním zacházelo jako s členem diplomatického sboru – Guillam z pohovky úsečně pohrozil, že ho vezme za slovo –, rozčilený příjezd Allelina a Blanda, další protesty a pak cesta nahoru, kde jim Smiley pustil nahrávky, dlouhé pochmurné ticho, které následovalo, když se vrátili do obývacího pokoje; příchod Lacona a nakonec i Esterhaseho s Fawnem, tichá péče Millie McCraigové s čajovou konvicí; tyhle všechny události a střípky se skládaly s divadelní nereálností, která, podobně jako ten výlet do Ascotu někdy před dávnými věky, byla ještě podtržená nereálností noční doby. Byla také pravda, že tyhle události, mezi něž hned zpočátku patřilo i fyzické zklidnění Poljakova a jeho plynné ruské nadávání na Fawna, kterému se ho i přes Mendelovu bdělost povedlo uhodit, nikdo nevěděl kam, byly jen směšné vedlejší zápletky proti hlavnímu důvodu, pro který Smiley tohle shromáždění svolal: přesvědčit Allelina, že Haydon nabízí Smileymu jedinou šanci vyjednávat s Karlou a zachránit, aspoň z humanitárního, když už ne z profesionálního hlediska, co zbylo ze sítí, které Haydon zradil. Smiley nebyl kompetentní k tomu, aby tato jednání vedl, a zřejmě o to ani nestál; možná si myslel, že Alleline, Bland a Esterhase budou společně lépe vědět, kteří agenti mohou být ještě teoreticky naživu. Jinými slovy, odešel nahoru, kde ho Guillam slyšel znova přecházet z jednoho pokoje do druhého a hlídkovat u oken.

Zatímco tedy Alleline a jeho pobočníci odešli s Poljakovem do jídelny, aby si tuhle záležitost vyřídili o samotě, ostatní seděli mlčky v obýváku a buď se dívali na Haydona, nebo záměrně hleděli jinam. Zdálo se, jako by je vůbec nevnímal. S bradou v dlani seděl stranou od nich v rohu pod Fawnovým dohledem a tvářil se mírně znuděně. Když porada skončila, všichni se vyhrnuli z jídelny a Alleline oznámil Laconovi, který trval na tom, že při jednání nebude, že domluvili schůzku za tři dny na této adrese a do té doby „plukovník bude mít možnost konzultovat se svými nadřízenými“. Lacon kývl. Vypadalo to pomalu jako schůze správní rady.

Odchody byly ještě podivnější než příchody. Zvlášť loučení mezi Esterhasem a Poljakovem bylo podivně pohnuté. Esterhase, který vždycky dával přednost tomu být gentleman než špeh, byl zřejmě rozhodnut pojmout to rytířsky a nabídl mu ruku, kterou Poljakov malicherně odstrčil. Esterhase se smutně podíval po Smileym, snad proto, aby se mu ještě víc zavděčil, pak pokrčil rameny a objal Blanda kolem širokých ramenou. Krátce nato odjeli společně. S nikým se nerozloučili, ale Bland vypadal hluboce otřesený a Esterhase ho zřejmě utěšoval, ačkoli ani jeho vlastní budoucnost v té chvíli nevypadala nijak růžově. Krátce nato přijelo pro Poljakova radiotaxi a i on odjel, aniž komukoli třeba jen pokynul. Tou dobou už konverzace uvázla docela; bez Rusovy přítomnosti se najednou celá scéna zdála hrozně provinční. Haydon seděl pořád stejně znuděně, stále pod dohledem Fawna a Mendela, a Alleline a Lacon na něj v němých rozpacích zírali. Proběhlo ještě několik dalších telefonátů, většinou kvůli autům. V průběhu doby se shora znovu vrátil Smiley a zmínil se o Tarrovi. Alleline zavolal do Cirkusu a nadiktoval telegram do Paříže sdělující Tarrovi, že se může vrátit do Anglie se ctí, i když neupřesnil, co to znamená; a druhý Macklevorovi, že je Tarr přijatelná osoba, což Guillam opět považoval za věc názoru.

Konečně ke všeobecné úlevě dorazila ze Školky dodávka bez oken a z ní vystoupili dva muži, které Guillam ještě nikdy neviděl. Jeden vysoký a kulhavý, druhý obtloustlý, zrzek.

Guillam se otřásl, když si uvědomil, že jsou to inkvizitoři. Fawn donesl z haly Haydonův kabát, prohledal kapsy a uctivě mu do něj pomohl. V této chvíli zasáhl svým mírným způsobem Smiley a trval na tom, že až Haydon půjde od domu k dodávce, světla v hale musejí být zhasnutá a že jeho doprovod musí být velký. Naverbováni byli Fawn, Guillam a dokonce i Alleline a nakonec se celá nesourodá skupinka s Haydonem uprostřed odšourala přes zahradu k dodávce.

„Jen bezpečnostní opatření,“ vysvětloval Smiley Nikdo neměl chuť se s ním přít. Haydon nastoupil, inkvizitoři ho následovali a zamkli za sebou mříž zevnitř. Když se dveře zavíraly, Haydon zvedl ruku a přátelsky, i když trochu pohrdlivě, mávl na Allelina.

Jednotlivé věci a konkrétní lidé se Guillamovi vybavovali až později; například Poljakovova neskrývaná nenávist, namířená na všechny přítomné od chudáka Millie McCraigové nahoru, která ho doslova pokřivila; cenil zuby v divokém, neovládaném vzteku, zbledl a třásl se, ale nikoli strachem a nikoli hněvem. Byla to jen čirá nenávist, taková, jakou Guillam nenacházel u Haydona, ovšem Haydon byl případ sám pro sebe.

Pokud jde o Allelina, Guillam k němu ve chvíli porážky pocítil jistý obdiv. Přinejmenším si zachoval určitou důstojnost. Později si ale říkal, že není tak docela jisté, zda si Percy hned na začátku uvědomil, co předložená fakta skutečně znamenají; koneckonců, on byl pořád ještě velitel a Haydon pořád ještě jeho Jago.

Nejdivnější na tom všem ale Guillamovi připadala věc, kterou si v sobě odnesl a o které později přemýšlel mnohem hlouběji, než bylo jeho zvykem: že i přes to, s jakým výbuchem vzteku vrazil do toho pokoje, musel sebrat hodně velké odhodlání a vůli, aby na Billa Haydona pohlížel jinak než s náklonností. Možná, jak by řekl Bill, konečně dospěl. A co bylo ze všeho nejlepší, téhož večera, když stoupal po schodech do svého bytu, uslyšel z něj tóny Camilliny flétny. A jestli snad Camilla té noci ztratila něco ze své záhadnosti, přinejmenším se mu povedlo do rána ji osvobodit z pout zrady, do kterých ji v poslední době uvrhl.

V příštích pár dnech vzal jeho život obrat k lepšímu i v jiných ohledech. Percy Alleline byl odeslán na časově neomezenou dovolenou; Smileyho požádali, aby se na nějakou dobu vrátil a zametl, co zbylo. Pokud šlo o Guillama samotného, mluvilo se o tom, že by mohl být zachráněn z Brixtonu. Teprve mnohem, mnohem později se dozvěděl, že celá hra měla ještě poslední jednání; a také přiřadil jméno a záměr tomu povědomému stínu, který tehdy sledoval Smileyho nočními ulicemi Kensingtonu.

KAPITOLA TŘICET OSM

Příští dva dny George Smiley žil ve vzduchoprázdnu. Když ho zahlédl některý z jeho sousedů, zdálo se mu, že se topí v nějakém ničivém žalu. Vstával pozdě a přecházel po domě v županu, čistil věci, utíral prach, vařil si jídla, která pak nejedl. Odpoledne, zcela proti místním nepsaným pravidlům, si zatopil uhlím, seděl u kamen a četl německé básníky, nebo psal dopisy Ann, které málokdy dokončil a nikdy neodeslal. Když zazvonil telefon, rychle ho zvedal, ale vždycky byl zklamaný. Za oknem bylo pořád ošklivé počasí a pár kolemjdoucích – Smiley si je neustále prohlížel – se nešťastně krčilo do kabátů jako někde na Balkáně. Jednou volal Lacon se vzkazem od ministra, že Smiley má „být připravený pomoci s čištěním toho zmatku na Cambridge Circus, pokud k tomu bude vyzván“ – jinými slovy, dělat nočního hlídače, dokud se nenajde náhrada za Percyho Allelina. Smiley odpověděl neurčitě a znova naléhal na Lacona, aby velice pečlivě dbal na Haydonovo fyzické bezpečí, dokud bude v Sarrattu.

„Neděláte z toho trochu moc velké drama?“ odsekl Lacon. „Jediné místo, kam by mohl utéct, je Rusko, a tam ho stejně posíláme.“

„Kdy? Jak brzo?“

„Ještě potrvá několik dní domluvit podrobnosti.“

Smiley, rozčarovaný a zklamaný celou tou situací, se nevyptával, jak mezitím pokračuje výslech, ale Laconovo chování naznačovalo, že odpověď by zněla „mizerně“. Mendel mu přinesl konkrétnější zprávy.

„Nádraží v Imminghamu je zavřené,“ hlásil. „Musel byste vystoupit v Grimsby a buď dojít pěšky, nebo jet autobusem.“

Častěji ale Mendel jen seděl a díval se na něj, jako by se díval na invalidu.

„Nepřivoláte ji tím, že budete čekat,“ řekl jednou. „Je načase, aby šla hora k Mohamedovi. Odvážnému štěstí přeje, jestli to můžu tak říct.“

Ráno třetího dne zazvonil zvonek a Smiley otevřel tak rychle, jako by to byla Ann, která si zapomněla klíče jako obvykle. Byl to Lacon. Smileyho potřebují v Sarrattu, řekl; Haydon trvá na tom, že s ním chce mluvit. Inkvizitoři se nedostali nikam a čas se krátí. Zdá se, že Haydon je ochoten k určitému omezenému přiznání, pokud bude jeho zpovědníkem Smiley.

„Ujišťovali mě, že ho k ničemu nenutili,“ řekl Lacon.

Sarratt byl k politování po té vznešené nádheře, na jakou se Smiley pamatoval. Většinu jilmů zničila choroba, na starém kriketovém hřišti vyrostla řada sloupů. Dům sám, rozsáhlé cihlové sídlo, také od vrcholných let studené války v Evropě hodně sešel a většina lepšího nábytku zmizela; předpokládal, že skončila v některém z Allelinových domů. Našel Haydona v montovaném domku skrytém mezi stromy.

Uvnitř to páchlo jako na vojenské strážnici, zdi byly natřené na černo a ve vysokých oknech byly mříže. V místnostech po obou stranách hlídali strážní; chovali se ke Smileymu s respektem a oslovovali ho pane. Zřejmě se to už rozneslo. Haydon byl oblečený v džínách, třásl se a stěžoval si, že se mu motá hlava. Několikrát si musel lehnout, aby mu přestala téct z nosu krev. Na bradě měl neupravené strniště; zřejmě se jeho strážci nemohli dohodnout, zda mu mají povolit břitvu.

„Hlavu vzhůru,“ prohlásil Smiley. „Už odsud budeš brzo pryč.“

Když sem jel, snažil se myslet na Prideauxe, na Irinu a na české sítě a do Haydonovy místnosti vstupoval dokonce s neurčitým pocitem povinnosti: měl bych ho nějak vyplísnit jménem všech správně smýšlejících lidí. Místo toho pociťoval nejspíš ostych; zdálo se mu, že nikdy Haydona pořádně neznal, a teď už bylo pozdě. Zlobil se také, když viděl, v jakém fyzickém stavu Haydon je, ale když udeřil na stráže, prohlašovaly, že nevědí, kde k tomu přišel. Ještě víc ho rozčílilo, když zjistil, že dodatečná bezpečnostní opatření, na nichž trval, byla po prvním dni zmírněna. Chtěl hned mluvit s Craddoxem, šéfem Školky, ale Craddox tam nebyl a jeho zástupce dělal, že o ničem neví.

První rozhovor vázl a týkal se jen banalit.

Byl by Smiley tak hodný a nechal mu přeposlat poštu z klubu? A Allelinovi ať řekne, ať s tím výměnným obchodem s Karlou pohne, ano? A potřebuje kapesníky, papírové kapesníky na nos. Tohle je jeho způsob pláče, vysvětloval Haydon. Nemá to nic společného s výčitkami nebo s bolestí, je to fyzická reakce na to, čemu říkal malichernost inkvizitorů, kteří si vzali do hlavy, že Haydon zná jména jiných Karlových rekrutů, a byli rozhodnuti je z něj dostat, než odjede. Někteří jsou také přesvědčeni, že Fanshawe z klubu Optimátů na Christ Church působil jako lovec talentů pro moskevskou Centrálu, nejen pro Cirkus. „To mi řekni, co se dá s takovými tupci dělat,“ ptal se. I přes svou slabost dával najevo, že on je široko daleko jediný, komu to rozumně myslí.

Procházeli se po areálu a Smiley přitom s pocitem blízkým zoufalství zjistil, že ani jeho hranice už nejsou hlídané, ve dne ani v noci. Po jednom kolečku ho Haydon požádal, aby se vrátili zpátky do domku. Tam vyloupl kus parket a zpod nich vytáhl pár listů papíru pokrytých hieroglyfy. Velice silně Smileymu připomněly Irinin deník. Nahrbený na posteli je třídil, a v téhle póze a v tomhle slabém světle, kdy mu dlouhá ofina padala skoro až na papír, by mohl klidně postávat v Řídícího kanceláři někdy v šedesátých letech, a navrhovat nějakou zcela věrohodnou a naprosto neproveditelnou machinaci pro větší slávu Anglie. Smiley se neobtěžoval něco si psát, protože bylo oběma jasné, že je jejich rozhovor tak jako tak nahráván. Prohlášení začínalo dlouhou obhajobou, z které si Smiley později pamatoval jen útržky.

„Žijeme v době, kdy záleží pouze na těch nejzákladnějších otázkách…

Spojené státy už nejsou schopny provést svou vlastní revoluci…

Politický postoj Velké Británie nemá žádný vliv na světové záležitosti a z morálního hlediska je neudržitelný…“

Za jiných okolností by Smiley s mnohým z toho souhlasil; byl to spíš tón, ne obsah, co ho odrazovalo.

„V kapitalistické Americe je ekonomický útlak mas institucionalizován do té míry, kterou nemohl předvídat dokonce ani Lenin.

Studená válka začala v roce 1917, ale ty nejtvrdší boje nás ještě čekají, protože Amerika na smrtelném loži trpí paranoiou, a to ji vede k ještě větším výstřelkům v zahraničí…“

Nemluvil o chátrání Západu, ale o smrti z chamtivosti a zácpy. Nenávidí Ameriku skutečně hluboce, prohlásil, a Smiley mu to věřil. Haydon také považoval za dané, že tajné služby jsou jediným skutečným měřítkem politického zdraví národa, jediným věrohodným vyjádřením jeho podvědomí.

Konečně se dostal k vlastnímu případu. V Oxfordu, začal, byl skutečně upřímně pravicový, a za války celkem nezáleželo na tom, kde člověk stojí, pokud bojoval proti Němcům. Po pětačtyřicátém byl ještě nějakou dobu spokojen s postavením Británie ve světě, dokud mu postupně nedošlo, jak je to všechno malicherné. Jak a kdy, to sám neví. V historických zmatcích, k nimž došlo za jeho života, nedokázal určit jeden konkrétní okamžik; prostě věděl, že kdyby Anglie vypadla ze hry, cena másla by se nezměnila ani o desetník. Často si říkal, na které straně by asi stál, kdyby skutečně přišla ta závěrečná zkouška; po delších úvahách musel konečně připustit, že pokud by měl vyhrát jeden nebo druhý blok, bylo by mu milejší, aby to byl ten východní.

„Je to v podstatě i estetické hodnocení,“ prohlásil. „Morální samozřejmě zčásti také.“

„Samozřejmě,“ kývl Smiley zdvořile.

Od té chvíle bylo už jen otázkou času, kdy napře své síly ve prospěch svého přesvědčení.

Tak skončil první den. Na Haydonových rtech se utvořil bílý škraloup a začal zase „plakat“. Dohodli se, že se sejdou příští den ve stejnou dobu.

„A bylo by dobře jít už trochu víc do podrobností, ano, Bille?“ připomněl ještě Smiley, když odcházel.

„Jo, a koukni, řekni to Jan, ano?“ Haydon ležel na posteli a znova si cpal tampon do nosu. „Je úplně fuk, co jí namluvíš, hlavně když pochopí, že je konec.“ Zvedl se, vypsal šek a vložil ho do hnědé obálky. „Dej jí tohle, aby měla na mlíko.“

Možná si uvědomil, že Smiley z toho poslání není nijak nadšený, a dodal: „No, s sebou ji vzít nemůžu, ne? I kdyby ji tam pustili, visela by mi na krku jako žernov.“

Ještě téhož večera podle Haydonových instrukcí jel Smiley metrem do Kentish Town a objevil domek mezi bývalými stájemi. Dveře mu otevřela dívka v džínách a s plochým obličejem. Bylo to tam cítit olejovými barvami a miminkem. Nebyl schopen si vzpomenout, jestli se s ní někdy setkal v Bywater Street, a tak začal: „Jdu od Billa Haydona. Je v naprostém pořádku, ale mám od něj několik vzkazů.“

„Ježišmarjá,“ řekla ta dívka tiše. „Však už bylo sakra načase, ne?“

V obýváku byla špína. Přes dveře viděl v kuchyni hromadu použitého nádobí a pochopil, že dívka ho používá tak dlouho, dokud všechno čisté nedojde, a pak ho myje najednou. Podlaha byla holá, jen pomalovaná dlouhými psychedelickými hady, květinami a hmyzem.

„To je Billův michelangellovský strop,“ vysvětlila konverzačním tónem. „Akorát si na tom neoddělal záda jako on. Vy jste od vlády?“ zeptala se a zapálila si cigaretu. „Řekl mi, že dělá pro vládu.“ Ruce se jí třásly a pod očima měla žluté šmouhy.

„Nejdřív vám mám dát tohle,“ řekl Smiley, sáhl do vnitřní kapsy a vytáhl obálku s šekem.

„Na chleba,“ řekla dívka a položila obálku vedle sebe.

„Na chleba,“ potvrdil Smiley a oplatil jí úsměv. Ale něco v jeho výrazu, v tom, jak po ní zopakoval to jedno slovo, ji přimělo vzít obálku zase do ruky a roztrhnout ji. Nebyla tam žádná zpráva, jen šek, ale ten stačil; dokonce i ze svého místa Smiley viděl čtyřciferné číslo.

Zdálo se, že dívka vůbec neví, co dělá. Vzala obálku, přešla přes pokoj a strčila ji do plechovky na krbu ke starým účtům. Pak zamířila do kuchyně a udělala dva šálky nescafé, vrátila se ale jen s jedním. „Kde je?“ zeptala se. Zůstala stát naproti němu. „Už zase honí toho usmrkanýho námořníčka, co? Je to tak? A tímhle mě chce vyplatit, že jo? Tak koukněte, vyřiďte mu…“

Nebyla to první scéna tohohle druhu, kterou Smiley zažil, a ačkoli to bylo absurdní, vybavila se mu zase ta stará slova.

„Bill dělá práci celonárodního významu. Bohužel o tom nesmíme mluvit, a ani vy ne. Před několika dny odjel do ciziny na tajnou misi. Nějakou dobu bude pryč. Možná dokonce několik let. Neměl dovoleno nikomu říct, že odjíždí. Chce, abyste na něj zapomněla. Je mi to skutečně hrozně líto.“

Až sem se dostal, než vybuchla. Nerozuměl všemu, co říkala, protože ječela a vztekala se, a když ji uslyšelo dítě, rozječelo se někde nahoře také. Nadávala, ne jemu a vlastně ani ne přímo Billovi, jen nadávala bez slzí a chtěla vědět, kdo sakra, kdo kruci sakra do prdele ještě věří vládě? Pak vychladla. Na stěnách Smiley uviděl další Billovy obrazy, většinou té dívky; jen málo jich bylo dokončených a v porovnání s jeho předchozí prací působily stísněně a zavrženě.

„Vy ho nemáte rád, co? To poznám,“ řekla. „Tak proč za něj děláte špinavou práci?“

Ani na tuhle otázku neměl připravenou pohotovou odpověď. Když se vracel do Bywater Street, zase měl ten pocit, že ho někdo sleduje, a pokusil se zatelefonovat Mendelovi číslo taxíku, který ho dvakrát míjel, a požádat ho, ať ho okamžitě prověří. Mendel ale byl výjimečně pryč a neměl se vrátit před půlnocí. Smiley spal neklidně a vzbudil se v pět. V osm byl už zpátky v Sarrattu a našel Haydona ve slavnostní náladě; inkvizitoři mu dali pokoj a Craddox mu oznámil, že výměna byla sjednána a že má očekávat cestu ještě toho dne nebo nazítří. Jeho požadavky měly tedy v podstatě charakter rozloučení: vyrovnání platu a případné zisky z prodejů provedených v jeho zastoupení mu mají poslat na Moskevskou národní banku, která se mu bude starat i o poštu. Galerie Arnolfini v Bristolu má několik jeho obrázků, včetně několika raných akvarelů z Damašku, a on by o ně stál. Může to Smiley zařídit? A pak, krytí pro jeho zmizení.

„Hrajte o čas,“ radil. „Zveřejněte, že jsem dostal nové přidělení, tvařte se tajemně, dejte tomu pár let, pak mě zepsujte…“

„Ale já myslím, že si nějak poradíme, díky,“ řekl Smiley.

Poprvé za tu dobu, co ho Smiley znal, si Haydon lámal hlavu s oblečením. Chtěl vypadat jako NĚKDO, až tam přijede, říkal; první dojem je hrozně důležitý. „Ti krejčí v Moskvě jsou příšerní. Nahastroší člověka, že vypadá jako nějaký pedel.“

„To ano,“ řekl Smiley, jehož názor na londýnské krejčí nebyl o nic lepší.

A ještě je tu jeden chlapec, námořník, jeho přítel, bydlí na Notting Hillu. Bylo by asi dobře dát mu pár stovek, aby mlčel. „Můžeš to zařídit z plazího fondu?“

„Určitě.“

Haydon mu napsal adresu a pak se ve stejně přátelském duchu pustil do toho, čemu Smiley říkal detaily.

Odmítl hovořit o podrobnostech svého naverbování i svého celoživotního vztahu s Karlou. „Celoživotního?“ opakoval rychle Smiley. „Kdy jste se potkali?“ Včerejší tvrzení se náhle zdála nesmyslná, ale Haydon to odmítl upřesnit.

Asi od roku devatenáct set padesát, aspoň to tvrdil, občas věnoval Karlovi darem nějakou tajnou informaci. Tyhle první dary byly omezené na to, co – jak doufal – diskrétně prospěje Rusům proti Američanům; dával prý si „úzkostlivě pozor, abych jim nedal nic, co by mohlo poškodit nás“, jak to formuloval, nebo co by ublížilo agentům v poli.

Suezské dobrodružství v padesátém šestém ho konečně přesvědčilo o stupidnosti britské situace a o schopnosti Anglie brzdit historický pokrok, aniž by za to něco nabídla. Pohled, jak Američané sabotují britské akce v Egyptě, byl paradoxně ještě další pobídkou. Řekl by tedy, že od šestapadesátého byl už oddaným sovětským krtkem na plný úvazek a bez všech zábran. V jednašedesátém dostal formálně sovětské občanství a během dalších deseti let dvě sovětská vyznamenání – bylo divné, že odmítal říct která, ačkoli trval na tom, že jsou „špičková“. Bohužel byl v tomto období na několika zahraničních postech, což omezovalo jeho přístup; a protože trval na tom, aby se na základě jeho informací také jednalo, pokud to bylo jen trochu možné – „místo aby je hodili do nějakého pitomého archivu“– , byla jeho práce nejen nepravidelná, ale taky nebezpečná. Když se vrátil do Londýna, poslal mu Karla Pollyho (což byla zřejmě domácí přezdívka pro Poljakova) jako pomocníka, ale Haydon těžko snášel trvalé napětí tajných schůzek, zvlášť vzhledem ke kvantitě materiálů, které fotografoval. Odmítl debatovat o fotoaparátech, vybavení, platu nebo řemesle během té předmerlinovské doby v Londýně, a Smiley si byl celou dobu dobře vědom toho, že i to málo, co mu Haydon říká, je pečlivě vybráno z rozsáhlejší a možná odlišné pravdy.

Mezitím jak Karla, tak Haydon dostávali signály, že Řídící čuje zradu. Řídící byl samozřejmě nemocný, ale zjevně nebyl ochoten dobrovolně pustit otěže, když byla šance, že svou službu tím daruje Karlovi na stříbrném podnose. Dvakrát už málem narazil na zlatou žílu – Haydon opět odmítl upřesnit jak a kdyby Karla rychle nezasáhl, byli by krtka Geralda chytili. Z této nervózní situace se zrodil nejdřív Merlin a pak operace Svědectví. Magii vymysleli původně proto, aby se rozhodlo o nástupci; aby byl Alleline nejžhavější kandidát na trůn a aby se urychlil Řídícího odchod. Za druhé samozřejmě Magie poskytla Centrále absolutní kontrolu nad tím, jaké zboží proudí do Whitehallu. A za třetí – což bylo z dlouhodobého hlediska nejdůležitější, jak tvrdil Haydon – se tím Cirkus stal silnou zbraní proti americkému cíli.

„Kolik toho materiálu bylo pravého?“ chtěl vědět Smiley.

Standard se samozřejmě měnil podle toho, čeho chtěl člověk dosáhnout, vysvětloval Haydon. Teoreticky bylo velmi snadné si něco vymyslet: Haydonovi stačilo jen poradit Karlovi, o čem Whitehall nic neví, a falšovatelé jim napsali zprávu na míru. Jednou nebo dvakrát, jen tak z hecu, napsal Haydon zprávu i sám. Bylo to zábavné cvičení obdržet, hodnotit a distribuovat vlastní práci. Výhody, které měla Magie z hlediska řemesla, byly pochopitelně nevyčíslitelné. Jednak teď Řídící na Haydona prakticky nemohl, navíc to Billovi dalo neprůstřelné alibi, proč se stýkat s Pollym, kdy chtěl. Často uplynuly celé měsíce a oni se nesešli ani jednou. Haydon fotografoval dokumenty Cirkusu v soukromí své kanceláře – pod záminkou, že připravuje Pollymu odrobinky –, předal je Esterhaseovi se spoustou dalších zbytečností a nechal ho, aby to odvezl do bezpečného domu Na Zdymadlech.

„Byla to klasika,“ řekl Haydon prostě. „Percy ho řídil, já jsem se vezl za ním a Toby s Royem vyřizovali pochůzky.“

Na tomhle místě se Smiley zdvořile zeptal, jestli Karla někdy uvažoval o tom, že by Haydon převzal Cirkus sám; proč se vůbec obtěžovat s nastrčenou figurkou? Haydon odpověděl vyhýbavě a Smileyho napadlo, že možná i Karla, stejně jako Řídící, považoval Haydona za vhodnějšího pro podřízenou roli.

Operace Svědectví, pokračoval Haydon, to byl v podstatě zoufalý tah. Haydon si byl jistý, že je Řídící už skoro u cíle. Analýza spisů, které procházel, mu poskytla nepříjemně kompletní přehled operací, které Haydon shodil nebo jinak zkazil. Povedlo se mu také zúžit okruh podezřelých na důstojníky určitého věku a hodnosti…

„Mimochodem, byla ta Števčekova původní nabídka pravá?“ zeptal se Smiley.

„Proboha ne,“ odpověděl upřímně šokovaný Haydon. „Od samého začátku to byla past. Števček samozřejmě existoval. Byl to významný český generál. Ale nikdy nikomu nic nenabízel.“

Tady Smiley vycítil, že Haydon zaváhal. Poprvé se zdálo, že si není úplně jistý morálností svého jednání. Od téhle chvíle mluvil, jako by se hájil.

„Samozřejmě, potřebovali jsme si být jistí, že na to Řídící skočí, jak na to skočí… a koho pošle. Nemohli jsme připustit, aby vybral nějakého umrněného kejklíře; musel to být někdo důležitý, aby se tomu dalo uvěřit. Věděli jsme, že použije jen někoho mimo hlavní dění a někoho, kdo nemá prověření Magie. A když ta nabídka přijde od Čecha, tak bude muset použít někoho, kdo mluví česky, přirozeně.“

„Přirozeně.“

„Chtěli jsme někoho ze starého Cirkusu, někoho, kdo dokáže trochu strhnout chrám.“

„Ano,“ kývl Smiley a vzpomněl si na tu zpocenou, těžce dýchající postavu na kopci. „Ano, to je jistě logické.“

„Ale sakra, dostal jsem ho přece zpátky,“ utrhl se na něj Haydon.

„Ano, to bylo od tebe hezké. Pověz mi, než Jim odjel na misi Svědectví, přišel za tebou?“

„Ano, když to chceš vědět, tak ano.“

„Co ti řekl?“

Haydon dlouho, dlouho váhal a pak neodpověděl. Odpověď ale stejně visela ve vzduchu, Smiley ji četl v náhle vyprázdněných očích, v provinilém stínu, který mu přelétl po obličeji. Přišel tě varovat, myslel si Smiley, protože tě miloval. Varovat tě, stejně jako přišel říct mně, že Řídící se zbláznil, ale nenašel mě, protože jsem byl v Berlíně. Jim ti kryl záda do samého konce.

Navíc, pokračoval Haydon, to musela být země, kde se nedávno pokusili o kontrarevoluci; Československo bylo v podstatě jediné možné místo.

Vypadalo to, že Smiley ho tak úplně neposlouchá.

„Proč jsi ho dostal zpátky?“ zeptal se. „Protože jste byli přátelé? Protože byl neškodný a tys měl v ruce všechny trumfy?“

Ne, nejen proto, vysvětloval Haydon. Dokud byl Jim v českém vězení (neřekl v ruském), lidi by za něj agitovali a viděli by v něm něco jako klíč. Ale jakmile byl zpátky doma, celý Cirkus se ho svorně snažil přimět k mlčení; tak to po repatriacích bývá.

„Překvapuje mě, že ho Karla prostě nezastřelil. Nebo se držel zpátky z ohledu na tebe?“

Haydon se už ale zase uchýlil ke svým nedopečeným politickým frázím. Pak začal mluvit o sobě a Smiley měl dojem, že se mu před očima scvrkává na něco malého a zlého. Prý ho dojalo, když slyšel, že Ionesco píše hru, kde hlavní hrdina jen mlčí a všichni kolem něj neustále mluví. Až budou psychologové a populární historikové jednou psát jeho příběh, doufá, že si vzpomenou, že přesně takhle se on sám viděl. Jako umělec řekl všechno, co říct chtěl, do věku sedmnácti let, a člověk přece musí nějak naložit se zbytkem života. Strašně ho mrzí, že si nemůže s sebou vzít pár přátel. Doufá, že na něj Smiley bude v dobrém vzpomínat.

Smiley měl chuť mu říct, že na něj nebude vzpomínat ani v dobrém, ani rád, a ještě spoustu věcí nadto, ale připadalo mu, že to stejně nemá cenu, a kromě toho se Haydonovi znovu spustila krev z nosu.

„A mám tě požádat, aby ses pokud možno vyhýbal publicitě. Miles Serocombe kolem toho hodně nadělal.“

Tady se Haydon zasmál. Prohlásil, že s Cirkusem dost zatočil soukromě a nevidí důvod dělat to ještě veřejně.

Než Smiley odešel, položil jedinou otázku, u které mu ještě záleželo na odpovědi.

„Budu to muset říct Ann. Chceš jí něco zvláštního vzkázat?“

Chvilku trvalo, než Haydonovi došlo, nač se Smiley ptá. Haydon se nejdřív domníval, že řekl „Jan“, a nechápal, proč za ní ještě nebyl.

„Aha, tvoje Ann,“ řekl, jako by se kolem vyskytovala celá spousta Ann. To byl Karlův nápad, vysvětlil. Karla už dlouho věděl, že největší hrozbu pro krtka Geralda představuje právě Smiley. „Říkal, že jsi dobrý.“

„Díky.“

„Ale měl jsi jedno slabé místo: Ann. Poslední iluze muže bez iluzí. Karla usoudil, že když se bude obecně vědět, že jsem Annin milenec, tak mě ani v jiných ohledech neuvidíš moc jasně.“ Smiley si všiml, že jeho oči jsou teď nehybně upřené. Cínové, říkala jim Ann. „Že nemám tlačit na pilu, ale když to půjde, mám si stoupnout do fronty. Jasné?“

„Jasné,“ řekl Smiley.

Například tu noc, co se odehrávalo Svědectví, naléhal Karla, aby si to Haydon právě rozdával s Ann. Jako pojistku.

„A nezvrtlo se to ten večer trošku?“ zeptal se Smiley, protože si vzpomněl na Sama Collinse a jak Bill nevěděl, že Ellise střelili. Haydon potvrdil, že ke zmatku skutečně došlo. Kdyby bylo všechno běželo podle plánu, první zprávy by Češi zveřejnili v deset třicet. Sam Collins by zavolal Ann, Haydon by měl šanci přečíst si ve svém klubu dálnopis, pak dorazit do Cirkusu a ujmout se velení. Ale protože Jima střelili, na české straně došlo ke zmatku a zpráva vyšla, až když se jeho klub už zavřel.

„Naštěstí to nikdo blíž nezjišťoval,“ řekl a vzal si další ze Smileyho cigaret. „Mimochodem, který jsem byl já?“ zeptal se konverzačním tónem. „Zapomněl jsem to.“

„Krejčí. Já jsem byl Žebrák.“

Tou dobou toho Smiley měl dost, takže vyklouzl ven a neobtěžoval se s loučením. Nasedl do auta a hodinu jezdil jen tak bez cíle. Když si uvědomil, že se ocitl na vedlejší silničce na Oxford a jede sto třicet, zastavil se na oběd a pak zamířil do Londýna. Pořád ještě neměl odvahu vrátit se do Bywater Street, a tak šel do kina, někde se navečeřel a vrátil se domů k půlnoci mírně přiopilý. Přede dveřmi našel jak Milese Serocomba, tak Lacona, a Serocombův strašlivý rolls, ten patnáct metrů dlouhý černý bažant, stál napůl na chodníku a překážel.

Jeli do Sarrattu šílenou rychlostí a tam, venku pod čistým nebem, ozářený světlem několika baterek a okukovaný několika bledými chovanci Školky, seděl na zahradní lavičce Bill Haydon, tváří obrácený ke kriketovému hřišti osvětlenému měsícem. Pod kabátem měl pruhované pyžamo; vypadalo spíš jako vězeňský mundúr. Oči měl otevřené a hlavu nepřirozeně skloněnou k jedné straně; vypadala jako hlava ptáka, kterému někdo odborně zlomil vaz.

Nebylo příliš pochyb o tom, co se stalo.

V deset třicet si Haydon svým strážcům postěžoval, že je mu špatně a nemůže spát. Prohlásil, že potřebuje čerstvý vzduch. Jeho případ byl považován za uzavřený, takže nikoho nenapadlo ho doprovázet a vyšel do tmy sám. Jeden ze strážných si vzpomínal, jak udělal vtípek o tom, že půjde „zkontrolovat, v jakém stavu jsou kriketové branky“. Ten druhý koukal na televizi tak zaujatě, že si nepamatoval nic. Po půl hodině znervózněli, takže starší z nich se po něm šel ven podívat a jeho pomocník zůstal na místě, kdyby se Haydon vrátil. Haydona našli tam, kde teď seděl; strážný si nejdřív myslel, že usnul. Když se nad ním naklonil, ucítil alkohol – gin nebo vodku – a usoudil, že Haydon je opilý, což ho překvapilo, protože v Sarrattu se oficiálně pít nesmělo. Teprve když se ho pokusil zvednout, padla hlava ke straně a zbytek se mu bezvládně zhroutil do náruče. Strážný se nejdřív pozvracel (kousek dál u stromu to ještě bylo vidět), pak ho znova opřel zpříma a spustil poplach.

Dostal Haydon během dne nějaké zprávy? ptal se Smiley.

Ne, ale vrátil se z čistírny jeho oblek a je možné, že v něm byla schovaná zpráva – možná pozvánka na schůzku.

„Takže to udělali Rusové,“ oslovil ministr s uspokojením bezvládné Haydonovo tělo. „Asi aby je nenapráskal. Lumpové.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Smiley. „Oni jsou pyšní na to, že svoje lidi vždycky dostanou zpátky.“

„Tak kdo to sakra udělal?“

Všichni čekali na Smileyho odpověď, ale žádná nepřišla. Baterky zhasly a skupinka se nejistě vydala k autu.

„Můžeme se ho zbavit i tak?“ zeptal se ministr cestou zpátky.

„Byl to sovětský občan. Ať si ho nechají,“ odpověděl Lacon, stále ještě s pohledem upřeným na Smileyho.

Shodli se, že s těmi sítěmi je to smůla. Budou muset zjistit, jestli by Karla tu výměnu neprovedl i tak.

„Neprovede,“ řekl Smiley.

? ? ?

Na tohle všechno si Smiley vzpomínal v samotě svého kupé první třídy a měl zvláštní pocit, že se na Haydona dívá obráceným koncem dalekohledu. Od včerejšího večera skoro nejedl, ale bar byl většinu cesty otevřený.

Když odjížděl z King’s Cross, posmutněle si představoval, že by snad mohl mít Haydona rád a vážit si ho; koneckonců, byl to člověk, který měl co říct a řekl to. Jeho duševní systém ale takové pohodlné zjednodušení odmítal. Čím víc Smiley přemýšlel o tom Haydonově velkohubém výkladu o sobě samém, tím víc rozporů v něm nalézal. Nejdřív se pokoušel Haydona vidět v romantických novinářských klišé jako intelektuála ze třicátých let, pro kterého byla Moskva přirozenou Mekkou. „Moskva byla Billova disciplína,“ říkal si. „Potřeboval symetrii historického a ekonomického řešení.“ To mu přišlo jako příliš úsečné, a tak přidal víc o tom muži, k němuž se pokoušel najít sympatie. „Bill byl romantik a snob. Chtěl se stát členem elitního předvoje a vyvést masy z temnot.“ Pak si vzpomněl na nedokončená plátna v obýváku té dívky v Kentish Town: stísněná, přetížená a zatracená. Vzpomněl si také na ducha Billova autoritativního otce – Ann mu říkala prostě Monstrum – a představoval si, že Bill marxismem kompenzoval svou nedostatečnost v umění a dětství bez lásky. Později samozřejmě nezáleželo na tom, že doktrína ztratila na síle. Bill už byl na cestě a Karla dobře věděl, jak ho tam udržet. Zrada je do značné míry věc zvyku, usoudil Smiley, a znovu viděl před očima Billa nataženého na podlaze na Bywater Street a Ann, jak mu k tomu pouští gramofon.

A Bill to navíc všechno miloval. O tom Smiley nepochyboval ani na okamžik. Stát uprostřed tajného jeviště, rozehrávat svět proti světu, hrdina a dramatik v jednom: ano, tohle Bill nepochybně miloval.

Smiley všechny ty myšlenky zahnal, protože jako vždycky nevěřil standardním šablonám lidských motivů, a místo toho si představil ruskou matrjošku, která se otevírá a odhaluje jednu osobnost uvnitř druhé a pak ještě další. Ze všech žijících lidí jedině Karla viděl tu nejmenší panenku úplně uvnitř. Kdy Billa naverboval a jak? Bylo to jeho pravičáctví na Oxfordu jen póza, nebo to paradoxně byl stav hříchu, z něhož ho Karla vykoupil k milosti?

Zeptej se Karly: škoda že jsem to neudělal.

Zeptej se Jima: to už neudělám.

Kolem oken vlaku pomalu plynula plochá východoanglická krajina a zkřivenou posmrtnou masku Billa Haydona vystřídala neústupná tvář Karly: „Ale měl jsi jedno slabé místo: Ann. Poslední iluze muže bez iluzí. Karla usoudil, že když se bude obecně vědět, že jsem Annin milenec, tak mě ani v jiných ohledech neuvidíš moc jasně.“

Iluze? Opravdu Karla tak říká lásce? A Bill?

„Haló,“ řekl průvodčí velice hlasitě a nejspíš už podruhé. „Pojďte už, jsme v Grimsby, tam jste chtěl, ne?“

„Ne, ne, do Imminghamu.“ Pak si vzpomněl na Mendelovy instrukce a vylezl na perón.

V dohledu nebyl žádný taxík, takže se vyptal v pokladně, pak přešel prázdnou halou a postavil se k zelené ceduli s nápisem Fronta. Doufal, že ho Ann vyzvedne, ale možná nedostala jeho zprávu. No, pošta o Vánocích – co by člověk chtěl? Uvažoval, jak asi přijme tu novinku o Billovi, dokud si nevzpomněl, jak se tvářila tehdy v Cornwallu, a neuvědomil si, že pro ni byl mrtvý už tehdy. Vycítila chlad jeho doteků a nějak uhodla, co za ním je.

Iluze? opakoval si. Muž bez iluzí?

Byla strašná zima; upřímně doufal, že ten její zatracený milenec jí našel nějaké teplé bydlení.

Přál si, aby si byl vzpomněl vzít jí ty kožešinové boty uložené pod schody.

Vzpomněl si na výtisk Grimmelshausena, dosud nevyzvednutý v Martindaleově klubu.

Pak ji uviděl: její příšerné auto se k němu sunulo pruhem označeným Pouze bus a Ann za volantem koukala špatným směrem. Viděl, jak vystoupila, nechala zapnuté blikačky a šla se na nádraží zeptat; vysoká a uličnická, výjimečně krásná, a v podstatě žena jiného muže.

? ? ?

Celý zbytek toho pololetí se Jim podle Roachova názoru choval hodně podobně, jako se chovala jeho matka, když jeho otec odešel. Trávil spoustu času drobnostmi, třeba přípravou osvětlení pro školní hru a spravováním fotbalových branek provázkem, a ve francouzštině se donekonečna zabýval drobnými nepřesnostmi. Ale velké věci, třeba procházky a osamělý golf, ty opustil docela, a večer zůstával doma a vůbec nechodil do vesnice. Nejhorší ze všeho byl ten upřený, prázdný pohled, když nevěděl, že ho někdo sleduje, a to, jak při vyučování zapomínal věci, dokonce i červená pochvalná znaménka; Roach mu musel každý týden připomínat, aby je udělil.

Roach, aby ho podpořil, se přihlásil jako asistent osvětlovače. Na zkouškách mu tedy Jim musel dát zvláštní pokyn, Billovi a nikomu jinému. Měl zvednout ruku a zase ji spustit, když chtěl, aby reflektory potemněly.

Zdálo se ale, že léčba na Jima postupně zabírá. Oči začal mít jasnější a znova se soustředil, jak stín smrti jeho matky pomalu ustupoval. Tu noc, co se hrálo představení, byl rozjařenější, než ho Roach pamatoval. „Hej, Jumbo, ty obludo, kde máš pláštěnku, to nevidíš, že prší?“ volal, když se unavení, ale vítězní vraceli po představení do hlavní budovy. „Doopravdy se jmenuje Bill,“ slyšel ho vysvětlovat nějakému rodiči, který přijel na návštěvu. „Byli jsme oba zároveň nováčci.“

A ta pistole, přesvědčil konečně sám sebe Roach, ta pistole se mu přece jenom pouze zdála.